Vladimir Savcenko

Uluitoarea descoperire a lui V.V. Krivoșein

OMULE, AJUTĂ-TE SINGUR!

Ludwig van Beethoven

prototip copertă: GH. MARINESCU

PARTEA ÎNTÂI

PAȘI ÎN BEZNĂ

Când verificați rețeaua electrică,

întrerupeți curentul!

Afiș referitor la tehnica securității

Capitolul 1

Era ora trei noaptea. Pe rețeaua electrică ce alimenta Laboratorul noilor sisteme s-a produs brusc un scurtcircuit. Automatul de protecție de la substația de alimentare cu energie a Institutului de sistemologie din Dneprovsk a reacționat prompt, așa cum reacționează toate automatele de protecție într-o asemenea situație: a deconectat rețeaua de transformator, a aprins un beculeț roșu pe tabloul de control din camera de gardă și a declanșat soneria de alarmă.

Electricianul de serviciu, Jora Prahov, adâncit în studierea „Manualului motociclistului începător” (Jora urma să dea în curând examenul de conducere), a tresărit nervos și, a oprit imediat soneria, iar la becul care clipea într-una se uita chiorâș, din când în când, așteptând să se potolească. De obicei, laboratoarele remediau cu mijloace proprii defecțiunile locale, intervenite pe rețeaua electrică.

Cam după vreo oră însă, își dădu seama că în noaptea aceea nu va fi lăsat în pace să-și vadă de treburile sale. Plictisit, închise cartea, își luă geanta cu scule, mănușile, roti săgeata metalică de pe ușă în dreptul inscripției „Lab. noilor sist.”, apoi părăsi camera de gardă.

Copacii întunecați din parcul institutului pluteau în ceață până aproape de coroană. Transformatoarele substației, sprijinindu-se în țevile de răcire, păreau niște babe burduhănoase. Pe fondul cenușiu al cerului se profila, ca o stâncă roasă de vreme, vechea clădire a institutului, cu balcoane greoaie și turnulețe alambicate. În stânga ei, paralelipipedul noului corp se străduia zadarnic să acopere lumina difuză a zorilor de iunie.

Jora își consultă ceasul (era ora patru și zece minute), își aprinse o țigară, apoi, împrăștiind ceața dimineții cu geanta de scule, o apucă spre dreapta, către un colț îndepărtat al parcului, unde, într-o izolare totală, se înălța Laboratorul noilor sisteme…

La ora cinci și jumătate, în urma telefoanelor agitate ale electricianului Prahov, în aceeași direcție au pornit în grabă două mașini: „Salvarea” și mașina serviciului de intervenții a miliției orășenești din Dneprovsk.

Un bărbat înalt și slab, îmbrăcat într-un costum de șantung de culoare deschisă, o pornise de-a dreptul prin parc, fără să mai țină seama de aleile asfaltate. Boarea dimineții îi flutura insistent părul cărunt și rar, iar în urma lui rămâneau dâre lungi și întunecate prin iarba cenușie, plină de rouă.

În spațiul larg dintre cele două clădiri ale institutului îl întâmpină lumina puternică, roz-gălbuie a zorilor. În frunzișul copacilor începură să sporovăiască păsările. Dar Arkadi Arkadievici Azarov nici nu băgă de seamă.

„Tovarășe director, l-a anunțat, cu câteva minute în urmă la telefon o voce răgușită, în Laboratorul noilor sisteme a avut loc un accident. Se pare că sunt victime. Vă rog să veniți imediat!”

Trezit brusc din somn, înainte de vreme, Azarov simți că îl cuprinde un sentiment de sfârșeală. Trupul parcă-i era de vată, capul îi huruia îngrozitor și întreaga viață îi părea de-a dreptul dezgustătoare.

„La laborator… Accident… veniți imediat…”

Probabil că era cineva de la miliție. Începură să-l macine gândurile: „Victime…” ce cuvânt idiot! Cine și ce a pățit? Or fi morți și răniți? Poate că nu și-au ars decât turul pantalonilor. Nu. Se pare că e totuși ceva serios… Al doilea caz în decurs de șase luni.

Întâi, studentul acela zăpăcit s-a vârât în calea radiațiilor gama, ca să grăbească experiența… Și acum… Dar nu, Krivoșein nu-i un student, un tinerel oarecare… Și atunci, ce s-o fi întâmplat? Lucrau noaptea târziu, erau obosiți și… Trebuie să le interzică să mai lucreze în timpul nopții. Dar în mod categoric!

…Cu cinci ani în urmă când acceptase propunerea de a conduce Institutul de sistemologie de la Dneprovsk, academicianul Azarov s-a gândit să introducă aici un sistem științific menit să transforme totul într-un fel de anexă a propriului său creier, în visurile sale, structura institutului trebuia să se bazeze pe principiul ramificării verticale: el avea să elaboreze ideile generale cu privire la activitatea de cercetare și de alcătuire a sistemelor, conducătorii secțiilor și laboratoarelor urmau să le dezvolte în amănunt și să stabilească sarcini concrete pentru executanți, aceștia trebuind să se străduiască să… Apoi, pe baza rezultatelor obținute, lui i-ar fi revenit sarcina să tragă concluzii generale, să emită noi idei fundamentale. Dar realitatea se amesteca cu brutalitate în aceste planuri frumoase. Intervenția unor forțe arbitrare, de nestăpânit, se resimțea în cele mai diverse domenii, fie că era vorba de nepriceperea unor colaboratori sau de independența exagerată a altora, de neîndeplinirea graficelor de construcții — motiv pentru care depozitul și curtea institutului erau pline încă și acum de lăzi cu utilaje nedespachetate — de contractele cu privire la lucrările menite să acopere cheltuielile institutului prin mijloace proprii, de certurile care izbucneau, din când în când, în sânul colectivului, de diferitele accidente sau tot felul de întâmplări neprevăzute… Și Arkadi Arkadievici constată cu amărăciune că până în prezent nu reușise să se apropie nici măcar cu un pas de realizarea mărețului său plan, elaborat cu cinci ani în urmă.

Clădirea cu un singur etaj, acoperită cu olane, părea de o albeață idilică printre teii în floare ce răspândeau un parfum discret. În fața intrării, pe iarba strivită fără milă, se opriseră două mașini: ZIL-ul alb al salvării și o „Volgă” albastră cu dungă roșie. Ajuns în fața laboratorului Arkadi Arkadievici își încetini pașii. Își aduse aminte că de un an și jumătate, de când exista laboratorul, el nu dăduse pe acolo decât o singură dată, chiar la început, și atunci în fugă, cu prilejul unei vizite prin întregul institut. Acum încerca foarte vag să-și imagineze cam ce se ascunde acolo, în dosul ușii.

Laboratorul noilor sisteme… De fapt, Azarov nu avea deocamdată nici un motiv să-l ia în serios, cu atât mai mult cu cât nu fusese înființat din inițiativa sa, ci datorită unui concurs nenorocit de împrejurări. Optzeci de mii de ruble din bugetul institutului fuseseră în pericol. Până la sfârșitul anului mai rămăsese doar o lună și jumătate. Să cheltuiești banii prevăzuți la capitolul „Punere în funcțiune de noi laboratoare” era cu neputință. La început constructorii și-au luat angajamentul să predea corpul cel nou până la 1 Mai, apoi până la 7 Noiembrie și, în sfârșit, de ziua Constituției. Apoi însă pomeneau de 8 Martie. Containerele și lăzile cu aparataj umpleau parcul. Mai grav era însă faptul că banii necheltuiți conform prevederilor reprezentau o serioasă amenințare. În anul următor organele de planificare s-ar fi putut să amputeze bugetul… La o ședință a colectivului Arkadi Arkadievici a organizat un „concurs” pe tema: „cine se angajează să cheltuiască, cu rost și pe baza unei idei, aceste optzeci de mii de ruble, până la sfârșitul anului?” Krivoșein a propus să se înființeze și să se utilizeze un „laborator al cercetării informației întâmplătoare”. Întrucât alte propuneri nu s-au mai făcut, ideea a fost acceptată.

Arkadi Arkadievici a aprobat-o cu inima strânsă, i-a schimbat chiar numele, dându-i unul mai… acceptabil: „Laboratorul noilor sisteme”. Și laboratorul a fost înființat. În ce-l privește pe Krivoșein, acesta nu era, la început, decât un fel de „lucru în sine”, pentru conducătorul institutului, un bun inginer specialist în tehnica sistemelor, și atât. Lasă-l să se bucure de independență, s-a gândit el, să pună totul pe roate, iar când se va trece la cercetări, va veni el singur să ceară un conducător. Și atunci se va găsi, prin concurs, un candidat în științe sau, și mai bine, un doctor în științe. Apoi se va determina și profilul laboratorului conform preocupărilor conducătorului său.

Bineînțeles că Arkadi Arkadievici nu excludea posibilitatea afirmării, între timp, a lui Krivoșein însuși. Tema pe care acesta a dezbătut-o în Consiliul științific, vara trecută, cu privire la… oare la ce anume?… Aha, la autoorganizarea sistemelor electronice prin introducerea informației întâmplătoare, putea să stea la baza unei disertații de candidat în științe sau chiar a unei teze de doctorat. Dar cu lipsa sa de pricepere în a se pune bine cu toată lumea, prin tendința sa, de neiertat, de-a face mereu scandal avea puține șanse de a reuși. Atunci, în ședința Consiliului științific, n-ar fi trebuit să respingă într-o asemenea manieră observațiile profesorului Voltamperov; bietul Ippolit Illarionovici a fost nevoit după aceea să ia picături calmante… Nu, această încredere nemăsurată în sine a acestui Krivoșein este cu totul de neiertat! În definitiv, până în prezent nu există date care să ateste că el a reușit să-și confirme ideea. Un an este, desigur, un termen scurt, dar nici inginerul Krivoșein nu este un doctor în științe care să-și poată permite să se adâncească în cercetări timp de zeci de ani.

Și apoi scandalul recent… Arkadi Arkadievici se posomorî și cute adânci îi brăzdară fața. Trecuse o lună și jumătate de atunci și totuși ziua în care Krivoșein a desființat, pur și simplu, teza de doctorat a secretarului științific al institutului, cu ocazia susținerii ei, stăruia încă atât de vie și de neplăcută în mintea sa. De fapt, nu numai el a atacat lucrarea. Dar dacă Krivoșein n-ar fi început, totul s-ar fi terminat cu bine. Să vii așa, într-un alt cadru, fără măcar să-ți fi anunțat intențiile, să lovești într-unul de-al tău, să arunci o umbră asupra institutului, ba chiar asupra academicianului Azarov… E adevărat că nici el, Arkadi Arkadievici, n-ar fi trebuit să îmbrățișeze cu atâta bunăvoință această teză, să-i mai facă și un referat pozitiv… Dar s-a gândit că n-ar fi rău să aibă un doctor în științe format chiar în institutul pe care îl conduce. Și apoi, câte lucrări mai slabe n-au trecut cu succes…

După această întâmplare, într-un moment de supărare, Arkadi Arkadievici i-a dat de înțeles că nu are de gând să-l mai rețină în institut… Dar cum de și-a adus aminte tocmai acum de toate astea. Era nu numai neplăcut, ci cu totul deplasat.

Se vedea că în clădire domnește o vie agitație. Gândul că va trebui să intre, să vadă, să dea explicații îi provocă o senzație asemănătoare cu durerea de dinți.

„Așadar, din nou Krivoșein! își spuse el în gând furios. Ei bine, dacă și de data asta vinovatul e tot el!”…

Arkadi Arkadievici urcă treptele, străbătu repede coridorul strâmt, plin de aparate și lăzi, pătrunse într-o încăpere și privi întrebător în jur.

Camera mare, cu șase ferestre, sugera foarte vag un laborator în care se fac cercetări în domeniul electronicii și al matematicii. Peste tot, pe dușumea, pe mese, pe rafturi se înșirau generatoare, cu carcasele lor metalice, având în părți orificii de ventilație, oscilografe îmbrăcate în plastic, butelii burduhănoase, baloane, țevi de sticlă, cuve… Baloanele se înghesuiau până și pe cutiile verzui ale redresoarelor cu seleniu. Mijlocul încăperii era aproape în întregime ocupat de o instalație diformă, la prima vedere, înconjurată de conducte, fire electrice, țevi curbate în forme stranii. În spatele ei abia se zărea tabloul de comandă al unui calculator electronic.

„Ce caracatiță o mai fi și asta?” își spuse mirat Arkadi Arkadievici.

— Mai are puls, spuse o voce de femeie în stânga sa.

Academicianul se întoarse într-acolo. Spațiul liber de butelii și de tot felul de dispozitive dintre ușă și peretele alăturat era cufundat în penumbră. Doi infirmieri tocmai ridicau cu grijă de pe dușumea un om îmbrăcat în halat cenușiu de laborator și îl mutară pe o targă. Capul îi era căzut pe spate, iar părul i se udase într-o băltoacă de lichid uleios vărsat pe jos. O femeie mică de statură, probabil doctorița, începu să se agite în jurul celui de pe targă.

— Stare de șoc, constată ea. Faceți-i o injecție cu adrenalină și apoi respirație artificială…

Academicianul se apropie. Pe targă zăcea un tânăr cu trăsături regulate, foarte palid la față, având un păr castaniu închis. „Nu, ăsta nu-i Krivoșein! Dar cine să fie oare? Parcă l-am mai văzut undeva…” Unul dintre infirmieri pregăti seringa pentru injecție. Arkadi Arkadievici aspiră adânc și fu cât pe aci să se înece. În cameră mirosea puternic a acizi, a izolație arsă — mirosurile grele și nedefinite ale accidentului. Pe podea se scursese un lichid vâscos prin care infirmierii și doctorița călcau fără să-l ia în seamă.

Pe neașteptate în cameră intră cu un aer preocupat un bărbat uscățiv, în haine bleumarin. Avea o figură inexpresivă, părul sur, pieptănat într-o parte, ochii mici și cenușii, neobișnuit de apropiați unul de altul, pe fața sa osoasă, cu pomeți ieșiți, cu obrajii scofâlciți și prost bărbieriți. Noul venit îl salută foarte rece pe Arkadi Arkadievici, iar acesta îi răspunse destul de înțepat. Nu mai fu nevoie de prezentări. Tot Onisimov se ocupase, în luna februarie a aceluiași an, și de „dosarul cu privire la iradierea practicantului Gorșkov”.

— Să începem cu identificarea cadavrului, vorbi el sec și inima lui Arkadi Arkadievici se făcu cât un purice. Vă rog să poftiți aici.

Azarov o porni după el spre un colț al încăperii, unde se vedea ceva acoperit cu o mușama cenușie, de sub care ieșeau la iveală oasele galbene de la degetele unor picioare.

— Legitimația de serviciu pe care am găsit-o asupra lui, spuse Onisimov oficial, în timp ce ridica marginile mușamalei, este emisă pe numele de Krivoșein Valentin Vasilievici. El e?

Viața nu i-a dat prea des prilejul lui Azarov să se întâlnească față în față cu moartea. Simți dintr-odată că se înăbușă și își desfăcu gulerul cămășii. De sub mușama apăru părul, tuns scurt, cu firele lipite unele de altele, apoi ochii dați peste cap, obrajii supți, gura cu colțurile trase în jos, mărul lui Adam proeminent pe gâtul plin de vine, claviculele parcă străpungând pielea… „Cât de mult a slăbit!..”

— Da, el e!

— Vă mulțumesc, spuse Onisimov, lăsând mușamaua să cadă la loc.

Va să zică Krivoșein… Se văzuseră alaltăieri lângă corpul vechi de clădiri. Trecuseră unul pe lângă altul și, ca de obicei, se salutaseră politicos. Deși nu-i era de loc simpatic, pe atunci era totuși un om viu, îndesat, cu obrajii plini. Iar acum… Moartea parcă a supt totul din el, i-a secat trupul lăsând doar oasele acoperite de o piele cenușie.

„Krivoșein era copleșit, probabil, de rolul său în crearea laboratorului…” se gândi Azarov pe neașteptate, în timp ce Onisimov ieși din cameră.

— Ai, ai, ai! Țî-țî-țî… se auzi deodată în liniștea laboratorului.

Arkadi Arkadievici se întoarse. În ușă apăruse secretarul științific al institutului, Harri Haritonovici Hilobok. Fața lui, ca de obicei foarte îngrijită, era cam umflată după somnul din care abia se trezise. Harri Haritonovici era ceea ce se cheamă un bărbat bine. Un costum ușor îi reliefa corpul masiv, bine legat. Capul cu o formă regulată era încadrat de un păr castaniu, ondulat, iar tâmplele le avea ușor argintate. Ochii îi erau căprui, nasul îl avea mare și drept, subliniat de o mustăcioară de culoare închisă, care îi scotea în evidență frumusețea și bărbăția. Dar înfățișarea sa era oarecum alterată de o bărbie cam mică și de cutele adânci de la colțurile gurii, care apar de obicei din cauza unui permanent zâmbet forțat.

Ochii căprui ai docentului sclipeau de curiozitate, dar trădau și o oarecare teamă.

— Bună dimineața, Arkadi Arkadievici! Ce i s-a întâmplat iar lui Krivoșein? Tocmai treceam pe aici… Și-am văzut mașinile. Ce-or fi căutând lângă laborator, m-am gândit. Și atunci am intrat… Apropo, Arkadi Arkadievici, ați observat că automatele de imprimat zac la el pe coridor? Între tot felul de vechituri… Și cât s-a mai zbătut Valentin Vasilievici să le obțină… câte rapoarte n-a făcut… De asta ziceam, măcar să le dea altora, dacă tot nu le folosește… Harri Haritonovici oftă mâhnit, apoi privi spre dreapta. Te pomenești că-i studentul! Ai, ai, ai! Iar un student! Numai necazuri cu ei… În clipa aceea Onisimov se înapoie în cameră. Văzându-l, docentul își schimonosi gura într-un zâmbet. O, vă salut, Appolon Matveevici! Din nou pe la noi?

— Matvei Appolonovici, îl corectă acesta, în timp ce deschidea o cutie din lemn galben pe al cărei capac scria cu litere negre „Probe materiale”. Scoase o eprubetă și se aplecă deasupra băltoacei de pe podea.

— Adică Matvei Appolonovici, vă rog să mă iertați! Eu vă țin bine minte de data trecută, doar că am încurcat puțin numele. Matvei Appolonovici, da, desigur… Noi v-am pomenit încă multă vreme după aceea, priceperea dumneavoastră și întreaga… îi tot dădea zor Hilobok.

— Tovarășe director, ce fel de lucrări se efectuau în acest laborator? îl întrerupse anchetatorul, aplecându-se să culeagă lichid în eprubetă.

— Cercetarea sistemelor electronice care se autoorganizează, cu introducerea integrală a informației, răspunse academicianul. Așa, cel puțin și-a formulat tema, în planul pe anul în curs, Valentin Vasilievici Krivoșein.

— E clar. Onisimov se ridică, mirosi lichidul, șterse eprubeta cu vată și o ascunse în cutie. Folosirea unor chimicale otrăvitoare era specificată în planul de muncă?

— Nu știu. Cred că nu era specificat nimic. Cercetătorul își desfășoară activitatea științifică după cum crede el de cuviință.

— Dar ce i s-a întâmplat iar lui Krivoșein, dacă dumneavoastră personal, Arkadi Arkadievici, ați fost deranjat atât de dimineață? întrebă Hilobok cu vocea scăzută.

— Tocmai asta e întrebarea: ce i s-a întâmplat? Era limpede că Onisimov se adresa academicianului. Scurtcircuitul n-are nici un amestec. El este o urmare a accidentului și nu cauza lui. Acest lucru a fost stabilit cu certitudine. Nu există nici un fel de leziuni sau traumatisme datorate curentului… Dar ăsta ce instrument e? La ce folosește?

Onisimov se aplecă și luă de jos un obiect ciudat, semănând cu coiful unui războinic din antichitate. Doar că acest coif era nichelat, plin de butoane și înconjurat de fire electrice de diferite culori. Firele duceau spre conductele și baloanele instalației masive din celălalt colț al camerei și spre mașina electronică de calcul.

— Acesta? academicianul ridică din umeri. Hm…

— E „coiful lui Monomah”, adică așa i se spune, de obicei, la noi. Bineînțeles mai mult în glumă, îi veni în ajutor Hilobok. Mai precis se cheamă STE-1, adică sistemul traductorilor cu electrozi pentru înregistrarea biocurenților creierului. Asta o știu, Arkadi Arkadievici, de când Krivoșein mi-a cerut să-i mai fac unul la fel…

— Bun, e clar. Cu permisiunea dumneavoastră am să-l iau cu mine, deoarece se afla pe capul victimei. Apoi, înfășurând firele, Onisimov se îndreptă către fundul încăperii.

— Cine a murit, Arkadi Arkadievici? întrebă Hilobok în șoaptă.

— Krivoșein.

— Ai, ai, ai! Păi cum vine asta? Ia te uită, ne-a făcut-o!.. Acum iar o să aveți necazuri, Arkadi Arkadievici, tot felul de neplăceri…

Onisimov se înapoie, împachetă „coiful lui Monomah” în hârtie și îl puse în cutia sa. În liniștea laboratorului nu se auzea decât gâfâitul infirmierilor care se chinuiau cu practicantul aflat în nesimțire.

— Dar de ce era Krivoșein în pielea goală? întrebă pe neașteptate Onisimov.

— Era în pielea goală?! se miră academicianul, înseamnă că l-au dezbrăcat medicii. Nu știu! Nu pot să-mi dau seama!

— Hm… E clar! Dar ce credeți dumneavoastră, la ce servea acest rezervor? Nu cumva pentru baie?

Anchetatorul arătă spre un rezervor de plastic, care zăcea într-o rână, printre recipientele pe care le-a spart și strivit în cădere. Pe pereții săi transparenți atârnau țurțuri și picături dintr-o substanță cenușiu-gălbuie. Alături de rezervor se zăreau cioburi dintr-o oglindă mare.

— Pentru baie?! Pe academicianul Arkadi Arkadievici Azarov începură să-l supere aceste întrebări. Mă tem că dumneavoastră aveți păreri cu totul originale despre destinația unui laborator științific, tovarășe… E-e… Anchetator!

— Și alături se afla o oglindă bună, cam de înălțimea unui om, își continuă Onisimov ideea. Oare ce rost avea oglinda?

— Nu știu. Eu nu am de unde să cunosc detaliile tehnice ale tuturor celor o sută șaizeci de lucrări care se fac în institutul meu!

— Vedeți, Appolon Matve… Adică Matvei Appolonovici, vă rog să mă iertați, se grăbi să-l scoată pe academician din încurcătură docentul Hilobok, Arkadi Arkadievici conduce întregul institut, face parte din cinci comisii interdepartamentale, redactează o revistă științifică, deci se înțelege că nu poate intra în detaliile fiecărei lucrări în parte; pentru aceasta există executanți. Afară de asta, răposatul — din păcate, asta-i realitatea! — răposatul Valentin Vasilievici Krivoșein era un om cu o fire prea independentă, căruia nu-i plăcea să se consulte cu nimeni, să împărtășească nimănui proiectele sau ideile sale, nici rezultatele. Și trebuie s-o spunem deschis că el neglija destul de des, din păcate, tehnica securității… Desigur, îmi dau seama „de mortuis aut bene, aut nihil”, cum se spune, adică despre morți să nu vorbim decât de bine, sau nimic, mă înțelegeți? Dar ce a fost, a fost. Vă aduceți aminte, Arkadi Arkadievici, acum doi ani, iarna, pe atunci el mai lucra încă la Ivanov al nostru, în ianuarie… Nu, în februarie… Sau poate că totuși în ianuarie… ori poate chiar încă în decembrie — vă amintiți — a inundat cu apă etajele inferioare, a provocat pagube, a compromis lucrările?

— Oh, ce târâtură ești, Hilobok! se auzi deodată o voce de pe targă. Studentul-laborant, agățându-se de margini, încerca să se ridice. Oh, da… Păcat că te-am lăsat atunci în pace!

Toată lumea se întoarse spre el. Pe Azarov îl trecură fiorii. Vocea studentului semăna grozav cu cea a lui Krivoșein — aceeași ușoară răgușeală, aceeași neglijență în pronunțarea terminației cuvintelor… Laborantul recăzu sleit de puteri, cu capul atârnând către podea. Infirmierii își ștergeau cu satisfacție transpirația. Și-a venit în fire, dragul de el! Doctorița le făcu un semn scurt, după care ei ridicară targa și se îndreptară spre ieșire. Academicianul îl privi cu atenție pe tânăr. Și din nou inima lui își pierdu ritmul normal: laborantul — la prima vedere nu-ți dădeai seama prin ce anume — semăna cu Krivoșein, dar nu cu cel viu, ci cu cadavrul acela de sub mușama.

— Da, da, iată că și pe practicant a reușit să-l ațâțe, spuse Hilobok dând din cap cu blândețe.

— Dar de ce v-a… calificat în felul ăsta? Onisimov se întoarse spre el întrebător. Ați avut vreun conflict cu el?

— Doamne ferește! Docentul ridică sincer din umeri. Nici n-am vorbit cu el decât o dată, atunci când i-am făcut formule de practică, pentru a fi primit în laboratorul lui Krivoșein, la cererea personală a lui Valentin Vasilievici, întrucât acest…

— … Kraveț Viktor Vitalievici, spuse Onisimov, consultându-și însemnările.

— Exact… este rudă cu Krivoșein. E student la Universitatea din Harkov. Astă iarnă ne-au fost trimiși cincisprezece tineri pentru a face practică la noi un an de zile. Iar Krivoșein l-a încadrat ca laborant fiindcă i-era rudă. Cum să-l refuzi! Toți suntem oameni…

— Dar mai termină odată, Harri Haritonovici! îl întrerupse academicianul.

— E clar, dădu din cap Onisimov. Dar spuneți-mi, în afară de Kraveț, victima mai avea rude sau persoane apropiate?

— Cum să vă spun, Matvei Appolonovici? și Hilobok oftă din suflet. Oficial nu avea, dar neoficial… Tot venea pe la el o femeie. Nu știu, i-o fi fost logodnică sau doar așa… Kolomieț, Elena Ivanovna, lucrează la un birou de construcții din apropiere, o femeie, simpatică…

— E clar. Văd că sunteți la curent, și Onisimov se îndreptă spre ușă rânjind.

După un timp se înapoie cu un aparat de fotografiat și îndreptă „ochiul” exponometrului spre colțul încăperii.

— Sunt nevoit să sigilez laboratorul pe tot timpul desfășurării anchetei. Cadavrul va fi transportat la serviciul de expertiză medico-legală pentru autopsie. Tovarășii însărcinați cu organizarea înmormântării vor trebui să se adreseze celor de acolo. Anchetatorul se îndreptă spre colțul încăperii și apucă mușamaua care acoperea cadavrul lui Krivoșein. Am să vă rog să vă dați la o parte din dreptul ferestrei; să fie mai multă lumină. De fapt, eu nu vă mai rețin, tovarăși. Scuzați-mă că v-am deranjat…

Deodată tăcu și ridică mușamaua cu o mișcare bruscă. Sub ea, pe linoleumul cafeniu, zăcea un schelet! În jurul lui se făcuse o băltoacă gălbuie, care păstra contururile vagi, caricaturizate parcă, ale unui corp omenesc.

— Oh! Hilobok își plesni palmele și se retrase dincolo de prag.

Arkadi Arkadievici simți că i se moaie picioarele și se rezemă de perete. Anchetatorul, cu mișcări mecanice, fără grabă, împături mușamaua, privind ca vrăjit la scheletul din fața lui, care parcă rânjea batjocoritor, arătându-și dinții. De pe craniu căzu fără zgomot în băltoacă un smoc de păr castaniu închis.

— E clar… Mormăi Onisimov dezorientat. Apoi se întoarse către Azarov, îl privi cu reproș în ochii larg deschiși din dosul ochelarilor cu rame dreptunghiulare. Aici nu-i lucru curat, tovarășe director… E clar…

Capitolul 2

— Ce puteți spune în apărarea dumneavoastră?

— Păi să vedeți, eu…

— Destul. Să fie împușcat. Următorul!

Dintr-o convorbire

De fapt, anchetatorului Onisimov nu-i era deocamdată nimic clar. Pur și simplu, îi rămăsese din vremuri mai fericite pentru el obiceiul de a spune mereu „e clar” — obicei de care se chinuia să scape, dar nu reușea. Mai mult, Matvei Appolonovici era intrigat, ba chiar extrem de îngrijorat de întorsătura pe care o luase întreaga afacere. Cu o jumătate de oră înainte de a primi telefonul de la Institutul de sistemologie, expertul în problemele medico-legale, Zubato, care era de serviciu cu el în noaptea aceea, plecase undeva afară din oraș, să cerceteze împrejurările unui accident de circulație. Și acum, descurcă-te, poftim! În locul cadavrului, care nici nu avusese timp să se răcească, zăcea, în aceeași poziție, un schelet. Una ca asta nu se mai întâmplase în practica criminalistică. Nimeni n-o să creadă că respectivul cadavru s-a prefăcut singur într-un schelet. Toată lumea o să-l ia peste picior! Plecase și „Salvarea”. Măcar ăia dacă ar fi confirmat faptul. Nu apucase nici măcar să fotografieze cadavrul…

Într-un cuvânt, cele întâmplate îi apăreau lui Onisimov ca un lanț de serioase scăpări în desfășurarea anchetei. De aceea, înainte de a părăsi incinta institutului, el se înarmă cu declarațiile scrise ale tehnicianului Prahov și ale academicianului Azarov.

Electricianul Prahov Gheorghi Danilovici — 20 de ani, naționalitate rusă, necăsătorit, apt pentru serviciul militar, fără partid — a arătat următoarele: „… Când am intrat în laborator, lumina din tavan ardea. Defecțiunea se produsese numai la rețeaua de înaltă tensiune. În încăpere plutea un asemenea miros, încât era cât pe ce să vomit. Un miros ca de spital. Primul lucru pe care l-am observat a fost un bărbat gol, culcat în rezervorul răsturnat, cu brațele și picioarele atârnându-i afară. Pe cap avea o instalație metalică. Din rezervor se scurgea ceva ce semăna cu serul de sânge închegat. Cel de al doilea — studentul cel nou, îl cunoșteam din vedere — zăcea alături, cu fața în sus, cu brațele în lături. M-am repezit spre cel din rezervor și l-am tras afară. Era cald încă și foarte alunecos, de nu puteai să-l apuci. L-am scuturat. Nu părea viu. L-am recunoscut. Era Valentin Vasilievici Krivoșein. Îl întâlneam deseori prin institut și ne salutam. Studentul respira, dar nu-și recăpătase cunoștința. Întrucât în timpul nopții pe teritoriul institutului nu găsești pe nimeni, în afară de paza externă, am chemat de la telefonul laboratorului „Salvarea” și miliția.

În ceea ce privește scurtcircuitul, acesta s-a produs la cablul plasat jos, de-a lungul peretelui, într-o țeavă de aluminiu care duce la tabloul electric al laboratorului. Rezervorul, în cădere, a spart o butelie care conținea acid, după cum se vede, și acidul a ars totul în locul acela, provocând un scurtcircuit”.

Faptul că a sosit la locul accidentului abia după o oră de la declanșarea soneriei de alarmă Jora l-a trecut cuminte sub tăcere.

Directorul institutului, Azarov Arkadi Arkadievici, doctor în științe fizico-matematice și membru activ al Academiei de științe — cincizeci și opt de ani, naționalitate rusă, căsătorit, cu serviciul militar satisfăcut, membru al PCUS — a confirmat că el „a recunoscut cadavrul ce i-a fost prezentat la locul faptei de către anchetatorul Onisimov M. A. Avea trăsăturile chipului lui Valentin Vasilievici Krivoșein, șeful „laboratorului noilor sisteme” și, în afară de asta, a menționat, cu o obiectivitate științifică proprie unui academician, că „l-a frapat starea de epuizare cu totul neobișnuită a răposatului, mai bine zis neverosimilă, care-i schimbase cu totul aspectul său obișnuit…”

La orele zece și jumătate dimineața Onisimov s-a înapoiat la Departamentul orășenesc al miliției, în biroul său de la parter, ale cărui ferestre, acoperite de barele verticale ale unui grilaj, dădeau spre Bulevardul Marx, animat la orice oră a zilei. Matvei Appolonovici i-a raportat pe scurt maiorului de serviciu, Rabinovici, cele întâmplate, a trimis la expertiză eprubetele cu lichid, apoi a telefonat la Spitalul de urgență și a întrebat în ce stare se află unicul martor ocular al celor petrecute. I s-a răspuns că laborantul se simte bine și că a cerut să i se dea drumul.

— Bine, dați-i drumul, am să trimit imediat mașina după el, consimți Onisimov.

De abia a terminat să dea dispozițiile necesare pentru trimiterea mașinii, când în birou a intrat valvârtej expertul în probleme medico-legale, Zubato, un tip sangvin, cu o voce de tunet și brațe păroase.

— Matvei, ce naiba mi-ai adus?! exclamă el indignat, trântindu-se pe un scaun, care gemu sub greutatea lui. Ce idioțenii sunt astea? Cum să stabilesc cauza morții după un schelet?

— Ce a rămas aia ți-am adus, spuse Onisimov ridicând din umeri. Bine că ai venit. Te întreb din mers: cum se poate transforma un cadavru în schelet?

— Îți răspund tot din mers: prin descompunerea țesuturilor. În condiții obișnuite, procesul durează săptămâni și chiar luni de zile. Asta-i tot ce poate cadavrul singur.

— Dar atunci… cum poate fi transformat un cadavru în schelet?

— Se jupoaie, se curăță de măruntaie, se îndepărtează țesuturile moi și se fierbe în apă până la dezgolirea completă a oaselor. Se recomandă schimbarea apei. Poți să-mi relatezi limpede ce s-a întâmplat?

Onisimov povesti totul.

— Ce aiureală! Eh, păcat că n-am fost și eu acolo! Zubato, înciudat, se pocni cu palmele peste genunchi.

— Și pe șosea ce-a fost?

— Eh, un motociclist beat a dat peste o vacă. Amândoi sunt în viață… Deci, așa zici tu: cadavrul „s-a topit”?

Expertul își miji ochii sceptic și-și apropie obrazul rotund de cel al lui Onisimov.

— Matvei, asta-i prea gogonată. Așa ceva nu se poate întâmpla, ți-o spun eu cu precizie. Omul nu-i un țurțure de gheață, zise el, chiar și mort. Nu cumva te-au trișat ăia?

— Cum adică?

— Uite așa! Ți-au trântit un schelet în locul cadavrului, în timp ce tu ba intrai, ba ieșeai… și cu asta, basta!

— Ce tot îndrugi, că mi-au trântit?… După teoria asta ar însemna că academicianul a stat de pază. Dar uite că și el declară…

Onisimov începu să se foiască, căutând declarațiile lui Azarov.

— Ei, de acum o să tot declare! Ăștia sunt niște… Zubato își mișcă într-un anumit fel degetele păroase. Ții minte când tot acolo s-a iradiat un student? Și atunci șeful laboratorului punea totul pe seama științei. Chipurile, un fenomen puțin cercetat, razele gama au distrus celulele de cristal ale dozimetrului… Iar la verificare s-a constatat că studenții semnau instrucțiunile cu privire la munca cu izotopii fără să le citească! Nimănui nu-i convine să răspundă, nici academicienilor, mai ales când e vorba de o treabă dubioasă. Adu-ți aminte! Nu i-ai lăsat singuri cu cadavrul?

— I-am lăsat. Vocea anchetatorului se stinse. De două ori…

— Uite atunci s-a „topit” cadavrul tău! și Zubato izbucni într-un râs plin de vioiciune, râsul celui mulțumit că necazul nu i s-a întâmplat lui.

Anchetatorul căzu o clipă pe gânduri, apoi dădu din cap cu încăpățânare.

— Nu, n-ai să mă poți convinge. Doar l-am văzut… Dar ce e de făcut acum cu scheletul ăsta?

— Să-l ia naiba!.. Ah, ia stai, am o idee! Trimite craniul la atelierul de sculptură al orașului. Să-i refacă chipul după metoda profesorului Gherasimov. Se pricep la așa ceva. Dacă o să corespundă, atunci… Asta va fi senzația secolului în criminalistică! Dacă nu… Zubato îl privi cu compătimire pe Matvei Appolonovici, atunci n-aș vrea să fiu în pielea ta când o să discuți cu Alexei Ignatievici! În regulă, am să-l trimit chiar eu. Ce să faci, asta-i! spuse el ridicându-se în picioare. Și am să examinez… măcar scheletul, dacă cu cadavrul ți s-au încurcat socotelile.

Zubato părăsi încăperea.

„Dar dacă, într-adevăr, m-au păcălit? Onisimov își aduse aminte cu câtă dușmănie îl privise academicianul, cât de slugarnic fusese docentul Hilobok și se înfioră. Am scăpat cadavrul printre degete, principalul corp delict. Frumoasă treabă!”

Formă numărul de telefon al laboratorului de chimie.

— Victoria Stepanovna, te deranjează Onisimov. Ați analizat lichidul?

— Da, Matvei Appolonovici. Procesul-verbal se dactilografiază, dar am să-ți citesc datele: „Apă — 85 procente, albumine — 13 procente, aminoacizi — 0,5 procente, acizi grași — 0,4 procente, ei și așa mai departe. Într-un cuvânt, e vorba de plasma sanguină. Conform analizei face parte din prima grupă. Conținutul de apă e scăzut…

— E clar. Poate fi dăunătoare?

— Cred că nu…

— E clar… Dar dacă, de exemplu, te-ai cufunda în ea?

— Păi… s-ar putea să te… îneci. Ți-ar conveni o asemenea chestie?

— Îți mulțumesc!

Matvei Appolonovici trânti enervat receptorul în furcă, „Acum și-a găsit să facă spirite! Dar se pare că versiunea accidentului cade… S-ar putea oare ca laborantul să-l fi înecat în rezervor? E foarte simplu. Dar nu, nu pare a fi așa ceva…”

Cu fiecare clipă care trecea afacerea îi plăcu din ce în ce mai puțin lui Onisimov. Tocmai scosese pe birou documentele culese în cadrul institutului și se apucase să le studieze când soneria telefonului îl întrerupse.

— Matvei, ești bun de cinste! bubui în receptor glasul de tunet al lui Zubato. Am reușit să stabilesc unele lucruri interesante pe baza scheletului: coastele a șasea și a șaptea, din partea dreaptă a coșului pieptului, prezintă niște fisuri adânci transversale. Asemenea fisuri sunt provocate de obicei prin lovirea cu un obiect contondent greu sau printr-o ciocnire de un obiect, cum vrei s-o iei. Judecând după suprafața rupturii, fisurile sunt recente…

— E clar!

— Aceste fisuri nu pot fi cauza morții. Dar o lovitură foarte puternică putea vătăma grav organele interne, care, din păcate, lipsesc… Cam așa se prezintă lucrurile. Voi fi bucuros dacă asta te va ajuta.

— Și încă cum! Ai trimis craniul la identificare?

— Chiar acum. Am telefonat și mi-au promis că o să ne trimită rezultatul foarte repede.

„Deci nu e vorba de un accident survenit în timpul serviciului. Nici lichidul, nici scurtcircuitul nu pot rupe coastele unui om. Acolo au fost două persoane: victima și încă cineva. Și se pare că între victimă și celălalt s-a dat o luptă, s-a încins o încăierare serioasă…”

Onisimov începu să se simtă mai vioi; afacerea își lua cursul obișnuit. Se apucă să compună textul unei telegrame-fulger către Harkov.

Ziua de iunie începu să devină toridă. Soarele topea asfaltul, nu alta. Arșița pătrundea încet, încet și în biroul lui Onisimov, care puse în funcțiune ventilatorul de pe masa de lucru.

Răspunsul miliției din Harkov sosi exact la ora treisprezece.

Laborantul Kraveț fu adus la ora treisprezece și treizeci. Pășind în birou el cercetă cu o privire atentă încăperea, apoi, observând gratiile de la ferestre zâmbi malițios și spuse:

— Astea la ce folosesc? Ca să grăbească mărturisirile?

— Nuuu, cum vă puteți închipui una ca asta! răspunse cu multă bunăvoință Matvei Appolonovici. Pe vremuri această clădire aparținea unui depozit en-gros, de aceea tot parterul are gratii la ferestre. O să le scoatem în curând; în fond hoții n-o să se vâre de bunăvoie în bucluc, încercând o spargere la miliție, ha-ha… Luați loc. V-ați restabilit, puteți să-mi răspundeți la întrebări?

— Pot.

Laborantul traversă încăperea și se așeză pe un scaun din fața geamului. Anchetatorul îl examină cu privirea. Era un tânăr de vreo douăzeci și patru de ani, cel mult. Seamănă cu Krivoșein, așa cum s-ar fi putut să arate acesta cu vreo zece ani în urmă. „De fapt — Matvei Appolonovici își mută privirea pe fotografia din dosarul lui Krivoșein — lucrurile nu stau chiar așa. Ăsta-i mai frumușel”. Într-adevăr, chipul lui Kraveț frapa printr-o regularitate a trăsăturilor ca de manechin. Impresia din primul moment o contraziceau doar ochii săi albaștri, de o limpezime tinerească, și mai precis, nu ochii, ei privirea strecurată printre gene. Laborantul îl privea pe anchetator circumspect, cu o căutătură foarte matură. „Are ochii unui om care a văzut multe, remarcă Onisimov în sinea lui. Și se pare că și-a revenit destul de repede, după cele întâmplate. Nu se mai observă nici un fel de urme. Ei, să încercăm să vedem ce putem scoate de la el.

— Știți, dumneavoastră semănați cu răposatul Krivoșein.

— Răposatul?! Laborantul strânse din dinți și pentru o clipă închise ochii. Înseamnă că el…

— Da, confirmă aspru Onisimov. „Cu nervii nu stă prea grozav…” Dar, haideți s-o luăm de la capăt. Trase mai aproape o coală de hârtie și își desfăcu stiloul. Numele dumneavoastră, pronumele, numele tatălui, vârsta, locul de muncă sau de învățătură, domiciliul?

— Probabil că toate astea le știți!

— Le știm, nu le știm, așa e regula, cel interogat trebuie să spună singur.

„Deci, a murit… Ce e de făcut? Ce să spun? Nenorocire… Dracu m-a adus la miliție… Aș fi putut să fug de la spital… Ce-o să se întâmple acum?”

— Scrieți, vă rog: Kraveț Viktor Vitalievici, douăzeci și patru de ani, student în anul V la facultatea de fizică a Universității din Harkov. Domiciliul permanent în orașul Harkov, pe colina Holodnaia. Aici mă aflu la practică.

— E clar. Anchetatorul, în loc să scrie, învârtea repede și fără rost stiloul în mână. Erați rudă cu Krivoșein? Ce fel de rudă?

— Îndepărtată, studentul zâmbi jenat. Așa, un fel de a cincea roată la căruță.

— E clar! Onisimov puse stiloul pe masă și luă formularul telegramei primite. Glasul îi deveni aspru: Ei, bine, cetățene, nu se confirmă nimic.

— Ce nu se confirmă?

— Versiunea dumneavoastră, că locuiți și studiați la Harkov și așa mai departe. La Universitatea din Harkov nu există nici un student cu acest nume. Și nici pe colina Holodnaia, la numărul 17, persoana respectivă n-a locuit, nici temporar și nici permanent.

Pentru o clipă cel anchetat se pierdu de tot, fața i se înverzi brusc, iar obrajii se scofâlciră.

„Am încurcat-o. Ce gafă, fir-ar să fie! Ce prostie!.. Păi sigur, ei au verificat imediat… Iată ce înseamnă lipsa de experiență… Acum ce să mai spun?”

— Spuneți-mi adevărul. Și cât mai amănunțit. Nu uitați că e vorba de un caz de moarte.

„Adevărul… Ușor de zis!”

— Cum să vă spun… Adevărul, înțelegeți… ar fi prea mult și prea complicat… îngână laborantul care-și pierduse calmul și care pentru această slăbiciune se ura și se disprețuia. Ar trebui să vorbesc și despre teoria informației, despre modelarea proceselor întâmplătoare…

— Uite ce e, cetățene, nu încercați să ne aruncați praf în ochi! ripostă morocănos Onisimov. Din cauza teoriei oamenii nu mor — aici e vorba de practică, de fapte.

— Dar… înțelegeți, poate că, de fapt, nici n-a murit nimeni… Asta se poate dovedi… sau măcar încerca. Vedeți, tovarășe anchetator, vorba e că… („De ce l-oi fi numit tovarășe anchetator; doar nu sunt încă arestat?!”) Vedeți, omul, înainte de toate… Nu… Nu este protoplasmă, în greutate de vreo șaptezeci de kilograme… nu e, cum să vă explic, cincizeci de litri de apă, douăzeci de kilograme de proteine… Lipide și glucide… Enzime, fermenți, ci, în primul rând, informație. O acumulare de informații… Și dacă acestea n-au dispărut omul e viu…

El tăcu și își mușcă buza. „Nu, e o încercare lipsită de sens. Nici nu merită să încerc”.

— Bun, continuați, vă rog, vă ascult, îl zori anchetatorul, zâmbind în sinea lui.

Laborantul îl privi bănuitor, se așeză mai comod și spuse cu un surâs ușor:

— Într-un cuvânt, dacă lăsăm teoriile la o parte, atunci Valentin Vasilievici Krivoșein sunt chiar eu. Puteți să treceți asta în procesul-verbal.

Afirmația era atât de neașteptată și de impertinentă, încât Matvei Appolonovici amuți pentru moment. „N-ar trebui să-l trimit la un psihiatru?” Dar ochii albaștri ai celui interogat îl priveau lucid, iar în adâncul lor licărea o undă de batjocură. Tocmai asta îl făcu să se dezmeticească.

— Înțeleg! Onisimov se ridică cu greu. Ia ascultați, mă luați drept un imbecil? Ca și cum eu n-aș fi luat cunoștință de dosarul lui Krivoșein, n-aș fi fost la locul faptei, n-aș ține minte chipul lui și așa mai departe? El se sprijini cu mâinile de birou. Nu vreți să vă declarați identitatea, cu atât mai rău pentru dumneavoastră. Tot o să aflăm. Recunoașteți că actele dumneavoastră sunt falsificate?

„Gata. Trebuie să ies din joc”.

— Nu. Asta trebuie întâi de toate s-o dovediți. Tot așa ați putea crede că eu sunt falsificat și nu actele!

Laborantul se întoarse spre fereastră.

— Te rog să nu faci pe bufonul, cetățene! Anchetatorul ridică glasul. Cu ce scop ai pătruns în laborator? Răspunde-mi! Ce s-a întâmplat între dumneata și Krivoșein? Răspunde!

— Nu răspund!

Matvei Appolonovici se dojeni în gând pentru lipsa sa de stăpânire. Se așeză, tăcu un timp, apoi începu să vorbească pe un ton sincer, cordial:

— Ascultați-mă, să nu credeți că vreau să vă bag la apă. Datoria mea este să anchetez cazul, să raportez faptele, pe urmă n-are decât procuratura să cerceteze, iar tribunalul să hotărască… Dumneavoastră vă faceți singur rău. Nu vreți să înțelegeți un lucru: dacă o să recunoașteți mai târziu, cum se spune, sub greutatea probelor, faptul n-o să mai aibă aceeași valoare ca o mărturisire sinceră făcută acum. S-ar putea ca totul să nu fie chiar atât de negru. Dar deocamdată, dovezile sunt împotriva dumneavoastră. Leziunile de pe cadavru, datele expertizelor, ca și alte împrejurări și fapte… Și toate duc la o singură concluzie — se aplecă peste masa de lucru și își coborî vocea — că victima a fost, se pare… lichidată.

Interogatul lăsă capul în jos și își frecă fața cu palmele. Imaginea îi apăru din nou în fața ochilor: un trup scheletic cu capul lui Krivoșein, zbătându-se convulsiv în rezervor, mâinile încleștate de margini… un lichid cald le atinge ca o mângâiere și — lovitura!

— Nu mai știu dacă sunt eu sau nu… Murmură el cu o voce stinsă. Nu pot să înțeleg… Își ridică privirea. Ascultați-mă, trebuie să mă înapoiez în laborator!

Matvei Appolonovici fu cât pe ce să sară în sus de bucurie. Nu se așteptase la o victorie atât de rapidă.

— De, se mai întâmplă. Onisimov dădu din cap compătimitor. Într-o stare de furie, provocată de o jignire, de o încălcare a demnității, de depășirea limitei, ca și în caz de apărare… O să mergem și la laborator, ca să-mi explicați la fața locului cum s-au întâmplat toate acolo. Trase mai aproape „coiful lui Monomah” de pe marginea biroului și întrebă într-o doară: Probabil că l-ați lovit cu asta, nu? E o „piesă” grea, nu glumă.

— Ajunge! spuse deodată brutal și cu o oarecare aroganță în glas interogatul. Nu are rost să mai continuăm discuția! Vreți să mă băgați la apă… Și să știți că această „piesă grea” costă cinci mii de ruble. Așa că umblați cu mai multă grijă cu ea.

— Deci, nu vreți să-mi spuneți cum s-au petrecut lucrurile?

— Nu.

— E clar. Anchetatorul apăsă pe un buton. Sunt nevoit să vă rețin până la lămurirea cazului.

În ușă apăru un milițian înalt și slab, cu fața prelungă și nasul coroiat, în genul acela despre care în Ukraina se spune: „E lung de se-ndoaie”.

— Gaevoi? Anchetatorul îl privi nemulțumit. Ce, nu mai e nimeni altcineva pe aici?

— Toată lumea e pe teren, tovarășe căpitan, răspunse acesta. Mulți sunt pe plajă, păzesc ordinea.

— Mașină avem?

— Un „Gaz”.

— Expediază-l pe deținut la secția de urmărire penală… Cetățene, refuzați să ne ajutați și pe noi și pe dumneavoastră fără nici un rost. Vă îngreunați doar situația.

Laborantul se întoarse din ușă.

— Iar dumneavoastră continuați fără rost să credeți că Krivoșein e mort.

„Face parte din filfizonii care cred că cel mai important lucru e să se retragă frumos. Și ultimul cuvânt să-l aibă ei. Onisimov zâmbi în urma lui. Am mai văzut noi de ăștia. Nu-i nimic, după ce o să stea puțin închis, o să se răzgândească”.

Matvei Appolonovici își aprinse o țigară, apoi bătu un timp darabana cu degetele în cristalul de pe birou. La început probele (actele false, datele experților, împrejurările în care s-au petrecut faptele) l-au condus spre ideea că „laborantul”, chiar dacă nu e el ucigașul, este totuși vinovatul principal de moartea lui Krivoșein. Dar în timpul discuției impresia i s-a schimbat. Și nu din cauza a ceea ce spunea interogatul, ci felului cum spunea. În comportarea lui nu se sesiza raționamentul subtil și mai ales jocul — acel joc cu moartea care-l trădează pe criminalul înrăit înaintea tuturor probelor.

„Se pare că afacerea se conturează a fi o omucidere fără premeditare. Chiar el spune: „Nu mai știu dacă sunt eu sau nu…” Dar scheletul e schelet! Cum s-a putut întâmpla una ca asta? Și oare s-a întâmplat cu adevărat? Poate că totul a fost aranjat. Și încă ceva: încercarea de a se da drept Krivoșein, printr-o motivare „teoretică”… Ce-i asta: o simulare? Dar dacă această lipsă de rafinament e de fapt un joc foarte subtil? De unde să fi deprins el toate astea, băiat tânăr, fără experiență?… Și apoi ce motive ar exista pentru o crimă premeditată? Ce au avut ei de împărțit acolo? Dar actele false?”

Gândurile lui Matvei Appolonovici au ajuns într-un punct mort. „Eh, o să încercăm să intrăm în atmosferă”. Se ridică de la masă și aruncă o privire pe coridor. Acolo se și plimba de un timp docentul Hilobok.

— Poftiți, vă rog!.. Tovarășe Hilobok, v-am invitat aici ca să… începu anchetatorul.

— Da, da, înțeleg. Docentul dădu din cap. Nenorocirea unora înseamnă griji pentru alții. Dar mai mor oamenii și de bătrânețe, să dea Dumnezeu să avem și noi această soartă, nu-i așa Matvei Appolonovici? La Krivoșein nimic nu era ca la toată lumea. Nu. Mie îmi pare rău, desigur, vă rog să mă credeți. Păcat de omul acesta, nu-i așa? Dar eu am avut atâtea necazuri din cauza lui Valentin Vasilievici, atâtea neplăceri… Și toate astea pentru că avea o fire îndărătnică, nu respecta pe nimeni, nu ținea seama de nimeni, se rupea mereu de colectiv…

— E clar. Numai că eu aș vrea să lămuresc cu ce se ocupa Krivoșein și laboratorul ce-i fusese încredințat? Întrucât sunteți secretarul științific…

— Mi-am închipuit că asta este! Harri Haritonovici zâmbi satisfăcut. Am luat cu mine o copie a planului tematic. Se poate? și el începu să scoată din mapă câteva hârtii. Iată, poftim, tema 152. Denumirea: „Autoorganizarea sistemelor electronice complexe, prin introducerea integrală a informației”; finanțarea: din buget, caracterul lucrării: cercetare matematică, logică și experimentală, conducătorul lucrării: inginer principal V. V. Krivoșein, executantul: tot el… Iată unde l-a dus lucrarea asta!

— În ce constă sensul, esența cercetărilor sale?

— Sensul? Hm… Chipul lui Hilobok deveni serios. Autoorganizarea sistemelor… Pentru ca mașina să se construiască singură, înțelegeți? Și în America savanții se ocupă intens de această problemă. Da, foarte intens… În Statele Unite…

— Dar ce făcea în mod concret Krivoșein?

— Concret… El a propus o nouă abordare în ceea ce privește alcătuirea acestor sisteme pe calea… integralizării. Nu, autoorganizării… Nu se știe încă, dacă a reușit să facă ceva sau nu! Harri Haritonovici zâmbi larg și complice: Știți, Matvei Appolonovici, la institut sunt atâtea teme, atâtea lucrări, pe toate trebuie să le aprofundezi, așa încât nici nu le poți reține pe toate în memorie! Ar fi mai bine, poate, să luăm procesele-verbale ale Consiliului științific.

— Înseamnă că a raportat despre mersul lucrărilor în Consiliul științific al institutului?

— Desigur! La noi se discută toate lucrările înainte de a fi incluse în plan. Iar fondurile ni se alocă pe baza unor argumente bine întemeiate, cum altfel?

— Și ce a argumentat el?

— Cum adică? Secretarul științific ridică din sprâncene, condescendent. Ideea sa cu privire la o nouă abordare pe linia autoorganizării… Cel mai bine ar fi să luăm procesele-verbale, Matvei Appolonovici. Lucrurile s-au petrecut acum un an, ori noi avem în fiecare săptămână tot felul de discuții, consfătuiri, comisii, uneori chiar mai des. Vă dați seama ce înseamnă asta? Și la toate trebuie să fiu prezent, să particip, să organizeze discuțiile, să iau cuvântul, să invit… Chiar și acum, de aici trebuie să plec direct la Societatea pentru răspândirea științei. Acolo are loc astăzi o consfătuire în legătură cu atragerea cadrelor științifice pentru a ține unele lecții în colhozuri în timpul recoltării. Nici nu mai am timp să iau masa de prânz. Of, de-aș pleca mai repede în concediu…

— E clar. Dar Consiliul științific a acceptat tema lui?

— Da, cum să nu! E adevărat, mulți au fost împotrivă, s-au opus, l-au combătut. Ah, cât de impertinent a răspuns atunci Valentin Vasilievici, cu totul inadmisibil. Închipuiți-vă, după ședință, pe profesorul Voltamperov au trebuit să-l „trateze” cu valeriană. Direcției i s-a recomandat să-i dea o mustrare lui Krivoșein pentru grosolănie. Chiar eu am redactat decizia… Dar tema a fost acceptată, cum să nu! Dacă omul vine cu idei noi, cu o abordare nouă n-are decât să încerce. Așa e la noi, în știință, da. Și-apoi, chiar Arkadi Arkadievici l-a susținut. Arkadi Arkadievici este un om de o rară bunătate sufletească. De aceea i-a și încredințat un laborator separat, fiindcă Krivoșein, datorită firii sale îndărătnice, nu putea să lucreze cu nimeni. E adevărat, laboratorul era un simulacru. Nu avea decât un singur salariat… Dar în Consiliul științific s-a luat în discuție tema și s-a votat „pentru”. Și eu am votat „pentru”.

— De ce adică „pentru”? Onisimov își șterse fruntea nădușită cu batista.

— Cum de ce? Ca să se includă tema în plan, să se aloce fondurile. Știți, planificarea este baza societății noastre…

— E clar… Ce credeți, Harri Haritonovici, ce s-a petrecut, de fapt, acolo?

— Hm… Păi asta trebuie s-o lămuriți dumneavoastră, stimate Matvei Appolonovici. Eu de unde vreți să știu. Sunt doar secretar științific, treaba mea e să văd de hârțoage. Krivoșein lucrează încă din iarnă cu laborantul acela. El trebuie să știe. Doar a fost martor ocular.

— Dar știți dumneavoastră că acest laborant-practicant nu este persoana drept care se dă? întrebă Onisimov cu severitate. Nu e nici Kraveț și nici student.

— Da-a?! Deci asta e! Am văzut eu că l-ați pus sub pază! Ochii lui Hilobok se rotunjiră. Nuuu… De unde să știu eu. Habar nu aveam… Asta e o scăpare a serviciului nostru de cadre. Dar atunci, de fapt, cine e el?

— O să lămurim noi și asta, până la urmă. Deci, spuneați că americanii se ocupă și se interesează de astfel de lucrări?

— Da. Prin urmare, dumneavoastră credeți că el?…

— Oh, de ce o luați așa? Onisimov zâmbi. Pur și simplu, eu caut să îmi imaginez diferite variante. Aruncă o privire piezișă către hârtiuța pe care erau scrise întrebările. Spuneți-mi, Harri Haritonovici, n-ați observat cumva la Krivoșein unele tulburări în ceea ce privește psihicul?

Hilobok zâmbi cu satisfacție.

— Când veneam încoace, mi-am adus aminte și, știți, am stat la îndoială dacă să vă spun sau nu. Poate că e un fleac, poate că nu merită. Dar dacă chiar dumneavoastră mă întrebați… Avea unele ciudățenii. Îmi amintesc, de pildă, în iulie anul trecut, eu tocmai cumulam pe vremea aceea și funcția de șef al laboratorului de dispozitive experimentale… Nu s-a putut găsi multă vreme un specialist potrivit, candidat în științe, și atunci am cumulat eu funcția, ca să nu se piardă postul, pentru că, știți, sunt în stare să-ți desființeze postul, iar pe urmă nu-l mai obții, așa e la noi. Și cum spuneam, cu puțin înainte de asta, laboratorul meu a primit de la Krivoșein o comandă pentru executarea unui nou sistem de traductori encefalografici, cum să vă spun, ceva în genul acestui STE-1, „coiful lui Monomah”, pe care îl aveți pe birou, dar de o construcție mai complicată, după schemele lui Krivoșein. De ce i-au primit comanda, în loc să se ocupe de probleme științifice, nu mă taie capul să vă spun…

Datorită acestor incursiuni în probleme de știință, creierul neantrenat al lui Matvei Appolonovici fu cuprins de toropeală. De obicei, el întrerupea cu fermitate orice abatere de la tema concretă care-l interesa, dar acum — având un suflet rusesc — nu putea să-și înfrângă respectul față de știință, față de titlurile științifice și de lumea științei. Respectul acesta a existat dintotdeauna în el, dar din clipa în care, în timpul anchetei de rândul trecut în cadrul institutului, luase cunoștință de ștatele de plată ale oamenilor de știință, acest respect se dublase. Iată de ce nici acum Onisimov nu se putu hotărî să întrerupă zborul liber al vorbelor lui Harri Haritonovici, care, oricum ar fi fost, era un om care primea un salariu cam de două ori și jumătate mai mare decât el, căpitanul de miliție Onisimov, și asta pe baze legale.

— Și închipuiți-vă, stau eu într-una din zile în laborator, își depăna mai departe amintirile Hilobok, și vine la mine Valentin Vasilievici — fără halat, vă rog să rețineți! La noi lucrul acesta nu este permis. S-a dat o dispoziție specială pe întregul institut ca inginerii și corpul științific să poarte halate albe, iar tehnicienii și laboranții albastre sau gri, pentru că la noi vin deseori delegații străine și nu se poate altfel. Dar el neglija totdeauna acest amănunt. Și mă întrebă pe un ton cam arțăgos: „Când o să-mi executați, în sfârșit, comanda pentru noul dispozitiv?” Eu îi explic foarte, foarte calm: uite așa, și așa, Valentin Vasilievici, când o să putem atunci o s-o executăm. Nu e atât de simplu de executat ceea ce ați desenat dumneavoastră acolo, montajul legăturilor e foarte complicat, suntem nevoiți să rebutăm mulți tranzistori… Într-un cuvânt îi explic totul cum se cuvine, ca omul să n-aibă pretenții. El însă îi dă înainte cu ale lui: „Nu puteți s-o executați în termen, nu trebuia să vă angajați!” îi explic din nou complexitatea lucrării și faptul că la laborator s-au adunat multe comenzi, dar Krivoșein mă întrerupe: „Dacă în două săptămâni comanda nu va fi executată, am să vă fac raport, iar lucrarea am s-o dau elevilor din cercul electroniștilor! O s-o facă și mai repede, și regia o să fie mai mică!” Chestia cu cheltuielile de regie era o piatră aruncată în grădina mea. Mai făcuse el tot felul de aluzii și înainte, dar degeaba! Și cu asta a trântit ușa și a plecat…

Anchetatorul dădea din cap ritmic și strângea din fălci ca să nu-i scape vreun căscat. Hilobok continua să bâzâie emoționat:

— Cinci minute mai târziu — remarcați! — n-au trecut mai mult de cinci minute, nici n-am avut timp să vorbesc la telefon cu atelierele, când Valentin Vasilievici pătrunse val-vârtej la mine, de data asta în halat — găsise undeva unul gri, de laborant — și țipă din nou: „Harri Haritonovici, când va fi executată, în sfârșit, comanda pentru sistemul de traductori?” „Iertați-mă, îi spun, Valentin Vasilievici, dar v-am explicat totul adineauri!” și încerc să-i vorbesc din nou despre tranzistori și montaj. Dar el mă întrerupe, ca și prima oară: „Nu puteți s-o executați în termen, nu trebuie să vă angajați”… Și din nou despre raport, elevi, cheltuieli de regie… Hilobok își apropie obrazul de cel al anchetatorului. Pe scurt, mi-a spus aceleași lucruri ca și cu cinci minute mai înainte, cu aceleași cuvinte! Vă puteți închipui una ca asta?

— Interesant, și anchetatorul dădu din cap.

— Și n-a fost singura scrânteală a lui Krivoșein. Ba a uitat să închidă apa și peste noapte s-a inundat tot etajul de sub laborator. Ba — mi s-a plâns într-o zi îngrijitorul — a făcut cu benzi perforate un foc uriaș în parc. Așa că… Docentul își strânse semnificativ buzele pline și roșii, umbrite de mustață — putea să se întâmple orice. Și de ce toate astea? Voia să se evidențieze și muncea peste măsură. La orice oră plecam de la institut, în clădirea lui ferestrele tot mai erau luminate. La noi la institut mulți glumeau: chipurile Krivoșein nu vrea să pregătească o disertație, ci să facă de-a dreptul o descoperire… Uite că a descoperit… de nu mai știi cum s-o descurci.

— E clar. Anchetatorul se uită din nou pieziș la hârtiuța lui. Ați amintit că Krivoșein era în relații apropiate cu o femeie. O cunoașteți?

— Pe Elena Ivanovna Kolomieț? Cum să nu! Asemenea femei, cum să vă spun, nu sunt prea multe la noi în oraș. E cu totul deosebită, elegantă, drăguță, într-un cuvânt, foarte… așa… și Harri Haritonovici completă admirația sa față de Elena Ivanovna — de neexprimat în cuvinte — printr-o mișcare plină de tâlc a mâinilor și un plescăit din buze. Ochii săi căprui începură să lucească. Totdeauna m-am mirat, ca și toți ceilalți, de altfel. Ce o fi găsit la el? Pentru că Krivoșein — desigur „de mortuis aut bene, aut nihil”, dar de ce s-o ascundem? — ați văzut și dumneavoastră cum arăta. Nu știa nici să se îmbrace cum trebuie, mai și șchiopăta puțin… Dânsa venea pe la el. Casele noastre din cartierul academicienilor sunt una lângă alta, așa că am văzut totul. Dar în ultimul timp parcă n-am mai zărit-o. Probabil că s-au despărțit, ca două corăbii pe mare, ha-ha! Credeți că și dânsa este amestecată?

— Deocamdată, nu cred nimic și nu bănuiesc pe nimeni, Harri Haritonovici, ci caut doar să lămuresc lucrurile. Onisimov se ridică vădit ușurat. Eh, apoi eu vă mulțumesc. Sper că nu e nevoie să vă atrag atenția că cele discutate trebuie să rămână doar între noi, întrucât…

— O, parcă eu nu înțeleg! N-aveți de ce să-mi mulțumiți. E, cum să vă spun, de datoria mea, așa că întotdeauna cu plăcere…

După plecarea docentului Matvei Appolonovici își vârî capul sub ventilator și rămase așa câteva minute fără să se miște și fără să gândească. În auz îi răsuna încă vocea lui Hilobok ca zumzetul unei muște pe un geam.

„Dar ia stai! Anchetatorul își scutură capul ca să-și vină în fire. În fond el n-a lămurit nimic. O oră întreagă am stat de vorbă și parcă tot timpul numai despre această afacere — dar nimic. Pfu… Secretar științific, docent, candidat în științe… să-mi fi ascuns oare ceva? Oh, aici e ceva ce nu merge!”

Începu să sune telefonul.

— Onisimov la aparat, răspunse el prompt.

Timp de câteva secunde în receptor nu se auzi decât o răsuflare întretăiată. Pe semne că omul de la celălalt capăt al firului nu reușea să-și recapete respirația.

— Tovarășe… Căpitan… Raportează Gaevoi… că… Arestatul a… fugit!

— A fugit?! Cum a fugit? Raportează amănunțit!

— Așa că… Noi îl duceam cu „Gaz-ul”. Timofeev la volan, iar eu alături de dânsul… hârâi în receptor milițianul. Așa cum îi transportăm de obicei pe cei reținuți. Pentru că, dumneavoastră, tovarășe căpitan, nu ne-ați spus că trebuie supravegheat cu strictețe… De aceea m-am și gândit: unde să se ducă dacă actele sunt la noi? Ei, și când treceam pe lângă parcul orașului, el a sărit în plină viteză din mașină, a sărit gardul… și fugi! Eu cu Timofeev după el. Numai că el aleargă tare bine pe teren accidentat… Desigur, n-am deschis focul, întrucât nu ați dat indicații în acest sens. Așa că… Asta-i tot.

— E clar. Prezintă-te la miliția orășenească, cu un raport către ofițerul de serviciu. Lucrezi prost, Gaevoi!

— Așa că… poate să luăm ceva măsuri, tovarășe căpitan? se auzi în receptor vocea sa mâhnită.

— O să luăm fără dumneata. Întoarce-te cât mai repede aici; ai să iei parte la urmărire. Asta-i tot! Onisimov trânti receptorul în furcă.

„Ăsta zic și eu artist! Adevărat artist! Și eu mă mai îndoiam încă… El, sigur că el! Așa. Deci, acte nu are, nici bani. Îmbrăcăminte ca și cum n-ar avea: pantalonii și cămașa. N-o să ajungă departe. Dar dacă are complici, atunci e mai rău…”

După șase minute apăru Gaevoi, care, apăsat de conștiința faptului că a greșit, părea și mai adus de spate. Onisimov convocă grupa operativă de investigații, le înmână fotografiile, le făcu portretul verbal și le spuse care sunt semnalmentele celui căutat, după care grupa plecă în oraș.

Matvei Appolonovici fu chemat la telefon de dactiloscopist. Acesta îi spuse că amprentele digitale luate în laborator corespund parțial cu amprentele laborantului; celelalte aparțin unei alte persoane. Nici unele, nici altele nu corespund cu amprentele recidiviștilor existente în fișier.

„Atunci, desigur că victima este o altă persoană… Oho, afacerea pare tot mai serioasă. Nu prea seamănă a fi un caz penal banal! De fapt nu seamănă cu nimic datorită scheletului acestuia blestemat! Ce-i de făcut?”

Onisimov privi trist pe fereastră. Umbrele copacilor se lungiseră pe asfalt, dar căldura nu se potolise. Lângă stația de troleibuz se înghesuiau fete tinere cu rochițe colorate și ochelari de soare. „Se duc la plajă…”

Mai neplăcut decât toate era faptul că, până în momentul acela, Onisimov nu reușise încă să-și facă o ipoteză de lucru asupra celor întâmplate.

Spre sfârșitul zilei, când Matvei Appolonovici completă citațiile pentru a doua zi, șeful miliției orășenești intră la el în birou. „Ei, poftim!” Onisimov se ridică în picioare, cuprins de mâhnire.

— Stai jos, spuse colonelul și se lăsă greoi pe un scaun. Ce complicații ți s-au ivit în afacerea asta! Cadavrul lipsește, anchetatul a fugit, ai? Povestește-mi.

Onisimov îi povesti totul.

— Hm… Șeful își împreună sprâncenele groase și cărunte la rădăcina nasului. Mă rog, pe acest flăcău o să-l prindem noi, fără îndoială. Aeroportul, calea ferată și autogările sunt supravegheate?

— Desigur, Alexei Ignatievici, i-am anunțat imediat.

— Prin urmare, din oraș nu poate să dispară. Dar chestiunea cu cadavrul… e, într-adevăr, amuzantă. Ce drăcie! Dar nu cumva ai încurcat lucrurile chiar acolo, la fața locului? întrebă el, uitându-se la Onisimov cu ochii săi mici și vioi. Poate că… Ții minte, în „Klim Samghin”, al lui Gorki, cineva spune: „Poate că de fapt n-a fost nici un băiat?”

— Bine, dar… medicul „Salvării” a constatat decesul, Alexei Ignatievici.

— Și medicii greșesc. Și apoi medicul nu e un expert, n-a putut determina cauza morții. Dar cadavrul lipsește. Or, Zubato al nostru nu se poate pronunța numai pe baza scheletului… Desigur, e treaba dumitale. Eu nu vreau să-mi impun părerea, dar dacă n-ai să explici cum de s-a transformat într-un sfert de oră cadavrul în schelet, apoi, al cui era acest cadavru și din ce cauză a survenit moartea — nici un tribunal nu va lua în considerare dosarul. În ziua de azi până și cazurile mai evidente judecătorii le trimit înapoi pentru completarea cercetărilor sau închid, pur și simplu, dosarele din lipsă de dovezi. Desigur, e bine că legea acționează cu severitate, dar și cu grijă, numai că… Și colonelul oftă cu zgomot. Grea afacere, ce zici? Ți-ai făurit vreo ipoteză?

— Am schițat eu ceva, răspunse Onisimov jenat, numai că nu știu, Alexei Ignatievici, cum o să vi se pară. După părerea mea, nu e o afacere penală. Conform depoziției secretarului științific al institutului, în Statele Unite se manifestă mult interes pentru problema la care lucra Krivoșein, asta-i una la mână.

„Laborantul Kraveț”, prin comportarea sa și prin nivelul său cultural, cum s-ar spune, nu seamănă a fi nici student, nici delincvent. Și totuși a fugit de sub escortă într-un mod foarte iscusit, doi la mână. Și-apoi, amprentele lui digitale nu figurează în fișierele noastre, printre cele ale recidiviștilor, trei la mână. Așa că, poate… Matvei Appolonovici tăcu, privindu-și șeful întrebător.

— … să pasăm această afacere Securității? îi termină acesta gândul, clătinând din cap. Eh, nu te grăbi! Dacă noi, miliția, o să lămurim împrejurările unei crime cu un iz, ca să zic așa, străin, nici noi, nici societatea n-o să aibă de pătimit, ci dimpotrivă. Dar dacă organele securității o să dea la iveală în locul nostru o obișnuită afacere penală sau de încălcare a tehnicii securității muncii, apoi atunci… Îți dai singur seama. Și fără asta, în ultimele șase luni, am trecut pe ultimul loc în zonă, în ceea ce privește procentul de rezolvare a unor cazuri, spuse el, și se uită la Onisimov cu reproș și înțelegere totodată. Dar nu-ți pierde curajul! Nu degeaba se spune că cele mai încurcate cazuri sunt cele simple. Poate că aici totul e învăluit în ceață fiindcă afacerea s-a petrecut într-o instituție științifică: teme, probleme, titluri, cunoștințe, tot felul de termeni… te doare capul. Nu te grăbi cu concluziile. Verifică toate ipotezele, poate că, până la urmă, se va dovedi că totul e ca în fabula lui Krîlov: „Și cutiuța se deschidea foarte simplu…” Ei, îți doresc succes. Șeful se ridică și îi întinse mâna. Sunt convins că ai s-o scoți la capăt!

Matvei Appolonovici se ridică și el în picioare, strânse mâna șefului și-l conduse cu o figură mult mai senină acum. Nu, orice s-ar spune, când șefii au încredere în tine — asta face foarte mult!

Capitolul 3

Nevski Prospekt învie și se însuflețește îndată ce întunericul se așterne peste clădiri și străzi, când caraula, acoperindu-se cu rogojina, se urcă pe scară ca s-aprindă felinarul și când în ferestruicile joase ale magazinelor apar gravuri care nu îndrăznesc să apară în plină zi.

N. V. GOGOL: Nevski Prospekt.

Pe pasagera din vagonul expresului Novosibirsk-Dneprovsk, o blondă plinuță, cu ochi albaștri, o îngrijora tânărul din cușeta de sus. Avea o față arsă de vânt, cu trăsături aspre, dar regulate, păr ondulat de culoare închisă, pe alocuri mult încărunțit, mâini puternice, bronzate de soare, cu degete groase și urme de bătături în palme. Dar tânărul avea, în același timp, un zâmbet blând, dovedea multă amabilitate (îi cedase de bunăvoie cușeta de jos, atunci când ea se urcase la Harkov), știa să poarte o conversație inteligentă. Tânărul stătea culcat, cu bărbia pătrată sprijinită în palme, privind lacom goana copacilor, a căsuțelor, a pârâiașelor, a indicatoarelor de cale ferată și zâmbea. „Interesant tipul”.

— Dacă nu mă-nșel, acestea sunt locurile dumneavoastră natale? îl întrebă tovarășa de drum.

— Da.

— Și n-ați mai fost de mult pe-aici?

— De un an.

Recunoștea totul: iată, de-a lungul terasamentului șoseaua pe care gonise de atâtea ori pe motocicletă cu Lena… Uite și păduricea de stejar, unde vin duminică orășenii… Iată râul Staroe, locul plajelor singuratice, al nisipului curat, al apei curate… Iată ferma Vâtrebenki… Oho, ce de construcții! Probabil, o uzină de produse chimice… Zâmbea și se încrunta din pricina aducerilor aminte.

…De fapt, el nu gonise nicăieri cu Lena pe motocicletă, nu fusese nici în păduricea aceea, nici pe plajă. Toate se petrecuseră fără el. Pur și simplu, o dată avusese loc o discuție la care, ca să fim mai preciși, el de asemenea nu luase parte personal.

Iată varianta unei vieți! „Uzina de reparații navale din Vladivostok caută inginer electrotehnic pentru lucrări de montaj pe teren. Se asigură locuință”. Ce, eu nu sunt inginer electrotehnic? Lucrări de montaj pe teren — ce poate fi mai bun?! Valurile Oceanului Pacific lovesc și acoperă armătura! Iar tu dai drumul la cablu, îți lingi de pe buze picăturile sărate, într-un cuvânt, învingi stihiile!

— Da, dar…

— Nu, eu înțeleg. Înainte nu se putea. Doar eu și cu tine suntem oamenii datoriei. Cum vine asta, să-ți lași munca și să pleci pentru a-ți satisface înclinația către vagabondaj? Noi toți rămânem așa, pe loc, și odată cu noi rămâne nostalgia locurilor în care n-ai fost și n-ai să fii niciodată, a oamenilor pe care n-ai să-i întâlnești, a faptelor și evenimentelor la care n-o să ai ocazia să iei parte. Noi ne potolim această nostalgie cu cărți, cinematografe, visuri, pentru că omul nu poate trăi paralel mai multe vieți! Iar acum…

— Iar acum e același lucru. Ai să pleci la Vladivostok să-ți lingi de pe buze picăturile de apă sărată, iar eu am să rămân cu insatisfacția mea.

— Dar… noi putem face schimb. O dată la șase luni, nimeni n-o să observe… De fapt, e un moft. Deosebirea dintre noi va consta dintr-o jumătate de an de experiență a vieții.

— Tocmai asta el Apucând pe o anumită cale a vieții, omul devine altfel decât dacă ar fi ales o altă cale.

…Și totuși el a plecat tocmai la Vladivostok. N-a plecat ca să-și potolească insatisfacția, ci a fugit de groaza amintirilor. Ar fi fugit și mai departe. Dar mai departe era oceanul. E adevărat, locul acela de la lucrările de montaj în porturi l-a găsit ocupat. Păi, la urma urmei, să arunci în aer stâncile submarine, să cureți locurile pentru acostarea navelor, nu e nici asta o muncă de disprețuit. Era destul de romantic și aici. Să te cufunzi cu acvalangul în adâncimile albastre-verzi, să-ți vezi propria umbră mișcându-se pe pietrele spălate de flux de pe fundul apei, să faci găuri în stânci, să introduci cartușe de dinamită, să dai foc fitilului și, speriind peștii, care după un minut vor apare la suprafață cu burta în sus, s-o iei la goană înotând din răsputeri spre barca de serviciu… Iar pe urmă, tânjind după o muncă de inginer, ai introdus acolo explozia electrohidraulică, mai puțin periculoasă ca dinamita și mult mai productivă. Și astfel ai lăsat o amintire acolo.

— Și veniți de departe? îi întrerupe din nou aducerile-aminte blonda din compartiment.

— Din Extremul Orient.

— Ați fost repartizat acolo sau?…

Tânărul privi pieziș în jos cu ochii săi cenușii, apoi râse scurt:

— Am fost la tratament…

Femeia dădu din cap cu o compătimire circumspectă. Îi pierise pofta de a mai discuta. „Așa va să zică, vine de la tratament! Se știe ce tratamente se fac acolo. Și nici n-ai zice!” Ea scoase o carte din poșetă și se cufundă în lectură, absentă la cele din jur.

…Da, acolo începuse tămăduirea. Băieții din brigadă erau uimiți de curajul său. Într-adevăr, nu-i era frică. Dacă ai forță, abilitate, dacă faci un calcul precis, nici un val nu te poate trage în adâncuri. Acolo își ținuse viața în propriile sale mâini. De ce să se teamă? Momentele cele mai groaznice le-a trăit aici, la Dneprovsk, când Krivoșein era stăpân peste viața și peste moartea lui. Chiar peste mai mulți morți. Vedeți, Krivoșein nu înțelegea că ceea ce făcea cu el era mai rău decât să torturezi un om legat!

Fără să vrea, trupul tânărului se încordă. Fiori de mânie îi încrețiră pielea. Într-un an de zile, musonii oceanului îl izbăviseră de multe. Deprimarea, frica vecină cu panica, chiar și sentimentele duioase față de Lena. Dar nu, astea din urmă au rămas.

„Poate că nu trebuie să mă întorc? Oceanul lângă care te simți mic și simplu, băieții atât de buni, munca grea și interesantă… Toți mă stimau. Acolo am devenit eu însumi. Iar aici… Cine știe cum i-au mers treburile?”

…Dar nu putea să nu se întoarcă, după cum nu putea uita trecutul. La început, în pauza pentru fumat, după orele de muncă sau în zilele de sărbătoare, când plecau cu toată brigada cu un cuter la Vladivostok, îl rodea fără încetare gândul: „Krivoșein lucrează. El e singur acolo”… Apoi i-a venit ideea.

Într-una din zile dragau într-un golfuleț fără nume din ținutul Habarovsk, unde dintr-o falie izvorau ape termale. Sărind din barcă, el nimerise într-o asemenea vână de apă și era cât pe ce să țipe datorită amintirii acute pe care trupul lui încă o păstra! Gustul apei era la fel ca gustul acelui lichid, și i se păru că mângâierea caldă, insesizabilă, ascundea într-însa acea primejdie de demult de a dizolva, de a anihila de a stinge conștiința. El zvâcnise înainte și valul rece al oceanului îl trezise și-l liniștise. Dar impresia n-o putuse uita. Spre seară ea devenise o idee obsedantă: Oare se poate face și o experiență inversă?

Tămăduindu-se de vechile amintiri, se „îmbolnăvise” de această idee nouă. Se trezise din nou imaginația cercetătorului. Ah, cât de amețitoare erau toate astea: să îți închipui cum va decurge experiența, să prevezi ce rezultate extraordinare ar putea aduce ea!.. „Minarea” i se părea acum o lâncezire anostă. Se apucă să analizeze, fără teamă și cu mintea limpede, în amănunțime tot ce s-a petrecut cu el, refăcu în gând toate fazele experienței… Și nu răbdase să rămână acolo frământat de această idee. Probabil că Krivoșein nu ajunsese la această concluzie nici până în ziua de azi. La o asemenea idee nu poți ajunge pe cale speculativă. Trebuie să trăiești totul, așa cum o făcuse el.

Dar — datorită unei logici implacabile — în urma ideii experienței îi venise în minte și un alt gând. Bine, să zicem că vor găsi o nouă metodă de prelucrare a omului cu ajutorul informației. Ce contribuție va aduce însă această metodă? Gândul acesta s-a dovedit a fi mai complicat decât primul. Pe tot drumul de la Vladivostok la Dneprovsk el îl întorsese pe toate fețele, dar nu ajunsese la nici un capăt.

Prin fața ferestrei vagonului zburau în goană stâlpii podului, reflectând puternic huruitul roților de tren. Acceleratul trecea peste Nipru. Tânărul se lăsă furat pentru câteva clipe din gândurile sale. Admiră motonava cu aripi subacvatice, care zbura deasupra apei albastre în josul curentului, și versantul verde de pe malul drept. Podul se termină și din nou defilară căsuțele, grădinile, tufișurile de pe marginea terasamentului.

„Totul se reduce la problema: cum și cu ce informație poate fi perfecționat omul? Celelalte probleme se sprijină pe asta… Sistemul este dat. Creierul omenesc și dispozitivele de informare: ochii, urechile, nasul și celelalte… Trei fluxuri de informație alimentează creierul: viața cotidiană, știința și arta. Trebuie descoperit fluxul cel mai eficient asupra omului. Unul care să perfecționeze, să înnobileze. Cea mai eficace este desigur informația cotidiană. Ea este concretă și reală, formează experiența de viață a omului. Este viața însăși, ce să mai vorbim. Esențial se pare că este faptul că ea se află în interacțiune cu omul după legile legăturii reciproce: viața îl influențează pe om, dar și el, prin faptele sale, influențează viața. Acțiunea informației cotidiene asupra oamenilor poate fi însă extrem de diferită: ea îl transformă pe om și în bine și în rău. Prin urmare, nu e ceea ce trebuie…

Să analizăm informația științifică. Și ea este reală, obiectivă, dar abstractă. De fapt, este experiența generalizată a activității umane. De aceea ea poate fi aplicată într-o mulțime de situații de viață și tot de aceea acțiunea ei asupra vieții este uriașă. Știința are, de asemenea, o legătură reciprocă cu viața, nu individuală, valabilă pentru fiecare om, ci generală. Știința rezolvă probleme de viață și prin aceasta modifică viața, o transformă, iar viața modificată indică științei probleme noi. Dar și acțiunea științei asupra vieții, în general, și a omului, în particular, poate fi și pozitivă și negativă. Exemple sunt multe în acest sens. Și mai există o lacună: ea este greu însușită de către om. M-da, dificilă problemă… Nu-i nimic, dacă te gândești tot timpul la unul și același lucru, mai devreme sau mai târziu, nimerești unde trebuie. Principalul e să gândești după un sistem…”

Îl distrase un hohot de plâns care venea de jos. Privi într-acolo. Tovarășa sa de călătorie, își ștergea cu batista ochii înroșiți, fără să-și ridice privirile din carte.

— Ce citiți?

Ea se uită în sus, supărată, și-i arătă coperta: „Camarazii” de Remarque.

— Bătu-i-ar norocul… și se cufundă din nou în lectură.

„Da… Moare de tuberculoză o fată gingașă care iubește. Iar vecinei mele sătule și sănătoase îi e milă de ea ca de sine însăși… În sfârșit, ce mai la deal la vale, fără îndoială că aici e vorba de informația oferită de artă. Ea face apel la ceea ce are omul mai bun. În Artă, de-a lungul mileniilor, s-a selectat informația de cea mai bună calitate despre oameni: gândurile, descrierea mișcărilor subtile ale sufletului, a unor sentimente puternice și înălțătoare, a caracterelor minunate, a faptelor strălucite și pline de înțelepciune… Din cele mai îndepărtate timpuri toate acestea acționează pentru a dezvolta la oameni înțelegerea reciprocă, pentru a îndrepta moravurile, pentru a trezi gândurile și simțămintele cele mai bune, pentru a stârpi josnicia animalică din suflet.

Și această informație își atinge ținta, mai exact, ea este excelent codificată, adaptată cum nu se poate mai bine pentru a fi prelucrată în mașina electronică de calcul numită „Om”. Pe această linie informația cotidiană și cea științifică nici nu se pot compara cu informația artistică”.

Trenul ajunsese în suburbiile Dneprovskului și își încetini mersul. Tovarășa de compartiment începu să se agite; puse cartea de o parte și începu să-și scoată valizele de sub banchetă. Tânărul rămase mai departe culcat și se frământa în continuare.

„Da, dar cum e cu eficacitatea? Timp de mii de ani oamenii s-au străduit… E adevărat că aproximativ până pe la mijlocul secolului trecut Arta era accesibilă doar unui număr redus de oameni. Apoi, în chestiunea asta a intervenit tehnica: cărți în tiraje de masă, litografii, expoziții, discuri, cinematograf, radio, televiziune — informația artistică a devenit accesibilă tuturor. Pentru omul contemporan volumul de informații pe care îl obține din cărți, filme, emisiuni de radio, reviste ilustrate și televiziune se poate compara cu informațiile furnizate de viață, fiind mult mai mare decât volumul informației științifice. Și atunci? Hm… acțiunea artei nu se măsoară cu aparate și nu se verifică prin experiențe. Rămâne de comparat, să zicem, acțiunea științei și acțiunea artei în ultima jumătate de secol. O, Doamne, dar nici nu poate fi vorba de vreo comparație!”

Trenul se apropie lin de peron, de mulțimea celor ce veniseră în întâmpinarea călătorilor, de hamalii și de vânzătorii de înghețată. Tânărul sări de pe cușetă, trase de sus rucsacul și își luă pe braț impermeabilul bleumarin. Blonda se agita, aplecată peste cele trei geamantane, unul mai mare decât celălalt.

— Oho, ce de bagaje aveți! Lăsați-mă să vă ajut. Tânărul îl apucă pe cel mai mare dintre ele.

— A, nu, mulțumesc! Blonda se așeză în grabă pe unul din geamantane, puse un picior plinuț peste celălalt, apucă cu ambele mâini pe cel de-al treilea, repetând într-una: Nu, mulțumesc! A, nu, mulțumesc, nu, nu, mulțumesc!

Își ridică în sus fața pe care nu mai rămăsese nici o urmă de drăgălășenie. Obrajii nu erau plinuți acum, ci parcă buhăiți, ochii — care nu mai erau albaștri, curați, ci apoși — îi aruncau o privire dușmănoasă de fiară încolțită. Sprâncenele dispăruseră aproape cu totul. Rămăseseră doar două linii de creion ude de transpirație. Era limpede că dacă tânărul va mai face o singură mișcare, blonda va începe să urle.

— Scuzați-mă! Tânărul își retrase mâna și ieși. I se făcuse silă.

„Poftiți, vă rog, un exemplu viu al acțiunii informației cotidiene în comparație cu informația artistică! gândi el, pășind furios prin piața din fața gării. Oricine ar fi putut sosi în locul meu din regiuni atât de îndepărtate: un furnizor sau un activist de partid, un sportiv, un pescar… Dar nu, ea s-a gândit la ceea ce e mai rău, bănuindu-mă de intenții murdare, pe baza principiului siguranței în viața de fiecare zi: mai bine să nu crezi, decât să te înșeli. Dar, datorită acestui principiu, oare nu ne înșelăm cu mult mai rău?”

În tren se lăsase pradă gândurilor pentru că nu avea nimic mai bun de făcut. Acum gândea ca să se liniștească. Și tot în jurul acelorași probleme se învârtea.

„Desigur, dacă povestești despre orice fel de om într-o carte sau îl presimți pe ecran, el va fi înțeles, oamenii vor crede în el, îi vor ierta părțile rele, îl vor îndrăgi pentru cele bune. Dar în viață totul este mult mai complicat, mai cotidian, mai banal… De ce să mă înfurii pe această femeiușcă, când nici eu nu sunt mai bun. Cândva, la o vârstă stupidă, nu-l credeam pe tatăl meu. Îl iubeam, dar nu-l credeam. Nu credeam că luase parte la revoluție, la războiul civil, că luptase în detașamentul lui Ceapaev, că se întâlnise cu Lenin… Totul începuse din ziua în care am văzut filmul „Ceapaev”. Tata nu apărea în film! Era acolo un Ceapaev autentic, alături de alți eroi. Se rosteau, cu voce puternică, fraze înflăcărate, entuziaste… Dar tata nu era acolo! Și apoi, ce fel de luptător era tata? Cu mama nu se înțelegea. Vorbea cu o voce tremurată, din cauza protezei dentare pe care noaptea o ținea într-un pahar. Cuvintele le pronunța incorect (nu ca la cinematograf), pe cele complicate le stâlcea. Apoi, în 1937, l-au închis… Atunci, când povestea vecinilor din curte cum, pe front, în timpul lui Kerenski, fusese silit să stea două ore, cu tot echipamentul, pe marginea tranșeei, pentru că făcuse agitație bolșevică, cum îi adusese, la Smolnâi, lui Lenin, crucile „Sf. Gheorghe”, de argint, din partea soldaților pentru fondul revoluției, cum, condamnat la moarte de cazaci, stătuse închis într-o magazie… și babele rămâneau cu gurile căscate, apoi își împreunau palmele cu zgomot, exclamând: „Karpici al nostru-i un erou, ah, ah!” eu zâmbeam în sinea mea și nu credeam. Pentru că știam cu exactitate — din filme, din emisiunile de radio — cum arată eroii…”

Tânărul se încruntă, amintindu-și toate acestea.

„Ei, dar la urma urmei asta nu mi s-a întâmplat mie! De fapt, principalul e că s-a întâmplat… Se pare însă că, splendida metodă de transmitere a informației artistice are o anumită lacună. Oamenii văd un film sau un spectacol, citesc o carte și-și spun: „Mi-a plăcut…” Apoi continuă să trăiască mai departe, ca și până atunci: unii nu prea rău, alții așa și așa, iar alții prost de tot. Criticii de artă găsesc adesea lipsuri consumatorilor informației: spectatorii sunt proști, chipurile, cititorul n-are suficient nivel… Adoptând un asemenea punct de vedere ar însemna să accept că eu însumi sunt prost, că n-am nivel… Nu, nu sunt de acord! În general, să arunci totul pe seama prostiei și ignoranței oamenilor nu este o atitudine constructivă. Oamenii pot totuși să înțeleagă și să cunoască. În marea lor majoritate, nu sunt nici tâmpiți, nici ignoranți. Așa că mai degrabă să caut lacuna în metodă, cu atât mai mult cu cât această metodă mi-e necesară pentru experiențe…”

Dădu cu ochii de o cabină telefonică. La început o privi cam încurcat. Ce avea el de-a face cu ea? Apoi își aduse aminte. Oftă adânc, intră în cabină și formă numărul Laboratorului noilor sisteme. În așteptarea răspunsului inima începu să-i bată cu putere, iar gura i se uscă ca o iască. „Am emoții. Asta-i rău…” În receptor se auzeau doar sunetele prelungi ale apelului, dar nici un răspuns. După o clipă de șovăială se hotărî să-l sune pe ofițerul de serviciu al Institutului de sistematologie:

— Nu puteți să-mi spuneți unde-i Krivoșein? E în concediu?

— Krivoșein? Nu… nu e în concediu. Dar cine întreabă?

— Dacă dă astăzi pe la institut, vă rog să-i spuneți că a sosit… Adam.

— Adam? Și mai cum?

— Știe el. Atunci, nu uitați, vă rog.

— Bine. N-am să uit.

Tânărul ieși din cabina telefonică cu un vădit sentiment de ușurare. Abia acum își dădu seama că e cu totul nepregătit pentru această întâlnire. „Ei, n-am ce face, dacă tot am sosit… Dar, ia stai, poate că e acasă”.

Se urcă în troleibuz. Străzile orașului, învăluite în lumina albăstruie a amurgului, nu-l atrăgeau cu nimic. Plecase vara și tot vara se înapoiase. Totul era verde, și parcă nimic nu se schimbase.

„Totuși cum s-ar putea aplica informația artei în munca noastră? Și, oare, se poate aplica? Toată nenorocirea stă în faptul că această informație nu e furnizată nici de experiența de viață a omului, nici de știință, dar oamenii își bazează faptele pe experiență și pe cunoștințe. În linii mari, lucrurile ar trebui să se petreacă cam așa: omul a citit o carte și a început să se înțeleagă mai bine pe sine și pe cunoscuții săi; un ticălos a văzut un spectacol, s-a îngrozit și a devenit om cinstit; un fricos s-a dus la cinematograf și a ieșit de acolo un om curajos. Și asta pentru toată viața, nu pentru cinci minute. Probabil că tocmai la o asemenea influență a informației lor visează scriitorii și oamenii de artă. Și de ce nu se întâmplă așa? Hai să analizăm: Informația artistică se creează după modelul celei cotidiene. Ea este concretă, conține doar generalizări neevidente și necategorice. Dar nu este reală, ci doar veridică. Poate că tocmai în asta constă slăbiciunea ei. Ea nu poate fi aplicată precum cea științifică. Nu este suficient de generală și de obiectivă pentru ca pe baza ei oamenii să-și poată proiecta și planifica viața. Nici nu te poți ghida după ea ca după cea cotidiană — și asta tocmai din cauza caracterului ei concret, care nu coincide niciodată cu viața concretă a cititorului respectiv.

Și chiar dacă ar coincide, cine ar dori să trăiască ca o copie? Să copiezi o pieptănătură, asta mai merge, dar să copiezi o viață recomandată în tiraj de masă… Se vede că ideea de „a educa cu ajutorul tipurilor din literatură” a fost zămislită de gândul că omul provine din maimuță și spiritul de imitație îi este deci propriu. Dar omul e om de mult, de milioane de ani. Astăzi îi sunt proprii afirmarea personalității și originalitatea comportării. El știe că așa e mult mai bine. Și el citește nu numai textul autorului, plin de intențiile cele mai nobile, ci și notița de la sfârșit a editurii: „Tiraj 200.000 de exemplare”. Și acest mizerabil adaos strică totul, căci nimeni nu vrea să fie acuzat de imitație servilă?”

— Cartierul academicienilor! răsună în difuzor vocea răgușită a șoferului.

Tânărul coborî și își dădu imediat seama că a venit degeaba. Două șiruri de blocuri standard, cu cinci etaje, păreau că privesc unele la altele prin ferestrele luminate. Dar în blocul nr. 33, ferestrele apartamentului din colț, de la etajul cinci, nu erau luminate.

Un sentiment de ușurare că întâlnirea penibilă cu Krivoșein s-a amânat din nou se amesteca cu ciuda. Ce era de făcut? Nici măcar nu avea unde să înnopteze. Se înapoie cu troleibuzul în centru și începu să colinde hotelurile. Bineînțeles că locuri nu mai erau.

Și din nou îl asaltară gândurile, care încercau să alunge plictiseala căutării unui refugiu pentru noapte.

„… Și cu cât trăim mai mult, cu atât ne convingem de faptul că există o mare varietate a situațiilor de viață, în care nu se pot aplica soluțiile desprinse din cărți sau din filme. Și atunci începem să recepționăm informația artistică ca pe o „cvasi-viață”, un fel de completare informațională pasivă la informația furnizată de viața cotidiană. O cvasi-viață în care totul se petrece altfel decât în realitate. În ea poți trăi, rămânând în siguranță, o aventură plină de riscuri, chiar dacă ea se încheie cu câțiva morți, poți da dovadă de principialitate, fără să ai neplăceri la serviciu… Într-un cuvânt, să te simți alt om, chiar dacă nu pentru multă vreme: mai inteligent, mai frumos, mai curajos decât ești în realitate. Nu degeaba oamenii care duc o viață monotonă și cumsecade adoră romanele de aventuri și polițiste. Nu e nimic rău în asta, păcat numai că sentimentele nu țin mult…

Tânărul ajunse pe Bulevardul Marx, care strălucea feeric în lumina becurilor și a reclamelor de neon.

„Și noi folosim această splendidă informație pentru fleacuri: pentru a ne distra, ca să ne treacă timpul, sau ca să impresionăm vreo fată cu versul potrivit… Nu este o informație câștigată de tine însuți. Nu tu personal ai ajuns la soluțiile și adevărurile respective. N-ai făcut decât să stai, să privești sau să citești, cum, dincolo de un perete transparent, se desfășoară o viață inventată; tu nu ești decât „un receptor de informații!” E adevărat, au fost cazuri când „receptoarele” nu rezistau și încercau să acționeze. Odată — povestea tata — la Samara, un ostaș trăsese un foc de armă în actorul care interpreta rolul lui Kolceak într-o piesă, pe front; iar cu alt prilej, la Nijni Novgorod, spectatorii îl molestaseră pe actorul care juca rolul lui Iago, pentru interpretarea sa veridică”.

În capul noului venit se contura un gând, o idee confuză, ca o presimțire, neconcretizată încă în cuvinte. Dar în clipa aceea cineva îl strânse ușor de umăr. Întoarse capul. Alături de el stăteau trei bărbați în civil. Unul din ei îi trecu așa, într-o doară, un carnețel roșu prin fața ochilor.

— Vă rog să prezentați actele, cetățene.

Tânărul ridică nedumerit din umeri, lăsă rucsacul pe asfalt și scoase din buzunar buletinul de identitate. Omul legii citi prima pagină, își plimbă ochii de la fotografie la chipul tânărului, apoi din nou la fotografie, și-i înapoie documentul.

— E-n regulă. Vă rog să ne scuzați.

„Uff!” Tânărul apucă rucsacul și, străduindu-se să nu-și grăbească pașii, se îndreptă spre hotelul „Teatralnaia”. Își pierduse buna dispoziție. „Poate că n-ar fi trebuit să vin?”

Cei trei se îndreptară spre tutungeria din apropiere. Acolo îi aștepta milițianul Gaevoi, și el în civil.

— Ei, nu v-am spus eu, zise el victorios.

— Nu e el, oftă cel care verificase actele. Nu e, după cum ne-ai spus, un oarecare Krivoșein Valentin Vasilievici, iar după fotografie și după semnalmente Viktor Kraveț…

— Semnalmente, semnalmente… se supără Gaevoi. Doar l-am văzut și l-am însoțit personal. Ăla n-avea păr, cărunt și era mai tânăr cu vreo zece ani, parcă și mai subțirel…

— Haideți la gară, băieți, propuse altul. Doar n-o fi tâmpit să se plimbe pe bulevard, ce dracu!

În acest timp Viktor Kraveț se strecura printr-o ulicioară pustie și întunecoasă.

…După ce sărise din mașina miliției, el ajunsese, trecând prin parcul orașului, pe malurile Niprului. Acolo stătuse culcat în tufișuri, așteptând căderea întunericului.

Simțea o nevoie acută să fumeze și să mănânce ceva. Soarele coborâse spre apus și aurea nisipul insulei Pleajnâi, presărat cu ciuperci mari și pestrițe. Era acolo un adevărat furnicar de oameni veniți să facă baie. Un mic remorcher grăbea în susul apei, vălurind undele de la un mal la altul, de parcă avea niște mustăți enorme. La poalele dealului, pe chei, automobilele și tramvaiele circulau în toate direcțiile cu mare zgomot…

„Am încurcat-o… Totul a fost bine gândit: metodologia experiențelor, variantele de aplicare a metodei, chiar și influența ei asupra situației din lume… Numai o asemenea variantă n-am prevăzut-o. Să te prăbușești în noroi de la o astfel de înălțime. De la cercetător la criminal! Doamne, dumnezeule, ce fel de muncă o mai fi și asta: o singură experiență nereușită și totul se duce naibii. Și eu care sunt atât de nepregătit pentru acest joc cu anchetatorii și experții, într-atât de nepregătit, încât îmi vine să mă duc la bibliotecă să studiez codul penal — și ce o mai fi pe-acolo — codul de procedură penală etc! Nu cunosc regulile jocului și s-ar putea să pierd… De fapt, aproape am și pierdut. Biblioteca… Mai poate fi vorbă acum de bibliotecă!”

Turnurile de răcire ale uzinei electrice de pe partea cealaltă a Niprului slobozeau rotogoale groase de aburi. Păreau adevărate fabrici de nori. Soarele părea că se sprijină de ele cu marginea de jos.

„Ce-i de făcut? Să mă întorc la miliție, să povestesc totul cu sinceritate și să trădez astfel în mod rușinos tot ceea ce am ferit până acum de orice ochi străini? Să trădez nu de dragul de a salva totul, ci pentru a mă scăpa pe mine? Nu e o soluție salvatoare. După două-trei zile în laborator totul va începe să putrezească și n-am să mai pot dovedi nimic. Nimeni n-o să creadă și n-o să-și dea seama de ceea ce s-a întâmplat acolo… Și nici pe mine nu mă pot salva pentru că Krivoșein a murit. S-ar spune că din vina mea… Să mă duc la Azarov și să-i explic totul? Acum nu-i mai pot explica nimic. Pentru el, eu nu mai sunt studentul acela venit la practică, ci un individ dubios cu acte false. A fost anunțat, desigur, de fuga mea, și acum, ca un conducător loial, el trebuie să conlucreze cu miliția… Iată, așadar, problema în adevărata ei lumină. Toate necazurile noastre de la ea se trag. Mai precis, de la faptul că n-am vrut să ne împăcăm cu ideea că n-o putem rezolva printr-o metodă de laborator. Cum noi să nu o putem rezolva? Noi, care am obținut asemenea rezultate? Noi, în mâinile cărora stau posibilități nemaipomenite de sinteză a informației? Ce mai, la naiba… Problema e peste puterile noastre. E timpul s-o recunoaștem. Dar fără ea ce sens mai au toate celelalte?”

Soarele apunea. Viktor Kraveț se ridică, își scutură firele de iarbă de pe pantaloni și o porni în sus pe cărare, fără să știe unde și pentru ce. În buzunar îi suna mărunțișul. Îl numără. Mai avea bani pentru un pachet de țigări și o cină extrem de frugală. „Și apoi?” Două studente, care se cuibăriseră în tufișuri pe o bancă, pentru a se pregăti de examene, priviră cu interes la tânărul frumos, care trecea, apoi clătinară din cap și, alungind gândurile vinovate, își vârâră din nou nasurile în conspecte. „Mda, la urma urmelor, n-o să mor. Ce-ar fi să mă duc la Lena? Dar și ea, probabil, că e supravegheată. Să nu cad cumva în cursă…”

Cărarea îl scoase într-o străduță liniștită și pustie. Peste garduri atârnau ramuri încărcate cu vișine care începuseră să se coacă. La capătul străzii strălucea un nor roșiatic, reflectând lumina de jos. Se întuneca repede. Răcoarea serilor i se strecura sub cămașa îmbrăcată direct pe piele. Pe partea cealaltă a străzii, ceva mai încolo, din penumbră, ieșiră doi bărbați cu chipiuri pe cap. „Miliția”! Viktor coti în grabă într-o străduță laterală. După ce o străbătu în fugă, se opri să-și liniștească bătăile inimii.

„Uite unde am ajuns! Timp de douăzeci de ani n-am fugit de nimeni, și acum, parcă aș fi un puști surprins într-o livadă străină… Din cauza neputinței și a umilinței, nevoia de a fuma devenise de nesuportat. Jocul e pierdut! Trebuie s-o recunosc deschis și să dispar. Să-mi iau picioarele la spinare. La urma urmelor, fiecare dintre noi, într-o anumită situație, a simțit imboldul de a pleca, de a se abate din drumul său de până atunci. Acum e rândul meu, ce dracu! Ce aș mai putea face?”

Străduța ducea către niște lumini albastre care străluceau puternic în noapte. La vederea lor Viktor Kraveț simți cum îl cuprinde o foame sălbatică. Nu mai luase nimic în gură de douăzeci și patru de ore. „Hm… Acolo încă se poate mânca ceva. Mă duc! Nu cred să mă caute cineva tocmai pe Bulevardul Marx!”

…Stâlpii de beton își plecau deasupra asfaltului capetele ca de șarpe ale lămpilor cu neon. În vitrinele magazinelor manechinele elegante stăteau în atitudini degajate; aparatele de radio, televizoarele, vesela luceau de îți luau ochii, gâturile argintii ale sticlelor de „Șampanie sovietică” ținteau spre trecători, stivele de cutii de conserve se înălțau în piramide ciudate. Sub o reclamă luminoasă — „Iată ce se poate câștiga cu 30 de kopeici!” — erau etalate: un frigider „Nipru”, un magnetofon „Nipru-12”, o mașină de cusut „Nipru” un automobil „Nipru-Slavutici 409”. Până și teii tunși cu foarfeca de grădinarii orașului păreau, de-a lungul trotuarelor largi, niște produse industriale.

Viktor Kraveț ieși în plină aglomerație pe porțiunea cuprinsă între restaurantul „Dinamo” și cinematograful „Nipru”. O mulțime de oameni se plimba. Băieți cu ochi strălucitori, nepieptănați ca personajele boemei artistice, se preumblau încoace și încolo cu pași legănați. Perechi mai în vârstă treceau grave. Tineri cu pulovere groase, ținându-și cu o mână pe după gât prietenele, iar cu cealaltă tranzistoarele zgomotoase ca niște primusuri, se îndreptau spre parcul orașului. Prin mulțime se strecurau abili și cu un aer preocupat tineri, din cei ce nu lucrează nicăieri, cu pantaloni provocator de evazați, cu breton deasupra ochilor vioi. Fetele purtau cu grijă cele mai diverse pieptănături. Găseai aici și pieptănături „tifos”, și pieptănături „după încăierare”, și pieptănături „să mă iubească pentru caracter”, ca și alte capodopere ale artei capilare. Tineri singuratici umblau de colo până colo, chinuiți de dorințe și de timiditate.

La început Viktor Kraveț umbla cu fereală, dar treptat începu să-l cuprindă furia.

„Umblă, umblă mereu, ca să caște gura la alții, ca să-i vadă lumea cum arată… Pentru ei timpul parcă s-a oprit și nu se mai întâmplă absolut nimic. Pe vremuri umblau pe Bulevardul Guvernatorului, pășind pe dale de lemn, căscând ochii la trăsuri sau studiindu-se unii pe alții. După război, umblau de la ruinele cinematografului „Nipru” până la ruinele restaurantului „Dinamo”, pe sub becurile agățate pe stâlpii de lemn; umblau și ronțăiau semințe de floarea soarelui. Bulevardul a fost asfaltat, încadrat de clădiri cu mai multe etaje, din beton, aluminiu și sticlă, iluminat pe margini, s-au plantat pomi și s-au sădit flori, dar ei umblă ca și cum nimic nu s-ar fi întâmplat. Mestecă caramele, ascultă din mers tranzistoarele, discută, confirmând astfel imposibilitatea de a nimici spiritul filistin! Să te vadă lumea cum arăți, să caști gura la lume — să caști gura la lume, să te vadă lumea cum arăți. Să dai întâi o raită, să intri apoi la cafe-expres, să înghiți un pateu cu un pahar de sifon, să mai dai o raită, să intri la WC-ul public de undeva din spatele Poștei, să-ți rezolvi problemele acolo, să dai încă o raită, să intri în vorbă, să faci cunoștință, iar o raită… viață de insectă!” Ocoli mulțimea care se adunase la întretăierea bulevardului cu strada Engels, lângă noul automat pentru vânzarea biletelor de loterie. Automatul, conceput ca o mașină cibernetică, transmitea muzică, făcea reclamă loteriei cu o voce de crainic, iar pentru câteva monede, după ce o roată din nichel și sticlă se învârtea cu furie, emitea biletul „norocos”. Viktor Kraveț scrâșni din dinți.

„Iar noi, idioții încrezuți, ne-am pus în gând să-i transformăm pe oameni doar prin tehnica noastră de laborator! Dar ce să faci cu acești filistini? Ce s-a schimbat pentru ei în urma faptului că în locul birjelor au apărut taxiuri, în locul armonicelor — magnetofoane, cu semiconductor! În locul convorbirilor directe — telefoanele? Pe vremuri ședeau în jurul samovarelor, iar acum își petrec serile în fața televizoarelor…”

Din mulțime răzbăteau frânturi de fraze:

— … Între noi fie vorba, am să vă spun sincer care e părerea mea: bărbatul e bărbat, iar femeia-i femeie!

— … Ce spune: „Valia?” Iar eu: „Nu!” El: „Liusea?” Iar eu: „Nu!” El „Sonia”? Iar eu: „Nu!”

— Abram a plecat în deplasare, iar nevastă-sa…

— Învățați-vă să vă mulțumiți cu clipa de față, fetelor!

„Dar oare ce se va schimba ca urmare a progresului științei și tehnicii? Ei, să zicem că vitrinele magazinelor vor fi pline cu mantouri de vulpi argintii sintetice, cu ceasuri de mână atomice, funcționând o veșnicie, cu frigidere pe bază de semiconductori… Benzile rulante ale trotuarelor automate din plastic luminiscent vor transporta lumea de la spațioasa cineramă „Nipru” la restaurantul-automat „Dinamo”. Nici măcar nu va trebui să-ți miști picioarele… Oamenii se vor plimba cu radioteletransmițătoare microelectrice, pentru ca, fără să mai întoarcă capul spre interlocutoare și fără să-și forțeze laringele, să poată purta aceleași convorbiri stupide:

— Între noi fie vorba, am să vă spun sincer care e părerea mea: robotul este robot, iar mezaninul mezanin.

— Abram a plecat în antiunivers, iar nevastă-sa…

— Învățați să vă mulțumiți cu microsecunda de față!

Iar în colțul străzii, un automat conceput în genul unei nave spațiale va vinde ilustrate — „Salutări de pe Venus” — o vedere a cosmodromului de pe Venus încadrat de porumbei care se sărută… Ei și?”

Pe lângă Viktor Kraveț trecu maiestuos Harri Haritonovici Hilobok. De brațul lui atârna o fată aproape leșinată de râs — docentul o distra și nu observă că studentul fugar se retrase în umbra teilor. „Harri iar are una nouă”. Pe Viktor Kraveț îl apucă râsul. Cumpără țigări de la chioșc, aprinse o țigară și porni mai departe. Îl cuprinsese o asemenea mânie, încât îi pierise pofta de mâncare. Dacă ar fi nimerit acum în mâinile brigăzii operative mânia lui s-ar fi descărcat printr-o bătaie în toată legea.

Nici la hotelul „Teatralnaia” nu erau camere libere. Noul venit mergea pe bulevard în direcția Casei colhoznicului și privea posomorât la lumea care se plimba.

„Umblă, umblă mereu… În toate orașele din toate țările există străzi pe care seara se plimbă oamenii — de la și până la. Să caști gura la lume, să te vadă lumea cum arăți, să te vadă lumea cum arăți, să caști gura la lume. Umblă, umblă mereu — și planeta se învârtește sub picioarele lor! E un instinct comun care îi atrage aici, sau ce altceva? Iar alții stau în fața televizoarelor, joacă țurcă prin curți, discută în camere pline de fum de țigară, freacă pardoseala sălilor de dans… Câți sunt cei rămași în urmă, care s-au condamnat să vegeteze? „Știm să facem ceva, câștigăm binișor, avem de toate, nu trăim mai rău decât alții și… Lăsați-ne în pace!” Sunt indivizi cărora le e teamă să rămână singuri cu ei înșiși, care se simt copleșiți din cauza complexității vieții și nu se mai gândesc la ea… Astfel de oameni se țin, ca orbul de gard, de o regulă salvatoare: „ca să ai o viață liniștită și îndestulată, trebuie să fii ca toată lumea”. De aceea umblă și privesc mereu ce fac ceilalți? Așteaptă o revelație…”

Luna, dominând splendoarea strălucitoare a bulevardului, plutea printre norii transparenți. Nimănui nu-i păsa de ea.

„Și când te gândești că, atunci când erau adolescenți, și ei visau să trăiască o viață intensă, interesantă, plină de semnificații, visau să cunoască lumea… Nu există om care să nu fi visat asemenea lucruri. Poate că acum visează cu voluptate și neputință… De fapt, ce s-a întâmplat? N-au avut tăria morală să lupte pentru a-și realiza visurile? La ce bun? De ce să dai frâu liber visurilor și sentimentelor celor mai frumoase — nu știi niciodată unde poate duce una ca asta! — când există altele convenționale, când poți petrece la ospățul eroilor născociți? Și au chefuit până la epuizare, și-au irosit resursele sufletești pe fleacuri și le-a rămas exact atât cât e necesar pentru a te plimba pe bulevard…” Pe lângă el trecu docentul Hilobok cu o fată.

„Harri are iarăși una nouă!” își spuse în gând.

Privi în urma lui. Tare ar fi vrut să-l ajungă și să-l întrebe de Krivoșein. „Dar nu; e mai bine să te ții cât mai departe de Hilobok!”

Noul venit și Viktor Kraveț ajunseră pe aceeași porțiune a bulevardului…

„… Odinioară, de mult, maimuțele antropoide s-au separat. Unele au luat în labe pietre și bețe, au început să muncească, să gândească, altele au rămas să se legene mai departe pe ramuri. În prezent, pe Pământ a început un nou proces de tranziție, mai rapid și mai puternic: saltul umanității către o nouă stare calitativă. Dar ce le pasă lor de toate astea? Ei sunt gata să rămână pe căi bătătorite, lângă televizoare, să-și satisfacă cu ajutorul tehnicii cerințele lor modeste! se indigna în gând Viktor Kraveț. Ce înseamnă pentru ei toate aceste posibilități noi ale științei, ale tehnicii, ale producției? Ce reprezintă pentru ei munca noastră? Noi putem să le adăugăm inteligență, îndemânare, capacitate de muncă… Ei și? Vor învăța nu de dragul măiestriei și satisfacerii curiozității, ci pentru a fi mai bine retribuiți, pentru o muncă mai ușoară, pentru a se ridica deasupra altora prin erudiția lor. Vor cumpăra și vor acumula, ca ceilalți să admire bunăstarea lor, ca să-și umple goliciunea morală și spirituală prin grija pentru obiecte. Și pentru zile negre. Poate că asemenea zile nici nu vor mai veni. Dar, deocamdată, datorită lor, toate zilele sunt cenușii… Ce plictiseală! Am să plec la Vladivostok. Din proprie inițiativă, până nu mă trimit pe spezele statului… Și în felul acesta flacăra aprinsă prin munca noastră se va stinge de la sine, pe cale naturală. Oricum, ea nu le va ajuta în nici un fel, deoarece, pentru a putea utiliza o asemenea posibilitate trebuie să ai țeluri înalte, resurse sufletești, să fii mereu nemulțumit de tine. Dar ei sunt nemulțumiți doar uneori din cauza celor înconjurătoare, a împrejurărilor, a cunoștințelor, a vieții… De orice, numai de ei nu. Și, în definitiv, n-au decât să se plimbe. Cum s-ar spune, aici știința nu are nici o putere…”

Acum îi despărțea doar clădirea Poștei.

Gândurile mânioase se risipiseră. Lui Viktor Kraveț îi rămăsese doar o oarecare jenă de neînțeles față de oamenii care treceau pe lângă el.

„Cineva a spus că nimeni nu disprețuiește mai mult mulțimea decât omul de rând care s-a înălțat deasupra ei… Dar cine a spus-o? își încreți fruntea. Ia stai, păi asta am spus-o chiar eu despre altcineva. Ei, bineînțeles, că despre altcineva, doar nu despre mine… Deodată i se făcu silă. În fond, călcându-i în picioare, eu mă calc și pe mine. Nu sunt departe de ei. De curând încă eram la fel… Ia stai! Înseamnă că vreau s-o șterg, pur și simplu? S-o întind? Și ca să nu fie prea rușinos, ca să nu-mi pierd respectul față de propria-mi persoană, încerc să găsesc acestui gest o justificare pe planul ideilor? Eu n-am trădat pe nimeni; totul e în ordine; știința e neputincioasă; așa și trebuie să fie… O, doamne, cât de ticăloasă și de slugarnică e gândirea intelectualului! (De altfel, și asta am spus-o sau am gândit-o despre altcineva. Toate adevărurile neplăcute noi le atribuim altora, așa e mai înțelept să trăiești.) Și eu sunt chiar un astfel de intelectual. Am pus totul în mișcare: disprețul față de mulțime, considerații teoretice… Mda! El roși și fața începu să-i ardă. Iată unde te poate duce nereușita. În sfârșit, ce aș putea face?”

Deodată picioarele sale parcă rămăseseră lipite de asfalt. Din direcția opusă venea spre el, cu pași largi, un tânăr cu rucsac și un impermeabil pe braț. „Adam?!” Viktor Kraveț simți că-l trec fiori reci. Inima începu să-i bată cu putere de parcă niște remușcări reînviate și nu un om s-ar fi apropiat de el. Privirea lui Adam era îngândurată și rea, colțurile gurii lăsate amenințător. „O să mă descopere îndată și o să mă recunoască…” Viktor Kraveț se uită în altă parte ca să nu se trădeze, dar până la urmă învinse curiozitatea. Îl privi drept în ochi. Nu, Adam nu mai semăna acum cu un „sclav”. Era un om plin de încredere în el, sigur pe sine, puternic, hotărât… își aduse aminte de un cap ciufulit, pe fondul tapetelor în penumbră, de ochii larg deschiși și plini de ură, de greutatea de fontă, de cinci kilograme, ridicată deasupra capului său.

Noul venit trecu mai departe. „Sigur, cum să mă recunoască! Viktor Kraveț răsuflă ușurat. Dar de ce s-o fi întors? Ce o fi vrând?”

Îl urmări pe tânărul care se îndepărta în mulțime. „Ce-ar fi să-l ajung, să-i povestesc cele întâmplate? Oricum mi-ar putea fi de folos… Dar nu. Cine știe de ce o fi venit! îl cuprinse din nou disperarea. Uite unde ne-au adus munca și experiențele noastre. La naiba! Ne ferim unul de altul! Ia stai… Dar mai există și o altă posibilitate! Oare nu m-ar putea ajuta?” Viktor Kraveț își mușcă buza, chibzuind cu încordare.

Adam se pierduse prin mulțime!

„Ei, gata cu frământările! Viktor Kraveț scutură din cap. Aici nu e vorba numai de munca mea. N-am voie să fug. Trebuie să salvez totul…”

Scoase din buzunar mărunțișul, îl mai numără o dată, înghiți în sec și intră în clădirea Poștei. Banii îi ajunseră exact pentru o telegramă scurtă: „Universitatea de stat, Moscova, facultatea de biologie, Krivoșein. Vino imediat. Avion. Valentin”.

După ce expedie telegrama Viktor Kraveț ieși pe bulevard și ajungând la colț, o coti pe strada care ducea spre Institutul de sistemologie. După ce făcu câțiva pași se uită în urma sa să vadă dacă nu cumva e urmărit. Strada era pustie. Numai de pe clădirea magazinului universal îl privea o femeie splendidă, cu un carnet CEC în mână, luminată de literele de un metru, de culoare roz: „Păstrați banii la CEC”. Ochii femeii promiteau să-i iubească pe cei care îi vor urma sfatul.

Deasupra ghișeului administratorului din Casa colhoznicului se afla un anunț:

„Taxa pentru o persoană: 60 kopeici.

Taxa pentru un cal: 1 rublă și 30 de kopeici”.

Tânărul care sosise de la Vladivostok oftă și întinse prin geamlâc buletinul de identitate.

— Vă rog, un bilet de șaizeci…

Capitolul 4

Imposibilul este imposibil. De exemplu, e imposibil să te deplasezi mai repede decât lumina… De altfel, chiar dacă acest lucru ar fi posibil, oare merită să te zbați pentru el? Oricum nimeni nu va sesiza nimic și nu va aprecia faptul.

K. PRUTKOV — inginer: cugetarea nr. 17.

A doua zi, dimineața, ofițerul de serviciu al miliției orășenești îi înmână anchetatorului Onisimov raportul milițianului care păzea laboratorul sigilat. În raport se spunea că noaptea — aproximativ între orele unu și două — un bărbat necunoscut, într-o cămașă de culoare deschisă, a încercat să pătrundă în laborator prin fereastră. Somația milițianului l-a speriat. Necunoscutul a sărit de pe pervazul ferestrei și a dispărut în parc…

— E clar! Matvei Appolonovici își frecă mâinile cu satisfacție. Se învârti în jurul focului…

Cu o zi înainte trimisese citație cetățeanului Azarov și cetățenei Kolomieț. Bineînțeles că Matvei Appolonovici nici nu spera măcar că academicianul Azarov avea să se prezinte la biroul său. Dar în caz de ceva, dovada de expediere a citației i-ar fi fost de folos ca act justificativ. Elena Ivanovna Kolomieț, ingineră la biroul de construcții aflat în vecinătatea Institutului de sistemologie, sosi la ora zece fix.

Când intră în birou, anchetatorul înțelese imediat care fusese semnificația gestului cu mâna și a plescăitului din buze ale lui Hilobok. În fața lui se afla o femeie extrem de frumoasă. „Ia te uită ce nostimă el” remarcă Onisimov. Luate în parte, fiecare trăsătură a chipului Elenei Ivanovna era obișnuită: părul brun, nasul puțin cârn, ovalul feței, ca orice oval… Dar toate la un loc creau acea impresie de armonie, care nu-ți mai permitea să analizezi, ci doar să admiri și să te minunezi de marele simț al măsurii pe care-l are natura.

Matvei Appolonovici își aminti înfățișarea răposatului Krivoșein și simți că îl cuprinde indignarea. „Într-adevăr, nu se potriveau unul cu altul, avea dreptate Hilobok. Ce o fi găsit la el? Căuta un om serios sau un soț cu venituri mari?” Ca majoritatea bărbaților, cărora înfățișarea și vârsta nu le mai lasă nici o speranță în succese amoroase, Onisimov nu avea o părere prea bună despre femeile frumoase.

— Vă rog să luați loc. Vă este cunoscut numele lui Krivoșein Valentin Vasilievici…

— Da, răspunse ea cu o voce cântată.

— … și al lui Kraveț Viktor Vitalievici?

— Vitea? Da. Elena Ivanovna zâmbi, arătându-și dinții albi și regulați. N-am știut că-l cheamă și Vitalievici. Dar despre ce e vorba?

— Ce-mi puteți spune despre relațiile dintre Krivoșein și Kraveț?

— Păi, cum să vă spun… Lucrau împreună… Mi se pare că Viktor este rudă, mai îndepărtată, cu Valea… Adică cu Krivoșein. După părerea mea, erau foarte buni prieteni… Dar ce s-a întâmplat?

— Elena Ivanovna, eu sunt cel care pun întrebări aici… Onisimov se gândi că dacă ea își va pierde echilibrul sufletesc o să spună mai multe. De aceea nu se grăbea să lămurească lucrurile. E adevărat că erați în relații destul de apropiate cu Krivoșein?

— Da…

— Din ce cauză v-ați despărțit?

Ochii Elenei Ivanovna deveniră deodată reci, iar obrajii când îi roșeau, când păleau.

— Asta n-are nici o legătură cu cazul pentru care am fost chemată aici.

— De unde știți dumneavoastră ce are și ce nu are legătură cu acest caz? întrebă tresărind Matvei Appolonovici.

— Deoarece… Deoarece asta nu poate avea legătură cu nici un fel de caz. Ne-am despărțit și gata.

— E clar… Bine, să trecem deocamdată peste această chestiune. Spuneți-mi, vă rog, unde locuia Kraveț?

— La căminul tinerilor specialiști din cartierul academicienilor, ca toți cei aflați în practică.

— Și de ce nu la Krivoșein?

— Nu știu. Probabil că așa era mai comod pentru amândoi…

— Asta cu toată rudenia și prietenia lor? E clar… Dar ce atitudine avea Kraveț față de dumneavoastră, vă acorda atenție? Matvei Appolonovici se străduia să stoarcă ce putea din ipoteza pe care și-o făurise.

— Da, îmi acorda… Elena Ivanovna își mușcă buza, dar totuși nu se putu stăpâni. Cred că și dumneavoastră ați face la fel, dacă v-aș permite.

— Aha, va să zică lui i-ați permis? Spuneți-mi, Krivoșein nu era gelos din cauza lui Kraveț?

— S-ar putea să fi fost gelos… Numai că nu înțeleg ce vă privește asta pe dumneavoastră? Ea îl privi pe anchetator cu o ostilitate înverșunată. Tot felul de aluzii! În definitiv, îmi puteți explica sau nu, ce s-a întâmplat?

— Calmați-vă, tovarășă!

„Poate că ar fi bine să-i explic despre ce-i vorba? Dar merită oare? Are ea vreo legătură cu toate astea? Sigur, e frumoasă. Poți să faci o pasiune pentru ea. Dar… oamenii de știință nu sunt un mediu propice pentru crime pasionale serioase… Datele statistice nu sunt în favoarea lor. Un savant nu-și pierde capul din cauza unei femei… Dar Kraveț…

Raționamentele lui Onisimov fură întrerupte de soneria telefonului. Ridică receptorul.

— Onisimov la aparat.

— Tovarășe căpitan, am dat de urma celui urmărit, raportă milițianul din brigada operativă. Doriți să fiți și dumneavoastră de față?

— Desigur.

— Vă așteptăm lângă aeroport, mașina 57–28 DNA.

— E clar! Anchetatorul se ridică în picioare și se uită bine dispus la Elena Kolomieț. O să încheiem convorbirea noastră altă dată, Elena Ivanovna. Dați-mi citația să v-o semnez. Nu vă enervați și nu vă supărați. Toți avem nervi, și eu, și dumneavoastră…

— Dar ce s-a întâmplat?

— Deocamdată nu pot să vă spun nimic. Cercetăm. Cu bine, la revedere!

Onisimov o conduse până la ușă, scoase din sertarul biroului pistolul, încuie camera și, aproape alergând, se repezi în curtea interioară a miliției, spre automobilul de serviciu.

Rulând încet pe roți, un IL-18, alb ca zăpada, se apropie de peronul aeroportului, exact la orele 13. De bordul avionului fu fixată o scară mobilă, albastră. Un bărbat plin, mic de statură, în pantaloni verzi, strâmți, și într-o cămașă pestriță, peste pantaloni, coborî primul scara. Alergând și agitând în mână o sacoșă turistică viu colorată o porni pe dalele hexagonale de beton către clădirea aerogării. Își întorcea mereu capul în toate direcțiile, nerăbdător, căutând pe cineva în mulțimea celor ce veniseră în întâmpinarea avionului. Când îl descoperi pe cel căutat, o porni în goană spre el.

— Hai noroc! Ce e cu graba asta tocmai în perioada concediilor, ce înseamnă acel „vino imediat”?! Ia să te văd! O, dar arăți mult mai bine! Ești chiar mai suplu, măi, măi! Ca să vezi. Nu te-am văzut de un an și chipul tău mi se pare agreabil… Chiar și la maxilar mă pot uita fără să mă enervez…

— Văd că și tu ai devenit mai bun, acolo, la aspirantură. Tânărul, venit să-l întâmpine, îl cercetă cu o privire critică. Ai reușit să acumulezi câte ceva?

— Eh, frate, nu sunt simple acumulări, aici e vorba de rezerva informațională concretă. Am să-ți povestesc eu mai târziu, chiar am să-ți demonstrez. Dragă Valea, e o răsturnare totală… Dar mai întâi spune tu de ce m-ai chemat înainte de termen? Nu, stai puțin! Pasagerul avionului scoase din buzunar un blocnotes, iar din el câteva bancnote roșii. Să-mi achit datoria înainte de toate.

— Ce datorie? Tânărul împinse banii la o parte.

— Te rog foarte mult, fără chestii de-astea! Pasagerul ridică mâna în semn de protest. Am văzut, cunoaștem, suntem gata înduioșați: un savant distrat care nu se coboară până acolo, încât să țină minte asemenea chestiuni prozaice cum ar fi niște bani împrumutați… Nu face una ca asta. Îți cunosc firea. Tu nu uiți nici măcar datoriile de câteva ruble. Ia banii și nu face pe grozavul!

— Stai să vezi, tânărul zâmbi cu blândețe. Tu nu-mi datorezi mie nimic. Înțelegi?… spuse și se chirci sub privirea scrutătoare pe care pasagerul o fixă asupra lui.

— Ce dracu! spuse acesta nedumerit. Nu cumva ai început să-ți vopsești părul, falsule șaten? Și cicatricea? Cicatricea deasupra sprâncenei drepte unde a dispărut? Vocea lui scăzu deodată până la șoaptă. Tinere… Dar cine ești tu?

Între timp mulțimea celor sosiți cu avionul de la Moscova și a celor veniți în întâmpinarea lor se risipise. Cinci persoane, care nu întâmpinaseră pe nimeni și nu se grăbeau nicăieri, își aruncară țigările și-i încercuiră repede pe cei doi.

— Vă rog, fără gălăgie! rosti Onisimov, intercalându-se între „laborant” și pasagerul care-l privea cu ochi mari, strângând banii în mână. În caz de împotrivire…

— Oho! Pasagerul uluit făcu un pas îndărăt, dar fu apucat strâns de coate.

— Nu „oho”, ci miliția, cetățene… Krivoșein, dacă nu mă înșel. Anchetatorul zâmbi cât mai amabil cu putință. Va trebui să vă reținem și pe dumneavoastră. Duceți-i pe fiecare în altă mașină!

…Viktor Kraveț, așezându-se pe canapeaua din spate a „Volgăi”, între Onisimov și milițianul Gaevoi, zâmbi obosit, dar calm.

— De fapt, eu în locul dumitale n-aș zâmbi, remarcă Matvei Appolonovici. Pentru asemenea figură termenul de detenție se mărește.

— Eh, ce termen! Viktor Kraveț dădu nepăsător din mână. Principalul e că am făcut, după cât se pare, o mișcare corectă.

— N-aș fi crezut că înapoierea mea va debuta cu un episod de roman polițist! spuse pasagerul avionului, după ce fu introdus în biroul anchetatorului. Deh, o dată în viață asta trebuie că e amuzant.

Fără să aștepte invitația, se așeză pe un scaun și privi în jurul său. Onisimov se așeză tăcut în fața lui. În el se luptau sentimente contradictorii: pe de o parte jubila („Asta zic și eu operativitate, asta da reușită! I-am prins pe amândoi deodată și, se pare, asupra faptului!”), pe de altă parte era preocupat, îngrijorat. Până atunci ancheta se întemeiase pe faptul că în laborator murise sau fusese ucis Krivoșein. Dar… Matvei Appolonovici se uită cu atenție la cel arestat. Avea o frunte teșită, cu un început de chelie, arcadele sprâncenelor proeminente, o cicatrice roșu-albăstrie deasupra sprâncenei drepte, o față pistruiată, cu obrajii plini, nasul gros ridicat în sus, părul roșcovan tuns scurt. Nu mai încăpea nici o îndoială: în fața lui se afla Krivoșein! „Dar ce gafă am făcut?… Atunci pe cine l-au curățat ei acolo? Eh, am să lămuresc eu totul până la urmă!”

— Dar asta ce-i, o aluzie? Krivoșein arăta spre ferestrele prevăzute cu gratii. Ca oamenii să mărturisească totul, nu-i așa?

— Nu. Aici a fost înainte o bază de desfacere. Anchetatorul își aduse aminte că la interogatoriul de ieri „laborantul” începuse cu aceeași întrebare și zâmbi gândindu-se la această coincidență amuzantă. De atunci au rămas zăbrelele… Ei, cum vă mai simțiți, Valentin Vasilievici?

— Mulțumesc… Iertați-mă, nu vă cunosc numele. Nu mă pot plânge. Dar dumneavoastră?

— La fel, anchetatorul dădu din cap, deși felul în care mă simt eu nu are nici o legătură cu cazul de care mă ocup.

Își zâmbeau unul altuia ca doi boxeri înainte de a începe să-și stâlcească fețele.

— Și felul în care mă simt eu are vreo legătură? Eu am crezut că așa obișnuiți dumneavoastră să vă interesați de sănătatea pasagerilor, înhățându-i de pe aeroport pe nepusă masă. Aș vrea să știu ce legătură are cazul dumneavoastră cu starea sănătății mele?

— Noi nu înhățăm, cetățene Krivoșein, ci reținem, îl corectă aspru Onisimov. Și sănătatea dumneavoastră mă interesează cu totul legitim, întrucât posed actul de constatare al medicului precum și depozițiile martorilor că sunteți un cadavru.

— Eu un cadavru? Krivoșein se examină cu o privire cam batjocoritoare. Ei, dacă aveți asemenea depoziții, cărați-mă în sala de disecție… Deodată își dădu seama de situație și zâmbetul i se stinse. Îl privi pe Onisimov posomorât și alarmat. Ascultați-mă, tovarășe anchetator, dacă dumneavoastră glumiți, atunci să știți că gluma e cam macabră! Ce fel de cadavru sunt eu?

— Dați-mi voie. Nu glumesc de loc! Onisimov își desfăcu larg mâinile. Alaltăieri cadavrul dumneavoastră a fost găsit în laborator. L-am văzut chiar eu… Adică nu al dumneavoastră, desigur, pentru că sunteți bine, sănătos, ci al unui om care vă seamănă foarte mult. Toată lumea l-a identificat ca fiind cadavrul dumneavoastră!

— Ei drace! Krivoșein se chirci pe scaun și începu să-și frece obrajii cu palmele. Puteți să-mi arătați cadavrul?

— Nu… Doar știți bine că nu, Valentin Vasilievici. Pentru că el s-a transformat într-un schelet. Nu e bine să faceți o asemenea poznă… Poate fi interpretată foarte prost.

— Într-un schelet?! Krivoșein ridică capul și în ochii lui verzi, cu licăriri căprui, apăru deruta. Cum? Unde?

— Asta s-a întâmplat chiar acolo, la locul faptei — dacă aveți, într-adevăr, nevoie de explicații de la mine — pronunță Onisimov apăsat. Poate că dumneavoastră o să ne explicați mult mai bine tot ce s-a petrecut?

— A fost cadavru, a devenit schelet… bombăni Krivoșein încruntând din sprâncene. Dar… Aha, atunci totul nu e chiar atât de grav! Înseamnă că s-a pierdut vremea degeaba aici… Dar se vede că a comis o greșeală. Ei drăcie, și eu care!.. își veni în fire și se uită precaut la anchetator. Mă încurcați, tovarășe, și nu înțeleg de ce. Cadavrele nu se transformă în schelete așa, de fantezie. Eu mă pricep nițel la treburile astea. Și apoi cum o să dovediți că este cadavrul meu… adică al unui om care seamănă cu mine, dacă cadavrul lipsește? Aici e ceva care nu ține!

— Se poate. Tocmai de aceea și vreau ca dumneavoastră să faceți lumină în această afacere. Pentru că totul s-a petrecut în laboratorul ce v-a fost încredințat…

— Încredințat mie?… Hm… Krivoșein surâse și clătină din cap. Mă tem că n-o să iasă nimic din făcutul luminii. Eu însumi ar trebui să mă lămuresc înainte de toate.

„Și ăsta o să se închidă în el!” oftă în gând cu tristețe Matvei Appolonovici, apoi trase spre el o foaie de hârtie și-și desfăcu stiloul.

— Atunci, haideți s-o luăm în ordine. Vă numiți Krivoșein Valentin Vasilievici?

— Da.

— Vârsta 35 de ani. Naționalitate rusă. Celibatar.

— Exact.

— Locuiți la Dneprovsk, răspundeți în cadrul Institutului de sistemologie de laboratorul noilor sisteme?

— Apoi ce nu-i, nu-i. Eu locuiesc la Moscova și urmez aspirantura la facultatea de biologie a Universității de Stat. Poftim! Krivoșein îi întinse peste birou buletinul de identitate și o legitimație.

Actele erau destul de uzate. Totul — chiar și viza de flotant în Moscova, pe timp de trei ani — corespundea celor spuse.

— E clar. Onisimov le vârî în sertarul biroului. Ia te uită, dar repede se mai face totul la Moscova! într-o singură zi.

— Adică… cum, ce vreți să spuneți?! Krivoșein își înălță privirile, ridicând totodată sprânceana dreaptă în semn de protest.

— Actele astea ale dumneavoastră sunt false, asta e. Tot așa de false ca și cele ale complicelui dumneavoastră, căruia ați încercat să-i dați bani la aeroport… Vreți să vă asigurați un alibi? V-ați ostenit degeaba. O să verificăm și ce va fi mai departe o să vedem.

— Păi verificați!

— O să verificăm. Unde lucrați la Universitate? Cine este conducătorul dumneavoastră de lucrări?

— Profesorul Androsiașvili Vano Alexandrovici, șeful catedrei de fiziologie generală, membru corespondent al Academiei de științe.

— E clar. Anchetatorul formă un număr. Ofițerul de serviciu? Aici Onisimov. Luați urgent legătura cu Moscova. Să-l aducă repede la videofonul operativ pe… Notați: Vano Alexandrovici Androsiașvili, profesor, șeful catedrei de fiziologie la facultate. Repede! Apoi se uită triumfător la Krivoșein.

— Videofonul operativ este un lucru admirabil! exclamă acesta. Văd că și tehnica anchetării ajunge până la granița fantasticului. Și o să avem repede legătura?

— Când o s-o avem, o s-o avem! Nu vă grăbiți. Mai avem multe de discutat… Totuși, siguranța cu care se comporta Krivoșein, atitudinea lui l-au cam impresionat pe Matvei Appolonovici. Fu cuprins de îndoieli: „Și dacă, într-adevăr, e o coincidență absurdă? Trebuie să mai verific câte ceva?” Spuneți-mi, o cunoașteți pe Elena Ivanovna Kolomieț?

Fața lui Krivoșein își pierdu expresia lipsită de grijă. Deveni atent și-i aruncă lui Onisimov o privire posomorâtă și scrutătoare.

— Da. De ce?

— Îndeaproape?

— Hm, da!

— Din ce motive v-ați despărțit?

— Scuzați-mă, dragă tovarășe anchetator, dar asta nu vă privește absolut de loc! În glasul lui Krivoșein se simțea furia. Eu n-am să permit nici lui dumnezeu, nici diavolului, nici miliției să se bage în treburile mele personale!

— E clar, dădu din cap Onisimov, păstrându-și sângele rece. „El e! N-are cum s-o întoarcă. E el. Atunci de ce ascunde faptele, pe ce mizează?” Bine, am să vă pun o întrebare mai ușoară: cine este Adam?

— Adam? Primul om de pe pământ. Dar de ce?

— A sunat ieri la institut… acest prim om. S-a interesat unde sunteți; voia să vă vadă.

Krivoșein dădu din umeri cu indiferență.

— Dar cine e omul care v-a întâmpinat la aeroport?

— Și pe care, fără prea mult umor, l-ați numit complicele meu? Acest om… Krivoșein căzu pe gânduri, își ridică și coborî sprâncenele. Mă tem că nu este cel care am crezut eu că este.

— Și mie mi se pare că nu e acela! se învioră Onisimov. Cu siguranță că nu el și atunci cine e?

— Nu știu…

— Iar o luăm de la început! țipă Matvei Appolonovici cu o voce plângăreață și trânti stiloul. Nu mai încurcați lucrurile, tovarășe Krivoșein, nu e cinstit! Doar îi dădeați bani; patruzeci de ruble, în hârtii de câte zece. Cum adică, nu știați cui îi dați banii?

În clipa aceea intră în birou un bărbat tânăr, în halat alb, puse pe masă un formular și, aruncându-i o privire plină de curiozitate lui Krivoșein, se îndepărtă. Onisimov cercetă formularul care comunica concluziile analizei amprentelor digitale ale celui reținut. Când ridică ochii spre Krivoșein, în ei licărea un zâmbet de compătimire și de triumf totodată.

— De fapt, cam asta e tot. Putem să nu mai așteptăm confruntarea cu profesorul din Moscova. De altfel, probabil nici nu va mai avea loc… Amprentele dumneavoastră digitale, tovarășe Krivoșein, coincid întru totul cu amprentele luate de mine la locul crimei. Vă rog să vă convingeți personal! Îi întinse peste masă formularul și lupa. Așa că, haideți să terminăm jocul. Și să știți — glasul lui Onisimov deveni sever — manevra dumneavoastră cu zborul la Moscova și cu actele false vă îngreunează situația… Pentru încercarea premeditată de a induce în eroare organele de anchetă, tribunalul adaugă între trei și opt ani.

Krivoșein, îngândurat, cu buza inferioară răsfrântă, studia formularul.

— Spuneți-mi, și el ridică ochii către anchetator, de ce n-ați admite că există doi oameni cu amprente identice?

— De ce?! Păi pentru că în o sută de ani de la utilizarea acestei metode în criminalistică, una ca asta nu s-a întâmplat niciodată.

— Ei, multe nu s-au mai întâmplat sau n-au mai existat… N-au existat nici sputnici, nici bombe cu hidrogen, nici mașini electronice de calcul, iar acum există.

— Ce legătură au sputnicii cu toate astea? Matvei Appolonovici ridică din umeri. Sputnicii sunt sputnici, iar amprentele digitale sunt amprente digitale, o dovadă de necontestat în justiție. Acum o să vorbiți, în sfârșit?

Krivoșein îl privi cam îngândurat pe anchetator, apoi îi zâmbi blând.

— Cum vă cheamă, tovarășe anchetator?

— Mă numesc Matvei Appolonovici Onisimov. Dar de ce mă întrebați?

— Știți ce-i, Matvei Appolonovici, lăsați baltă această afacere.

— Adică cum s-o las baltă?

— Foarte simplu, închideți dosarul. Cum se formulează asta la dumneavoastră: „din lipsă de probe” sau „din lipsa obiectului crimei”. Și „predat la arhivă pe data de cutare”…

Matvei Appolonovici nu-și mai găsi cuvintele. În practica sa de anchetator încă nu avusese ocazia să întâlnească un asemenea tupeu.

— Mă înțelegeți, Matvei Appolonovici… Să zicem că o să vă continuați activitatea dumneavoastră atât de variată și, în cazurile obișnuite, fără îndoială, utilă. O să interogați, să rețineți, să identificați, să comparați amprentele digitale, să deranjați oameni ocupați, cu ajutorul videofonului operativ… Krivoșein își dezvolta ideea gesticulând cu mâna dreaptă. Și tot timpul o să vi se pare că — uite acum! — o să apucați adevărul de coadă. Contradicțiile se vor îmbina în fapte, faptele în dovezi, virtutea va triumfa, iar răul va căpăta un termen de detențiune plus adaosul pentru intenție premeditată… Aici el oftă cu compătimire. Pe dracu! Într-un caz ca acesta însă contradicțiile nu se leagă! Iar adevărul n-o să-l descoperiți pentru simplul motiv că, datorită nivelului dumneavoastră de gândire, nu sunteți pregătit să-l înțelegeți…

Onisimov se posomorî, strângându-și jignit buzele.

— Nu, nu! Krivoșein își agită mâinile. Să nu vă gândiți, doamne ferește, că vreau să vă umilesc, să pun la îndoială calitățile dumneavoastră de detectiv. Doar văd că sunteți un om sârguincios, tenace… Dar cum să vă explic eu asta? El își micșoră ochii, privind la bulevardul inundat de soare, dincolo de fereastra zăbrelită. Aha, să vă dau un exemplu. Cu vreo șaizeci de ani în urmă, după cum știți, fără îndoială, în fabrici și uzine mașinile-unelte erau puse în mișcare cu ajutorul aburului sau al motorului diesel. În ateliere, de la un capăt la altul, trecea un arbore de transmisie. Prin intermediul curelelor de transmisie, el punea în mișcare mașinile-unelte. Și toate se învârteau, zumzăiau, pocneau și încântau prin splendoarea lor barbară sufletul directorului sau al patronului de atunci. Apoi a apărut electricitatea. Și toate aceste sisteme devenite arhaice au fost înlocuite prin electromotoare, montate direct pe mașinile-unelte…

Și iarăși, ca și cu o zi în urmă, în timpul cât îl interogase pe „laborant”, pe Matvei Appolonovici îl cuprinse pentru o clipă îndoiala. „Ceva nu-i în regulă aici! Mulți oameni trecuseră prin biroul lui, îi lustruiseră scaunul, frecându-se de el din cauza întrebărilor neplăcute care li se puneau: tineri posaci, vârâți din prostie în câte o poveste neplăcută, speculanți plângăreți, gestionari slugarnici, de o familiaritate artificială, intrați la apă cu ocazia reviziei, recidiviști cu înfățișare gravă, care cunoșteau toate legile… Și toți aceștia, mai devreme sau mai târziu, înțelegeau că jocul e pierdut, că a venit momentul când trebuia să mărturisească și să aibă grijă ca în procesul-verbal să se reflecte căința lor sinceră. Pe când omul acesta… Șade ca și cum nimic nu s-ar fi întâmplat, dă din mâini și explică cu sârguință, la un bun nivel de popularizare, de ce dosarul trebuie închis. „Din nou mă derutează această lipsă totală a jocului! Dar nu, n-o să alunec eu de două ori în același loc!”

Matvei Appolonovici era un anchetator cu experiență și știa bine că într-o afacere ca asta importante nu sunt îndoielile și nici impresiile, ci faptele. Dar faptele — goale și de netăgăduit — erau împotriva lui Krivoșein și Kraveț.

— … Și acum închipuiți-vă că la o oarecare uzină străveche înlocuirea transmisiei mecanice la mașinile-unelte cu cea electrică s-a petrecut nu de-a lungul anilor, ci dintr-odată, într-o singură noapte, continuă Krivoșein. Ce va gândi patronul fabricii când va intra dimineața în atelier? Că cineva i-a șterpelit mașina cu aburi, arborele de transmisie, curelele și roțile. Pentru a înțelege că n-a avut loc un furt, ci o revoluție tehnică, el ar trebui să cunoască fizica, electrotehnica, electrodinamica… Așa și dumneavoastră, Matvei Appolonovici, vorbind la figurat, vă aflați acum în situația unui asemenea patron.

— Fizica, electrotehnica, electrodinamica… Repetă distrat Onisimov, uitându-se la ceas. Of, de s-ar obține mai repede legătura cu Moscova! Probabil că ar trebui să cunosc și teoria informației, teoria modelării proceselor întâmplătoare, nu?

— Oho! Krivoșein se lăsă brusc pe speteaza scaunului, privindu-l pe anchetator cu o admirație greu ascunsă. Ați auzit și de aceste științe?

— Noi, Valentin Vasilievici, știm totul.

— Da, văd eu că pe dumneavoastră nu vă pot răpune…

— Nici nu vă sfătuiesc să încercați. Așadar, contați mai departe pe închiderea ilegală a dosarului sau îmi spuneți tot adevărul?

— Uff… Krivoșein își șterse cu batista fruntea și obrajii. E cald la dumneavoastră… Bine. Hai să cădem la învoială, Matvei Appolonovici. Întâi am să mă lămuresc eu asupra celor întâmplate, apoi am să vă spun dumneavoastră totul.

— Nu. Onisimov dădu energic din cap. Nu putem cădea la o asemenea învoială. Știți, nu se permite ca cel suspectat să facă cercetări în propriul său caz. Așa nu s-ar mai descoperi niciodată nimic.

— Da, fir-ar să fie!.. începu Krivoșein. Tocmai atunci ușa se deschise și un locotenent tinerel anunță plin de importanță:

— Matvei Appolonovici, Moscova!

Onisimov și Krivoșein urcară la etajul întâi, în camera de legături videofonice operative.

…Vano Alexandrovici Androsiașvili își apropie fața de ecranul videofonului atât de brusc, încât ai fi zis că vrea să spargă, cu nasul său coroiat ca un cioc de vultur, tubul cu fascicul electronic. Da, îl recunoaște pe aspirantul său Valentin Vasilievici Krivoșein. Da, în ultimele săptămâni l-a văzut pe aspirant în fiecare zi, iar în ceea ce privește întâlnirile și discuțiile anterioare, mai îndepărtate, nu se poate baza pe memorie, ele nefiind însemnate cu roșu în calendar. Da, aspirantul Krivoșein a părăsit universitatea pentru cinci zile cu învoirea personală a lui Androsiașvili. Vano Alexandrovici rostea „r”-ul răspicat, exploziv, făcând să se cutremure difuzorul videofonului… Este extrem de îngrijorat și mâhnit că a fost sustras de la examene pentru a lua parte la o anchetă atât de stranie. Dacă miliția — aici Vano Alexandrovici își îndreptă privirea arzătoare a ochilor săi negri ca pana corbului spre Onisimov — a încetat să mai aibă încredere în actele de identitate pe care chiar ea le eliberează, atunci el va trebui probabil să-și schimbe calificarea de biolog în atestator al identității tuturor aspiranților, studenților, rudelor lui, precum și al membrilor plini și membrilor corespondenți ai Academiei de științe pe care el, Vano Androsiașvili are onoarea să-i cunoască! În acest caz însă s-ar putea, firesc, să se pună întrebarea: Dar cine este el, profesorul Androsiașvili? Și, oare, n-ar trebui atunci, pentru atestarea identității sale dubioase, să fie adus cu o mașină a miliției însuși rectorul universității sau, pentru mai multă siguranță, chiar președintele Academiei de științe?

După ce spuse acestea dintr-o singură răsuflare, Vano Alexandrovici dădu din cap în semn de rămas bun:

— Nu e bine ce faceți! Trebuie să aveți încredere în oameni! și dispăru de pe ecran. Microfoanele transmiseră până la Dneprovsk zgomotul ușii trântite.

Ecranul îl arătă apoi pe un grăsun chel cu epoleți de maior pe cămașa bleu. Fața i se schimonosise, încât avea, cu adevărat, un aer de martir.

— Păi bine, tovarăși, n-ați putut să vă lămuriți și singuri?

Ecranul se stinse.

„Vano Alexandrovici tot mai e supărat pe mine se gândea Krivoșein, în timp ce cobora scările înaintea lui Onisimov, care pufăia furios. Și are dreptate. S-a îndurat și m-a primit la aspirantură fără concurs, iar eu mă feresc de el tot timpul, fac pe secretosul. De nu m-ar fi primit el, nu izbuteam. La examene m-am comportat lamentabil. La filosofie și la limbile străine încă a mers cum a mers, dar la materiile de specialitate… E și normal. Ce, parcă manualele citite la repezeală pot ascunde lipsa unor cunoștințe sistematice?”

…Asta s-a petrecut cu un an în urmă. După examenul de admitere la biologie Androsiașvili l-a invitat în biroul său, l-a poftit să se așeze într-un fotoliu de piele, în timp ce el s-a dus lângă fereastră, cu capul său mare, atins de un început de chelie, lăsat pe umărul drept, și a început să-l cerceteze:

— Câți ani aveți?

— Treizeci și patru.

— La limită… Anul viitor o să sărbătoriți într-un cerc de prieteni împlinirea vârstei de treizeci și cinci de ani și o să puneți cruce aspiranturii la zi. Iar cea fără frecvență… Aspirantura fără frecvență e făcută nu pentru studiu, ci pentru un concediu suplimentar plătit, așa că să nu vorbim de ea. Am citit referatul dumneavoastră, un referat bun, un referat temeinic, în care faceți paralele interesante între activitatea centrilor nervoși și a circuitelor electronice. V-am dat „foarte bine”. Dar — profesorul luă de pe birou foaia matricolă și își aruncă ochii pe ea — examenul nu l-ați luat! Adică, l-ați luat cu suficient. Or, cu suficient la materia de specialitate noi nu primim la aspirantură.

Probabil că fața lui Krivoșein se schimbase, pentru că glasul lui Vano Alexandrovici deveni mai binevoitor:

— Dar spuneți-mi, la ce vă trebuie bursa de aspirant? Am cercetat actele dumneavoastră — lucrați într-un institut interesant, aveți un post bun. Sunteți cibernetician?

— Nu, sistematician.

— Pentru mine e același lucru. Deci, la ce vă trebuie?

Krivoșein era pregătit pentru această întrebare.

— Tocmai pentru că sunt sistematician și sistemolog. Omul reprezintă sistemul cel mai complex și cel mai bine organizat din toate câte le cunoaștem. Vreau să mă lămuresc pe deplin asupra lui: cum e construit totul în organismul omenesc, cum se leagă, cum se influențează. Exprimându-mă vulgar, să înțeleg interacțiunea părților…

— Pentru a utiliza aceste principii la crearea de noi scheme electronice? Androsiașvili își strâmbă ironic buzele.

— Nu numai pentru asta… Mai bine zis, nu atât pentru asta. Vedeți… odinioară totul era altfel. Arșița și gerul, rezistența în goana după vânat sau în fuga din fața primejdiei, foamea sau hrana brută, nesterilă, de tipul cărnii crude, mari suprasolicitări mecanice în procesul de muncă, bătaia, în care soliditatea craniului se verifica prin lovitura cu bâta, într-un cuvânt, odinioară mediul exterior impunea omului cerințe foarte mari. (Vano Alexandrovici scoase un sunet nearticulat, dar nu spuse nimic.) Un astfel de mediu a și format, în decursul a sute de milenii, pe „homo sapiens” — mamifer vertebrat rațional. Dar în ultimii două sute de ani, începând de la inventarea — mașinii cu abur, totul s-a schimbat. Noi am creat un mediu artificial din electromotoare, explozibile, substanțe farmaceutice, benzi rulante, sisteme de servicii comunale, transport, radiație atmosferică crescută, mașini electronice, vaccinuri profilactice, drumuri asfaltate, vapori de benzină, specializare îngustă a muncii… Într-un cuvânt, viața modernă. Ca inginer, și eu contribui alături de ceilalți la dezvoltarea acestui mediu artificial, care astăzi determină viața lui „homo sapiens” în proporție de 90 % — iar în curând o va determina 100 % — în timp ce natura va rămâne doar pentru plimbările de duminică. Dar ca om, eu însumi încerc o oarecare neliniște… El răsuflă adânc apoi continuă: Acest mediu artificial îl văduvește pe om de numeroase calități și funcții căpătate în decursul evoluției sale străvechi. Forța, abilitatea, rezistența se cultivă în prezent numai prin sport, gândirea logică, care era încântarea vechilor greci, e preluată de mașini. Iar omul nu capătă calități noi, pentru că mediul se transformă foarte repede, iar organismul biologic nu poate să țină pasul cu el. Progresul tehnic este însoțit de o vorbărie liniștitoare, dar slab argumentată, cum că omul va rămâne totdeauna la înălțimea situației. În timp ce — dacă ar fi să vorbim nu despre om în general, ci despre oameni numeroși și diferiți — nici astăzi nu mai este chiar așa, iar mai târziu nu va mai fi de loc așa. Pentru că nu oricine are suficiente posibilități materiale ca să fie stăpânul vieții moderne: să cunoască multe, să știe să facă multe, să învețe cu rapiditate tot ce e nou, să muncească creator, să se comporte cât mai bine.

— Și prin ce îi veți putea ajuta pe oameni?

— Să-i ajut — nu știu dacă am să pot, dar cel puțin să studiez cum trebuie problema posibilităților neutilizate de către om ale organismului său. De exemplu, funcțiile pe cale de dispariție: să zicem, priceperea strămoșilor noștri îndepărtați de a sări dintr-un copac într-altul sau de a dormi pe o cracă. Acum acest lucru nu mai este necesar, dar celulele nervoase respective au rămas. Sau să luăm reflexul numit „piele de găină”, la o piele care nu mai are aproape de loc păr. Acest reflex este deservit de o rețea de nervi extrem de bogată. Poate că se va reuși să se refacă, să se reprogrameze vechile reflexe la nevoile noi?

— Așa! Prin urmare, visați să-l modernizați și să-l faceți mai rațional pe om? Androsiașvili își plecă capul. N-o să mai fie „homo sapiens”, ci „homo modernus raționalis”, da? Dar nu vi se pare dumneavoastră, dragă sistematicianule, că pe cale rațională omul poate fi transformat într-un geamantan cu o apofiză care să apese pe butoane? De altfel, s-ar putea și fără apofiză, cu dirijare prin biocurenții creierului…

— Dacă o facem cu totul rațional, s-ar putea și fără geamantan, observă Krivoșein.

— Și asta-i drept! Vano Alexandrovici își aplecă capul pe umărul drept, și-l privi cu multă curiozitate pe Krivoșein.

Era evident că se simpatizau unul pe altul.

— În sfârșit! Profesorul începu să se preumble cu pași repezi prin încăpere. În sfârșit, masele largi ale celor ce lucrează în domeniul tehnicii, ale cuceritorilor naturii moarte, creatorilor „mediului artificial” au început să înțeleagă că sunt și ei oameni! Nu supraoameni, care cu ajutorul intelectului și al îndrumarelor pot învinge tot și toate, ci pur și simplu oameni. Câte nu studiem și încercăm să înțelegem: particulele elementare, vidul, razele cosmice, antilumile, taina Atlantidei… Numai pe noi înșine nu vrem să ne studiem și să ne înțelegem… Acest lucru, vedeți dumneavoastră, este dificil, neinteresant, cam inaccesibil… Păi, lumea s-ar putea să piară, dacă fiecare se va ocupa numai de ceea ce-i este accesibil! Vocea lui răsună mai guturală ca de obicei. Omul simte un interes biologic față de sine însuși numai când trebuie să se ducă la spital sau să-și facă o fișă medicală… Și, într-adevăr, dacă lucrurile vor continua să meargă așa, ne putem lipsi și de geamantan. Cum spun studenții: o să ne invadeze mașinile, cu siguranță! El se opri în fața lui Krivoșein, își plecă din nou capul într-o parte și pufni: Și totuși sunteți un diletant, dragul meu sistematician! Ce simplu e totul la dumneavoastră. Să reprogramezi vechile reflexe… Ah, dacă asta ar fi tot atât de simplu cum e reprogramarea unei mașini electronice de calcul! Mda… Dar, pe de altă parte, ești inginer-cercetător, cu idei, cu o privire nouă asupra obiectului, diferită de a noastră, pur biologică… Eh, ce tot spun! De ce-ți dau speranțe irealizabile, de parcă ai avea șanse să iasă ceva din dumneata?! adăugă el și se îndepărtă spre fereastră. În definitiv, dumneata n-ai să-ți faci și n-ai să-ți susții disertația, și apoi ai cu totul alte gânduri. Nu-i așa?

— Așa e, recunoscu Krivoșein.

— Vezi. Dumneata ai să te întorci la sistemologia dumitale, iar eu o să am belele cu rectoratul că n-am crescut un cadru științific. Pff, te iau! conchise Androsiașvili pe neașteptate. Se apropie de Krivoșein. Numai că va trebui să înveți, să urmezi cursul complet de științe biologice. Altfel nu o să descoperi nici un fel de posibilități la om, mă înțelegi?

— Desigur! Krivoșein dădu bucuros din cap. De aceea am și venit aici.

Profesorul îl privi, cântărindu-l parcă, apoi îl apucă de braț și-l trase mai aproape.

— Am să-ți dezvălui un secret. Și eu învăț. La cursul seral al facultății de tehnică electronică. Sunt în anul III. Asist la cursuri, fac lucrările de laborator. Am chiar și două restanțe: la electronica industrială și la fizica cuantică. Vreau și eu să mă lămuresc: ce și cum. Ai să mă ajuți… Numai, pst! Rămâne între noi!

Se înapoiară în biroul lui Onisimov. Matvei Appolonovici începu să se preumble încoace și încolo prin încăpere. Krivoșein se uită la ceas: Era cinci și ceva. Se încruntă, regretând timpul irosit fără nici un rost.

— Deci, asta-i tot, Matvei Appolonovici, alibiul meu e dovedit. Vă rog să-mi restituiți actele. Cred că e timpul să ne despărțim.

— Nu, aveți răbdare! Onisimov măsura camera în lung și în lat, furios și dezorientat.

Matvei Appolonovici, după cum s-a mai amintit, era un anchetator cu experiență. Își dădea seama că toate întâmplările acestei blestemate afaceri s-au întors împotriva lui. Krivoșein trăiește; prin urmare, moartea lui Krivoșein, constatată și consemnată în procesul-verbal, e o greșeală. El n-a stabilit identitatea celui ce a murit sau a fost ucis în laborator, după cum n-a stabilit nici cauza morții sau modul în care a fost ucis, și n-are nici măcar o vagă idee despre felul în care ar trebui să abordeze această problemă în continuare… Nu cunoaște motivele crimei, ipotezele pe care le-a făurit se duc dracului una după alta, cadavrul nu există! Toate par să demonstreze că, de fapt, ancheta căpitanului Onisimov a fost condusă foarte prost. Matvei Appolonovici încercă să-și adune gândurile. „Academicianul Azarov a identificat cadavrul lui Krivoșein. Profesorul Androsiașvili l-a identificat pe Krivoșein cel viu și a confirmat valabilitatea alibiului acestuia. Înseamnă că, ori unul, ori celălalt, a făcut o depoziție mincinoasă. Cine anume nu e clar. Prin urmare, trebuie interogați amândoi. „Dar… să chem la interogatoriul asemenea oameni, își spuse el, să-i suspectez, ca pe urmă să se constate din nou că am nimerit-o prost! După una ca asta nu mai scap cu fața curată…”

Într-un cuvânt, în clipa aceea Matvei Appolonovici înțelegea clar un singur lucru, că nu trebuie, în nici un caz, să-l scape din mâini pe Krivoșein.

— Nu, aveți răbdare! N-o să aveți prilejul, cetățene Krivoșein, să vă înapoiați la afacerile dumneavoastră tenebroase! Vă închipuiți că, dacă… l-ați machiat pe răposat, apoi ați suprimat cadavrul, n-a mai rămas nici o dovadă? Noi o să mai verificăm cine este acest Androsiașvili și din ce motive vrea să vă scoată basma curată! Probele împotriva dumneavoastră continuă să stea în picioare: amprentele digitale, contactul cu cel fugit, încercarea de a-i remite bani…

Krivoșein, stăpânindu-și enervarea, își scărpină bărbia.

— De fapt, nu prea înțeleg pentru ce mă acuzați: pentru faptul că am fost ucis sau pentru că eu sunt ucigașul?

— O să vă lămurim, cetățene! spuse Onisimov, pierzându-și ultimele rămășițe de stăpânire de sine. O să ne lămurim! În orice caz, nu se poate ca dumneavoastră să nu fi jucat nici un rol în această afacere… Nu se poate!

— Ah, nu se poate? Krivoșein păși către anchetator în timp ce sângele i se urcă în obraji. Vă închipuiți că dacă lucrați la miliție știți ce se poate și ce nu se poate?!

Și deodată chipul lui începu să se transforme cu repeziciune: nasul ieși în afară, deveni mai gros, căpătă o nuanță violacee și se coroie, ochii se măriră și din verzi se făcură negri, părul de deasupra frunții se retrase formând o chelie, și încărunți — deasupra buzei superioare apăru o mustăcioară căruntă, maxilarul se scurtă… Într-un singur minut, în fața anchetatorului zguduit apăru fizionomia de gruzin a profesorului Androsiașvili — cu albul ochilor străbătut de vinișoare sângerii, cu nasul puternic, cu nări fremătând de mânie și obrajii cenușii din cauza bărbii nerase.

— Ce crezi, bre, că dacă lucrezi la miliție știi ce se poate și ce nu se poate întâmpla?!

— Încetați!

Onisimov se retrase spre perete.

— Nu se poate? continuă indignat Krivoșein. Am să vă arăt eu ce „nu se poate!”

Își încheie fraza cu o voce melodioasă de femeie, în timp ce fața sa începu să capete cu iuțeală trăsăturile Elenei Ivanovna Kolomieț: năsucul se făcu drăguț și deveni cârn, obrajii se rotunjiră și se îmbujorară, sprâncenele întunecate se arcuiră fin, ochii căpătară o strălucire cenușie…[1]

„Of, dacă intră cineva acum”… îi fulgeră lui Onisimov prin creierul său înfierbântat, și se repezi să încuie ușa.

— Ei, ei! Lăsați chestiile astea! Krivoșein își reluase vechea sa înfățișare, se postă în mijlocul camerei în poziția unui boxer în gardă.

— Păi nu… să vedeți… eu… m-ați înțeles greșit… bâiguia Matvei Appolonovici zăpăcit, retrăgându-se spre masa de lucru. De ce faceți asta?

— Uff… Nu cumva să sunați! Krivoșein, suflând greu, se așeză pe scaun; fața îi lucea de transpirație. Pentru că aș putea să mă transform și în Matvei Appolonovici Onisimov. Vreți?

Nervii lui Onisimov cedară definitiv. Deschise repede sertarul.

— Nu trebuie… Liniștiți-vă… Încetați… Nu trebuie! Poftiți, luați-vă actele!

— Așa e mult mai bine! Krivoșein își luă actele și își ridică sacoșa de jos. Doar v-am explicat cu toată bunăvoința că nu trebuie să vă băgați în această afacere. Dar nu m-ați crezut. Sper că de data asta v-am convins. Vă salut… Maior Pronin¹.

Krivoșein plecă. Matvei Appolonovici rămase într-o stare de prostrație, apoi deveni atent la o bătaie sacadată care se auzea în încăpere. După un timp înțelese că-i clănțăneau dinții. Și mâinile îi tremurau. „Ce-o fi cu mine?” Apucă receptorul telefonului, apoi îl trânti la loc, se lăsă pe scaun și, sleit de puteri, își lipi capul de suprafața răcoroasă a biroului. „La naiba cu așa o muncă”…

Ușa se deschise larg, iar în prag apăru expertul în medicină legală, Zubato, care ținea în mâini o cutie de placaj.

— Ascultă, Matvei, dar ăsta este, într-adevăr, cel mai senzațional caz de criminalistică al secolului. Te felicit! strigă el. Uf, drace, asta zic și eu treabă! Puse cu zgomot lădița pe masă, o deschise și începu să arunce vată pe jos. Mi-a fost adus chiar acum de la atelierul de sculptură… Ia te uită!

Matvei Appolonovici ridică privirea. În fața lui se afla capul lui Krivoșein, executat din plastilină, cu fruntea teșită, un nas gros și cârn, pomeții ieșiți…

Capitolul 5

„Oare, într-adevăr, în cei o sută de ani care s-au scurs nu s-a putut face mai mult în domeniul biologiei și al medicinii? Ce poate fi mai important decât viața și sănătatea? Ce sens are dezvoltarea tuturor celorlalte științe, dacă nu sunt rezolvate problemele fundamentale ale menținerii vieții și sănătății? Nenorocirea e că eforturile savanților și inginerilor din ultimii o sută de ani au fost îndreptate mai ales spre soluționarea unor sarcini mai „rentabile „pentru ei și pentru stat, cum ar fi dezvoltarea mașinilor, mijloacelor de transport și comunicații, a energeticii și industriei de război…”

ACAD. A. I. BERG: Cibernetica, știința despre o conducere optimă.

„Fanfaron nenorocit! se blagoslovea Krivoșein. N-am găsit o altă aplicare descoperirii decât să sperii miliția… Doar și așa mi-ar fi dat drumul. Oricum, n-aș fi dispărut nicăieri”.

Mușchii feței și tot corpul îl dureau datorită efortului depus. Undeva înăuntru se potolea treptat mâncărimea dureroasă a glandelor. „Totuși, trei transformări, în câteva minute, constituie o suprasolicitare. M-am înfierbântat. Ei, dar n-o să mi se întâmple nimic. Tocmai ăsta e șpilul, că nu mi se poate întâmpla nimic”…

Deasupra clădirilor cerul se albăstrea repede. Cu un șuierat ușor se aprindeau firmele luminoase ale magazinelor, cafe-urilor și cinematografelor. Gândurile sale se întoarseră la treburile sale de la Moscova.

„Vano Alexandrovici s-a ținut tare. Nici măcar n-a întrebat pentru ce am fost reținut, ce fapte anume am săvârșit. M-a identificat, și cu asta basta! Dacă Krivoșein îmi ascunde afacerile sale, și-o fi spus, nici nu vreau să aud de ele! Bătrânul mândru s-a simțit jignit… Are și de ce… Pentru că, de fapt, din discuția cu el m-am luminat asupra scopului experiențelor. La drept vorbind, n-a fost o discuție, ci o dispută. Dar nu cu oricine se întâmplă să te contrazici și, în același timp, să te îmbogățești cu idei noi”.

…Vano Alexandrovici se preumbla în jurul lui, aruncându-i priviri ironice și așteptând. Oare cu ce revelație va uimi lumea biologul-diletant? Într-o seară de decembrie, Krivoșein l-a prins în cabinet și i-a spus tot ce gândea despre viață, în general, și despre om în special. A fost o seară plăcută. Au stat mult timp împreună, au fumat, au discutat, în timp ce afară vifornița dinaintea anului nou zvârlea pulberea de zăpadă în geamuri.

Orice mașină este construită într-un anume fel și face ceva, își expunea Krivoșein ideile. În mașina biologică denumită „om” se pot de asemenea evidenția aceste două laturi: una constructivă și cealaltă operativă. Cea operativă: organele de simț, creierul, nervii motori, unii mușchi sunt în mare măsură supuși omului. Ochii, urechile, aparatul vestibular, porțiunile tactile ale pielii, terminațiile nervoase ale limbii și nasului, nervii durerii și temperaturii recepționează excitațiile mediului extern, le transformă în impulsiuni electrice (exact ca dispozitivele de introducere a informației în mașina electronică de calcul), creierul și măduva spinării analizează și combină impulsurile după principiul „excitație-inhibiție” la fel ca celulele de impulsuri ale mașinilor), închid și deschid lanțurile nervoase, trimit comenzi mușchilor care îndeplinesc diferite acțiuni, (la fel ca mecanismele de execuție ale mașinilor).

Omul e stăpân pe partea operativă a organismului său. Chiar reflexele necondiționate — de exemplu cele ale durerii — el le poate suprima cu un efort de voință. În schimb, în partea constructivă, care se ocupă de procesul fundamental al vieții — metabolismul — totul e altfel. Plămânii inspiră aerul, inima pompează sângele prin ungherele întunecate ale corpului, esofagul, contractându-se, împinge bolurile de hrană în stomac, pancreasul secretă hormoni și fermenți ca să descompună hrana în substanțe pe care intestinul le poate asimila, ficatul furnizează sângelui glucoză… Glanda tiroidă și cea paratiroidă produc substanțe de care depinde dacă omul va crește și va deveni mai inteligent sau va rămâne pitic și cretin, dacă scheletul său se va dezvolta sau nu. O părticică neînsemnată de la baza creierului, hipofiza, comandă cu ajutorul substanțelor sale întreaga bucătărie misterioasă a secreției interne, și totodată activitatea rinichilor, presiunea sângelui și încheierea cu bine a sarcinii… Și asupra acestei părți a organismului care îl construiește pe om — conformația lui, forma craniului, psihicul, sănătatea și forța — conștiința nu are nici o putere!

— Totul e chiar așa, zâmbi Androsiașvili. În partea pe care o numești operativă recunosc cu ușurință domeniul de acțiune al sistemului nervos „animal” sau „somatic”; iar în cea constructivă — domeniul nervilor vegetativi. Aceste denumiri au apărut în secolul al XVIII-lea; în latină, „animal” înseamnă „viețuitoare”, iar „vegetus” — „plantă”. Eu personal nu le consider potrivite. Poate că, la nivelul secolului XX, denumirile voastre inginerești se potrivesc mai bine. Dar, te rog, continuă.

— Mașina, chiar cea electronică, o construiește și o face omul. În curând de treaba aceasta se vor ocupa chiar mașinile. Principiul este clar, continuă Krivoșein. Dar omul de ce nu se poate construi pe el însuși? În definitiv, metabolismul este subordonat sistemului nervos central: din creier pornesc către glande, vase sanguine, intestine, aceiași nervi ca și spre mușchi și organele de simț. Și atunci omul de ce nu poate dirija aceste procese, așa cum face cu mișcarea degetelor? De ce participarea conștientă a omului la metabolism se manifestă doar prin satisfacerea poftei de mâncare, a setei și a unor funcții opuse? E caraghios: „homo sapiens”, regele naturii, culmea Evoluției, creatorul celei mai complicate tehnici, a unor opere de artă și gândire, în procesul vital fundamental se deosebește de vacă sau de vierme, hai să zicem, doar prin utilizarea furculiței și a lingurii pentru a se hrăni cu mâncare gătită.

— Dar de ce vreți să furnizați sângelui zahăr, fermenți și hormoni neapărat printr-o sforțare a propriei rațiuni și voințe? Androsiașvili își înălță sprâncenele stufoase. Spuneți-mi, vă rog, de ce e nevoie ca, în afara tuturor problemelor și grijilor catedrei, să-mi bat capul la fiecare oră cu probleme de genul: câtă adrenalină și insulină secretă glandele suprarenale și unde le trimit? Nervii vegetativi dirijează singuri metabolismul în acea „parte constructivă”, nu-l îngreunează pe om cu probleme, și asta-i foarte bine!

— E, oare, foarte bine, Vano Alexandrovici? Dar bolile?

— Bolile… Deci iată unde bați: bolile ca greșeli în munca sistemului dumitale constructiv. Sprâncenele profesorului se arcuiră. Greșelile, pe care noi încercăm să le îndreptăm cu ajutorul pilulelor, compreselor, vaccinurilor, intervențiilor operative. Și nu întotdeauna cu succes. Dar… Bolile sunt rezultatul unor influențe ale mediului la care organismul nu este adaptat.

— Și de ce nu este adaptat? Doar noi știm, în majoritatea cazurilor, ce este dăunător. Pe asta se bazează profilaxia bolilor, tehnica securității, protecția muncii. Observați însă ce pasive sunt toate aceste cuvinte: profilaxia, securitatea, protecția… Cum s-ar spune, să ne ferim de belea! Iar mediul ne furnizează mereu enigme noi: ba iradiațiile, ba arcul de sudură, ba izotopii…

— Bun! Profesorul ridică ambele brațe. Bănuiesc că ai în cap o idee tainică cu privire la acest subiect și abia aștepți ca interlocutorul dumitale să facă ochii mari și să întrebe timid: „Și-atunci?” E în regulă! Uită-te: eu fac ochii mari — profesorul își deschise larg ochii, făcând să sclipească albul lor plin de vinișoare sângerii — și pun această întrebare mult așteptată: și atunci de ce nu știu oamenii să-și dirijeze în mod conștient metabolismul?

— Pentru că au uitat cum se face acest lucru! i-o trânti Krivoșein dintr-o suflare.

— Vax! Profesorul se plesni cu satisfacție peste genunchi. Au știut, dar au uitat? Ca pe un număr de telefon? Interesant!

— Să ne amintim că în creierul omenesc există o cantitate uriașă de celule nervoase inactive. Nouăzeci și nouă de procente, iar la unii indivizi chiar nouăzeci și nouă și ceva. E de necrezut că ele există doar așa, ca o rezervă. Natura nu admite excese. Normal ar fi să presupunem că în aceste celule se păstra o cantitate uriașă de informații care în prezent s-a pierdut. Nu neapărat o informație verbală — în organismul nostru chiar și acum o astfel de informație este redusă, fiind prea grosolană și aproximativă — ci biologică, putând fi exprimată în imagini, sentimente, senzații…

— Stop, știu ce urmează! țipă Androsiașvili cucerit. Marțienii! Nu, mai bine să nu fie marțieni — pentru că, uite, acuși o să se ajungă și pe Marte, și s-ar putea verifica! — ci, să spunem locuitorii unei planete ce a existat odată între Marte și Jupiter și care s-a dezagregat în asteroizi. Acolo trăiau ființe cu organizare superioară. Ele aveau un mediu artificial variat și știau să-și dirijeze organismul pentru a se adapta la acest mediu. Și acești locuitori, presimțind că planeta lor natală se va dezagrega dintr-o clipă într-alta, s-au mutat pe Pământ…

— E posibil ca lucrurile să se fi petrecut și așa, aprobă Krivoșein imperturbabil. În orice caz, trebuie să presupunem că omul a avut strămoși cu organizare superioară, indiferent de unde au provenit aceștia. Și ei s-au sălbăticit, nimerind într-un mediu primitiv și sălbatic, cu condiții de viață grele, în era cainozoică. Arșița, jungla, mlaștinile, fiarele sălbatice — și nici un fel de confort. Viața s-a simplificat, reducându-se la lupta pentru existență, și toată subtilitatea nervoasă s-a dovedit a fi inutilă. Și-așa am pierdut, de-a lungul multor generații, totul: de la scriere până la priceperea de a ne dirija metabolismul… Credeți-mă, Vano Alexandrovici, dacă izolăm azi un orășean în junglă, cu el se va întâmpla același lucru!

— Impresionant! Androsiașvili plescăi satisfăcut din buze. Și celulele în plus din creier au rămas în organism la fel ca apendicele sau părul de la subsuori? Acum înțeleg de ce bunul meu prieten, profesorul Valerno, denumește fantasticul „desfrâu intelectual”.

— Dar de ce? Nu văd legătura…

— Păi pentru că el înlocuiește raționamentele lucide printr-un joc spectaculos al imaginației!

— Ei, asta-i prea de tot, se înfurie Krivoșein. La noi în sistemologie ipotezele de lucru nu se combat cu ajutorul referirilor la părerile cunoscuților. Oricare e acceptabilă, dacă se dovedește rodnică.

— Iar la noi în biologie, tovarășe aspirant, începu deodată să urle Androsiașvili, cu ochii ieșiți din orbite, la noi în biologie, dragul meu, sunt admisibile doar ideile care se bazează pe o abordare materialistă lucidă! Și nu pe țăndările unei planete fantastice! Noi avem de-a face cu un fenomen mai important decât tehnica — cu viața! Și întrucât dumneata te afli acum nu „la voi”, ci „la noi”, te sfătuiesc să nu uiți acest lucru! Orice diletant… pff! Profesorul se calmă și adoptă un ton mai pașnic. În regulă, să considerăm că fiecare dintre noi a spart câte o farfurie. Și acum să vorbim serios. De ce, exprimându-mă delicat, e îndoielnică ipoteza dumitale? În primul rând, despre celulele „inactive” ale creierului. Această definiție din arsenalul tehnic nu este aplicabilă în biologie. Celulele trăiesc. Prin urmare ele sunt funcționale. În al doilea rând, de ce să nu presupunem că aceste miliarde de celule din creier s-au format tocmai ca o rezervă? În definitiv, organismul acumulează și grăsime de rezervă, nu?

Vano Alexandrovici se ridică și-l privi pe Krivoșein de sus în jos.

— Scumpe tovarășe aspirant, mă pricep și eu puțin la tehnică. Orice ai zice sunt, totuși, student la cursul seral al Institutului de electronică din Moscova! Și știu, că la voi… hm! la voi în sistemotehnică există noțiunea sau problema siguranței în funcționare. Siguranța funcționării sistemelor electronice se realizează cu ajutorul rezervei de piese, celule și chiar blocuri. Și atunci de ce să nu admitem că natura a creat și la om aceeași rezervă pentru o activitate sigură a creierului? Pentru că celulele nervoase nu se refac, o știm doar.

— Prea e mare rezerva! spuse aspirantul, clătinând din cap. Un om obișnuit se mulțumește cu un milion de celule din miliardele existente.

— La oamenii talentați lucrează zeci de milioane de celule! Iar la cei geniali… de fapt, la ei n-a măsurat încă nimeni… poate chiar și sute de milioane. Poate că creierul fiecăruia dintre noi are, ca să zic așa, o rezervă pentru activitate genială? Sunt înclinat să cred că tocmai genialitatea, și nu mediocritatea, reprezintă starea naturală a omului.

— Frumos spus, Vano Alexandrovici.

— O, dar văd că ești rău… Oricum, aceste obiecții au aceeași valoare ca și ipotezele dumitale despre marțienii sălbăticiți. Pff! Și dacă ținem seama că eu sunt conducătorul dumitale, iar dumneata doar aspirant, atunci ele au chiar o valoare mai mare! Profesorul se așeză în fotoliu. Dar să ne întoarcem la problema fundamentală: de ce nu stăpânește omul zilelor noastre sistemul vegetativ și metabolismul din propriul său organism? Știi de ce? Pentru că situația încă nu o cere.

— Ia te uită!

— Da. Mediul instruiește organismul omenesc printr-o singură metodă: „repetarea”. Știi doar că pentru formarea unui reflex condiționat trebuie să se repete de nenumărate ori situația în care acționează aceiași excitanți. Așa se naște experiența de viață. Dar pentru a se forma experiența ereditară, din reflexe necondiționate, generațiile trebuie să „repete” timp de milenii… Ai vorbit foarte bine despre informația biologică din organism, neexprimată prin cuvinte. Reflexele condiționate și necondiționate reprezintă tocmai această informație. Iar reflexele se află — e adevărat într-o măsură limitată — sub puterea conștiinței omului. Atunci când aprinzi o țigară, nu stabilești mintal, de la început până la sfârșit, care anume mușchi și cât trebuie să se contracte, după cum nu evoci în creier întregul proces chimic al contracției musculare… Conștiința dă comandă: aprinde o țigară! Mai departe lucrează reflexele — atât cele specifice, căpătate de dumneata ca urmare a faptului că abuzezi de acest detestabil obicei — înmoi țigara între degete, tragi fumul în piept… cât și cele comune, transmise de strămoșii îndepărtați: apuci, respiri și așa mai departe…

Vano Alexandrovici — pentru a ilustra cele spuse sau din necesitate, nu se știe — aprinse o țigară și trimise fumul în sus.

— Vreau să spun că, la om, conștientul dirijează atunci când are ce dirija. În partea operativă a organismului, acțiunea finală, după cum a remarcat încă Secenov, este mișcarea musculară… Îți amintești, nu? Androsiașvili se lăsă adânc în fotoliu și cită cu satisfacție: „Dacă un copil râde la vederea unei jucării, dacă Garibaldi zâmbește când e izgonit pentru dragostea sa excesivă de patrie, dacă tânăra fată tresare la primul ei gând de iubire, dacă Newton creează legi universale și le așterne pe hârtie — în toate actul final îl constituie mișcarea musculară…” Ah, ce minunat scria Ivan Mihailovici! Deci în această parte operativă conștientul are ce dirija, are ce alege, din nenumăratele milioane de reflexe condiționate și necondiționate, pentru fiecare situație deosebită, în afara șablonului. Iar în partea constructivă, unde activează marea chimie a organismului, conștientul n-are ce comanda. Hai, gândește-te singur, ce reflexe condiționate sunt legate la om cu metabolismul?

— Să beau sau să nu beau, puneți-mi mai mult hrean, nu pot să sufăr carnea de porc, fumatul și… Krivoșein se poticni. Ei, hai să mai zicem îmbăiatul, spălatul pe dinți…

— Se pot numi încă vreo zece, aprobă din cap profesorul, dar toate sunt niște reflexe superficiale, pe jumătate chimice, pe jumătate musculare. Iar mai adânc, în organism, reflexele necondiționate sunt legate atât de univoc, încât n-ai ce dirija: dispare oxigenul din sânge — respiri, n-ai carburant suficient pentru mușchi — mănânci, ai eliminat apa — bei, te-ai intoxicat cu substanțe dăunătoare organismului — te îmbolnăvești sau mori. Alternative nu există… Și doar nu se poate spune că viața nu i-a învățat pe oameni ce înseamnă reacțiile metabolice, dimpotrivă, i-a învățat cu brutalitate. Prin epidemii — ce bine ar fi să te lămurești cu ajutorul conștientului și al reflexelor ce bacili îți sunt fatali, și să-i distrugi în organism ca pe niște ploșnițe! Prin foamete — să poți hiberna, ca ursul, nu să te usuci de foame și să mori! Prin răni și schilodiri în tot felul de lupte — să-ți poți regenera brațul smuls sau ochiul scos! Dar e puțin… Tot secretul constă în rapiditatea acțiunii. Reacțiile musculare se petrec în zecimi sau sutimi de secundă, iar cea mai rapidă dintre reacțiile metabolice — secretarea adrenalinei în sânge de către glanda suprarenală — durează secunde. Iar secretarea anumitor hormoni se face simțită doar după ani de zile sau chiar o singură dată în întreaga viață. Așa că, și aici el zâmbi subtil, aceste cunoștințe nu au fost pierdute de organism, ci n-au fost încă însușite. E foarte greu pentru om să „repete” o asemenea lecție…

— … Și de aceea luarea în stăpânire a metabolismului din propriul organism se poate prelungi timp de milioane de ani?

— Mă tem că va fi nevoie chiar de zeci de milioane, oftă Vano Alexandrovici. Noi, mamiferele, suntem locuitori foarte tineri ai Pământului. Treizeci de milioane de ani, este asta o vârstă? Avem totul înaintea noastră.

— N-o să avem nimic, Vano Alexandrovici! explodă Krivoșein. Mediul actual se schimbă de la an la an. Cum de mai poate fi vorba atunci de „repetare” timp de milioane de ani, de repetare a celor trăite? Omul a părăsit calea evoluției naturale. În continuare trebuie să raționăm singuri.

— Asta și facem.

— Cum? Descoperind tot felul de pilule, prafuri, supozitoare antihemoroidale, clisme și regimuri la pat! Sunteți încredințat că prin asta îmbunătățim neamul omenesc? Poate că, dimpotrivă, îl alterăm?

— Nu încerc de loc să te conving să te ocupi de „pilule” și „prafuri”, dacă așa îți convine să numești dumneata noile antibiotice ce se elaborează la catedră. Trăsăturile profesorului Androsiașvili deveniră reci și arogante. Vrei să te ocupi de o altă problemă, mă rog, n-ai decât. Dar e dreptul și datoria mea să-ți explic caracterul ireal și irațional al alegerii unei astfel de teme pentru lucrarea de aspirantură și pentru viitoarea disertație.

El se ridică și scutură mucurile din scrumieră în coșul de hârtie.

— Iertați-mă, Vano Alexandrovici, eu n-am vrut de loc să vă mâhnesc. Krivoșein se ridică și el, dându-și seama că discuția s-a terminat, și că s-a terminat prost. Dar… Vano Alexandrovici, doar există fapte…

— Ce fapte?

— Ei, să zicem rănile lui Cristos”, care apăreau la fanaticii din evul mediu în acele locuri ale palmelor și picioarelor în care, după părerea lor, i s-au bătut cuiele lui Cristos. Sau „arsurile prin sugestie”, când un om impresionabil este atins cu un creion și i se spune că a fost atins cu o țigară aprinsă… În aceste cazuri dirijarea metabolismului se face fără „repetare”, ce ziceți?

— Ascultă, dumneata, aspirant impertinent, vorbi Androsiașvili uitându-se țintă la Krivoșein, câte ivăre de fereastră poți să înghiți dintr-odată?

— Mm-m… Krivoșein își țugui buzele stupefiat. Mă tem că nici unul. Dar dumneavoastră?

— Nici eu. În schimb pacientul meu, de pe vremea când lucram în Clinica de psihiatrie „Pavlov”, a înghițit fără să-i dăuneze prea mult — amintindu-și totul, profesorul își lăsă capul pe spate — „ivăre de fereastră — cinci, lingurițe de ceai din aluminiu — douăsprezece, linguri de masă — trei, sticlă pisată — două sute patruzeci de grame, foarfeci chirurgicale mici — două pereche, furculițe — una, cuie diferite — patru sute de grame…” Ia seama, eu nu-ți citez aici procesul-verbal de autopsie, ci istoricul bolii, pentru că eu însumi am făcut rezecția stomacului. Pacientul era vindecat de mania sinuciderii și probabil că trăiește până în ziua de azi. Așa că — profesorul îl privi pe Krivoșein de la înălțimea erudiției sale — în problemele științifice e mai bine să nu ne orientăm nici după fanaticii religioși, nici după psihopații laici… Nu, nu! și el își ridică brațele citind în ochii lui Krivoșein că e gata de a riposta. Destul, să nu ne mai contrazicem. Încearcă, îndrăznește, n-am să-ți pun piedici. Nu mă îndoiesc că ai să încerci neapărat să reglezi metabolismul cu cine știe ce mașini, prin metode electronice…

Vano Alexandrovici se uită la aspirant obosit și îngândurat, apoi zâmbi.

— Să prinzi pasărea-de-foc cu mâinile goale — ce poate fi mai frumos! Apoi, și țelul e sfânt: un om fără boli, fără bătrânețe — pentru că, în fond, și bătrânețea survine tot din cauza tulburărilor metabolismului… Cu vreo douăzeci de ani în urmă, probabil că și eu m-aș fi lăsat cucerit de această idee. Dar acum… acum trebuie să fac ceea ce se poate face în mod sigur. Chiar dacă nu e vorba decât de pilule…

Krivoșein coti în strada care ducea către Institutul de sistemologie și fu cât pe-aci să se ciocnească cu un bărbat înalt, îmbrăcat cu un fulgarin cam călduros pentru anotimpul acela. Din cauza surprizei, amândoi s-au fâstâcit. Krivoșein făcu un pas spre stânga, pentru ca celălalt să poată trece, în timp ce acesta se dădu spre dreapta. Pe urmă amândoi, cedând locul unul altuia, o luară în direcții opuse. Bărbatul în fulgarin îl privise cu uimire pe Krivoșein.

— Vă rog să mă scuzați, murmurase el, apoi trecu mai departe.

Strada era pustie și Krivoșein auzi în curând pași în urma sa. Întoarse capul. Omul cu fulgarin se ținea pe urmele lui la o oarecare distanță. „Al naibii Onisimov! se înveseli aspirantul. A pus un detectiv pe urmele mele! Perseverent om!” Ca să se convingă, grăbi, pașii. De îndată îl auzi și pe celălalt grăbindu-se. „Ah, lua l-ar gaia! Asta ar mai lipsi acum, să încerc să-mi șterg urmele”. Krivoșein păși din nou liniștit, legănându-se ușor. Și deși avea o senzație neplăcut în spate, gândurile îl copleșiră din nou.

„Înseamnă că Valea a mai făcut o experiență, sau poate chiar mai multe? Se pare că a avut un eșec. Cadavrul transformat în schelet… Dar de ce a început miliția să se amestece în treburile lui? Unde o fi acum? Probabil că Valea al nostru a întins-o cu motocicleta, cât mai departe, până când se liniștesc spiritele. Dar poate că totuși e la laborator?”

Krivoșein se apropie de poarta monumentală a institutului cu ornamentațiile ei de fier forjat. Stâlpii dreptunghiulari din piatră ai porții erau atât de voluminoși, încât în cel din stânga încăpea ușor biroul de informații, iar în cel din dreapta se afla culoarul de trecere. Deschise ușa. Bătrânul Vahterâci, străvechiul păzitor al științei, moțăia în spatele biroului.

— Bună seara! îl salută Krivoșein.

— Bună seara, Valentin Vasilievici! răspunse Vahterâci, fără vreo intenție de a-i controla permisul. Cei de la control se obișnuiseră cu vizitele la orice oră din zi sau noapte ale șefului laboratorului noilor sisteme.

După ce intră în parc, Krivoșein, privi în urma sa. Lunganul cu fulgarin se învârtea în preajma porții. „Asta e, mititelule, gândi Krivoșein satisfăcut. Sistemul permiselor se justifică întrutotul”.

Ferestrele clădirii nu erau luminate. Lângă ușă, în întuneric, se zărea vârful roșu al unei țigări. Krivoșein se așeză sub copaci, se uită atent într-acolo și desluși pe fondul cerului înstelat un chipiu de uniformă. „Nu, pentru astăzi mi-am luat porția de miliție. Îmi ajunge. Trebuie să mă duc acasă” își spuse el, apoi râse și o porni „acasă la el”.

O luă în direcția porții, dar își aduse aminte de omul cu fulgarin și se opri locului. „Eh, asta n-ar fi conform regulilor, ca cel urmărit să vină în întâmpinarea urmăritorului. Lasă-l să mai muncească”. Krivoșein o apucă spre capătul opus al parcului, acolo unde ramurile bătrânului stejar se aplecau peste lănciile de fontă ale gardului. De pe o cracă sări pe trotuar și o porni spre cartierul academicienilor.

„Totuși, ce i s-o fi întâmplat? Și cine o fi acest tânăr care m-a întâmpinat la aeroport? M-a derutat telegrama. L-am luat drept Valentin! De fapt seamănă, și încă foarte mult. Nu cumva?… E clar că Valea n-a stat anul ăsta cu brațele încrucișate. Păcat că n-am corespondat. Oameni meschini, ah, ce meschini am fost. Fiecare s-a străduit să demonstreze că se va descurca fără celălalt, urmărind să-l uimească după un an, la reîntâlnire, cu rezultatele obținute! Obținute de el! Păi sigur, forma superioară de proprietate… Uite că am uimit pe dracu! Datorită meschinăriei compromitem o cauză măreață. Prin meschinărie, nesăbuință, frică… Nu trebuia s-o luăm razna în direcții diferite, ci chiar de la început să atragem alături de noi oameni valoroși, adevărați, ca Vano Alexandrovici, de pildă. Da, dar pe atunci nu-l cunoșteam, iar acum, cum să încerc să-l atrag, când trece ca o vijelie pe lângă mine și mă privește ca pe un diavol…”

…Totul s-a întâmplat într-o primăvară, la sfârșitul lunii martie. Krivoșein abia începuse să-și dirijeze propriul său metabolism. Preocupat de propria sa persoană, el nici nu băgase de seamă primele semne ale primăverii, până când aceasta i-a atras singură atenția asupra ei. De pe acoperișul clădirii cu cinci etaje a sectorului de chimie un țurțure de gheață, de vreo cincisprezece kilograme, era cât pe-aci să-i cadă în cap. Dacă țurțurele ar fi căzut cu un centimetru mai spre stânga, s-ar fi terminat cu experiențele asupra metabolismului său, ca și cu organismul propriu-zis, de altfel. Dar țurțurele i-a sfârtecat doar urechea dreaptă, i-a fracturat clavicula și l-a doborât la pământ.

— Nenorocire! Of, ce nenorocire!.. auzi vocea lui Androsiașvili, când își veni în fire. Acesta stătea în genunchi, aplecat deasupra lui, pipăindu-i capul și deschizându-i paltonul la piept. Am să-l omor pe administratorul ăsta care nu curăță zăpada de pe acoperișuri! și el agită pumnul furios. Ai să poți merge? întrebă apoi și-l ajută pe Krivoșein să se ridice în picioare. Nu-i nimic, capul e relativ întreg, clavicula se va suda în vreo două săptămâni. Putea să fie mai rău… Țin-te bine, am să te duc la policlinică.

— Vă mulțumesc, Vano Alexandrovici, am să pot merge și singur, răspunse el cât mai vesel cu putință, deși capul îi vâjâia, ba chiar schiță și un zâmbet. Am să ajung, e aproape…

Și o porni repede, aproape alergând.

Reuși de îndată să oprească sângele care-i curgea din ureche. Dar brațul drept îi atârna ca o cârpă.

— Am să le telefonez să pregătească mașina electrică de sudură! strigă profesorul în urma lui. Poate că o să-ți coase urechea!

Odată ajuns în odaia sa, Krivoșein prinse, în fața oglinzii, cele două jumătăți de ureche sfârtecate cu bandă de lipit și șterse cu un tampon de vată sângele închegat. Cu asta o scoase repede la capăt. După numai zece minute pe locul rupturii rămăsese doar o cicatrice de culoare roz și câteva picături de ser sanguin. După o jumătate de oră dispăru și cicatricea. Dar pentru a-și suda clavicula fracturată a trebuit să stea toată seara culcat în pat și, concentrându-și voința, să comande vaselor, glandelor, mușchilor.

Dimineața se hotărî să se ducă la cursul lui Androsiașvili. Venise în amfiteatru mai devreme, ca să ocupe un loc mai depărtat, mai ferit privirilor. Și totuși nu reuși să-l evite pe profesor. Acesta tocmai le dădea indicații studenților unde să atârne planșele. Krivoșein încercă să se fofileze, dar era prea târziu.

— Ce cauți aici? De ce nu ești la clini… Vano Alexandrovici se întrerupse brusc, fără să-și ia ochii de la urechea aspirantului și de la brațul drept cu care acesta strângea caietul la piept. Ce înseamnă asta?

— Dumneavoastră spuneați ceva despre zeci de milioane de ani, Vano Alexandrovici, nu se putu reține Krivoșein să nu facă pe grozavul. Totuși, se poate și fără „repetare”.

— Prin urmare… Reușește?! articulă Androsiașvili. Cum?

Krivoșein își mușcă buza.

— M-m-m… mai târziu, Vano Alexandrovici, mormăi el stângaci. Eu însumi trebuie să mă lămuresc mai întâi de toate astea…

— Dumneata însuți? Profesorul ridică din sprâncene. Nu vrei să-mi povestești? Chipul lui se întunecă. Bine, cum dorești… Te rog să mă scuzi! și se înapoie la masa de lucru.

Începând din ziua aceea el îi răspundea aspirantului la salut cu o politețe glacială, dar nu intra în vorbă cu el. Iar Krivoșein, ca să nu-l mustre prea tare conștiința, se cufundă în experiențele asupra propriei sale persoane. Într-adevăr, avea încă multe de lămurit…

„Parcă eu n-am dorit să le vorbesc tuturor despre descoperirea mea, să văd interesul arzător care se stârnește, să trăiesc momentele de încântare, de glorie… se justifica Krivoșein față de el însuși și față de nevăzutul Androsiașvili, în timp ce pășea pe aleea cu castani. Pentru că, spre deosebire de psihopați, eu aș fi putut explica totul… E adevărat, la alți oameni chestiile astea nu sunt deocamdată aplicabile. Ei nu au constituția necesară. Mai important decât toate însă e faptul că posibilitatea a fost demonstrată, că există o cunoaștere a ei… Da, chiar dacă descoperirea s-ar limita numai la faptul că poți să-ți vindeci singur rănile, fracturile, să nimicești bolile dinăuntrul tău! Tocmai asta e nenorocirea că natura nu furnizează niciodată exact atât cât e nevoie pentru binele oamenilor, ci totdeauna sau mai mult, sau mai puțin. Eu am căpătat mai mult… Probabil că eu aș fi putut să mă transform și într-un animal. Un animal care să nu semene de loc cu cele ce trăiesc pe Pământ… Asta se poate. Totul se poate. Tocmai asta mă înspăimântă”. Krivoșein oftă din adâncul sufletului.

…Fereastra și ușa cu geam de la balconul etajului cinci păreau ușor luminate, ca și cum acolo ar arde o lampă de birou. „Înseamnă că e acasă?!” Krivoșein urcă scările. În fața ușii apartamentului se scotoci din obișnuință prin buzunare, dar își aduse aminte că a aruncat cheia încă acum un an. Se blagoslovi cu o înjurătură. Își închipui ce efect ar fi avut o intrare neașteptată: „Actele dumneavoastră, cetățene!” Ca și în trecut, nu exista o sonerie, așa că a trebuit să bată la ușă.

Drept răspuns se auziră niște pași ușori și repezi, Inima începu să-i bată mai repede. Broasca țăcăni și… în fața lui, în antreu, stătea Lena.

— Oh, Valea, ești întreg, sănătos! Ea îi cuprinse gâtul cu palmele calde, îl examină dintr-o privire, îi mângâie părul, se lipi de el și începu să plângă. Valea, dragul meu… Și eu care credeam… Aici se vorbesc atâtea… Se spun atâtea! Sun la tine la laborator — nu răspunde nimeni… Sun la institut și întreb despre tine, unde ești, ce-i cu tine? Mi se închide telefonul… Vin aici, nu te găsesc… Mai târziu am aflat cum că tu… O înecă plânsul. Apoi furioasă: prostii!

— Ei hai, Len, lasă nu trebuie… Ce-i cu tine? Krivoșein simți o dorință puternică s-o strângă la piept. Abia se putu stăpâni.

Ca și cum n-ar mai fi existat nimic. Nici descoperirea nr. 1, nici un an de muncă încordată și nebunească la Moscova, unde alungase din el tot trecutul… Nu o dată Krivoșein — pentru liniștea sa sufletească — hotărâse să alunge din amintire și chipul Lenei. Știa cum se face asta: trimiți în scoarța cerebrală o cantitate de sânge cu un conținut ridicat de glucoză, provoci oxidarea unei anumite zone și informația s-a șters pentru totdeauna din celulele nervoase. Dar n-a vrut s-o facă… Sau n-a putut? „A dori” și „a putea” — cum să delimitezi asta în tine însuți? Și iată că acum pe umărul lui plânge Lena, iubita, plânge pentru că e îngrijorată de soarta sa. Trebuie s-o liniștească:

— Încetează, Lena. După cum vezi, totul e în regulă. Ea se uită atent la el. În ochii umezi se putea citi o bucurie ușor umbrită de un sentiment de vinovăție.

— Val… nu ești supărat pe mine, nu? Ți-am spus atunci atâtea lucruri… Nici nu știu bine ce anume. Ca o proastă! Te-ai simțit jignit, da? Și eu mi-am zis că… Totul s-a terminat. Dar când am aflat că ți s-a întâmplat ceva rău… Ea ridică din sprâncene, n-am mai putut. Am venit fuga aici, vezi… Uită, te rog, da? Să uităm totul, da?

— Da, spuse din toată inima Krivoșein. Hai în casă.

— Oh, Valea, tu nu-ți dai seama cum m-am speriat. Tot îl mai ținea de umeri, ca și cum i-ar fi fost teamă că-l pierde din nou. Și anchetatorul ăsta, și tot felul de întrebări!

— Te-a chemat și pe tine?

— Da.

— Aha, păi sigur: „cherchez la femme”!

Intrară amândoi în cameră. Totul rămăsese ca în trecut: o canapea cenușie, biroul ieftin, două scaune, un dulap-bibliotecă, cu reviste îngrămădite deasupra, până în tavan, un șifonier cu oglinda prinsă într-o parte… În colț, lângă ușă, două haltere mici, puse în cruce, una peste alta.

— Așteptându-te, am dereticat puțin pe aici. Se adunase la praf. Ușa de la balcon trebuie bine închisă, la plecare… Lena se apropie din nou de el. Val, ce s-a întâmplat de fapt?

„Dacă ar ști!” oftă Krivoșein în gând.

— Nimic îngrijorător. Dar s-a făcut mult zgomot…

— Dar ce vrea miliția?

— Miliția? Păi… au chemat-o, și atunci a venit. Dacă ar fi chemat pompierii, ar fi venit și pompierii.

— Oh, Valea… Ea își puse mâinile pe umerii lui Krivoșein și-și încreți nasul ca o fetișcană. De ce ești tu așa?

— Cum sunt? întrebă el, simțind că își pierde mințile.

— Păi, așa… Deși om în toată firea, parcă, și totuși neserios. Și eu, când sunt cu tine, devin o fetișcană în toată puterea cuvântului… Val, dar unde e Viktor, ce-i cu el? Spune-mi. Ochii i se măriră speriați. E adevărat că ar fi spion?

— Viktor? Ce fel de Viktor?

— Dar ce-i cu tine? Vitea Kraveț, laborantul tău, nepot de gradul trei.

— Nepot… Laborant… Krivoșein se pierdu pentru o clipă. Aha, înțeleg! Deci despre asta e vorba…

Lena își împreună palmele cu zgomot.

— Valea, ce-i cu tine? Nu vrei să-mi povestești ce s-a întâmplat la voi, acolo?

— Iartă-mă, Lena… Am avut un moment de zăpăceală. Dar desigur, Petea, adică Viktor Kraveț, primul meu laborant, nepot de gradul trei… E un tânăr foarte simpatic, cum să nu… Ea îl privea într-una cu ochii mari deschiși. Nu te mira, Lena, e doar o pierdere temporară a memoriei… Așa se întâmplă întotdeauna după… După un șoc electric. O să treacă, nu-i nimic grav… Deci, spui că s-a și răspândit zvonul că e spion? Ah, această Academie de științe!

— Prin urmare e adevărat că la tine în laborator s-a produs o… catastrofă?! Dar de ce, de ce îmi ascunzi mie totul? S-ar fi putut să te… Ea își acoperi fața cu mâinile. Nu!

— Încetează, pentru Dumnezeu! spuse enervat Krivoșein. Se îndepărtă de ea și se așeză pe un scaun. S-ar fi putut — nu s-ar fi putut, s-a întâmplat — nu s-a întâmplat! După cum vezi totul e în regulă, („aș vrea eu ca totul să fie chiar așa!”) Nu pot să povestesc nimic până nu mă dumiresc cum trebuie… Și, în general — el se hotărî să treacă la atac — de ce suferi atât? Ei, un Krivoșein mai mult sau unul mai puțin pe lume — mare nenorocire! Ești tânără, frumoasă, copii n-ai… Ai să-ți găsești un altul, mai bun decât o gloabă bătrână ca mine. Dacă ar fi să-l luăm chiar pe acest Petea… Viktor Kraveț… N-ați fi o pereche potrivită?

— Iar începi cu asta? Ea zâmbi, veni în spatele lui și îi luă capul, strângându-l la pieptul ei. Ce tot îi dai zor mereu cu Vitea și iar Vitea? N-am eu nevoie de el. Chiar dacă ar fi poleit cu aur. El nu e ca tine, înțelegi? Și gata. Și nici ceilalți nu sunt ca tine. Eu o știu asta foarte bine.

— Hm?! Krivoșein se îndreptă.

— Ce „hm”, ce „hm”! Prostule, gelosule! Doar nu-ți închipui că am stat toate serile acasă, ca o călugăriță. Am fost invitată, mi s-a făcut curte, mi s-a vorbit de intenții serioase… Știi, totuși, parcă nici unul nu-i așa cum ar trebui! jubila ea. Nu sunt ca tine — și gata! Până la urmă tot la tine aș fi venit…

Krivoșein simțea în ceafă căldura trupului ei, simțea palmele ei moi pe ochii săi și fu cuprins de o fericire, ce nu se putea compara cu nimic. „Să tot stai așa, să stai mereu. E ca și cum ai fi venit obosit de la lucru. Și ea e aici… Și nu s-a întâmplat nimic deosebit… Cum nu s-a întâmplat nimic? El se încordă. S-a întâmplat! Aici, la ei, s-a petrecut ceva serios. Iar eu stau să-i fur mângâierile!”

El se desprinse și se ridică în picioare.

— Bine, Len. Te rog să mă scuzi, dar n-am să te conduc. Mai stau puțin și mă culc. Nu prea mă simt bine după… După această încurcătură.

— Atunci să rămân?

Suna pe jumătate a întrebare, pe jumătate a răspuns. Pentru o clipă Krivoșein fu cuprins de o gelozie turbată. „Să rămân?” întreba ea — și celălalt, se înțelege, era de acord. Sau îi spunea chiar el: „Rămâi astăzi aci”. Și ea rămânea…

— Nu, Len, du-te acasă, și el zâmbi strâmb.

— Deci tot mai ești supărat pentru chestia aia, da? Îl privi cu reproș și se întristă. Ești un prost, Valea! Un mare prost! Se întoarse spre ușă.

Krivoșein rămase în mijlocul camerei și asculta. Broasca țăcăni în închizătoare, apoi se auziră tocurile Lenei pe scară… Pocni și ușa de la intrare… Pași repezi și ușori răsunară pe asfalt. El se repezi în balcon, ca s-o cheme îndărăt, dar briza serii îl dezmetici. „Ia te uită, doar am văzut-o și m-am topit! Interesant. Ce i-o fi spus ea atunci? În sfârșit, la dracu cu frământările astea de anul trecut! Se înapoie în cameră. Trebuie să mă lămuresc despre ce-i vorba… Stop! Trebuie că are un jurnal. Sigur că da!”

Krivoșein începu să tragă sertarele biroului. Arunca pe jos reviste, dosare, mape, bibliorafturi, cerceta în fugă caietele… „Nu e ăsta, nici ăsta”… Pe fundul sertarului de jos zări o rolă de magnetofon, plină cam pe un sfert cu bandă; pentru o clipă uită ce căutase. Luă de pe dulap magnetofonul portativ, șterse praful de pe el, puse rola, apăsă pe butonul de redare.

După un scurt șuierat se auzi în difuzorul magnetofonului o voce puțin răgușită, pronunțând neglijent terminațiile cuvintelor:

— Pe baza dreptului primilor descoperitori — ne luăm răspunderea pentru cercetarea și utilizarea descoperirii sub denumirea…

— … „Sinteza biologică artificială a informației”, interveni cu importanță o altă voce (semănând exact cu prima). Nu e prea frumos spus, dar, în schimb, e corect.

— Merge… „Sinteza biologică artificială a informației”. Noi ne dăm seama că această descoperire este legată direct de viața omului, așa cum n-a fost niciuna din descoperirile de până acum. Ea poate deveni o primejdie uriașă, sau o fericire pentru omenirea întreagă. Ne luăm obligația să facem tot ce stă în puterile noastre pentru a aplica această descoperire la îmbunătățirea vieții oamenilor…

— Ne angajăm că până când nu vom cerceta toate posibilitățile descoperirii…

— … și până când n-o să ne fie clar cum s-o utilizăm spre binele oamenilor, cu o absolută siguranță…

— … să n-o transferăm în alte mâini…

— … și să nu publicăm nici o informație despre ea.

Krivoșein asculta cu ochii aproape închiși. Se transportase parcă în noaptea aceea de mai, când făcuseră acest jurământ.

— Jurăm să nu dezvăluim nimic despre descoperirea noastră, nici pentru bunăstare, nici pentru glorie, nici pentru nemurire, până când nu vom fi siguri că nu poate fi folosită împotriva oamenilor. Mai curând vom distruge toată munca noastră, decât să admitem acest lucru.

— Jurăm! rostiră amândouă vocile în cor, dar puțin decalate. Banda se termină.

Tare flecăreți mai eram pe atunci… Așadar, jurnalul trebuie să fie pe-aproape. Krivoșein se apucă din nou să scotocească prin birou și, după câteva clipe, ținea în mână un caiet cu coperte galbene, cartonat, mare și gros cât o carte. Pe copertă nu era scris nimic. Totuși Krivoșein se convinse îndată că a găsit ceea ce căuta. Cu un an în urmă, când sosise la Moscova, își cumpărase un caiet exact la fel, cu coperte galbene, ca să-și țină jurnalul.

Se așeză la birou, își aranjă lampa cât mai comod, aprinse o țigară și deschise caietul.

PARTEA A DOUA

DESCOPERIREA EULUI

Capitolul 1

Întâmplarea vine în întâmpinarea celui ce n-o caută orbește.

D. GRANIN: Căutătorii

(Despre un om de rând care a înfăptuit multe)

„22 mai. Astăzi l-am condus la tren. La restaurantul gării lumea ne privea curioasă. Eram doi bărbați gemeni. Eu m-am simțit stânjenit. Lui nu-i păsa de nimeni și de nimic.

— Îți aduci aminte, cu cincisprezece ani în urmă eu… de fapt, tu, ai plecat să-ți dai examenele la Institutul de fizică și tehnică? Totul era la fel ca și acum: o evadare, o eliberare, un zbor spre necunoscut…

Îmi aminteam. Da, totul fusese la fel. Același ospătar, având întipărită pe fața grasă o expresie de mulțumire cronică, îi servea pe absolvenții clasei a zecea, scăpați din frâu. Pe atunci ni se părea că totul ne stă în față. Așa a și fost. Acum și în urma noastră există destule. Și clipe de bucurie, și perioade cenușii, și unele întâmplări care te fac să-ți fie teamă să te uiți înapoi. Dar mereu ți se pare că partea cea mai frumoasă, că cele mai interesante clipe ale vieții se află încă în fața ta.

Pe atunci am băut din vinul cel mai ieftin. Acum ospătarul ne-a adus o sticlă de coniac de cea mai bună calitate. Am băut câte un păhărel.

În restaurant atmosfera era agitată, zgomotoasă. Lumea mânca și bea în grabă.

— Ia te uită, se învioră dublura mea, o mamă dă de mâncare la doi gemeni! Salut, colegi! O, ce ochișori au… Ce o să iasă din ei, oare? Deocamdată are mama grijă de ei. Au reușit să se mânjească cu griș exact la fel. Dar peste vreo doi ani o să-i ia în primire o altă mamă grijulie — Viața. Unul, să zicem, o să apuce o găină de coadă, o să-i smulgă toate penele. Va fi o primă culegere de impresii irepetabile, întrucât celuilalt n-o să-i mai rămână pene. În schimb celălalt o să se rătăcească în vreun magazin și va plânge îngrozitor. Din nou ceva propriu, individual. După încă un an mama o să-i tragă o săpuneală unuia pentru dulceața pe care n-a mâncat-o el. Din nou diferențieri. Unul va cunoaște prima nedreptate din viața lui, celălalt prima faptă nepedepsită… Oh, mamă, ai grijă de ei! Dacă lucrurile vor merge tot așa, dintr-unul va ieși un ghinionist sperios, iar din celălalt un descurcăreț, căruia i se trece totul cu vederea. O să te saturi de plâns, mamă… Și noi, noi parcă suntem la fel cu acești gemeni.

— Ei, pe noi o chelfăneală primită pe nedrept n-o să ne abată din drum. Suntem la o altă vârstă.

— Să bem pentru asta!

Se anunță plecarea trenului. Am ieșit pe peron. El își dădu drumul la gură:

— Interesant. Cum o să rămână de acum cu zicala aceea implacabilă: „Ce ți-e scris, în frunte ți-e pus”? Să admitem că ție „ți-a fost scris” ceva anume, de pildă, o deplasare într-un singur sens în timp și în spațiu, o avansare în serviciu și așa mai departe. Și, deodată, trible-trable-bums! Există doi Krivoșeini. Și ei duc o viață diferită, în orașe diferite. Cum vine treaba asta și ce se alege din programul divin al vieții? Sau dumnezeu l-a scris în două variante? Dar dacă noi o să fim zece? Dacă n-o să vrem — n-o să fim… Poate că domnul dumnezeu, la bătrânețe, a devenit schizofrenic?

Într-un cuvânt, ne prefăceam că trăim niște momente obișnuite. „Cetățeni, verificați dacă biletele celor ce pleacă n-au rămas cumva la dumneavoastră!” Biletele nu rămăseseră la mine. Și trenul l-a dus la Moscova.

Ne-am înțeles să ne scriem unul altuia, în caz de nevoie (pot să fac prinsoare că el nu va simți prea curând o asemenea nevoie) și să ne întâlnim în luna iulie a anului viitor. În acest an vom da asaltul în muncă din două părți: el dinspre biologie, eu dinspre sistemologie. Ehe…

După ce a plecat trenul, mi-am dat seama că o să-mi lipsească. Probabil, din cauză că pentru prima oară mă simțeam alături de un alt om… Ca și cum aș fi fost cu mine însumi, altfel n-am cum să mă exprim. Chiar și între mine și Lena există întotdeauna ceva nerostit până la capăt, neînțeles, pur personal. În timp ce între mine și el… Ei și între voi, într-o lună de viață în comun, s-a mai adunat câte ceva. Amuzantă mai e această mamă grijulie. Viața!

Mă moleșisem din cauza coniacului și, înapoindu-mă de la gară, tot drumul m-am holbat la oameni, la viață. Femeile, cu chipul preocupat, intrau în magazine. Tinerii plimbau, pe motociclete, fete care se lipeau de ei. Lângă chioșcurile de ziare se făceau cozi — dintr-o clipă într-alta trebuia să apară ediția de seară a ziarului local. Chipurile omenești — cât de deosebite sunt unele de altele, cât de ușor de înțeles unele și cât de greu altele! Nu pot să explic cum vine asta, dar despre mulți dintre acești oameni parcă aș ști câte ceva: colțurile gurii, ridurile adânci sau superficiale, cutele de pe gât, gropițele din obraji, maxilarul, ținuta capului și ochii — mai ales ochii! — toate poartă semne ale informației de pe vremea când omul încă nu știa să vorbească. Probabil din timpurile când eram cu toții maimuțe.

Nu e mult de când, pur și simplu, nu observam toate astea. Nu observam, de pildă, că oamenii care stăteau la rând, erau urâți. Banalitatea și lipsa de însemnătate a ceea ce făceau în momentele acelea, teama că marfa nu va ajunge pentru toată lumea, că vreunul mai înfigăreț se va strecura în față, punea pe chipurile lor o amprentă detestabilă. Tot atât de urâți sunt și cei beți, ca și cei ce fac scandal. În schimb, uitați-vă la fata îndrăgostită care râde de gluma tânărului de lângă ea, la mama ce alăptează, la meșterul ce execută o muncă care cere multă migală, la un om bun care se gândește la ceva… Ei sunt frumoși, cu toate coșurile, cutele și ridurile lor.

Niciodată n-am înțeles în ce constă frumusețea animalelor. După părerea mea, frumos poate fi numai omul — și numai atunci când este om.

Un copilaș, dus de mână de mama sa, a rămas cu ochii la mine, ca la o minune, a căzut și a început să urle, supărat pe gravitația pământului. Natural că mama sa i-a dat și ea câteva… Puștiul a suferit degeaba. Ce minune oi mai fi și eu? Sunt doar un bărbat predispus spre îngrășare, adus de spate și cu o fizionomie banală.

Dar, poate, că puștiul are dreptate, poate că sunt, într-adevăr, o minune. Fiecare om e o minune!

Ce știm noi despre oameni? Ce știu eu despre mine însumi? În ecuația numită „viață” oamenii reprezintă ceva ce nu mai trebuie demonstrat. Dar fiecare, operând cu datele inițiale, caută să demonstreze ceva propriu. De pildă, dublura mea. A plecat — faptul e și neașteptat și logic…

Dar, stop! Dacă e vorba să încep, apoi s-o iau de la început.

Îmi vine să râd când mă gândesc… În realitate intențiile mele erau dintre cele mai simple: să fac o disertație. O disertație de candidat în științe este o chestiune hulită și disprețuită de toată lumea. Dar fără ea nu poți să faci în știință nici un pas. Pentru ca să obții independență în munca științifică, e nevoie să treci prin această încercare academică constând din trei examene, trei lucrări publicare și un manuscris voluminos despre „unele probleme ale cercetării unor aspecte”… Altfel nu vei fi recunoscut de către cercetători ca fiind unul de-al lor.

Dar să elaborez ceva mediocru și care miroase de la o poștă a compilație (de pildă, ceva în genul temei pe care mi-a propus-o fostul meu șef, profesorul Voltamperov: „Unele particularități ale proiectării sistemelor de diode ale memoriei”) mi se părea plicticos și-mi făcea silă. Sunt totuși un om viu. Aș vrea să abordez o problemă nerezolvabilă, să mă vâr în sufletul ei, și, cu ajutorul raționamentelor, mașinilor și aparatelor să iscodesc natura. Și să aflu ceea ce încă nimeni n-a știut. Sau să inventez ceva la care nu s-a gândit încă nimeni. Iar atunci când voi susține disertația să mi se pună întrebări la care să fie o plăcere să răspund. După aceea cunoscuții să-mi spună: „Ce mai, ai pocnit-o! Din plin!”

Cu atât mai mult cu cât mă simt în stare să fac una ca asta. Față de oameni nu e frumos s-o declar, dar în jurnal pot să-mi permit să scriu ce sunt în stare. Drept mărturie iau cele cinci invenții și două lucrări de cercetare pe care le-am definitivat. Și-apoi, mai e și descoperirea… Eh, nu, Krivoșein, nu te grăbi s-o incluzi printre reușitele tale intelectuale! Aici te-ai încurcat și nici până acum n-ai ajuns la vreun capăt.

Într-un cuvânt, o asemenea frământare sufletească m-a împins, de fapt, în hățișul acelei orientări din sistemologia mondială, care nu operează cu formule, nici cu algoritmi, nici măcar cu rețete, ci cu întâmplarea.

Oh, întâmplarea!.. De fapt, e un lanț de legături cauzale necunoscute, o combinație de mai multe fenomene ce nu se supun unui calcul, iar ca rezultat avem un fapt ce nu poate fi prevăzut dinainte, ca în cazul în care moneda a căzut cu pajura în sus, mașina electronică de calcul a avut un rateu, datornicul s-a întâlnit cu creditorul înfuriat și așa mai departe. Întâmplarea este dușmanul științei exacte. Ea poate fi generată de o greșeală de calcul, de o perturbație care denaturează semnalul, de influența vremii, acționând — în momentul cel mai nepotrivit — asupra cristalelor semiconductoarelor, la fel ca și acea „Libertatea de voință” a electronului care a făcut fizicienilor atâția nervi. Dar întâmplarea ne poate fi și prietenă, ca, de pildă, particula cosmică care a nimerit exact în contor și nu alături, mineralul de uraniu, pus de Beckerel în sertarul biroului împreună cu plăcile fotografice…

Fie ea prietenă, fie dușmancă, întâmplarea trebuie cunoscută și folosită, chiar dacă noi nu o înțelegem întru totul.

Nouă — datorită mărginirii minții noastre — ne place grozav să-i delimităm pe fizicieni de lirici, undele de particule, plantele de animale, mașinile de oameni… Dar în viață și în natură toate aceste lucruri nu sunt opuse, ci se completează unele pe altele. Exact la fel se completează reciproc logica cu întâmplarea în cunoaștere, în căutarea soluțiilor. Se pot găsi (și se găsesc) multe elemente nedovedite, arbitrare în construcțiile matematice și în cele logice; se pot găsi deci și reguli logice în evenimentele întâmplătoare.

Dușmanul de moarte al cercetării informației întâmplătoare, doctorul în științe tehnice, Voltamperov, nu pierdea niciodată ocazia să respingă propunerea mea (de a ne ocupa, în cadrul secției, de modelarea proceselor întâmplătoare) printr-o glumă: „Dar asta ar fi, ca să spunem așa, ca o modelare a zațului de cafea!” Nu este, oare, gluma sa cea mai bună ilustrare a acestei completări reciproce?

Era foarte greu să ripostezi. Realizări în această direcție erau puține. Multe cercetări se încheiau prin eșecuri, iar ideile… ideile nu erau înțelese. În secția noastră, ca și în vestul sălbatic al cowboy-lor, lumea avea încredere doar în faptele concrete.

Tocmai începuse să mă bată gândul, după exemplul lui Valerke Ivanov, prietenul meu și fostul șef al laboratorului, să las dracului institutul și să mă mut în alt oraș. Dar iată că intervine întâmplarea hotărâtoare! Din motive pe deplin justificate, constructorii n-au predat la timp corpul cel nou de clădire. Deci, datorită unor cauze tot atât de justificate, nu se cheltuiseră banii la capitolele bine justificate ale bugetului institutului. În această situație, Arkadi Arkadievici a organizat un „concurs” pentru cheltuirea, pe baza unei idei, a celor optzeci de mii de ruble care nu puteau fi cheltuiți. Sunt convins că, în această situație, chiar și cel mai înverșunat apărător al determinismului s-ar fi străduit să nu facă vreo prostie.

Pe vremea aceea ideea mi se conturase în minte, îmi propuneam să cercetez cum se va comporta mașina electronică de calcul dacă va fi pusă în situația de a funcționa nu pe baza unui program bine conceput, ci a unei informații obișnuite, întâmplătoare. Chiar așa. După programe ea lucrează atât de strălucit, încât îi extaziază pe toți corespondenții de presă. („Un nou succes al științei: mașina proiectează o hală în trei minute”. Programatorii, din modestie, trec de obicei sub tăcere numărul lunilor în care au pregătit această rezolvare „în trei minute”.)

Ce să mai vorbim, ideea mea cu privire la execuția elementară, era o adevărată aiureală, evidentă pentru orice sistemolog, cât de cât pregătit. Într-o asemenea situație, mașina nu va reacționa în nici un fel. Se va opri, și gata! Dar eu nici nu contam pe o asemenea execuție elementară.

…Să cheltuiești în cinci săptămâni, până la sfârșitul anului bugetar, optzeci de mii de ruble pentru utilarea unui laborator, chiar cu un profil atât de vag, cum e cercetarea întâmplării, este o treabă serioasă. Nu degeaba Alter Abramovici, geniul institutului în materie de aprovizionare, îmi strânge încă și astăzi mâna cu respect, ori de câte ori ne întâlnim. Între noi fie vorba, e peste puterile lui să înțeleagă că o dorință insuportabilă de a acționa poate săvârși minuni.

Deci, situația era următoarea: banii existau, dar altceva nimic. Constructorilor, pentru ca să predea în condiții optime clădirea, li s-au dat cinci mii. Mașina electronică de calcul universală TVM-12 — încă treisprezece mii. Tot felul de traductori de informații: microfoane cu cristal, investigatori flexibili cu extensie, celule fotoelectrice cu germaniu, gazometre, termistori, dispozitivul pentru măsurarea electromagnetică a biocurenților creierului, sistem STE-1, cu patru mii de microelectrozi, pulsometre, umidometre cu semiconductor! Într-un cuvânt, tot ce transformă sunetele, imaginile, mirosurile, presiunile mici, temperatura, oscilațiile vremii și chiar mișcările sufletești în impulsuri electrice — încă nouă mii. De patru mii am cumpărat diferiți reactivi, sticlărie de laborator și tot felul de alte instalații folosite în laboratoarele de chimie. Din considerente nelămurite, m-am gândit să recurg și la hemotronică, despre care auzisem câte ceva. (Dar, dacă e vorba să fiu absolut sincer, le-am cumpărat pentru că toate astea puteau fi ușor cumpărate de la magazine prin virament. Cred că nu e cazul să amintesc că din acești optzeci de mii de ruble n-am cheltuit, în numerar, nici măcar o rublă.)

Toate erau bune, dar lipsea principiul de bază al experimentului. Eu îmi dădeam foarte bine seama de ce anume e nevoie: de un dispozitiv care să poată prelucra și combina semnalele întâmplătoare ale traductorilor, ca apoi să le transmită mașinii „raționale” — un fel de bucățică de „creier electronic” cu o schemă arbitrară de legături ale celor câtorva zeci de mii de celule… La magazin nu poți cumpăra un asemenea dispozitiv, nici măcar prin virament. Să cumperi tot felul de piese din care se construiesc mașinile electronice obișnuite (diode, triode, rezistențe, condensatoare etc. etc.) și apoi să comanzi să ți se facă ceea ce dorești durează mult. Și-apoi treaba nici nu e realizabilă. Ca să poți face o comandă trebuie să dai o schemă amănunțită, iar un asemenea dispozitiv nu trebuie să aibă, în principiu, o schemă anumită. Cum s-ar spune: hai să mă duc — dar pe unde s-o apuc? Să caut în lume — nu știu ce anume!

Și din nou întâmplarea, prietena, mi-a dăruit acel „nu știu ce anume” și… Pe Lena… Dar, în privința ei nu mai sunt dispus să pun totul pe seama norocului. Întâlnirea cu Lena, este, de bună seamă, un dar al sorții. Dar în ceea ce privește cristaloblocul… Dacă te gândești zile și nopți în șir, întotdeauna o să descoperi ceva, o să observi ce ți-a scăpat până atunci.

Într-un anumit moment, situația era următoarea: până la sfârșitul anului mai rămăseseră trei săptămâni, dar cincizeci de mii de ruble nu aveau încă o destinație precisă, și nu se întrevedea nici o posibilitate de a găsi un dispozitiv de prelucrare…

Ședeam comod în troleibuz și mă frământam.

— Am cumpărat de cincizeci de mii circuite fixe, iar după aceea am constatat că ele nu corespund — am auzit cum povestește indignată o femeie cu scurtă de urson, care ședea în fața mea, adresându-se vecinei. Cum se poate una ca asta?

— Să înnebunești, nu alta, răspunse cealaltă.

— Acum Pșembakov aruncă totul în capul serviciului de aprovizionare. Dar de fapt el a comandat totul!

— Ia te uită!

Cuvintele „cincizeci de mii” și „circuite fixe” mă făcuseră să devin atent.

— Iertați-mă, dar despre ce fel de circuite anume e vorba?

Femeia întoarse spre mine o față atât de frumoasă și de mânioasă, încât m-am fâstâcit.

— De circuite NICI; de trighere! răspunse ea.

— Și cu ce parametrii?

— De joasă tensiune… Iertați-mă, dar de ce vă amestecați în discuția noastră?!

Așa am făcut cunoștință cu inginera Biroului de construcții din vecinătate, Elena Ivanovna Kolomieț. A doua zi inginera Kolomieț i-a lăsat la poartă inginerului principal Krivoșein un bon de intrare la secția sa. „Binefăcătorul meu! Salvatorul meu! a strigat șeful secției Jalbek Balbekovici Pșembakov, și-a desfăcut brațele ca pentru îmbrățișare, când inginera Kolomieț m-a prezentat și i-a explicat că eu aș putea să răscumpăr de la Biroul de construcție blestematele circuite fixe. Dar eu am consimțit să-l copleșesc cu bunătatea mea și să-l salvez pe Jalbek Balbekovici în următoarele condiții: a) toate cele 30.000 de celule vor fi montate pe panouri, conform schiței pe care o anexam; b) legate prin cabluri de alimentare; c) de la fiecare celulă vor trebui să fie trase fire și d) toate acestea urmează să fie predate până la sfârșitul anului.

— Voi aveți o capacitate de producție mai mare, nu vă e greu s-o faceți, am spus eu.

— Pentru aceiași bani?! Dar numai celulele costă cincizeci de mii!

— Da, dar s-a dovedit că ele nu corespund. Țineți seama de asta.

— Ești un speculant și nu un binefăcător, spuse cu tristețe Jalbek și dădu din mână a pagubă. Faceți formele, Elena Ivanovna. O s-o lucrăm ca pe o comandă a noastră. Și, în general, las treaba asta în seama dumneavoastră.

Fie ca Allah să blagoslovească numele tău, Jalbek Pșembakov!

…Până în ziua de azi mă tot gândesc că am cucerit-o pe Lena nu prin calitățile mele, ci datorită faptului că, atunci când toate celulele au fost montate pe panouri și marginile cubului microelectronic deveniseră o împletitură de sârmulițe de diferite culori, la întrebarea ei dezorientată:

— Și cum să le unim acum?

Am răspuns prompt:

— Păi cum doriți! Cele albastre cu cele roșii… și totul să placă ochiului.

Femeile admiră nesăbuința…

Așa s-au petrecut lucrurile. Totuși, după cum se vede, întâmplarea își exercită acțiunea ei…

(Oh, se pare că datorită acestor fapte, am început să mă ploconesc în fața întâmplării! Fanatismul celui de curând convertit… înainte vreme, dacă e să vorbim cinstit, eram un adevărat tolomac. Propovăduiam smerenia față de întâmplarea „nefericită” (chipurile n-ai ce să-i faci) și disprețul față de întâmplarea „fericită” scăpătă din mână. (Ei și, ducă-se…) În spatele unor astfel de atitudini, dacă te gândești mai bine, se ascund întotdeauna lenea noastră sufletească și neîndemânarea. Acum însă am început să înțeleg importanta însușire a întâmplării, indiferent că e vorba de viață sau de știință. N-o poți cuceri doar cu rațiunea. Preocuparea față de întâmplare cere din partea omului rapiditate și tenacitate în gândire, spirit de inițiativă, hotărâre în a reface, în orice clipă, propriile planuri. Dar a te ploconi în fața ei este tot atât de stupid ca și a o disprețui. Întâmplarea nu este nici dușman, nici prieten, nici dumnezeu și nici diavol. Ea este întâmplare, un fapt neașteptat și cu asta am spus totul. A pune stăpânire pe ea sau a o scăpa din mână depinde de om. Iar cei ce cred în noroc și în soartă n-au decât să cumpere bilete de loterie!)

— Totuși „Laboratorul cercetării informației întâmplătoare” este o denumire odioasă, a spus Arkadi Arkadievici, semnând decizia de înființare a laboratorului și numirea inginerului principal Krivoșein ca șef al acestuia, cu toate răspunderile materiale contra incendiilor și de altă natură care decurg de aici. Să nu furnizăm material pentru anecdote și ironii. Să-i dăm un nume mai cuminte, să-i zicem „Laboratorul noilor sisteme”. Apoi vom mai vedea.

Asta însemna că elaborarea disertației rămânea, în continuare, pentru mine „problema nr. 1”. Și această problemă n-a fost rezolvată de mine nici până în ziua de azi”.

Capitolul 2

…au fost cazuri când, dintr-o frământare turbată a minților, cu timpul a ieșit la iveală adevărul.

I. M. SECENOV: Reflexele creierului

„Bineînțeles că eu îmi făuream visuri, ca munca să mi se pară mai amuzantă. Și cum să nu visezi, când creierul numărul unu în cibernetică, doctorul în neurofiziologie Walter Ross Ashby emite idei — una mai captivantă decât alta! Procesele întâmplătoare ca izvor al dezvoltării și pieirii oricăror sisteme… Accentuarea aptitudinilor intelectuale ale oamenilor și mașinilor pe calea separării, în cadrul unor exprimări întâmplătoare, a gândurilor prețioase de absurdități și reziduuri… Și, în sfârșit, zgomotul ca materie primă pentru prelucrarea informației — da, da, acel „zgomot alb”, acele perturbații supărătoare, pentru a căror înlăturare din circuitele cu semiconductori am irosit mulți ani de muncă și multe idei!

Dacă am sta să ne gândim bine, întemeietorul acestui curent ar trebui considerat nu doctorul W. R. Ashby, ci acel regizor, astăzi uitat, al Teatrului Mare din Moscova, primul care (pentru crearea vuietului amenințător al poporului în „Boris Godunov”) a poruncit fiecărui figurant să repete pe scenă adresa de acasă și numărul de telefon. Numai că Ashby a propus rezolvarea unei probleme inverse. Luăm zgomotul — zgomotul valurilor, șuieratul prafului de cărbune dintr-un microfon sub tensiune, orice zgomot — și-l captăm într-un anume dispozitiv. Din haosul de zgomote separăm cele mai puternice „pocnituri” — obținând astfel o succesiune de impulsuri. Succesiunea impulsurilor se transpune în numere: de pildă, în numerele cuvintelor din dicționarul pentru traducerea la mașină. Din mai multe cuvinte se formează fraze. E adevărat, deocamdată tot felul de fraze: false, adevărate, abracadabrante — „materie primă” informațională. Dar în etajul următor al dispozitivului se întâlnesc două torente de informații: cele cunoscute oamenilor și această „materie primă”. Urmează apoi operațiuni de comparare, de coincidență și necoincidență — și tot ce este absurd, lipsit de sens se filtrează, ceea ce este banal se înlătură. Și se scot la iveală idei noi, descoperiri și invenții care n-au fost încă făcute, opere ale unor poeți și prozatori ce nu s-au creat încă, păreri ale filosofilor viitorului… Uff! Mașina-care-gândește!

E adevărat, respectabilul doctor n-a explicat cum se face această minune. Ideea lui este concretizată deocamdată numai în pătrățele unite prin niște săgeți pe o foaie de hârtie. În general, întrebarea „cum se face?” nu e la loc de cinste la gânditorii academicieni. „Dacă facem abstracție de dificultățile realizării tehnice, în principiu, ne putem reprezenta”… Dar cum să faci abstracție de aceste dificultăți?

Ei, dar ce rost are să mă văicăresc! De aceea sunt experimentator, ca să verific ideile. De aceea am Laboratorul meu. Pereții emană un miros plăcut de vopsea de ulei proaspătă, linoleumul cafeniu nu poartă încă urmele pașilor, ventilatorul face zgomotul său caracteristic, în dulapul cu geamuri sclipesc sticlăria și borcanele cu reactivi, pe standul de montaj sunt înșirate instrumentele noi-nouțe, grămezi de cabluri de toate culorile și ciocane de lipit cu vârfurile roșii, neacoperite încă de zgură. Pe mese lucesc aparatele în carcasele lor din masă plastică, iar acele lor indicatoare mai sunt încă nou-nouțe, ecranele nu sunt prăfuite. În bibliotecă se înșira lexicoane, manuale, monografii, iar în mijlocul încăperii se înalță, în lumina soarelui de ianuarie, dispozitivele calculatorului TVM-12, automatele de înregistrat și cubul cristaloblocului executat cu migală, împestrițat de cabluri și fire colorate. Totul e nou, fără urme de mâini, fără zgârieturi, totul emană în jur o frumusețe rațională, rod al grijii unor întregi generații de meșteri și ingineri.

Cum să nu începi să visezi în asemenea condiții? Dar dacă reușești? De fapt, visurile mele erau mai modeste. Nu visam despre o supermașină care să fie mai inteligentă decât omul (această idee n-o prea am la suflet, deși sunt un specialist în sistemologie), ci despre o mașină care să-l înțeleagă pe om și astfel să-și îndeplinească mai bine sarcina pentru care a fost creată. Pe atunci această idee mi se părea realizabilă. Într-adevăr, dacă mașina, după tot ce am să-i spun, să-i arăt și așa mai departe, va dovedi un anumit comportament, atunci problema e rezolvată. Asta înseamnă că prin traductorii ei ea a început să vadă, să simtă, să miroase, în sensul omenesc cel mai limpede al acestor cuvinte, fără ghilimele și fără rezerve. Și în acest caz comportarea ei poate fi adaptată oricăror servicii și probleme. Doar de aceea este o mașină electronică de calcul universală.

Da, atunci, în ianuarie, toate acestea mi se păreau simple și accesibile. Puțin îmi păsa de rest… Oh, această putere de inspirație a aparatelor! Fantasticele oscilații verzi de pe ecrane, bâzâitul moderat și plin de siguranță al transformatoarelor, țăcănitul invariabil al releelor, licărul lămpilor de semnalizare de pe panou, mișcările precise ale acelor… Ai impresia că poți să măsori totul, să cunoști, să realizezi… Chiar cel mai obișnuit microscop îți dă impresia că, uite acum, în această clipă (la o mărire de 400 de ori, într-o lumină polarizată de două ori), ai să vezi ceea ce n-a văzut încă nimeni niciodată!

Ce să mai vorbim… Care cercetător n-a visat înainte de a începe o muncă nouă, nu s-a avântat cu gândul spre cele mai înalte probleme? Care cercetător n-a încercat acea nerăbdare devorantă, când năzuiești — mai repede! mai repede! — să termini plicticoasa muncă pregătitoare — mai iute! mai iute! să asamblezi circuitele, să faci legăturile electrice și să începi!

Apoi… apoi zilnicele griji de laborator, zilnicele greșeli, zilnicele eșecuri izgonesc din visurile tale orice urmă de suflet. Și te împaci cu ideea să realizezi măcar ceva, numai să nu lucrezi degeaba.

Așa mi s-a întâmplat și mie.

Să descrii eșecurile e ca și cum le-ai retrăi din nou. De aceea am să fiu scurt. Deci schema după care trebuia să aibă loc experiența era următoarea: la intrările calculatorului TVM-12 se conectează cristaloblocul cu 38.000 de celule și la intrările cristaloblocului tot restul inventarului: microfoanele, traductorii de mirosuri, de umiditate, temperatură, investigatorii extensibili, celulele fotoelectrice cu reglare automată a focarului, „coiful lui Monomah” pentru înregistrarea biocurenților creierului. Izvorul informației din exterior eram eu însumi, adică ceva ce se mișcă, produce sunete, își schimbă formele și coordonatele în spațiu, are o anumită temperatură și o anumită activitate nervoasă. Poți să vezi, să auzi, să pipăi cu ajutorul investigatorilor, să măsori temperatura și presiunea sângelui, să analizezi mirosul gurii, și chiar să te vâri în suflet și în gânduri — poftim! Semnalele de la traductori trebuie să ajungă în cristalobloc, să excite acolo diferite celule — cristaloblocul modelează și „împachetează” semnalele în combinații logice pentru calculatorul TVM-12. Aceasta le rezolvă ca pe niște probleme obișnuite și emite ceva rațional. Pentru ca s-o poată face mai ușor, am introdus în memoria mașinii cifrurile cuvintelor din dicționarul pentru traducerea la mașină, de la „A” la „Z”.

Și… n-am realizat nimic. Motorașele, uruind discret, mișcau investigatorii și obiectivele atunci când eu mă deplasam prin încăpere. Oscilografele de control înregistrau lanțuri de impulsuri, care se transmiteau de la cristalobloc la mașină. Curentul circula. Becurile clipeau. Dar în decursul primei luni pârghiile dispozitivului de ieșire nici nu se clintiră, pentru a înregistra pe banda de perforat măcar un singur semn.

Am legat cristaloblocul cu toți traductorii. Cântam și recitam versuri, gesticulam, alergam și săream prin fața obiectivelor, mă dezbrăcam și mă îmbrăcam, mă lăsam pipăit (brrr! acele atingeri reci ale investigatorilor…). Îmi puneam pe cap „coiful lui Monomah” și — o doamne! — mă străduiam să „sugestionez” întreg ansamblul… Eram în stare de orice aiureală.

Dar calculatorul TVM-12 nu era capabil să furnizeze vreo aiureală, fiindcă nu era construit pentru asta. Dacă problema are o rezolvare — mașina o rezolvă, dacă nu — se oprește. Și ea se oprea mereu. Judecând după cum clipeau beculețele de pe panou, în ea se petrecea, totuși, ceva, dar la fiecare cinci șase minute se aprindea semnalul „stop” și atunci apăsam pe butonul de ștergere a informației. Apoi luam totul de la început.

Până la urmă am început să judec. Mașina nu putea să nu efectueze operații aritmetice și logice cu impulsurile primite de la cristalobloc — altfel ce i-ar mai fi rămas de făcut? Înseamnă că și după aceste operații informația obținută este atât de brută și de contradictorie, încât mașina, plastic vorbind, nu poate s-o scoată la capăt cu logica — și atunci „stop”! Înseamnă că un singur ciclu de calcule în mașină este pur și simplu insuficient. Înseamnă că… Și ca totdeauna în astfel de împrejurări, m-a cuprins un sentiment de rușine fiindcă nu m-am gândit de la început la o asemenea posibilitate — înseamnă că trebuie introdusă legătura inversă între mașină și cristalobloc! Atunci informația brută din TVM-12 se va înapoia în acest ingenios și complicat cub, va fi prelucrată acolo încă o dată, se va întoarce în mașină și așa mai departe, până la deplina clarificare.

Mi-am revenit. Deci acum ori niciodată! Să facem abstracție de faptul că am ars o sută cincizeci de celule logice și vreo zece matrițe, din cauză că regimul de alimentare al TVM-ului nu era acordat cu cel al cristaloblocului (ce de fum și miros urât, transistorii pocneau, explodând ca niște cartușe aruncate în foc, iar eu, în loc să întrerup curentul, puneam mâna pe stingătorul de incendii), de felul cum am procurat celulele noi, cum am refăcut circuitele și am reglat din nou regimurile tuturor blocurilor. Ce să mai vorbim… Important e că treaba s-a urnit din loc!

La 15 februarie a răsunat declicul mult așteptat. Automatul a imprimat pe banda de înregistrare un șir de cifre! Iat-o, așadar, prima frază a mașinii (înainte de a mă apuca s-o descifrez m-am plimbat în jurul mesei pe care zăcea bucata de bandă. Fumam și zâmbeam sleit de puteri: mașina începuse să prindă viață…)

Dar nu era ceea ce așteptam. De aceea n-am înțeles de îndată că mașina „dorește” (nu pot să scriu un astfel de cuvânt fără ghilimele!) să-i măresc volumul memoriei.

La drept vorbind, totul era logic: se primește o informație complexă, ea trebuie înmagazinată undeva, iar celulele memoriei sunt deja supraîncărcate. Singura soluție era să măresc volumul memoriei! Era o simplă problemă de construcție.

Dacă n-ar fi fost bunăvoința lui Alter Abramovici, cererea mașinii ar fi rămas nesatisfăcută. Dar el mi-a eliberat trei dispozitive de memorie magnetică și două de memorie electrostatică. Și toate și-au găsit utilizarea. După numai câteva zile TVM-12 și-a repetat cererea, apoi iarăși și iarăși… Mașina începuse să manifeste serioase exigențe…

Ce am simțit eu atunci? Satisfacția că, în sfârșit, se obține ceva! Priveam rezultatul prin prisma viitoarei disertații. Dar mă deranja, într-o oarecare măsură, faptul că mașina lucrează doar „pentru sine”.

Pe urmă mașina a început să se construiască pe sine! În fond, și asta era logic: o informație complexă trebuie și prelucrată de niște circuite mai complexe decât blocurile standard TVM-12.

Volumul meu de muncă a crescut. Automatul de imprimare bătea codurile și numerele celulelor logice și indica unde și cum trebuie ele introduse. La început mașina era satisfăcută de celulele tip. Eu le montam pe un panou suplimentar.

(Abia acum am început să înțeleg că atunci am comis în munca mea — dacă ar fi să judecăm de pe poziții academice — o mare greșeală metodologică. Ar fi trebuit să mă opun și să analizez ce circuite și ce logică își construiește pentru el complexul meu format din traductori-cristalobloc-TVM-12 cu memoria întărită. Și numai după ce aș fi lămurit toate astea trebuia să merg mai departe… Dar mașina, care se construiește pe sine, fără un program dat, reprezintă o temă pentru o disertație senzațională! Dacă aș prezenta-o cum trebuie, s-ar putea să mi-o considere și ca teză de doctorat.

Dar mă rodea curiozitatea. În mod evident complexul avea tendință să se dezvolte. Dar de ce? De ce? Ca să-l înțeleagă pe om? Nu s-ar părea. Deocamdată mașina era, evident, mulțumită că eu îi înțeleg și-i îndeplinesc sârguincios cerințele… Oamenii construiesc mașini pentru a-și atinge scopurile lor. Dar ce scopuri poate avea o mașină? Poate că nu era vorba de un țel, ci de un amărât „instinct de acumulare” primar, care, începând de la o anumită complexitate, este propriu tuturor sistemelor, fie că e vorba de un vierme sau de o mașină electronică? Și până la ce limite ale dezvoltării va ajunge complexul?

Ei bine, tocmai atunci am scăpat hățurile din mână… Și nu știu nici până astăzi dacă am făcut bine sau rău…)

Pe la mijlocul lunii martie mașina — însușindu-și probabil cu ajutorul „coifului lui Monomah” informațiile despre ultimele realizări ale electronicii — a început să pretindă criotroni, tranzistori speciali, circuite imprimate, micromatrice… Nu mai îmi ardea de analize. Alergam prin institut și prin tot orașul, trăgeam sfori, mă țineam de intrigi, lingușeam și procuram cum puteam aceste noutăți „la modă”.

Și totul a fost de pomană! După o lună mașina și-a pierdut gustul pentru electronică și… „s-a pasionat” de chimie.

La drept vorbind, nici asta nu era ceva neașteptat. Mașina a ales cea mai bună metodă pentru a se construi pe sine. Chimia este calea naturii. Natura n-a avut la dispoziție nici ciocane de lipit, nici macarale, nici aparate de sudură, nici motoare, nici măcar o lopată. Ea amesteca pur și simplu soluțiile, le încălzea și le răcea, le lumina, le evapora… și așa a apărut tot ce e viu pe pământ.

În comportamentul mașinii totul era consecvent și logic! Până și dorințele ei ca eu să-mi pun „coiful lui Monomah” — și cu cât trecea timpul, ea îmi cerea acest lucru tot mai des — erau și ele străvezii. Decât să prelucreze informația brută, provenită de la traductorii video, audio și de altă natură, prefera să utilizeze pe cea prelucrată de mine. În știință mulți procedează așa.

Dar — dumnezeule! — câte nu-mi cerea! De la apă distilată la trimetildiftorparaamintetraclorfenil— sulfat de natriu și până la benzină marca „Galoșul”! Și de ce instalații tehnologice complicate n-a trebuit să asamblez!

Laboratorul se transforma, văzând cu ochii, într-o peșteră de alchimist din evul mediu. Se umpluse de butelii, baloane cu două gâturi, autoclave, cazane de distilare, pe care eu le uneam prin furtunuri, tuburi de sticlă, cabluri. Stocul de reactivi și sticlărie s-a epuizat repede. Încă din prima săptămână am fost nevoit să procur mereu noi stocuri.

Mirosul de colofoniu și izolație încinsă — mirosuri nobile, care dezmiardă nările unui electrician — au fost izgonite de miasmele acizilor, amoniacului, oțetului și a dracu mai știe ce substanțe. Umblam ca un nebun prin această junglă chimică. În cazane și furtunuri se auzeau bolboroseli, plescăituri, un fâșâit continuu. În butelii și baloane amestecurile se umflau, formând bășici, fermentau, își schimbau culoarea; pe fundul lor se formau niște reziduuri, se dizolvau și formau din nou bulgări gelatinoși care pulsau, gheme de fire cenușii care se mișcau. Eu adăugam reactivi, turnând mereu, pe baza cererilor mașinii și nu mai înțelegeam nimic…

Apoi, dintr-odată, mașina a țăcănit o comandă pentru încă patru automate de înregistrare. M-am înviorat. Deci, mașina nu se interesează numai de chimie! Imediat m-am pus pe treabă, am procurat cele cerute, le-am montat… și ea a pornit!

(Probabil că atunci am realizat acel „selector al informației” al lui Ashby, sau ceva apropiat de el… De fapt, naiba știe ce! Adevărul e că m-am încurcat definitiv.)

Acum în laborator era un zgomot ca într-un birou de dactilografiere. Automatele imprimau șiruri lungi de cifre. Benzile de hârtie cu coloane de cifre ieșeau mereu din Orificiile dreptunghiulare, ca dintr-un corn al abundenței. Eu înfășuram benzile pe role, alegeam cifrele, separate prin rânduri albe, le traduceam în cuvinte, alcătuiam fraze.

Am obținut astfel niște „adevăruri” stranii, misterioase. De exemplu: „… douăzeci și șase de copeici, ca de la Berdicev” suna una dintre primele propozițiuni. Ce era asta: fapt, gând, aluzie? Sau alta: „Arăta ca o rană vindecată”. Ce sens avea? Era doar o jalnică imitație? Sau, poate, o imagine, la care poeții zilelor noastre n-au ajuns încă?

M-am apucat să descifrez o altă bandă: „Gingășia sufletelor, aranjată în seria lui Taylor, în limitele dintre zero și infinit, se leagă într-o funcție biarmonică”. Excelent spus, nu?

Și așa mereu, fie fragmente de neînțeles, fie niște producții parcă de „schizofrenic”. Mă pregătisem să duc câteva benzi celor care se ocupau cu lingvistica matematică. Îmi ziceam că poate o să se descurce ei. Dar m-am răzgândit. Mi-a fost frică de scandal. O informație inteligibilă emitea doar primul automat: „De adăugat cutare reactivi în baloanele nr. 1, nr. 3 și nr. 7”. „De scăzut cu 5 volți tensiunea electrozilor, începând cu nr. 34 și până la nr. 123” etc. etc. Mașina nu uita „să se alimenteze”, înseamnă că „nu-și pierduse mințile”. Dar atunci cine și le pierduse?…

Mai chinuitor decât orice e conștiința faptului că nu poți face absolut nimic. Și înainte vreme, în cadrul experiențelor mele, apăreau lucruri de neînțeles. Dar, la urma urmei, se putea repeta cu minuțiozitate experiența. Dacă efectul nefast a dispărut, cu atât mai bine, dacă nu puteam cerceta cauza. Dar aici, nu aveam posibilitatea nici să refac experiența, nici să dau înapoi. Până și în visele mele nu mai vedeam nimic altceva în afara unor șerpi albi care se târau cu solzii lor de cifre. Făceam eforturi disperate de a înțelege ce vrea să comunice mașina.

Nu mai știam ce să fac cu rolele de benzi imprimate. La noi în institut benzile sunt utilizate în două feluri: cele pe care sunt întipărite soluțiile unor probleme noi se predau la arhivă, iar pe celelalte salariații le duc acasă și le întrebuințează ca hârtie igienică, ceea ce, de altfel, este un obicei foarte practic. Rolele mele ar fi ajuns pentru toate toaletele din cartierul academicienilor.

…Și când, într-o frumoasă dimineață de aprilie (după o noapte de nesomn petrecută în laborator pentru a îndeplini toate capriciile mașinii care îmi cerea să torn, să adaug, să reglez…), automatul nr. 3 a emis în cifre fraza: „Striptease streptocidic cu freamăt de streptococi”, am înțeles că nu trebuie să merg mai departe pe calea aceasta.

Am dus toate rolele într-o poieniță din parc, le-am făcut ferfeniță (se pare că în același timp bombăneam întruna, plin de satisfacție: „Streptocid, hai?! Berdicev?! Gingășia sufletelor?! Rană vindecată…” nu-mi mai amintesc cu precizie) și le-am dat foc. Ședeam lângă foc, mă încălzeam, fumam și-mi dădeam seama că experiența a eșuat. Și nu pentru că n-am obținut nimic, ci pentru că a ieșit un „ghiveci”…

Odinioară eu cu Valerka Ivanov, ca să ne amuzăm, am topit într-un cuptor cu vid „o amestecătură de metale și semiconductori” din toate materialele ce le-am avut atunci la îndemână. Am obținut un lingou de un colorit încântător. L-am spart în bucăți, ca să-l putem examina. În fiecare fărâmă a blocului se puteau constata toate însușirile unui corp solid, dar erau instabile, nesigure, imposibil de reprodus. Am aruncat „amestecătura” în lada cu gunoi.

Aici era cam aceeași situație. Țelul unei soluții științifice este ca, dintr-un conglomerat de însușiri și efecte dintr-o substanță, din natură, dintr-un sistem, din orice, să scoată la iveală ceea ce este util, suprimând restul. În cazul de față lucrul acesta nu a reușit. Mașina n-ajunsese să înțeleagă informația furnizată de mine… M-am îndreptat spre laborator ca să întrerup curentul electric…

Pe coridor mi-a sărit în ochi rezervorul — un vas admirabil, din teflon transparent, având 2 m lungime, 1,5 m lățime și 1,2 m adâncime. L-am achiziționat, tot în decembrie, cu gândul de a folosi teflonul la confecționarea diferitelor accesorii. Și acest rezervor m-a împins spre un ultim gând, absolut barbar. Am scos pe coridor toate dispozitivele automate de înregistrat și în locul lor am instalat rezervorul. Am tras până la el cablurile și firele de la mașină, capetele țevilor, segmentele de furtun, am turnat resturile de reactivi, am acoperit cu apă acest amestec urât mirositor și m-am adresat mașinii, ținându-i următorul discurs:

— Destul cu cifrele! Lumea nu poate fi exprimată prin sistemul binar, e clar? Și chiar dacă s-ar putea, ce rost ar avea? Ia încearcă și altfel: în imagini, în ceva material — lua-te-ar dracu!

Am încuiat laboratorul și am plecat, ferm hotărât să mă odihnesc ca să-mi vin în fire. În ultima săptămână, pur și simplu, n-am mai putut dormi noaptea.

…Au urmat zece zile bune, frumoase, liniștite, și bine orânduite. Dormeam mult, făceam gimnastică de dimineață, un duș, apoi plecam cu Lena, pe motocicletă, afară din oraș. Ne duceam la cinematograf, hoinăream pe străzi, ne sărutam. „Ei, ce mai fac circuitele noastre? mă întreba ea. Nu s-au ars încă?” îi răspundeam monosilabic și schimbam vorba. „N-am treabă cu nici un fel de circuite, mașini, experiențe! îmi spuneam în sinea mea. Nu vreau ca într-o bună zi să fiu scos din laborator foarte vesel și într-o cămașă cu mâneci peste măsură de lungi!”

Dar pe dinăuntru mă rodea totuși ceva. Am lăsat totul baltă și am fugit. Dar ce se petrece acum acolo? Ce s-a întâmplat? (Judecam toate ca și cum ar aparține de-acum trecutului.) Se pare că, cu ajutorul informației întâmplătoare, am provocat în cadrul complexului un proces de sinteză. Dar ce fel de sinteză o fi asta, atât de aiurită? Și sinteza cui?”

Capitolul 3

Ospătarul înfășură sticla într-un șervet și o destupă. Sala se umplu de urlete și fum; dincolo de fum, sub tavan, se întrezărea un chip nebărbierit și un turban verde.

— Ce-i asta?

— E… gin!

— Bine, dar eu am comandat șampanie! Te rog să-mi aduci condica de reclamații.

Dintr-o poveste contemporană

„… Omul venea spre mine pe cărarea asfaltată. În spatele lui se întrezăreau copacii verzi și coloanele albe ale vechii clădiri a institutului. În parc totul era neschimbat. Eu mă duceam la casierie să-mi ridic chenzina. Omul mergea legănându-se ușor și dând din mâini. Nu s-ar fi putut spune că șchiopăta, ci doar că pășea cu piciorul drept mai cu grijă decât cu cel stâng. Amănuntul mi-a sărit în ochi în mod deosebit. Vântul îi fâlfâia poalele impermeabilului, îi flutura părul roșcat.

Din prima clipă m-am întrebat, unde l-am mai văzut pe acest om?

Pe măsură ce ne apropiam unul de altul, îi distingeam fruntea teșită cu început de chelie, arcadele sprâncenelor proeminente, obrajii supți acoperiți cu o barbă roșcată, nerasă de vreo săptămână, nasul gros, buzele strânse cu aroganță, pleoapele lăsate, plictisit… Nu, noi ne-am mai văzut cu siguranță. E imposibil să uiți această fizionomie plină de sfidare și maxilarul — dumnezeule! — o asemenea falcă s-o porți doar în zilele de sărbătoare.

Apoi m-am întrebat dacă să-l salut sau să trec indiferent pe lângă el.

Deodată totul din jur a încetat să mai existe pentru mine. M-am poticnit pe asfaltul neted și m-am oprit în loc. În întâmpinarea mea veneam eu însumi.

Omul se opri în fața mea.

— Salutare! spuse.

— Sa-salut… Din haosul care mi s-a făcut fulgerător în cap a țâșnit o idee salvatoare. Sunteți de la studioul cinematografic?

— Studioul cinematografic?! Recunosc această încredere de sine (care mă caracterizează!) spuse el și buzele se destinseră într-un surâs. Nu, Valea, iubitule, deocamdată studiourile nu și-au planificat încă un film despre noi. Deși de acum încolo… cine știe?!

— Ia ascultă, pentru dumneata nu sunt Valea, ci Valentin Vasilievici Krivoșein! Orice impertinent…

Omul din fața mea zâmbi. Era limpede că accesul meu de furie îl amuza. Se vedea că e mai bine pregătit decât mine pentru această întâlnire și că se distrează dându-și seama de situația sa privilegiată.

— Și… vă rog, să binevoiți a-mi explica cine sunteți, de unde ați apărut în incinta institutului, în ce scop v-ați machiat și v-ați deghizat ca să semănați cu mine?!

— Binevoiesc, spuse el. Iată legitimația mea, dacă doriți, și el îmi arătă, într-adevăr, legitimația mea ponosită! Și am apărut, se înțelege, de la laborator.

— Ah, chiar așaaa? Într-o asemenea situație, important e să nu-ți pierzi simțul umorului. Îmi pare bine de cunoștință. Deci sunteți Valentin Vasilievici? De la laborator? Așa, așa… Da… M-da… Hm!

Și în clipa aceea mi-am dat seama că îl cred. Nu din cauza legitimației, bineînțeles. La noi cu legitimația nu poți să-l duci nici măcar pe portar. Mi-am dat seama de cicatricea de deasupra sprâncenei și alunița cafenie de pe obraz, pe care eu, când mă uit în oglindă, le văd în stânga, când în realitate trebuie să fie pe partea dreaptă a feței, de faptul că în însăși comportarea interlocutorului era ceva ce excludea ideea de farsă… M-a apucat groaza: Nu cumva m-am scrântit cu ocazia experiențelor? Măcar să nu vadă nimeni… Oare, dacă cineva s-ar uita încoace, m-ar vedea singur sau ar vedea că suntem doi?”

— Prin urmare, de la laborator? Am încercat să-l prind în vreun fel. Și atunci de ce vii dinspre vechea clădire?

— Am trecut pe la casierie. Știi, doar, că azi suntem în 22. El scoase din buzunar un teanc de hârtii de cinci ruble și începu să le împartă. Poftim, ia-ți partea ta.

Am luat mașinal banii și i-am numărat. Apoi brusc, m-am dumirit.

— Dar de ce numai jumătate? am spus.

— O, doamne! Dublura oftă semnificativ. Doar suntem doi acum!

(Un oftat semnificativ, accentuat special… Niciodată n-am să oftez în felul acesta. Mi-am dat seama că printr-un oftat poți umili. Și dicția lui — dacă se poate vorbi așa despre totala lipsă a dicțiunii! — oare eu tot așa scuip cuvintele de pe buze?).

„Am luat bani de la el, deci înseamnă că există, am raționat eu. Sau și asta este o eroare a simțurilor? La dracu, sunt cercetător și puțin îmi pasă de simțuri, până când n-am să înțeleg despre ce e vorba!”

— Prin urmare, dumneata susții că… ai apărut din laboratorul încuiat și sigilat?

— M-da, și el dădu din cap. Chiar din laborator. Din rezervor.

— Chiar din rezervor, mă rog dumi… Cum adică din rezervor?

— Uite așa, din rezervor. Măcar să-l fi prevăzut cu niște mânere. De-abia am reușit să ies din el.

— Ia ascultă, lasă astea! Doar n-ai de gând, în mod serios, să mă convingi că pe tine… adică pe mine… nu, totuși, pe tine te-a fabricat mașina?

Dublura oftă din nou în felul acela umilitor pentru mine.

— Simt că îți va trebui încă mult timp ca să te obișnuiești cu gândul că asta s-a întâmplat cu adevărat. Și doar ai avut ocazia să-ți dai seama. Ai fost de față când în baloane a apărut materie vie.

— Și ce-i cu asta?! Am văzut și cum apare mucegaiul în locurile umede. Dar asta încă nu înseamnă că am asistat la nașterea vieții… Bine, să admitem că în baloane s-a creat ceva viu… Deși nu pot să jur, pentru că nu sunt biolog. Dar ce legătură are asta cu tine?

— Cum adică ce legătură? Acum era rândul lui să se înfurie. Mă rog, după părerea ta, ce trebuia ea să creeze? Un vierme? Un cal? O caracatiță? Mașina a acumulat și a prelucrat informații despre tine. Te-a văzut pe tine, te-a auzit, te-a pipăit și te-a mirosit, a înregistrat biocurenții creierului tău, până i s-a făcut lehamite de tine! Și-acum, poftim! Din piese de motocicletă poți să asamblezi numai o motocicletă, în nici un caz un aspirator de praf.

— Hm… ei bine, să admitem. Da de unde ghete, costum, legitimație, impermeabil?

— Ei dracu! Dacă a reprodus un om, ce mare scofală e să facă și un impermeabil?

(Strălucirea victorioasă a ochilor, gesturile invariabile, intonația plină de aroganță… Oare și eu sunt atât de nesuferit când îmi simt superioritatea în vreo problemă?).

— Cum adică?

Am pipăit țesătura impermeabilului său. Mă trecură fiorii. Avea dreptate.

Unele lucruri nu ne intră în cap, așa, deodată. În orice caz, nu într-un cap ca al meu. Îmi aduc aminte, pe când eram student, am fost trimis ca însoțitor al unui delegat la festivalul tineretului, un tânăr vânător din tundra Taimirului. L-am plimbat prin Moscova. Tânărul acesta se uita imperturbabil și indiferent la sculpturile din bronz de la Expoziția realizărilor economiei naționale, la scările rulante ale metroului, la torentul de automobile. Despre clădirea cu mai multe etaje a Universității de Stat din Moscova a spus doar atât: „Din prăjini și piei de animale poți construi un adăpost mic, iar din piatră unul mare”… Dar iată că atunci când, în holul restaurantului „Nord”, unde am intrat să mâncăm ceva, s-a întâlnit nas în nas cu un urs alb împăiat, ținând în labele sale o tavă, a încremenit de uimire!

Ceva asemănător s-a petrecut cu mine. Impermeabilul dublurii semăna foarte mult cu al meu. Chiar și pata de cerneală se răsfăța exact în locul în care o făcusem, scuturându-mi într-una din zile stiloul. Dar țesătura era mai suplă și parcă grasă, nasturii nu erau prinși cu ață, ci se țineau pe niște excrescențe elastice. Țesătura nu avea cusături.

— Spune-mi, nu cumva e prins de tine? Îl poți scoate? Dublura se înfurie de-a binelea:

— Gata, ajunge! Nu e neapărată nevoie să mă dezbraci, pe un vânt ca ăsta, doar ca să te convingi că eu sunt… tu! Poți să-ți explici totul și fără asta. Cicatricea de deasupra sprâncenei o am de la căzătura de pe cal, de pe vremea când tata mă învăța să călăresc! La piciorul drept am un ligament rupt la genunchi, de la un meci de fotbal din campionatul școlii! Ce să-ți mai amintesc? Că, pe vremea copilăriei, credeam pe ascuns în dumnezeu? Sau cum, în anul întâi la institut, mă grozăveam în fața colegilor de cameră că am cunoscut mai multe femei, deși, în realitate, mi-am pierdut fecioria abia în timp ce făceam practică, înainte de examenul de diplomă, la Taganrog?

(Afurisitul! Tocmai asta și-a găsit să-mi povestească…).

— M-da… Ei bine, să știi că dacă tu ești eu, atunci nu sunt de loc încântat de mine.

— Nici eu, bombăni el. Mă socoteam un om isteț… Deodată chipul lui se încordă. Pst, nu te întoarce!

În spatele meu se auziră pași:

— Vă salut, Valentin Vasilievici! se auzi vocea lui Harri Hilobok, docent, candidat, secretar și mare devorator de inimi.

N-am apucat să-i răspund. Dublura îi rânji cu toți dinții, înclinând capul:

— Bună ziua, Harri Haritonovici!

Și mângâiată de zâmbetul său pe lângă noi trecu o pereche. O fată cam plinuță, cu părul negru, ale cărei tocuri-cui răsunau energic pe asfalt, și Hilobok care căuta să-și potrivească pașii după cei ai fetei, țopăind pe lângă ea de parcă ar fi purtat o fustă strâmtă.

— … S-ar putea ca eu să nu te fi înțeles prea bine, Liudocika — zumzăia vocea lui baritonală — dar eu îmi expun considerentele din punctul de vedere al neînțelegerii…

— Harri are iarăși una nouă, constată dublura. Uite, vezi, până și Hilobok mă recunoaște, iar tu te îndoiești de mine. Hai acasă!

Numai prin totala mea zăpăceală se poate explica faptul că am pornit-o supus pe urmele lui către cartierul academicienilor.

Odată intrat în apartament, el se îndreptă imediat spre baie. Se auzi zgomotul apei curgând la duș, apoi el scoase capul pe ușă:

— Ei, exemplarul unu sau cum te-o mai fi chemând!.. Dacă vrei să te convingi că, în ceea ce mă privește, totul e în regulă, te rog poftește. Cu ocazia asta îmi săpunești și spatele.

L-am ascultat. Era, într-adevăr, un om viu. Și avea trupul meu. La drept vorbind, nu mă așteptam să văd la mine depuneri de grăsime atât de masive pe burtă și pe șolduri. Va trebui să fac mai des exerciții cu halterele!

În timp ce se spăla, eu umblam prin cameră, fumam și încercam să mă obișnuiesc cu cele întâmplate. Va să zică, mașina a creat un om. Mașina m-a reprodus pe mine… O, natură, oare e posibil să se întâmple una ca asta? Ideile absurde din evul mediu, despre „homunculus”… Părerea lui Wiener că informația înmagazinată în om poate fi „desfășurată” într-o succesiune de impulsuri, care să fie transmise la orice distanță, și apoi recompusă din nou într-un om, ca o imagine pe ecranul televizorului… Teoriile lui Ashby despre faptul că între activitatea creierului și a mașinii nu există o deosebire de principiu. Dar toate astea sunt de fapt discuții inteligente pentru exersarea și înviorarea creierului. Dar ia încearcă să realizezi ceva pe o asemenea bază?

Prin urmare, s-a făcut? Acolo, în dosul ușii, plescăie în apă și pufăie de plăcere nu Ivanov, Petrov, Sidorov — pe aceștia i-aș fi trimis cu plăcere undeva — ci „eu”… Dar acele role cu cifre? Înseamnă că am ars „propria-mi persoană transpusă pe hârtie”?!

Din combinațiile de cifre eu mă chinuiam să aleg adevăruri acceptabile, în timp ce mașina s-a vârât mai adânc. Ea acumula informația, o combina, și într-un fel și într-altul, o compara, selecta și amplifica ceea ce era necesar și, într-o anumită etapă de complexitate, a „scos la iveală” Viața!

Iar pe urmă mașina a dezvoltat-o până la nivelul omului. Dar de ce? Pentru ce? Doar eu n-am urmărit să obțin așa ceva!

Acum, când judec lucrurile cu luciditate, pot să-mi explic totul. Da, a rezultat exact ceea ce m-am zbătut să obțin! Am vrut ca mașina să-l înțeleagă pe om, dar nu atribuiam acestui cuvânt decât accepțiunea obișnuită, de fiecare zi. În viață se întâmplă cam așa: „Mă înțelegi, nu-i așa?” „Da. Desigur!” răspunde interlocutorul, și amândoi, mulțumiți unul de altul, își văd de treburi. Într-o discuție obișnuită toate acestea se petrec simplu. Dar în experiențele cu automate logice n-ar fi trebuit să confund atât de ușor înțelegerea cu acceptarea. De aceea (mai bine mai târziu, decât niciodată) merită să ne lămurim. Ce este înțelegerea?

Există înțelegerea practică (sau cu un scop bine determinat). Se introduce în mașină un program, ea îl înțelege și rezolvă corect problema. „Azorel, mușcă!” — și Azorel îl apucă bucuros pe trecător de pantaloni. „Hăis!” și boii o iau la dreapta. „Cea” — și o pornesc spre stânga. O astfel de înțelegere primitivă de tipul „hăis-cea” este accesibilă multor sisteme vii sau lipsite de viață. Ea se verifică prin atingerea țelului. Și cu cât sistemul este mai primitiv, cu atât mai simplu trebuie să fie țelul și cu atât mai amănunțită programarea problemei.

Dar există și o altă înțelegere: înțelegerea reciprocă, adică transmiterea totală a informației proprii, unui alt sistem. Și pentru a putea transmite totul, sistemul care-și însușește informația nu trebuie să fie, în nici un caz, mai simplu decât cel care o transmite… Eu nu i-am programat mașinii nici un țel. Am tot așteptat ca ea să termine să se autoconstruiască și să devină mai complexă. Dar ea nu mai termina. Și pe bună dreptate. „Scopul” ei devenise înțelegerea deplină a informației mele, și nu numai a celei verbale, („Scopul” mașinii este de asemenea o noțiune arbitrară, cu care iarăși nu trebuie cochetat. E simplu, sistemele informaționale se conduc după legi asemănătoare întrucâtva cu legile de bază ale termodinamicii. Și sistemul meu, „traductori-cristalobloc — TVM-12”, ar fi trebuit să ajungă într-un echilibru informațional cu mediul, după cum lingoul dintr-un cuptor trebuie să ajungă la un echilibru de temperatură cu jarul. Un asemenea echilibru este înțelegerea reciprocă. La ea nu se poate ajunge nici la nivelul circuitelor, nici la nivelul organismelor simple.)

Deci așa s-au petrecut lucrurile. De o înțelegere reciprocă a omului este capabil numai omul. De o bună înțelegere reciprocă — numai un om apropiat. De una ideală — numai tu însuți. Și dublura mea este produsul echilibrului informațional dintre mine și mașină. Dar, trebuie să arăt că acele „cântarului informațional” nu s-au suprapus — eu n-am fost în laborator în momentul acela. Iar mai târziu totul a fost din nou altfel de cum trebuia…

Într-un cuvânt, îngrozitor cât de stupid am condus experiența. Atât, doar, că m-am gândit să folosesc legătura reciprocă…

Ar fi interesant de refăcut totul. Dacă aș fi condus experiența cu consecvență, logic, dacă aș fi eliminat variantele aș fi obținut acest rezultat? Pentru nimic în lume! Ar fi fost o lucrare corectă, pentru susținerea examenului în vederea obținerii titlului de candidat sau doctor, și atât. Pentru că în știință, în general, se fac lucruri mediocre, și eu m-am obișnuit cu mediocritatea.

Prin urmare, totul e în ordine? Atunci de ce mă roade un sentiment de ciudă, de insatisfacție? De ce mă tot întorc la aceste greșeli și eșecuri? În fond, am reușit… A, n-a ieșit conform regulilor? Dar există oare reguli pentru a face descoperiri? Rolul întâmplării e foarte mare, deci nu poți atribui totul propriei „viziuni științifice”. Dar descoperirea lui Galvani, dar razele X, dar radioactivitatea, dar emisiunea de electroni, dar… La urma urmei, orice descoperire, cu care începe cutare sau cutare știință, este legată de întâmplare. Multe nu le înțeleg încă? Asta li se întâmplă tuturor, nu mai face pe grozavul! Și atunci de unde această autoflagelare?

Eh, se pare că problema e alta. În prezent nu se poate lucra în acest fel. În zilele noastre știința a devenit o chestiune foarte serioasă, nu ca pe vremea lui Galvani și Roentgen. Uite așa, dacă nu te gândești, poți într-o bună zi să descoperi și mijlocul de a distruge Pământul într-o clipă și să obții o strălucită confirmare pe cale experimentală…

Dublura ieși din baie îmbujorat, în pijamaua mea, și se instală în fața oglinzii ca să se pieptene.

M-am apropiat și m-am postat alături. Din oglindă ne priveam două chipuri identice. Numai părul lui, care se udase, era mai închis la culoare.

El scoase din șifonier mașina de ras electrică și o vârî în priză. Îl urmăream cum se bărbierește și mă simțeam ca și cum aș fi fost în vizită. Mișcările îi erau degajate ca ale unui om care se simte în largul lui, la el acasă. Nu m-am putut stăpâni:

— Ascultă, măcar îți dai seama de caracterul neobișnuit al acestei situații?

— Ce spui? Mă privi o clipă pieziș. Te rog, nu mă deranja! Era evident că problema îl depășea…

Aspirantul lăsă jurnalul din mână și clătină din cap. „Nu, Valea cel original nu se pricepea să citească în suflete!”

…Era și el zguduit… După senzațiile pe care le avea reieșea că el s-a trezit în rezervor înțelegând totul: Și unde se află și cum a apărut. De fapt, descoperirea lui începuse încă atunci… Acum se purta ca un bădăran fiindcă era descumpănit. Poate și pentru că mai căuta o linie de conduită — o asemenea linie care să nu-l coboare la nivelul modelelor experimentale.

Reluă din nou jurnalul.

— „… Dar tu ai apărut din mașină, și nu din pântecele mamei! Din mașină, înțelegi!

— Ei și ce-i cu asta? După părerea ta, crezi că e simplu să vii pe lume din pântecele mamei? Nașterea unui om este un fapt cu mult mai misterios decât apariția mea pe lume. În cazul meu poți urmări o succesiune logică. Dar în celălalt… Te întrebi: ce va fi, băiat sau fată? O să semene cu tata sau cu mama? Va fi inteligent sau prost? Și totul rămâne nebulos! Nouă această chestiune ni se pare comună doar pentru că are proporții de masă… Dincoace, mașina a înregistrat informația și a reprodus-o. Ca un magnetofon. Desigur, ar fi fost mai bine dacă m-ar fi reprodus, să zicem, după Einstein… Eh, dar ce să-i faci! În fond și la magnetofon dacă ai imprimat „Ei, garofița mea”… Nu mai poți să ai pretenția să asculți o simfonie de Ceaikovski.

Nu, eu nu sunt chiar atât de mitocan! Se vedea că el își dă seama de caracterul delicat și echivoc al apariției sale pe lume, a poziției sale și nu voia ca eu să înțeleg acest lucru. Dar cum să nu înțeleg. El a apărut din baloane și sticle, ca un homunculus din evul mediu, și mai face pe nebunul… Am observat adeseori că sunt oameni care, știind că au un defect (că ne sunt inferiori într-o privință sau alta) se comportă cu mai mult tupeu și sunt mai bădărani decât alții.

Și el se străduia să se poarte cu naturalețea unui nou-născut, care nu e copleșit de însemnătatea evenimentului că s-a născut un om, ci începe chiar de la început să facă scandal, să sugă și să murdărească scutecele…”

Aspirantul Krivoșein oftă și întoarse pagina.

— Bine, dar te simți normal?

— Pe deplin! El își împrospătă fața cu apă de colonie. De ce ar trebui să nu mă simt normal? Mașina este un dispozitiv lipsit de fantezie. Îmi închipui ce ar mai fi combinat, dacă ar fi avut imaginație! Dar așa, totul e în regulă. Nu sunt un monstru cu două capete. Sunt tânăr, sănătos, am un puls excelent. Întâi am să cinez, apoi am să mă duc la Lena. Mi s-a făcut dor de ea.

— Ceee?! am sărit eu.

Mă privi cu interes și în ochi i se ivi o licărire batjocoritoare.

— Da, acum suntem rivali! Ascultă, tu ai o atitudine cam primitivă față de această situație. Gelozia este un simțământ vulgar, o rămășiță a vechii mentalități. Și-apoi, pe cine ești gelos, gândește-te bine. Dacă Lena va sta cu mine, oare asta înseamnă că te-a înșelat? Poți înșela pe cineva cu un alt bărbat, care nu-i seamănă iubitului, de exemplu, cu unul mai atrăgător. Dar pentru dânsa eu sunt tu… Chiar dacă o să am copii cu ea, nu se poate spune că ți-a pus coarne. Noi doi suntem la fel — și toate acele gene, toți cromozomii noștri sunt și ei… E-ee, ușurel!

Fu nevoit să se ascundă după ușa șifonierului. Eu pusesem mâna pe o halteră și mă îndreptam spre el:

— Te ucid! Mă iei cu logica… Am să-ți arăt eu ție logică, homunculus! Eu ți-am dat viață și tot eu am să te omor, înțelegi? Nici să nu te gândești la ea!

Dublura apăru neînfricat de după șifonier. Colțurile gurii îi erau lăsate în jos.

— Ia ascultă, tu, Taras Bulba! Lasă haltera jos! Dacă tot ai început să vorbești în felul acesta, apoi hai să clarificăm lucrurile până la capăt. Cuvintele „homunculus” și „am să te omor” le trec cu vederea, ca produse ale stării tale de isterie. În schimb, în ceea ce privește citatele de tipul „eu ți-am dat viață…” Păi, nu mi-ai dat tu viață. Eu exist nu datorită ție. Iar în privința subordonării mele față de tine e mai bine să nu-ți faci iluzii…

— Cum adică…?

— Uite așa. Pune greutatea jos, vorbesc serios. Eu, ca să precizăm lucrurile, am apărut împotriva planurilor tale, pur și simplu, pentru că tu n-ai întrerupt la timp experiența, iar mai apoi, chiar dacă ai fi vrut s-o faci, era prea târziu. Cu alte cuvinte — el zâmbi răutăcios — totul este analog cu situația în care și tu ai venit odinioară pe lume din neglijența părinților…

(Ia te uită, știe totul! Chiar așa a și fost. Într-o zi, pe când eram copil, după o poznă de-a mea, la școală, mama, ca să mă pună la punct, mi-a spus:

— Am vrut eu să fac un chiuretaj, dar mi-a părut rău. Iar tu…

Mai bine nu mi-ar fi spus una ca asta. N-am fost dorit. S-ar fi putut deci să nici nu exist!).

— … Dar, spre deosebire de mama ta, tu nu m-ai purtat în pântece, nu m-ai născut în durerile facerii, nu m-ai hrănit și nu m-ai îmbrăcat, continuă dublura. Nici măcar nu m-ai salvat de la moarte, pentru că eu am existat și înaintea acestei experiențe. Eu eram tu. Nu-ți datorez nici viața, nici sănătatea, nici pregătirea de inginer — nimic! Așa că hai să discutăm ca de la egal la egal.

— Și cu Lena… Tot așa?!..

— Cu Lena… Nu știu cum o s-o rezolvăm cu Lena. Dar tu… Tu… Judecând după expresia feței, el ar fi vrut să adauge ceva, dar s-a abținut. Tu trebuie să respecți sentimentele mele la fel ca pe ale tale. Înțelegi? Pentru că și eu o iubesc pe Lena. Și știu că este a mea. Înțelegi? Îi cunosc trupul, mirosul pielii și al părului, răsuflarea ei… Parcă o aud cum spune: „Vai, Valea, ești ca un urs, zău așa!” și o văd cum își încrețește nasul…

Deodată se opri. Ne-am uitat unul la altul, fulgerați de același gând.

— Repede la laborator! am spus și m-am repezit primul la cuier.

Capitolul 4

Dacă vrei să iei un taxi, iar soarta îți scoate în cale un autobuz — ia autobuzul, pentru că acesta circulă după grafic orar.

K. PRUTKOV–Inginer: cugetarea nr. 90

Fugeam prin parc, tăind-o de-a dreptul, fără să mai ocolim pe alei. Vântul șuiera printre ramuri și pe la urechile noastre. Nori de culoarea asfaltului învăluiau cerul. În laborator mirosea a nămol cald. Becurile de pe tavan se legănau în ceață. Ajuns lângă masa mea de lucru am călcat pe un furtun care înainte nu fusese acolo și mi-am tras repede piciorul. Furtunul începu să se încolăcească!

Baloanele și buteliile se acoperiseră cu un strat cenușiu și afânat. Nu puteai să-ți dai seama ce se petrecea în ele. Din alambicuri se scurgeau susurând firișoare de apă. În termostate țăcăneau releele. În colțul cel mai îndepărtat al încăperii, unde nu se mai putea ajunge din cauza împletiturii de cabluri, fire, țevi, furtunuri, pe panoul mașinii TVM-12 licăreau beculețe.

Furtunuri erau mult mai multe decât înainte. Ne-am strecurat printre ele ca printr-un desiș de liane. Unele se contractau împingând prin ele niște ghemotoace. Pereții rezervorului se acoperiseră și ei cu un mucegai cenușiu. I-am șters cu mâneca hainei.

…În soluția de un auriu tulbure se contura Lena. Gelatina albicioasă și semitransparentă ca o meduză prinsese formele vagi ale trupului ei. În fața ochilor mei se legăna un cap fără păr.

Era totuși o oarecare logică nebunească în faptul că tocmai acum, când eu și cu dublura mea ne înfruntaserăm din cauza Lenei, mașina încerca să rezolve această problemă. Mă cuprinsese un sentiment de teamă și revoltă.

— Dar… mașina n-o cunoaște!

— În schimb, o cunoști tu. Mașina o reproduce după memoria ta…

Nu știu nici eu de ce, dar amândoi vorbeam în șoaptă.

— Privește!

Prin contururile fantomatice ale Lenei începuse să se întrezărească un schelet. Treptat se evidențiau labele picioarelor, falangele albe ale degetelor, articulațiile, prindeau contur oasele tibiei, peroneului și gambei. Coloana vertebrală, asemănătoare unui uriaș șarpe inelat, se curbă, iar din ea se ramificară coastele, crescură ca niște mici topoare omoplații. Pe craniu apărură suturele, se desenară orbitele ochilor… N-aș putea spune că scheletul femeii iubite constituie un spectacol plăcut, dar nu-mi puteam lua ochii de la ceea ce se petrecea sub ochii mei. Vedeam amândoi ceea ce nu văzuse încă nimeni pe lume: modul în care mașina îl crea pe om!

„După memoria mea, după memoria mea… Raționam eu cu febrilitate. Dar nu e suficient doar atât. Oare mașina și-a însușit legile generale ale structurării corpului omenesc? Dar de unde, că eu nu le cunosc!”

În rezervor, oasele începură să se acopere cu împletiturile de un roșu transparent al mușchilor, cu o grăsime de un galben auriu, ca de găină. Vasele sanguine străbăteau tot corpul ca niște linii roșii punctate. Totul se legăna în soluție, își schimba treptat contururile. Până și chipul Lenei, cu pleoapele lăsate, în dosul cărora se întrezăreau ochii apoși, își schimba treptat înfățișarea. Mașina părea că tatonează cum s-o alcătuiască mai bine.

Eu sunt prea puțin familiarizat cu anatomia, în general, ca să apreciez dacă mașina o construia corect pe Lena sau nu. Dar curând mi-am dat seama că ceva nu e în regulă. Contururile inițiale ale trupului ei începură să se modifice. Umerii, care cu câteva minute în urmă mai erau încă rotunzi, căpătară un caracter colțuros și se lățiră… Ce se întâmpla?…

— Picioarele! Dublura îmi strânse cu putere antebrațul. Uită-te la picioare!

Am văzut jos două labe vânoase, cam de măsura 42, și, când mi-am dat seama despre ce era vorba, mă trecură sudorile: mașina epuizase informația despre Lena și o completa cu informația despre corpul meu! M-am întors spre dublura mea. Și fruntea lui lucea de transpirație.

— Trebuie oprită!

— Cum? Să întrerupem curentul?

— Nu se poate, asta ar distruge memoria mașinii. S-o răcim?

— Ca să frânăm procesul? Nu iese nimic, mașina are o mare rezervă de căldură…

În acest timp chipul desfigurat din rezervor căpăta contururi tot mai clare. În jurul trupului începu să prindă formă, fluturând ușor, o mantie transparentă — am recunoscut modelul unei rochițe simple în care Lena îmi plăcea mai mult ca oricând. Mașina, cu conștiinciozitatea unui idiot, trăgea rochia peste creația ei…

Trebuia să i se poruncească mașinii, să i se sugereze… Dar cum?

— Ai dreptate! Dublura se repezi la dulăpiorul cu geamuri, luă de acolo „coiful lui Monomah”, apăsă pe butonul său de „Emisie” și mi-l întinse mie. Puneți-l și urăște-o pe Lena! Gândește-te că vrei s-o distrugi… Haide!

În pripă am apucat coiful sclipitor, l-am sucit în mâini, apoi i l-am înapoiat.

— N-am să pot…

— Papă-lapte! Atunci ce e de făcut? În scurt timp ea o să deschidă ochii și…

El își înfundă bine coiful pe cap și începu să strige aiurea, agitându-și pumnii:

— Oprește-te mașină! Oprește-te imediat, auzi? Tu nu creezi o machetă, și nici un model experimental, ci un om! Oprește-te, idioato! Un model nereușit îl poți arunca, dar cu un om nu poți face același lucru, înțelegi? Oprește-te de bunăvoie!

— Oprește-te, mașină, auzi? Mă întorsesem spre microfoane. Când e vorba de oameni, nu se poate glumi! Oprește-te, că de nu, te vom distruge!

Mi-e silă să-mi reamintesc această scenă. Noi, care eram obișnuiți ca printr-o apăsare a butonului sau întoarcerea unei manivele să întrerupem sau să orientăm orice fel de procese, acum țipam, explicam… Și cui? Unei adunături de baloane, circuite electronice și furtunuri. Ptiu! Ne cuprinsese panica.

Încă mai urlam înfiorător când, deodată, furtunurile din preajma rezervorului începură să tremure datorită unor contracții energice, iar chipul hibrid care se materializase în rezervor se acoperi cu o albeață tulbure. Amuțirăm amândoi. După vreo trei minute lichidul tulbure se limpezi. În soluția aurie nu mai era nimic.

— Pfuu… Suflă dublura. Înainte parcă nu-mi dădeam seama că omul constă, în proporție de 70 la sută, din apă. Acum am înțeles-o mai bine…

Ne-am strecurat până la fereastră. Din cauza aerului înăbușitor și umed, tot corpul mi se acoperise cu o nădușeală lipicioasă. Mi-am descheiat cămașa și dublura făcu același lucru. Se lăsa seara. Cerul se limpezise. Geamurile clădirii institutului de peste drum reflectau apusul roșu, ca și cum nu s-ar fi întâmplat nimic, la fel de firesc ca în fiecare seară senină, ca și ieri, ca și cu o lună în urmă, cu un an… Când toate astea încă nu se întâmplaseră. Natura se prefăcea, ca și cum nu s-ar fi întâmplat nimic.

Aveam încă înaintea ochilor scheletul învăluit de țesuturi transparente.

— Toate aceste detalii anatomice, aceste grimase… Brrr! spuse dublura, așezându-se pe un scaun. Parcă mi-a pierit pofta s-o mai văd pe Lena.

Nu i-am răspuns nimic, pentru că îmi tălmăcise gândurile. Acum totul a trecut, dar atunci… Una e să știi că femeia iubită este un om din carne, oase și măruntaie, iar alta e să vezi cu ochii tăi toate aceste amănunte anatomice.

Am scos din birou jurnalul de laborator și am răsfoit ultimele însemnări. Erau meschine și lipsite de conținut. Când o experiență îți reușește, așa cum ai conceput-o, sau când îți vine în cap o idee strălucită, atunci însemni totul, amănunțit. Pe când așa, scrisesem doar atât:

„8 aprilie. Am decodificat cifrele, 860 de rânduri. Fără succes.

9 aprilie. Am decodificat selectiv cifrele de pe cinci role. N-am înțeles nimic. O adevărată schizofrenie!

10 aprilie. Am decodificat cu același rezultat. Am mai completat baloanele și buteliile nr. 1,3 și 5 cu câte 2 litri de glicerină; nr. 2 și 7 cu câte 200 ml soluție de tiouree; și în toate am adăugat câte 2–3 litri de apă distilată.

11 aprilie. „Striptease streptocidic cu freamăt de streptococi”. Cu asta-basta…”

Iar acum am să iau stiloul și am să notez:

„22 aprilie. Complexul m-a reprodus pe mine, V. V. Krivoșein. Krivoșein nr. 2 stă alături de mine și-și scarpină bărbia”. Anecdotă, nu altceva!

Și deodată m-a cuprins un val de mândrie diabolică. Doar făcusem o descoperire. Și încă ce descoperire! Ea include și sistemologie, și electronică, și bionică, și chimie, și biologie, tot ce dorești și încă ceva pe deasupra. Și această descoperire am făcut-o eu! Cum am făcut-o, cum am ajuns la ea, asta e o problemă secundară. Principalul e că am făcut-o eu, eu!!! Acum n-am decât să invit Comisia guvernamentală și să-i demonstrez apariția în rezervor a unei noi dubluri… îmi închipui ce mutre or să facă! Și de data asta cunoscuții o să spună precis: „Ai dat lovitura!!”, o să comenteze: „Ca să vezi, Krivoșein!” Și Voltamperov o să vină fuga să vadă… Simțeam o dorință irezistibilă să râd cu hohote și doar prezența interlocutorului m-a oprit.

— Ce cunoscuți, ce Voltamperov — mi-am auzit deodată glasul și nu mi-am dat seama de la început că vorbea dublura. Asta, dragul meu, înseamnă Premiul Nobel!

„Chiar așa! Premiul Nobel! Portrete în toate ziarele… Și Lena, care acum mă tratează puțin cam de sus — mă rog, ea e frumoasă, iar eu nu sunt! — o să înțeleagă atunci… Și acest nume comun, banal „Krivoșein” (am căutat într-o zi în enciclopedie oameni celebri care poartă acest nume, dar n-am găsit. Krâvoșlikov există, Krivogonov la fel, dar nici un Krivoșein nu era încă inclus în ea. O să răsune ca un tunet: Krivoșein! Da, chiar el!”…

Apoi începui să nu mă prea simt în apele mele. Visurile ambițioase pieriseră. Într-adevăr, mă întrebam, dar ce se va întâmpla de acum încolo? Ce am să fac mai departe cu această descoperire?

Am închis jurnalul.

— Deci, ce zici? Vom fabrica indivizi ca noi? Vom organiza un dumping de Krivoșeini? De fapt, putem produce și alți indivizi, dacă programăm mașina… Dracu știe ce mai e și asta! Nu știu cum… dar toată treaba nu se prea brodește cu nimic.

— M-da. Și când te gândești că înainte totul fusese pașnic și liniștit… Dublura clătină din cap îngândurat.

Chiar așa e. Totul fusese pașnic și liniștit… „Ce vreme frumoasă, duduiță. În ce parte mergeți?” „În partea opusă!” Și eu merg într-acolo, dar cum vă cheamă?” „De ce vreți să știți?” și așa mai departe, până la Palatul căsătoriilor, Casa de nașteri, porția de bătaie pentru pisica ucisă cu praștia și nesuferita „Zoologie” arsă, după absolvirea a șapte clase. Cât de bine se spune în articolul președintelui Palatului căsătoriilor din Dneprovsk: „Familia este mijlocul de continuare a neamului și de creștere a populației statului”. Și deodată — trăiască știința! — apare o metodă concurentă: turnăm și amestecăm reactivi din catalogul de prețuri al Direcției comerciale chimice, introducem informația prin sistemul de traductori și obținem oameni. Și oameni gata formați, cu mușchi și calificare de ingineri, cu obiceiuri și experiență de viață… „Dar asta înseamnă că «atentăm» la ceea ce au oamenii mai omenesc: dragoste, paternitate, maternitate, copilărie! Începură să mă treacă fiori. Și e avantajos. Avantajos — iată noțiunea cea mai înspăimântătoare din veacul nostru rațional!”

Dublura ridică capul spre mine. În ochi i se citea neliniștea și dezorientarea.

Ascultă-mă, de ce să ne fie frică? Bine, am lucrat — mai bine zis, tu ai lucrat. Ei, ai făcut un complex pentru experimente și, cu sprijinul său, o descoperire. Metoda sintezei omului cu ajutorul informației furnizată de el — visul sacru al alchimiștilor. Asta lărgește reprezentările noastre despre om ca sistem de informații… Mă rog, foarte bine! Odinioară monarhii finanțau cu multă dărnicie astfel de lucrări… E adevărat, pe urmă îi decapitau pe cercetătorii nenorocoși, dar dacă te gândești bine, ei procedau corect. Nu ești în stare, nu te apuca. Dar nouă nu ni se va întâmpla nimic. Dimpotrivă. Și atunci de ce ne e teamă?

„Pentru că astăzi nu mai suntem în evul mediu, mi-am răspuns mie însumi. Și nici în veacul trecut. Și nici măcar la începutul secolului al XX-lea. Pe atunci descoperitorii aveau dreptul moral ca, după aceea, să-și desfacă brațele neputincios și să spună:

— N-am avut de unde să știm că o să iasă atât de prost… Pe când noi, fericiții lor urmași, nu avem un asemenea drept. Pentru că noi știm ce se poate întâmpla. Pentru că multe s-au petrecut de acum…

…Au existat atacurile cu gaze — pe baza științei, Maidanek și Ausschwitz — pe baza științei, Hiroshima și Nagasaki — tot pe baza științei. Planurile de război total — pe baza științei, cu utilizarea matematicii. Războaiele limitate — tot pe baza științei… De la ultimul război mondial s-au scurs zeci de ani. Dărâmăturile au fost demolate și în locul lor s-au înălțat clădiri noi, au putrezit și s-au amestecat cu pământul cincizeci de milioane de cadavre, s-au născut și au crescut noi sute de milioane de oameni — dar amintirea a ceea ce a fost nu s-a stins. Oamenilor le e teamă să țină minte, dar se tem și mai mult să uite. Pentru că toate astea n-au devenit trecut. A rămas conștiința faptului că oamenii pot face asemenea lucruri.

Descoperitorii și cercetătorii sunt doar niște specialiști în domeniul lor. Pentru a smulge de la natură noi cunoștințe, ei sunt nevoiți să cheltuiască atâta muncă și inventivitate, încât nu le mai rămân nici forțe, nici gânduri pentru raționamente în afara muncii lor. Nu se întreabă, dar ce va ieși din asta, pentru viață? Și atunci năvălesc cei „de specialitate” — oameni mici, meschini, pentru care orice descoperire sau invenție nu reprezintă decât un mijloc nou pentru a atinge scopuri vechi: putere, bogăție, influență, onoruri și plăceri ce se pot cumpăra. Dacă le oferi metoda noastră, ei vor vedea în ea doar un element „nou” avantajos! Să reproduci cântăreți, actori și muzicieni renumiți? Nu, nu avantajos! E mai profitabil să fabrici discuri și ilustrate. Să reproduci soldați? O, asta e mult mai avantajos decât să-i muștruluiești. Îi alegi pe cei mai instruiți și n-ai decât să-i copiezi în tiraje de milioane… Se pot reproduce alegătorii pentru a obține victoria asupra adversarului politic (dacă calculele vor demonstra că e mai avantajos decât să cheltuiești sute de milioane pentru o campanie electorală obișnuită), se pot reproduce femeile pentru casele de toleranță, înalții specialiști, însă cei supuși, ca să facă „noi descoperiri…”

— Dar asta e acolo… arătă dublura cu mâna într-o direcție nedefinită. La noi opinia publică n-are să permită una ca asta!

„Dar, oare, nu există și la noi oameni care ar fi gata să folosească orice — de la ideile comunismului până la emisiuni clandestine de radio, de la poziția lor socială până la citate din clasici — ca să obțină bunăstare, o anumită situație, apoi și mai multă bunăstare, tot mai multă, și mai multă, cu orice preț? Nu există, oare, oameni care caută să răstălmăcească cele mai mici atentate la privilegiile lor drept o catastrofă generală?”

— Există, dădu aprobator din cap dublura. Și totuși oamenii sunt buni, în fond, altfel lumea s-ar fi prefăcut de mult într-un mușuroi de căzături care se mănâncă unii pe alții și ar fi pierit chiar fără un război termonuclear… Dar… Dacă n-am ține seama de micile neplăceri provocate de natură: inundații, cutremure de pământ, gripă virotică, — oamenii sunt ei înșiși vinovați de toate nenorocirile lor, chiar și cele mai îngrozitoare. Vinovați că s-au supus la ceea ce nu trebuie să se supună, că au fost de acord cu ceea ce ar fi trebuit să lupte, că au considerat că menirea lor e să stea deoparte. Vinovați că au ales munca pentru care se plătește mai mult și nu pe cea necesară tuturor oamenilor și lor înșile… Dacă majoritatea oamenilor de pe Pământ ar pune de acord faptele și preocupările cu interesele omenirii, noi n-am avea de ce să ne temem. Dar nu-i așa. Și de aceea, dacă în momentul de față s-ar găsi, fie și un singur ticălos influent și descurcăreț, descoperirea noastră s-ar transforma în ceva înspăimântător.

Aplicarea descoperirilor științifice nu înseamnă altceva decât tehnică. Odinioară tehnica servea în lupta omului cu natura. Acum ea poate fi ușor utilizată în lupta oamenilor împotriva altor oameni. Iar pe această cale tehnica nu soluționează nici un fel de probleme, ci doar le generează.

Să zicem că o să dăm publicității descoperirea noastră. O să fie și mai îngrozitor de trăit. Și o să ne bucurăm de o „glorie”… Fiecare om o să știe exact pe cine și pentru ce să-l blesteme.

— Ascultă-mă, dar poate că… într-adevăr, spuse dublura, ar fi mai bine să ne facem că n-am văzut nimic, că nu știm nimic. Oamenilor le ajung descoperirile groaznice realizate până acum. N-au decât să se descurce cu cele existente… Întrerupem curentul, închidem robinetele?…

„Și cu asta… totul e rezolvat. Reactivii utilizați îi trec la pierderi, iar în ceea ce privește munca depusă, serviciul, o să mă justific eu într-un fel. Și o să mă apuc de ceva mai simplu, mai nevinovat”…

— Iar eu am să plec la Vladivostok să montez utilaje în porturi, spuse dublura.

Am tăcut amândoi. Afară, dincolo de geam, deasupra copacilor negri, strălucea planeta Venus. Undeva, o pisică parcă plângea, cu o voce de copil. În liniștea parcului persista o notă înaltă ca un urlet: la biroul de construcții unde lucra Lena se desfășurau probele la banc ale unui nou motor cu reacție. „Viața merge înainte. Desigur, totul e în ordine. Anul 1941 nu trebuie să se mai repete… Mă gândeam la toate astea ca să amân luarea unei hotărâri. În subterane adânci explodează bombe cu hidrogen și cu plutoniu — savanți și ingineri bine plătiți trebuie să perfecționeze arma nucleară… Iar de pe rampe de lansare, bine camuflate, în toate colțurile planetei privesc spre cer rachete cu vârfuri ascuțite. Fiecare este ațintită asupra obiectivului ei. Electronica e prezentă și ea. Mașinile de calcul le supun fără încetare la diferite „teste „să afle dacă nu sunt pe undeva defecțiuni? De îndată ce expiră termenul de funcționare a blocului electronic — termen stabilit prin cercetări cu privire la siguranța sa — tehnicieni în uniforme îl demontează, îl scot din lăcașul lui și — rapid, coordonat, ca și cum dintr-o clipă într-alta ar urma să înceapă războiul în care trebuie să profiți de timp să învingi — introduc în orificiul gol un nou bloc. Treaba merge înainte”.

— Prostii! am spus eu. Omenirea nu este încă coaptă pentru multe: pentru energie nucleară, pentru zboruri cosmice. Și atunci? Descoperirea este o realitate obiectivă, n-o poți ține sub lacăt. Dacă nu noi, alții o să ajungă aici. Ideea inițială, de pornire a experienței, e simplă. Ești sigur că ei o să folosească mai bine descoperirea lor? Eu nu sunt… De aceea trebuie să ne gândim cum să facem ca această descoperire să nu devină o amenințare pentru om.

— E complicat… oftă dublura și se ridică în picioare. Vreau să mă uit ce se mai petrece în rezervor.

El se înapoie după o secundă. Era desfigurat.

Valea, acolo… Acolo e tata!

Radiștii au un semn sigur: dacă o construcție electronică complexă a început să funcționeze de îndată după asamblarea ei, să nu te aștepți la nimic bun. Dacă nu face vreo figură la probe, atunci îi va face de râs pe realizatori în fața comisiei de recepție; dacă va trece de comisie, în producția de serie, vor începe să iasă la iveală un defect după altul. Părțile slabe ies totdeauna la iveală.

Mașina își pusese în gând să se pună în echilibru informațional, de astă dată nu cu mine, care eram o sursă nemijlocită de informații, ci cu tot mediul informațional, despre care aflase de la mine, cu întreaga lume. De aceea începuse să apară Lena, de aceea apăruse tata.

Din același motiv s-au întâmplat și toate celelalte, care ne-au făcut să ne agităm, fără răgaz, eu și dublura mea, o săptămână întreagă. Această activitate a mașinii a fost o continuare a liniei logice inițiale de dezvoltare, dar din punct de vedere tehnic a fost o încercare cu mijloace nepotrivite. În locul unui „model mondial” în rezervor s-a produs o aiureală…

Nu pot să scriu despre felul în care începuse să ia naștere tata în rezervor. Mă apucă frica. Așa fusese el în ziua morții: un bătrân greoi, puhav, cu o față lată, bine rasă, cu păr rar și cărunt în jurul craniului. Mașina alesese cea din urmă amintire și, totodată, cea mai tristă despre el. Murise în prezența mea. Nu mai respira, iar eu tot mai încercam să-i încălzesc corpul ce se răcea treptat, frecându-l… După aceea am visat de câteva ori unul și același vis. Eu fricționez cât mă țin puterile trupul rece la pipăit al tatălui. Și trupul se încălzește, tata începe să respire, la început sacadat, ca înainte de moarte, pe urmă normal, obișnuit, deschide ochii, se scoală din pat. „Am bolit puțin, fiule, îmi spune cu o voce de parcă s-ar scuza. Dar acum totul e în regulă”. Visul acesta a fost ca o moarte inversă. Iar acum mașina îl crea ca să moară încă o dată în prezența noastră. Cu mintea noi înțelegeam că nu e tata, nici vorbă, ci un hibrid informațional care nu trebuie lăsat să prindă viață; pentru că nu se știe ce va ieși — un cadavru, o ființă nebună sau cine știe ce altceva. Dar nici el, nici eu nu ne puteam hotărî să ne punem „coiful lui Monomah”, să-i poruncim mașinii „Stop!” Evitam să ne uităm la rezervor, să ne uităm unul la altul.

Apoi m-am apropiat de panou și am tras întrerupătorul cu pârghie. Pentru o clipă în laborator se făcu întuneric și liniște.

— Ce faci? Dublura se repezi la panou și restabili curentul electric.

Condensatorii filtrelor nu avuseseră timp să se descarce în această secundă. Mașina funcționa. Dar în rezervor totul dispăruse.

Pe urmă am văzut în rezervor întregul haos din memoria mea: profesoara de botanică din clasa a V-a Elisaveta Moiseevna, Klara, fetița din aceeași perioadă spre care se îndreptaseră sentimentele mele de puști, un vechi cunoscut cu profil poetic, un cărăuș moldovean, pe care-l văzusem în treacăt în piață, la Kișinău… E plicticos să enumăr totul. Nu era un „model mondial”. Totul se forma nebulos, fragmentat, așa cum se păstrează, de fapt, în memoria omului, capabilă să uite. La Elisaveta Moiseevna, de pildă, erau reușiți doar ochii mici și severi, sub sprâncenele veșnic încruntate, ca și șoldurile pline ce începeau aproape de la subsuori; iar din cărăușul moldovean rămăsese doar căciula de oaie, lăsată până aproape de mustață…

Ne duceam să dormim cu rândul. Unul trebuia să stea de gardă lângă rezervor, pentru ca să poată să-și pună la timp „coiful lui Monomah” și să-i ordone mașinii „Stop!”

Dublura fu primul căruia îi trecu prin minte să vâre în lichid un termometru (era plăcut să vezi câtă bună dispoziție i-a provocat primul său act creator independent). Temperatura era de 40 grade.

— Delir. Ca și cum ar avea febră…

— Trebuie să-i dăm ceva ca să-i scadă temperatura, am spus eu glumind.

Dar gândindu-ne mai bine, ne-am apucat să turnăm chinină în toate baloanele și buteliile ce alimentau mașina. Temperatura scăzu până la 39 de grade, dar delirul continua. Mașina combina acum chipurile ca într-un vis urât. Fața șefului de la secția întâi a institutului, Johan Johanovici Kliapp, căpătă treptat trăsăturile lui Azarov, iar acestuia îi crescură dintr-odată mustățile lui Hilobok…

Când temperatura scăzu până la 38 de grade, în rezervor începură să apară chipurile plate, ca pe ecran, ale oamenilor politici, actorilor de cinema, fruntașilor în producție, împreună cu Panoul de onoare, bineînțeles de mărime redusă, apoi chipurile lui Lomonosov, Faraday, al cântăreței de estradă Maria Trapezund, bine cunoscută în orașul nostru. Aceste umbre cu două dimensiuni — când în culori, când în alb-negru — apăreau într-o clipă, se mențineau câteva secunde și se dizolvau. Se vede că memoria mea se epuiza treptat.

În a șasea sau a șaptea zi (noi pierduserăm noțiunea timpului), temperatura lichidului auriu scăzu până la 36,5 grade.

— Normal! am zis și am plecat să mă culc.

Dublura rămase de gardă.

Noaptea mă trezi brutal:

— Scoală! Să mergem, mașina face ochi.

Sculat din somn, l-am trimis la dracu. El turnă peste mine o cană cu apă. A trebuit să mă duc.

…La început mi s-a părut că în lichidul din rezervor plutesc un fel de bășici. Dar erau ochi — bile albe cu pupilă, cu iris. Se iveau în adâncul rezervorului, se ridicau la suprafață, se îngrămădeau lângă pereții transparenți, ne urmăreau mișcările și licăritul becurilor de pe panoul calculatorului TVM-12, ochi albaștri, cenușii, căprui, negri, verzi, ochi imenși de cal, cu pupilă violetă, ochi de pisică, cu o linie verticală întunecoasă, care reflectau lumina, ochișori de pasăre, negri ca mărgelele… Se adunaseră, probabil, ochii tuturor oamenilor și animalelor pe care avusesem prilejul să-i văd vreodată. Din cauză că n-aveau pleoape și gene, ochii păreau mirați.

Spre dimineață începură să apară ochi și lângă rezervor: din furtunurile vii se formau mici ramificații musculoase care se terminau cu pleoape și gene. Pleoapele se deschideau. Noii ochi se uitau țintă la noi ca și cum parcă așteptau ceva. Sub nenumăratele priviri mute nu te simțeai la largul tău.

Apoi… din rezervor, baloane și furtunuri vii au început să crească mici trompe și tentacule. În mișcările lor era ceva naiv, copilăresc, mișcător. Ele se împleteau, atingeau pereții baloanelor și aparatelor, zidurile laboratorului. O tentaculă se întinse până la clemele neizolate ale panoului electric, le atinse și, după o zvâcnire, căzu carbonizată.

— Ehe, asta e treabă serioasă! spuse dublura.

Da, era o chestiune foarte serioasă. Mașina trecea de la metoda contemplativă de strângere a informațiilor la cea activă și își construia, în acest scop, propriii săi traductori, mecanismele sale de execuție… în general, oricum ai denumi dezvoltarea ei: năzuință către echilibru informațional, autoconstruire sau sinteză biologică a informației, nu poți să nu te extaziezi în fața forței și tenacității neobișnuite a acestui proces. Dacă nu merge așa, atunci trebuie să meargă altfel, principalul era să nu se oprească.

Dar, după tot ce văzusem, nu ne mai ardea să ne extaziem și nu ne stăpânea nici curiozitatea academică. Ne cam dădeam seama cum se puteau sfârși toate acestea.

Ei, ajunge! Am luat de pe masă „coiful lui Monomah”. Nu știu dacă vom reuși s-o determinăm să facă ceea ce vrem noi…

— Pentru asta n-ar fi rău să știm ce anume vrem, spuse dublura.

— … dar, pentru început, noi trebuie s-o silim să nu facă ceea ce nu vrem.

„Să dispară ochii! Să dispară tentaculele! Să înceteze materializarea informației! Să dispară ochii! Să dispară tentaculele! Să înceteze”… Repetam noi cu toată încordarea minții prin „coiful lui Monomah”, strigam în microfoane. Dar mașina, ca și până atunci, își mișca tentaculele vii și se holba la noi cu sute de ochi diferiți. Totul semăna cu un duel, cu o luptă.

— Uite unde am ajuns, spuse dublura.

— Ah, deci așa stau lucrurile! Am izbit cu pumnul în peretele rezervorului. Toate tentaculele începură să se agite, se întinseră spre mine. M-am dat înapoi. Valea, închide apa! Desfă furtunurile de alimentare.

„Mașină, vei pieri. Mașină, vei muri de sete și de foame, dacă nu te vei supune”…

Desigur, procedeul era brutal, lipsit de eleganță. Dar altceva ce mai rămânea de făcut? Dublura închise încet robinetul de la conducta de apă. Șuieratul apei care curgea în distilatoare deveni o darabană de picături. În timpul acesta, eu prindeam furtunurile cu cleme… Și deodată, după o tresărire, tentaculele se muiară! Începură să se răsucească, să se tragă înapoi în rezervor. Globurile ochilor își pierdură strălucirea, se umeziră și se încrețiră.

O oră mai târziu totul dispăruse. Lichidul din rezervor redevenise auriu și transparent ca înainte.

— Așa e mai bine! Mi-am scos „coiful” și am înfășurat firele.

Am dat din nou drumul la apă, am scos clemele și am stat în laborator până noaptea târziu, fumând, discutând verzi și uscate, așteptând. Oare ce se va întâmpla? Acum nu mai știam de ce să ne temem mai mult: de un nou delir al mașinii sau de faptul că sistemul, dezorientat de un astfel de tratament, se va descompune și-și va înceta activitatea. În prima zi încă mai eram în stare să discutăm pe tema „ce-ar fi să distrugem descoperirea?” Acum însă ne înnebunea gândul că ea ar putea să se distrugă singură, după ce ne-a ispitit cu lucruri nemaipomenite.

Când eu, când dublura, ne apropiam de rezervor, inspirând cu grijă aerul, ca nu cumva să sesizăm un miros de descompunere, de putrefacție, de produs alterat. Neavând încredere în termometru, pipăiam cu palmele pereții rezervorului și furtunurile calde și vii. Nu cumva se răcesc? Nu ard din nou ca în fierbințeala delirului?

Dar nu, aerul din cameră rămânea cald, umed și curat, ca și cum în ea s-ar fi aflat o vietate mare. Mașina trăia. Dar acum nu mai întreprindea nimic fără noi. Am supus-o!

La ora unu noaptea m-am uitat la dublura mea, ca într-o oglindă. El clipea obosit din pleoapele roșii și zâmbea.

— Se pare că totul e în regulă. Mergem să ne culcăm, ce zici?

Acum nu mai e pentru mine o dublură artificială. Alături de mine ședea un tovarăș de muncă, la fel de obosit și de fericit ca și mine. Și când te gândești — curios lucru! — n-am încercat nici o bucurie când l-am întâlnit în parc… Acum însă mă simt liniștit și bucuros. Totuși, pentru om lucrul cel mai important este să se simtă stăpân pe situație!”

Capitolul 5

…Zgomotul înfricoșător al apei și vântului umplea cerul și pământul…

— Oprește-te! strigă mister Foteringay apei care se apropia. Pentru dumnezeu, oprește-te!

— Așteptați o clipă, se adresă mister Foteringay tunetului și fulgerului. Încetați pentru un minut glumele până îmi adun gândurile…

H. G. WELLS: Omul care putea să facă minuni

„Am ieșit în parc. Era o noapte caldă. Din cauza oboselii uitaserăm amândoi că nu trebuia să apărem împreună. Ne-am adus aminte de asta abia la ieșire. Bătrânul Vahterâci ne privea fix, cu ochii săi mici, albaștri și cam buimaci de somn. Am încremenit unul lângă altul.

— A, Valentin Vasilievici! se învioră deodată moșul, bucuros. Ați și terminat cu garda?

— Da… Am răspuns amândoi deodată.

— Foarte bine. Vahterâci se ridică cu greu și descuie ușa de la intrare. N-o să i se întâmple nimic acestui institut, nici n-o să-l fure nimeni, să fiți sănătoși, că eu mai am încă de stat. Oamenii se plimbă, iar eu trebuie să mai stau, aia-i!..

Am ieșit glonț în stradă și am plecat repede de acolo.

— Măi să fie! Și în clipa aceea mi-am dat seama că fațada noii clădiri a institutului este împodobită cu beculețe de diferite culori. Ce dată e astăzi?

Dublura numără pe degete:

— Întâi… nu, aha, doi mai. Valea, te felicit cu ocazia sărbătorilor!

— Care au trecut… Asta-i bună!

Mi-am adus aminte că mă înțelesesem cu Lena să mergem de 1 Mai la niște colegi de-ai ei, iar în 2 mai să plecăm cu motocicleta la Nipru. M-am dezumflat. Cred că s-a supărat de moarte.

— Iar Lena dansează acum… undeva, cu cineva, spuse dublura.

— Și ce-ți pasă ție?

Tăcurăm. Pe stradă goneau troleibuze împodobite cu verdeață. Pe acoperișurile caselor se înălțau siluetele rachetelor confecționate din becuri. Dincolo de ferestrele deschise larg se dansa, se cânta, se ciocneau pahare…

Mi-am aprins o țigară și am început să analizez observațiile făcute asupra „mașinii-mamă” (așa denumisem până la urmă întregul complex). În primul rând nu este o mașină-oracol și nici mașină-gânditoare. În ea n-avea loc nici o selectare a informației. Numai combinații — uneori raționale, având un anumit sens, alteori nu. În al doilea rând, ea poate fi dirijată nu numai pe cale energetică (prin strângerea furtunilor, oprirea apei și a energiei electrice — într-un cuvânt, forțând-o), ci și pe cale informațională. E adevărat, deocamdată ea reacționa numai la comanda „Stop!”, dar orice început e greu, restul vine de la sine. Se pare că cel mai comod mijloc e să-i comanzi prin biocurenții creierului, cu ajutorul „coifului lui Monomah”. În al treilea rând, „mașina-mamă”, deși foarte complexă, este totuși o mașină, o creație artificială lipsită de țel. Tendința ei spre stabilitate, spre un echilibru informațional, nu este un scop, ci o însușire. Numai că se manifestă mai complicat, prin sinteză a informației sub formă de substanță vie. Scopul constă întotdeauna în rezolvarea unei sarcini. Nu i se dăduse nici o sarcină și de aceea se aiurise, datorită excesului de posibilități. Dar…

— … omul e cel care trebuie să-i dea ei sarcini, continuă dublura (Pe mine încetase să mă mai mire aptitudinea lui de a gândi paralel cu mine), ca și tuturor celorlalte mașini. Prin urmare, după cum spun birocrații, întreaga răspundere ne revine nouă.

N-aveam chef să mă gândesc la problema responsabilității. Muncești, muncești, zi și noapte, nu te menajezi de loc și, ia te uită, trebuie să mai și răspunzi. În timp ce alții se plimbă. Poftim!.. Am scăpat sărbătoarea, idioți ce suntem! Uite așa o să ne treacă și viața în laboratorul ăsta împuțit…

Am cotit pe aleea cu castani ce ducea la cartierul academicienilor. În fața noastră pășea încet o pereche. Treji, flămânzi și singuratici, am simțit amândoi o strângere de inimă. Perechea se încadra atât de bine în peisajul aleii luminate cu tuburi fluorescente. El, înalt și elegant, o ținea ușor de mijloc. Ea își lăsase puțin capul, frumos pieptănat, spre umărul lui. Am iuțit intenționat pașii ca să-i depășim și să nu ne amărâm sufletul cu acest spectacol plin de lirism.

— Mergem să ascultăm muzică la magnetofon, Tanecika! Am niște înregistrări — să-ți lingi buzele, nu alta! ajunse până la noi glasul ca un murmur al lui Hilobok și amândoi ne-am poticnit când l-am auzit. Farmecul se risipi.

Apropiindu-ne de ei, am recunoscut-o pe fată. Venise la practică, de curând, în institutul nostru, cu șorțuleț de școlăriță. Acum, se pare că lucrează ca laborantă la calculatoare. Îmi plăcea cum arăta. Avea buzele pline, un năsuc drept, doi ochi mari, căprui, visători, plini de încredere…

— Când Arkadi Arkadievici e în concediu sau în străinătate, sunt nevoit să rezolv multe probleme în locul lui… se împăună Harri. Și chiar când e aici… Cum? Sigur că e interesant, păi cum!

Și uite așa, alții au parte de cele mai bune fete. Apoi, mai târziu, chiar dacă se apropie de noi, au psihicul alterat, au experiența vieții — acea experiență după care „toți bărbații sunt niște ticăloși”… Așa și această Tanecika, cu capul plecat pe umărul lui Hilobok. I se pare că docentul Harri este un cavaler al științei sovietice. Poate că suferă de boala iradierii, ca eroul principal din filmul „Nouă zile dintr-un an”? Sau poate că sănătatea lui e subminată de preocupările științifice? Iar ea, prostuța, se înfioară și se vede o eroină la fel… Tanecika, să n-ai nici o îndoială, savantul tău cavaler e perfect sănătos. Nu s-a obosit el cu știința. Și te duce acum pe drumul cel mai scurt spre prima mare dezamăgire din viața ta. În privința asta e un artist…

Dublura își încetini pașii și spuse cu voce joasă:

— Ce-ar fi să-i trag câteva palme peste mutră? E foarte simplu. Tu te duci acum la niște cunoscuți și asiguri un alibi, iar eu…

Cu vorbele sale, mi-o luase înainte cu o fracțiune de secundă. În general, el se grăbea să spună ce gândește, pentru a-și afirma originalitatea. Își dădea prea bine seama că amândoi gândim la fel… Dar de îndată ce mi-a luat-o înainte, în mine se declanșa, aproape instantaneu, cel de al doilea mecanism, autoafirmarea, tendința de a mă opune ideii altuia.

— Din cauza fetișcanei, adică? Las-o în plata domnului; n-o fi asta, cade alta în plasă.

— Și din cauza ei și, în general, pentru toate. Pentru suflet. Ce, nu-ți mai amintești ce vorbe murdare a spus despre munca noastră? Ochii i se îngustară. Îți aduci aminte?

Îmi aminteam. Pe atunci lucram în laboratorul lui Valeri Ivanov. Elaboram blocuri de memorie pentru mașini destinate apărării. În lume aveau loc evenimente serioase, iar noi munceam pe brânci, fără să ținem seama de duminici sau sărbători. Și am predat lucrarea cu șase luni înainte de termenul stabilit de guvern… Curând după aceea „binevoitorii” din institut m-au informat despre „cugetarea” lui Hilobok cu privire la această chestiune: „În știință, cel ce execută cercetările înainte de termen, este fie carierist, fie mistificator, ori și una și alta!” Cuvintele lui căpătară popularitate. În institut erau mulți dintre cei pe care nu-i amenință primejdia de a trece drept carieriști sau mistificatori. Valerka, ambițios și iute din fire, a tot încercat să stea de vorbă cu Hilobok între patru ochi, apoi s-a certat cu Azarov și a plecat din institut.

Aducându-mi aminte de toate acestea, am simțit că mi se strâng pumnii: „Poate ar fi mai bine ca dublura să-mi asigure alibiul, iar eu?”… Și deodată mi-am imaginat scena: un intelectual treaz îl ciomăgește pe un alt intelectual în prezența unei tinere fete… Ei, cum se poate una ca asta! Am scuturat din cap ca să alung acest tablou din minte.

— Nu, nu merge. Nu putem să ne lăsăm în voia pornirilor josnice.

— Dar ce „merge” atunci?

Într-adevăr ce „mergea”? Nu știam nici eu.

— Atunci, măcar să ferim acești ochi visători de îmbrățișările nădușite ale lui Harri… Dublura își mușcă îngândurat buza și mă împinse sub un castan. (Din nou dădea dovadă de inițiativă.) Harri Haritonovici aș putea să vă spun două cuvinte, ceva confidențial?

Hilobok și fata se întoarseră.

— A, Valentin Vasilievici! Vă rog… Tanecika, am să te ajung din urmă, spuse el, și se îndreptă spre dublură.

Aha! I-am înțeles intenția și am început să mă strecor tiptil în umbra copacilor. Totul se petrecu cum nu se poate mai bine. Tanecika ajunse până la bifurcația aleii, se opri, se uită înapoi și-l zări pe bărbatul care, cu un minut în urmă, îl chemase de o parte pe cavalerul ei.

— Tanea, i-am spus eu, Harri Haritonovici m-a rugat să-ți transmit scuzele sale, părerile de rău și toate celelalte. El n-o să mai poată reveni acum. De fapt, a sosit soția lui și… Dar unde fugi? Stai să te conduc!

Dar Tanecika, acoperindu-și fața cu mâinile, o și pornise în goană direct spre stația de troleibuz. M-am îndreptat spre casă.

După câteva minute se înapoie și dublura.

— Ia stai, i-am spus, înainte ca el să deschidă gura. I-ai explicat lui Harri că Tanea este logodnica unui cunoscut de-al tău, maestru al sportului la box?

— Și la lupta Sambo. Iar tu, i-ai spus ei de nevastă?

— Exact. Bine că am găsit măcar o dată o utilizare folositoare a descoperirii noastre…

Ne-am dezbrăcat, ne-am spălat și am început să ne pregătim de culcare. Eu mi-am așternut pe canapea, iar el pe patul pliant.

— Apropo de Hilobok. Dublura se așeză pe patul său pliant. De ce nu mi-ai spus că la primul consiliu științific se va discuta tema noastră de cercetare? Dacă Harri nu mi-ar fi amintit-o cu atâta amabilitate, aș fi continuat să rămân ignorant. „E timpul, Valentin Vasilievici. Lucrați deja de o jumătate de an, și până acum nu s-a luat în discuție ce-ați realizat. Desigur, cercetarea informației întâmplătoare e un lucru bun, dar dumneavoastră înaintați mereu cereri de utilaje și materiale, iar mie cei de la contabilitate îmi tot telefonează și mă întreabă la ce temă să le înregistreze. Și apoi în institut umblă vorba cum că Krivoșein se ocupă de ce-i trăsnește lui prin cap, în timp ce alții trebuie să execute comenzile și contractele economice… Desigur, eu înțeleg că pregătiți disertația, dar tema dumneavoastră trebuie precizată, inclusă în planul general…” Mare șnapan. Cum i-am spus de maestrul sportului la box, de îndată și-a adus aminte de treburi…

— Dacă stai să-l asculți pe Hilobok, apoi toată știința se face numai ca să nu se supere contabilitatea…

I-am explicat dublurii despre ce era vorba. Când mașina a început să debiteze cifre fără sens, cuprins de disperare, i-am telefonat lui Azarov, spunându-i că aș vrea să mă sfătuiesc cu dânsul. Arkadi Arkadievici, ca de obicei, n-avea timp. Mi-a spus că ar fi mai bine să se discute tema în cadrul convorbirilor științifice. Tot el l-a rugat pe Hilobok să organizeze dezbaterea.

— Între timp, din „oul” care ar fi trebuit păstrat pentru ziua festivă, a ieșit un rezultat interesant, conchise dublura. Deci raportăm ce am făcut? În vederea elaborării disertației de candidat în științe? Până și Hilobok își dă seama că trebuie să…

— Și la susținerea disertației am să te prezint pe tine, nu?

— Cine pe cine o să prezinte asta e o chestiune secundară, răspunse el evaziv. Dar, la drept vorbind… Nu se poate! El clătină din cap. Nu, nu se poate și gata!

— Adevărat, nu se poate, am confirmat și eu, mâhnit. Nu se poate cere nici brevet de invenție. Nici Premiul Nobel nu se poate Obține… S-ar părea că, deocamdată, din afacerea asta nu ne-am ales decât cu pierderi?

— Of, lasă că am să-ți dau banii înapoi. Am să ți-i dau… scârțarule! Ascultă… dar la ce-ți trebuie ție Premiul Nobel? Dublura mă privi atent… Dacă „mașina-mamă” reproduce atât de ușor oameni, înseamnă că pentru ea banii…

— … sunt foarte ușor de făcut! Pe hârtie specială, filigranată. Cum, nu-i așa?

— O să ne cumpărăm prin cooperativele de construcții câte un apartament cu trei camere… Dublura se rezemă visător de perete.

— Câte o „Volgă”…

— Câte două vile. Una în Crimeea pentru odihnă și alta pe litoralul de la Riga, doar așa ca să devenim mai respectabili.

— Mai confecționăm câteva exemplare din noi. Și tot timpul unul muncește, ca să zgândărim opinia publică…

— … iar ceilalți nu fac nimic. Trăiesc de plăcere…

— … cu un alibi garantat. Ce zici?

Am tăcut din gură și ne-am uitat unul la altul cu dezgust.

— Doamne, ce indivizi jalnici și meschini suntem! M-am apucat cu mâinile de cap. O descoperire uriașă, epocală, noi încercăm s-o folosim dracu știe cum: pentru disertație, pentru Premiul Nobel, pentru vile, pentru bătăi cu alibi garantat… Nu uita, e vorba de Metoda Sintezei Omului! Iar noi…

— La drept vorbind, deocamdată eu nu văd decât o singură latură utilă a descoperirii. Privind din afară, observi la tine însuți ceea ce e mai ușor să vezi la alții, și anume, propriile lipsuri, propriile defecte.

— Da, dar merită, oare, pentru atâta lucru să dublezi populația globului?

Ședeam dezbrăcați, unul în fața altuia. Mă reflectam în dublura mea ca într-o oglindă.

— Bine, hai să vorbim la concret. În fond, ce vrem noi?

— Și ce putem?

— Și ce înțelegem noi din toată această treabă?

— Să începem cu ceea ce a precedat descoperirea noastră. Ideile lui Secenov, Pavlov, Wiener, Ashby, venind din direcții diferite, se întâlnesc într-un punct, considerând creierul o mașină. Experiențele lui Petruccio cu privire la dirijarea dezvoltării fetusului uman au constituit încă un impuls. Tendința spre o tot mai mare complexitate și universalitate a sistemelor este generală în tehnică. Apoi, e suficient, să ne gândim la intențiile moletronicii de a crea mașini de dimensiuni reduse, egale, în ce privește complexitatea, cu creierul!

— Cu alte cuvinte, descoperirea noastră nu este un fapt întâmplător! Ea a fost pregătită de întreaga dezvoltare a ideilor și a mijloacelor tehnice ale științei. Dacă nu așa, altfel, dacă nu noi, alții, dacă nu acum, peste ani sau decenii tot s-ar fi ajuns la ea. Prin urmare, problema se rezumă la următoarele…

— … ce putem și ce trebuie să facem noi în răstimpul cu care i-am devansat pe alții? Poate că acest răstimp reprezintă un an, poate zeci de ani, nimeni nu știe, dar e mai bine să avem în vedere un termen mai scurt…

— Da.

— Așa se întâmplă, de obicei, în viață. Dublura își sprijini obrazul în palmă. Inginerul are niște prefabricate sau pur și simplu o dorință de a crea ceva măreț, durabil. El caută un beneficiar sau beneficiarul îl caută pe el. Depinde cine de cine are mai mare nevoie. Beneficiarul îi prezintă o sarcină tehnică: „Folosiți ideile și cunoștințele dumneavoastră pentru crearea cutărei instalații sau cutărei tehnologii. Instalația trebuie să aibă următorii parametri, să reziste la următoarele încercări… Tehnologia trebuie să asigure produse corespunzătoare în proporție de cel puțin atâtea procente. Suma este aceasta, termenul lucrării acesta. Avizările și aprobările — conform normelor stabilite”. Se semnează un contract economic — și dă-i bătaie!.. Și noi avem o primă formă, avem și dorința de a o dezvolta în continuare. Dar dacă acum ar veni un client cu o pungă plină și ne-ar spune: „Iată banii, perfecționați metoda voastră pentru o dublare în masă a oamenilor — nu vă privește la ce-mi trebuie mie — contractul nu s-ar mai încheia, nu-i așa?”

— Ei, e prematur să vorbim despre asta. Metoda nu este studiată, nici perfecționată. Ce producție ar putea furniza? Poate că și tu, după două luni, ai să te descompui. Cine știe?…

— N-o să mă descompun. Mai bine să nu contezi pe asta.

— Mie nu-mi pasă! N-ai decât să trăiești… Crezi că am ceva împotrivă?

— Mulțumesc! Mitocan mai ești, n-am ce zice! Un bădăran de cea mai joasă speță! Îmi vine să te cârpesc.

— Bine, bine. Nu te abate de la subiect. Nu m-ai înțeles cum trebuie. Am vrut să spun că nu cunoaștem încă toate laturile și posibilitățile descoperirii. Noi ne aflăm la începutul începutului. Dacă ar fi să comparăm totul, să zicem, cu descoperirea radiofoniei, noi ne aflăm abia în faza descoperirii undelor hertziene și a primelor aparate ale lui Popov. Dar ce se va întâmpla de acum încolo? Trebuie cercetate, studiate toate posibilitățile.

— Ai dreptate. Dar asta nu schimbă lucrurile. Cercetările care se referă la om și societatea omenească trebuie făcute cu un anumit scop, bine determinat. Iar noi, în momentul de față, nu avem de la cine primi nici măcar două foi dactilografiate conținând Sarcina Tehnică. Și nici n-avem nevoie. Trebuie să stabilim noi înșine ce țeluri stau, în prezent, în fața omului.

— M-da… Înainte vreme țelurile erau simple: să supraviețuiești și să-ți perpetuezi neamul. Ca să le atingi trebuia să te zbați pentru vânat, pentru pieile de animale, pentru foc… să te aperi cu bâta de fiare sălbatice și de cunoscuți, să sapi în lut o peșteră cu o singură încăpere, fără confort, și toate celelalte. Dar în societatea contemporană aceste probleme sunt în cea mai mare parte rezolvate. Muncești undeva și ai un minimum de existență asigurat, ce mai încolo și încoace! N-ai să mori. Poți să faci și copii — în cel mai rău caz statul o să-și ia sarcina de a-i crește și educa… S-ar părea că oamenii de azi trebuie să aibă noi năzuințe, cerințe și necesități.

— O, există din toate până peste cap! Tendința spre confort, spre distracții, spre o muncă interesantă și curată. Necesitatea de a avea o societate aleasă, de a obține unele lucruri care să-ți satisfacă vanitatea, cum ar fi titlurile, funcțiile, distincțiile. Cerința de a te îmbrăca elegant, de a avea o hrană gustoasă, de a bea, de a te bronza la soare, de a afla lucruri noi, de a citi cărți, de a râde, de a te împodobi, de a avea noutățile la modă…

— Dar toate acestea nu reprezintă esențialul, lua-le-ar dracul! Esențialul nu poate consta în asemenea fleacuri. Oamenii nu vor și nici nu pot să se întoarcă la traiul primitiv de demult. Ei caută să stoarcă totul din mediul contemporan, modern și lucrul acesta mi se pare natural. Dar în spatele năzuințelor și necesităților lor trebuie să existe un anumit scop? Un scop nou, un țel, o nouă rațiune a existenței…

— Într-un cuvânt, care e sensul vieții? E o problemă uimitor de actuală, de nouă, nu? Ne-am înțeles deci. Am știut dinainte că o să ajungem aici! Dublura se ridică în picioare, făcu câteva mișcări ca să se dezmorțească și se așeză din nou.

În felul acesta — la început cu hi-hi-hi și ha-haha, apoi din ce în ce mai serios — am purtat noi această discuție, de fapt, cea mai importantă pentru munca noastră. Nu o dată am avut prilejul — la un păhărel de coniac sau doar așa, în pauza pentru fumat — să discut și despre sensul vieții, și despre orânduirea socială, și despre destinele omenirii. Inginerilor și savanților le place tot atât de mult să vorbească despre această lume în care trăim, ca și gospodinelor despre scumpirea vieții și decăderea moravurilor. Gospodinele se ocupă de treaba asta ca să-și afirme spiritul gospodăresc și virtutea, iar cercetătorii ca să demonstreze, unul în fața altuia, vederile lor largi… Dar discuția noastră era incomparabil mai grea decât palavrele inginerești. Noi suceam și răsuceam ideile ca pe niște bolovani. Totul era legat de responsabilitate. După discuție trebuiau să urmeze fapte și acțiuni — fapte și acțiuni în care nu era admisibil să greșești.

Nu ne mai era somn.

— Bine. Să admitem că sensul vieții constă în satisfacerea necesităților. De orice fel, după dorința sufletului. Dar ce necesități și cerințe omenești poți satisface creând oameni noi? În fond, oamenii creați artificial vor avea, la rândul lor, necesități și cerințe! E un cerc vicios.

— Nu e așa. Sensul vieții este să trăiești. Să trăiești din plin, în libertate, interesant, creator. Sau cel puțin să năzuiești spre asemenea obiective.

— „Din plin!” „Sensul vieții!” „Năzuințe!” Dublura se ridică de pe patul pliant și începu să se plimbe prin cameră. „Interese”, „necesități”… mamă-mamă, ce nebuloase sunt toate astea! Asemenea noțiuni aproximative ar fi fost foarte potrivite acum două secole, dar astăzi… Naiba știe ce fel de Sarcină Tehnică poate fi elaborată, dacă nu există cunoștințe exacte despre om! Prin ce vector se exprimă năzuința? În ce unități se măsoară interesele?

(Toate astea ne-au descurajat atunci și ne descurajează și acum. Ne-am obișnuit cu noțiuni precise — „parametri”, „gabarit”, „volum de informație”, „acțiune rapidă în microsecunde” — și ne-am lovit de înspăimântătoarea aproximație a cunoștințelor despre om. Ele sunt bune într-o discuție, dar, pentru dumnezeu, cum să te ghidezi după ele în cercetările cu caracter practic… Unde stăpânește o lege simplă și crudă: dacă nu știi ceva cu precizie, înseamnă că nu știi nimic.)

— Uff… Îi invidiez pe cei ce au inventat bomba atomică. Dublura se ridică în picioare și se rezemă de tocul ușii ce da spre balcon. „Acest dispozitiv, gentlemani, poate să distrugă o sută de mii de oameni!” Și imediat a devenit clar că trebuie construite Oack-Ridge și New-Hanford[2]… Dar instalația noastră poate să producă oameni, gentlemani!

— Unii oameni fac cercetări asupra uraniului… Alții construiesc uzine pentru îmbogățirea uraniului, spre a obține izotopul necesar… A treia grupă construiește bomba… A patra, din considerente politice superioare, dă un ordin… Grupa a cincea lansează bomba asupra grupei a șasea, adică asupra locuitorilor din Hiroshima și Nagasaki… A șaptea… Da, stai… aici e ceva!

Dublura mă privea cu multă curiozitate.

— Înțelegi, noi raționăm strict logic și nu ne putem descurca din hățișul de paradoxuri, de întrebări moarte de tipul: „În ce constă sensul vieții?” Și știi de ce? În natură nu există „Om, în general”. Pe Pământ trăiesc oameni diferiți, care au tendințe diferite, adesea contradictorii. Să zicem că un om vrea să trăiască bine. Dar pentru asta inventează arme ucigătoare. Sau o contradicție simplă: un tânăr vrea să devină mare savant, dar n-are chef să-și roadă coatele pe altarul științei — nu e pe placul lui. Și acești oameni diferiți trăiesc în condiții diferite, se găsesc în împrejurări diferite, visează la unele, năzuiesc spre altele, și obțin altele… Iar noi i-am băgat pe toți într-o oală.

— Păi dacă o să trecem la indivizi în parte și vom ține seama de toate amănuntele… Dublura se încruntă, o să ne încurcăm rău de tot!

— Iar tu ai vrea ca totul să fie cât mai simplu, ca la crearea blocurilor de memorie pentru mașina de calcul, da? Dar aici e cu totul altceva.

— Înțeleg că e cu totul altceva. Descoperirea noastră e complexă, ca omul însuși. Nu poți să înlături, să simplifici nimic pentru a lucra mai ușor. Dar ce idei constructive decurg din formidabila ta cugetare că toți oamenii sunt diferiți? Da, chiar așa, constructive, pentru munca practică.

— Pentru muncă… M-da. E greu…

Discuția ajunsese iar într-un punct mort. Jos, lângă casă, mestecenii foșneau în bătaia vântului. Cineva se apropie de bloc fluierând, apoi trânti ușa de la intrare. Dinspre balcon venea răcoarea nopții.

Dublura se uita la bec cu o privire stupidă, lipsită de sens. Mi-am dat dintr-odată seama de ce nu l-am recunoscut imediat atunci când ne-am întâlnit în parcul institutului. În fond, nici un om nu se cunoaște pe sine. Noi nu ne vedem. În fața oglinzii noi ne corectăm mimica, în mod inconștient, după imaginea din oglindă, facem pe interesanții, ne înfrumusețăm. Noi nu ne auzim vocea, pentru că oscilațiile propriului laringe ating timpanele urechii nu numai prin aer, ci și prin intermediul oaselor și mușchilor capului. Noi nu ne vedem dinafară.

De aceea fiecare om, în adâncul sufletului său, se consolează cu gândul că el nu e la fel cu ceilalți, că e deosebit. Cei din jur sunt altceva. În privința lor totul e clar. Dar el însuși e altfel. Are ceva în el… în privința asta nu-l poți duce. El o știe precis. Dar, de fapt, suntem cu toții și deosebiți, și la fel cu toți ceilalți.

Dublura își curăță o unghie, îmi aruncă o privire și, înțelegându-mi gândul, izbucni în râs.

— Și, totuși, până la urmă cum sunt oamenii — diferiți sau identici?

— Și diferiți și identici. Se poate deduce un adevăr obiectiv de aici — desigur, nu din proastele tale maniere. E vorba de producția tehnică a unui nou sistem informațional — Omul. Tehnica produce și alte sisteme: mașini, cărți, dispozitive, aparate… Toate aceste produse au ceva comun, sunt identice, standardizate. În orice carte, dintr-un anumit tiraj, totul este identic, până și greșelile de tipar. Și cu un dispozitiv din aceeași serie lucrurile stau la fel. Și indicatoarele, și scala, și limitele de toleranță, și termenul de garanție sunt aceleași. Deosebirile sunt neînsemnate. Într-o carte textul este ceva mai citeț, decât în alta, un dispozitiv are o zgârietură sau, la temperaturi înalte dă o diferență ceva mai mare decât altul similar.

— … dar în limitele toleranței.

— Bineînțeles. În limba științei noastre se poate spune că volumul informației individuale din fiecare asemenea sistem artificial este neglijabil de mic, în comparație cu volumul de informații comun pentru toate sistemele din clasa respectivă. Dar la om lucrurile nu se prezintă la fel. În oameni este cuprinsă o informație generală (biologică, cunoștințe generale despre lume), dar în fiecare individ, în parte, există o cantitate uriașă de informație personală. Ea nu poate fi trecută cu vederea, neglijată, deoarece fără ea omul nu este om. Înseamnă că individual omul nu corespunde unui standard. Înseamnă că…

— … toate încercările de a găsi pentru om niște „parametri” optimi, cu o toleranță admisă de maximum cinci procente, este o pierdere de timp zadarnică. Perfect! Asta te consolează?

— Nu. Dar e cruda realitate.

— Prin urmare, noi, în munca noastră, nu putem scăpa cu nici un chip de aceste noțiuni groaznice și misterioase cum ar fi sensul vieții, interesele omului, caracterele, dorințele, binele, răul… și poate că… Nici chiar de suflet? Îmi dau demisia.

— N-ai să ți-o dai. La drept vorbind sunt ele chiar atât de misterioase, aceste noțiuni? În definitiv, în viață toți oamenii își dau prea bine seama de felul cum stau lucrurile. Așa, de exemplu, comentează o faptă urâtă și spun: „Știți, asta e o ticăloșie”. Și toată lumea e de acord.

— Toată lumea, afară de ticălos, ceea ce, de fapt, este esențial… El se lovi cu mâinile peste șolduri. Nu, eu nu te înțeleg! Nu-ți ajunge că te-ai ars cu un cuvințel atât de simplu ca „înțelegerea”? Vrei să trasezi sarcina și în ceea ce privește „binele” și „răul”? Mașina nu sesizează subtextul, nu înțelege glumele, rămâne indiferentă față de bine sau rău… De ce râzi?

Pe mine, într-adevăr, mă apucase râsul.

— Nu înțeleg cum poți tu să nu mă înțelegi pe mine? Doar tu — sunt eu!

— Asta nu e la obiect. Înainte de toate eu sunt cercetător, iar abia după aceea Krivoșein, Sidorov, Petrov! Era evident că-l apucase logoreea. Cum o să lucrăm, neavând reprezentări precise despre miezul chestiunii?

— Păi… cum se lucra, să zicem, la începuturile electrotehnicii. Pe atunci toată lumea știa ce înseamnă „flogiston”, dar nimeni n-avea habar de tensiunea, de intensitatea curentului, de inducție. Ampere, Volta, Henri, Ohm erau pe vremea aceea doar niște nume. Tensiunea se determina cu ajutorul limbii, cum fac astăzi băieții cu bateriile. Curentul îl depistau după depunerile de cupru pe catod. Și totuși oamenii lucrau. Iar noi… Dar ce te-a apucat?

Acum dublura se tăvălea de râs.

— Îmi închipui că peste vreo douăzeci de ani o să existe o unitate de măsură pentru cine știe ce, numită „Krivoșein”… Oh, nu mai pot!..

Mă apucase și pe mine râsul și m-am trântit pe canapea.

— Ei, va exista și un „Krivoșeinnometru”… La fel ca ohmmetrul!

— Și „microkrivoșeini… Sau, dimpotrivă, „megakrivoșeini” — prescurtat „megakri”… Oh!

Îmi place să-mi amintesc cum nechezam amândoi. Eram, evident, nedemni de descoperirea noastră. Am râs pe săturate. Apoi am redevenit serioși.

— Desigur că te inspiră exemplele din istorie, spuse dublura. Dar nu de asta avem noi nevoie. Galvani putea să se înșele cât poftea cu privire la „electricitatea animală”, Seebeck putea să afirme cu încăpățânare că în termoelemente nu apare termoelectricitate, ci termomagnetism”. Din această cauză natura lucrurilor nu se schimbă. Mai devreme sau mai târziu adevărul ieșea la iveală, pentru că elementul principal era analiza informației. Analiza! Dar la noi e vorba de sinteză… În cazul nostru, omul nu se poate lua după natură: ea își construiește sistemele ei, el pe ale sale. Pentru om, singurele adevăruri în această chestiune sunt posibilitățile și scopul. Posibilități avem. Dar scop? Noi nu-l putem formula…

— Țelul e simplu: totul să fie bine.

Iarăși? Dublura se uită la mine batjocoritor.

În continuare va începe o mică discuție pentru copii pe tema: „Ce e bine, ce e rău?”

— Te rog, fără discuții pentru copii! l-am rugat eu. Să operăm cu aceste noțiuni arbitrare, chiar dacă ele nu sunt prea bine precizate: bine, rău, dorințe, necesități, sănătate, talent, prostie, libertate, dragoste, dor, nostalgie, tristețe, principialitate… Nu pentru că ele ne sunt pe plac, ci, pur și simplu, pentru că altele nu există. Nu există!

— La asta n-am cum să ripostez. Într-adevăr, altele nu există. Dublura oftă: Oh, simt eu că o să fie o muncă a naibii de afurisită!

— Hai să ducem ideea până la capăt. Da, trebuie ca totul să fie bine. Trebuie să fim siguri că toate aplicațiile descoperirii, cărora le dăm drumul în viață, în lume… n-o să dăuneze oamenilor, ci o să le fie numai de folos. Și hai să amânăm până în vremuri mai bune discuțiile pe tema cu ce unități se măsoară folosul. Eu nu știu cu ce unități.

— În krivoșeini, nu se putu reține dublura.

— Dar mai termină odată! Eu știu prea bine că rolul de criminal intelectual de clasă mondială nu mi se potrivește.

— Nici mie. Dar vreau să-ți pun o mică întrebare: Tu ai vreo idee?

— Ce fel de idee?

— Cu privire la metoda pe care trebuie s-o folosim ca „mașina-mamă” să aducă societății omenești numai binele. Îți dai seama, ar fi o metodă fără precedent în istoria științei. Nimic din ce s-a inventat și se inventează acum nu are o asemenea însușire admirabilă. Cu un medicament poți otrăvi. Cu ajutorul curentului electric poți nu numai lumina casele, ci și tortura. Sau poți lansa o rachetă cu focos exploziv. Și așa se întâmplă cu toate…

— N-am deocamdată nici o idee concretă. Știm încă prea puțin. Vom studia „mașina-mamă” și vom căuta această metodă. Ea trebuie să existe. N-are nici o importanță faptul că ea nu are precedent în știință. În fond, nici descoperirea noastră nu are precedent. Pentru că noi vom sintetiza acel sistem care face și bine, și rău, și minuni, și prostii — pe om!

— Se pare că ai dreptate. Așa e, aprobă dublura, după ce se gândi puțin. Noi vom găsi această măreață metodă sau n-o vom găsi, dar fără un asemenea scop nici nu merită să te apuci de treabă. Pentru că, cum-necum, oameni se fac și fără noi…

— Prin urmare, să încheiem ședința așa cum se cuvine, am propus eu. Stabilim sarcinile de muncă? Cum se trece de obicei în contractul economic: noi, subsemnații, Oamenii Pământului, denumiți în cele ce urmează „Beneficiarul”, pe de o parte, și șefii laboratorului noilor sisteme din Institutul de sistemologie, Krivoșein V. V. Și Krivoșein V. V., denumiți mai jos „Executanții”, pe de altă parte, am întocmit prezentul act privind următoarele…

— Ce să ne mai încurcăm cu contractul economic și sarcini tehnice. În definitiv, în cazul de față noi înșine reprezentăm și interesele Beneficiarului. S-o spunem deschis!

El se ridică în picioare, luă de pe șifonier magnetofonul „Astra-2”, îl puse pe masă, și conectă microfonul. Noi, Krivoșein Valentin Vasilievici, în vârstă de treizeci și patru de ani, și dublura mea, venită pe lume cu o săptămână în urmă — doi oameni nesentimentali, destul de ironici în gândire — depunem jurământ…

Privit dinafară, probabil că totul părea exagerat și caraghios. Și nu sunau fanfarele, nu fluturau drapelele, nu încremeneau, aliniați la comanda „drepți”, șiruri de elevi ai școlii militare, nu. Pălea cerul dinaintea zorilor, iar noi stăteam în fața microfonului, numai în chiloți, și curentul care trăgea dinspre balcon ne răcorea picioarele… Dar jurământul nostru a fost serios.

Așa va fi. Altfel — niciodată”.

Capitolul 6

Dacă întorcându-te noaptea acasă, ai băut din greșeală revelatorul, în loc de apă, bea și fixatorul, altfel ar însemna că treaba n-a fost dusă până la capăt.

K. PRUTKOV — inginer: cugetarea nr. 21

„În ziua următoare ne-am apucat să construim în laborator camera informațională. Am delimitat și îngrădit în încăpere o platformă de doi metri pe doi, am înconjurat-o cu panouri din material izolant stratificat și am început să tragem acolo toate microfoanele, analizatoarele, obiectivele, toți traductorii care până atunci fuseseră risipiți fotogenic ici-colo pe blocurile „mașinii-mamă”.

Ideea era următoarea: în cameră se introduce obiectul viu, el se zbate înăuntrul ei, paște, se încaieră cu cei de o seamă cu el sau, pur și simplu, se plimbă, înfășurat în traductori, iar informația pentru sinteză se transmite mașinii.

„Obiectele vii” își mănâncă liniștit până în ziua de azi varza timpurie de seră în cuștile de pe coridor. Între mine și dublură interveneau tot timpul neînțelegeri. Cine să-i îngrijească și să facă curățenie după ei? Erau iepuri de casă. I-am obținut de la biologi în schimbul oscilografului cu buclă și a lămpii GI-250. Unul din iepuri (albul Vaska) are pe cap ceva în genul unei coroane de bronz, făcută din electrozi implantați în craniu pentru encefalograme.

În ziua de 7 mai s-a întâmplat un incident, de mică însemnătate, dar neplăcut. De obicei noi doi ne coordonam destul de precis toate treburile, având grijă să nu ne trezim amândoi deodată în fața oamenilor și să nu ne repetăm unul pe altul. Dar blestematul acela de laborator care executa dispozitive experimentale e în stare să scoată pe oricine din fire!

Eu comandasem acolo încă din iarnă un sistem universal de traductori. Am întocmit desenele, schema de montaj, am scos de la magazie toate materialele și piesele necesare. Rămăsese doar să fie asamblate. Și până în prezent nu s-a făcut nimic! Sistemul trebuie montat în cameră, iar el nu exista… Nenorocirea e că în acest laborator are loc o fluctuație cronică a șefilor. Unul predă lucrările, altul preia. Evident, în felul acesta nu se poate lucra. Pe urmă șeful cel nou ia cunoștință de situație, introduce reforme și ia inițiative noi (mătura nouă mătură mai bine). Și iar nu se lucrează, între timp beneficiarii înfuriați fac scandal, se duc cu jalbe la Arkadi Arkadievici. Și noul șef predă atunci lucrările altuia superior, acesta… Într-un cuvânt, să înnebunești, nu alta. Eu am intervenit și pe lângă maiștri, i-am îmbunat cu spirt, le-am făcut rost de tranzistori P-657 — atât de greu de găsit — pentru receptoare de buzunar, dar totul a fost zadarnic.

De curând numărul celor care doreau să devină șefi ai acestui laborator „fermecat” s-a epuizat și atunci l-a luat în primire H. H. Hilobok. Prin cumul, bineînțeles, cu o jumătate de normă (și salariu!). Așa e Harri al nostru. E gata să conducă orice, să organizeze tot ce vrei, să aranjeze, să cuprindă, numai și numai să nu rămână față în față cu natura, cu aceste dispozitive îngrozitoare, cărora nu le poți porunci, care arată exact ceea ce este și ceea ce nu, și la care trebuie să te pricepi.

I-am telefonat din nou maistrului Gavriușcenko. A trebuit să ascult iarăși niște explicații vagi despre lipsa cablului de montaj. M-am înfuriat de-a binelea și m-am repezit să-i cer socoteală lui Harri.

Înfierbântat cum eram, n-am observat că Hilobok mă privește uluit. I-am trântit în obraz tot ce mă durea. L-am amenințat că am să trimit comanda elevilor de la școala profesională și cu asta am să compromit definitiv laboratorul… Întorcându-mă la locul meu de muncă, l-am găsit acolo pe scumpul meu „frățior”. Dublura se preumbla prin cameră ca să-și potolească indignarea. Fusese și el la Hilobok cu cinci minute înaintea mea și avusese exact aceeași discuție.

Uff… bine că nu ne-am întâlnit acolo.

Am hotărât ca în cadrul primelor experiențe să ne lipsim de sistemul universal. Pentru iepurii de casă erau de ajuns emițătorii pe care-i aveam. Iar când ne vom apuca din nou de obiectivul numit „homo sapiens”… Poate că laboratorul dispozitivelor experimentale va avea un șef nou?

Consiliul științific s-a întrunit în ziua de 16 mai. Seara, în ajun, ne-am frământat și am discutat încă o dată ce trebuie și ce nu trebuie să spunem. Am hotărât să prezentăm și să fundamentăm (pe plan abstract, rațional) ideea inițială, de bază, că mașina electronică de calcul, cu elementele unor comutări întâmplătoare poate și trebuie să se construiască pe sine sub acțiunea informației întâmplătoare. Lucrarea o să constituie verificarea experimentală a acestei idei. Pentru a stabili limitele până la care poate să ajungă mașina, pentru a se autoconstrui, sunt necesare cutare și cutare instalații, materiale, dispozitive… Se anexează o listă completă.

— Pentru pregătirea prealabilă a conștiințelor ca și a sectorului de aprovizionare, asta va fi exact ceea ce trebuie, am adăugat eu. Deci, chiar așa am să prezint lucrurile.

— Dar, de ce să le prezinți tu? Dublura își înălță sprânceana dreaptă. Când e vorba de făcut curățenie la iepuri, atunci mă pui pe mine, iar la consiliul științific raportezi tu? Ce e cu discriminarea asta față de oamenii artificiali?! Insist să se tragă la sorți!

…Așa s-a făcut că, fără să am nici o vină, m-am ales cu o mustrare pentru comportarea lipsită de tact la consiliul științific al institutului și pentru atitudine grosolană față de doctorul în științe tehnice profesorul I. I. Voltamperov.

Nu mi-ar fi fost necaz dacă fostul „corifeu” al electronicii pe bază de lămpi, omul de știință emerit al republicii, doctor în științe tehnice, profesorul Ippolit Illarionovici Voltamperov (ah, de ce nu sunt prezentator de spectacole!) s-ar fi năpustit, pe bună dreptate, asupra mea, și nu asupra lui, cu fraze ca: „Știe oare inginerul Krivoșein, cel ce ne propune să dăm mașinii sarcina să se autoconstruiască, ca să zic așa, la întâmplare, în mod arbitrar, fără cârmă și pânze, după cum i se va năzări ei, ce muncă uriașă și, îndrăznesc s-o spun, conștientă — da, da, chiar așa, conștientă! — depun specialiștii cei mai calificați ai institutului nostru pentru calcularea și proiectarea sistemelor de calcul? La elaborarea blocurilor acestor sisteme? Și a elementelor acestor sisteme? Oare acest inginer vulgarizator își imaginează cel puțin metodologia, ca să zic așa, proiectării optime a unui robot cu tub 645? Și nu i se pare inginerului Krivoșein că dânsul, prin presupunerile sale privitoare la faptul că mașina, ca să zic așa, o va scoate la capăt cu construcția optimă mai bine decât specialiștii, jignește un mare număr de lucrători ai institutului ce îndeplinesc, îndrăznesc s-o spun, lucrări importante pentru economia națională?! Dacă-mi este permis aș pune inginerului întrebarea: Ce o să dea asta economiei?”… Și de fiecare dată cuvântul „inginer” suna în gura doctorului ca ceva intermediar între „student” și „derbedeu”.

Chipurile, eu însumi am fost acela care în cuvântul de răspuns i-am amintit mult stimatului profesor că, probabil, acest gen de a jigni oamenii i-a condus pana pe hârtie, în trecut, pe când scria articole demascatoare despre „pseudoștiința reacționară — cibernetica”, că doar schimbarea direcției din care bătea vântul l-a obligat și pe el să se apuce de treabă. Dacă profesorul se teme că după succesul lucrării va rămâne fără ocupație, această teamă nu e cu nimic justificată. În cel mai rău caz se va putea oricând întoarce la publicistica de la periferia științei. Și, în general, e timpul să se înțeleagă că știința se face cu aplicarea unor idei privind esența lucrurilor, și nu cu ajutorul unor atacuri demagogice și al unei voci sonore… îndată după aceste fraze, care au fost stenografiate, Voltamperov a început să caște spasmodic, apucându-se cu mâinile de buzunarul de la piept al hainei.

Dar, cetățeni, n-am fost eu acela care a vorbit! Raportul l-a ținut dublura mea artificială, creată punct cu punct după metoda propusă… După aceea a umblat trei zile încoace și încolo, mânios și rușinat. La drept vorbind, e de înțeles!

(Dar atunci, când decizia de mustrare, semnată de Azarov, a ajuns la cancelarie, eu eram acela care se afla prin apropiere și nu el. Iar femeia aceea aspră, Aglaia Mitrofanovna Garaja, șefa cancelariei, scoțându-și capul pe ușă, mi-a strigat mie, și nu lui, de față cu toată lumea:

— Tovarășe Krivoșein, aveți aici o mustrare! Veniți să semnați de primire.

Iar eu, ca un cățeluș, m-am dus și am semnat… Ce soartă ingrată, nu?)

Mă rog, s-o ia naiba de mustrare. Important e că tema a fost aprobată! A susținut-o Azarov însuși.

— E o idee interesantă — a spus el — și destul de simplă. Se poate verifica.

— Dar asta nu e o problemă de algoritmi, Arkadi Arkadievici, i-a ripostat docentul Prișcepo, matematicianul cel mai ortodox din institutul nostru.

— Și, dacă nu e o problemă de algoritmi, nici nu trebuie să existe? a parat academicianul. (Ascultați, ascultați!) În timpurile noastre, algoritmul cercetării științifice nu se reduce la acumularea unor reguli ale logicii formale.

Așa mai zic și eu! Până atunci Azarov privise întotdeauna cu dezaprobare „căutările la întâmplare”. Știm asta. Și atunci? Nu cumva dublura l-a cucerit cu logica raportului său? Sau șeful a ajuns în sfârșit la toleranță? În cazul acesta, o să ne înțelegem.

Într-un cuvânt, optsprezece voturi „pentru” și unul (Voltamperov) „contra”. Prișcepo, prevăzător, s-a abținut. Dublura, neavând grade sau titluri științifice nu a luat parte la vot. Chiar și Hilobok a votat „pentru”. Și el crede în succesul muncii noastre. N-o să te dezamăgim, dragă Harri, nu-ți fie teamă!

Curând după aceea dublura aduse o noutate uluitoare: Hilobok își scrie teza de doctorat!

— Despre ce?

— O temă secretă. Consiliul științific a adoptat ordinea de zi pentru ședința următoare, în care figura și următorul punct: „Discutarea lucrării pentru obținerea titlului științific de doctor în științe tehnice de către H. H. Hilobok. Temă secretă, cu parafa „strict secret”. Uite așa, stăm în laborator și rămânem în urma mișcării științifice.

— Temă secretă — asta-i splendid. Știrea m-a uluit în așa măsură, încât am pus deoparte ciocanul de lipit. Ne aflam în laborator și montam traductorii în cameră. Asta e abilitate, nu glumă. Nici un fel de publicații, nici un auditoriu la susținerea disertației… Pst, tovarăși! Strict secret! Toată lumea umblă în jurul tău și te stimează dinainte.

Noutatea ne-a atins în punctul cel mai sensibil. Tu nu reușești să-ți faci nici măcar lucrarea de candidat în științe, iar Harri își ia doctoratul. Și o să-l și ia. „Tehnica” e binecunoscută: se ia de pe undeva o schemă ori un montaj secret, în curs de elaborare (sau chiar gata elaborată). Se scrie despre ea o maculatură compilată, utilizându-se unele izvoare secrete. În cazul acesta, nu mai are cine să-l tragă de mânecă…

— Eh, la urma urmelor nu e nici primul, nici ultimul! am zis eu și am pus din nou mâna pe ciocanul de lipit. Ce să ne mai gândim la el… Avem destule cu ale noastre.

— Și apoi, el a votat pentru tema noastră, adăugă dublura. Harri e un băiat de-al nostru! Desigur, s-ar putea încerca să-l… aia… Dar merită oare? Mai mare daraua decât ocaua…

În general, vestea ne-a făcut să nu ne prea simțim în largul nostru. Eu mă simt totdeauna întors pe dos când sunt nevoit să asist la succesele câte unui pehlivan, succese prin care-și consolidează poziția. Te apucă indignarea și începi să te disprețuiești pentru că stai cuminte, cu brațele încrucișate și nu iei atitudine. Dar, în definitiv, e adevărat că nu merită. E mai mare daraua… Noi avem de lucru serios pentru amândoi, iar poziția mea nu este încă trainică. Și atunci merită să ne băgăm într-o chestie ca asta? Și încă într-o chestie cu Harri Hilobok… Am încercat noi o dată, cu Ivanov, să-l prindem cu un plagiat. Valerka a luat cuvântul la seminar, a dovedit totul. Până la urmă n-a ieșit nimic. Atâta doar, că în consiliul științific i s-a recomandat lui Hilobok să refacă articolul. Dar, în schimb, cum ne-a mai blagoslovit el după aceea…

În general, aceste chelfăneli în public, cu discuții după care oamenii încetează să se mai salute unii cu alții, e o treabă care pe mine mă scârbește. Când se întâmplă totuși, simt o dorință nestăpânită să pun în funcțiune aparatele, să trec în jurnal rezultatele măsurătorilor și astfel să simt că sunt folositor… Eh, dacă s-ar putea anihila asemenea tipi ca Harri prin metode de laborator, ca să zic așa, printr-un efort al gândirii inginerești…

Merită să ne gândim la o problemă ca asta. Faptul că tot felul de voltamperovi și hiloboci reușesc să-și facă loc pe magistrala științei este o dovadă a lipsei acute de oameni inteligenți. Și asta în știință unde intelectul este criteriul de bază al însușirilor omului. Dar în alte domenii? Se afișează peste tot anunțuri: „Se caută strungari”… „Se caută ingineri și tehnicieni, contabili și economiști…” Dar nimeni n-ar scrie: „Se caută oameni inteligenți. Se asigură locuință”. Se jenează, sau de ce? Sau nu există locuințe suficiente? S-ar putea la început și fără locuințe… în fond, de ce să nu recunoaștem? E nevoie de oameni deștepți, și încă câtă nevoie! Și pentru grupa A, și pentru grupa B, și în suprastructură. E nevoie pentru viață, pentru dezvoltarea societății.

— Oamenii inteligenți trebuie… dublați! am trântit-o eu. Inteligenți, activi, corecți! Eh, Valea, asta ar fi o utilizare formidabilă a descoperirii noastre! El mă privi cu o ciudă nedisimulată.

— Mi-ai luat-o înainte, afurisitule…

— Va fi pentru ei ca o recompensă pentru viața pe care au dus-o asemenea oameni, îmi dezvoltam eu ideea în continuare. Ești un om util societății, știi să muncești creator, cu folos, să trăiești cinstit, înseamnă că trebuie produs încă unul la fel cu tine! Sau chiar mai mulți. De lucru se va găsi pentru toți. Și atunci alde Hilobok vor trebui să se cam dea la o parte…

Această idee ne-a redat respectul față de noi înșine. Ne-am simțit din nou la înălțime și toată ziua aceea am visat cum o să multiplicăm savanți cu talent, scriitori, muzicieni, inventatori, eroi… Ehe, nu era o idee rea!”

Capitolul 7

Iată un adevăr științific: sunetul „a” se pronunță fără încordarea limbii, prin simpla expirație a aerului. Dacă cu această ocazie deschidem și închidem gura, se obține sunetul „ma… ma…”. Aceasta este originea primului cuvânt rostit de un copil.

Reiese că copilul merge pe linia minimei rezistențe. Atunci de ce se bucură părinții?

K. PRUTKOV–Inginer: cugetarea nr. 53

„În primele săptămâni mă uitam cam cu fereală la dublură. Dar dacă se moaie, se descompune? Sau înnebunește? Cine știe — doar e o creație artificială… Dar nici vorbă! Seara, după o zi de muncă în laborator, înfuleca cu poftă salam și iaurt, se zbenguia cu plăcere în apă, atunci când făcea baie, îi plăcea să-și fumeze țigărușa înainte de culcare, într-un cuvânt, era exact ca mine.

După incidentul cu Hilobok, în fiecare dimineață discutam și stabileam cu minuțiozitate cine și unde să stea, cu ce să se ocupe, cine și când să se ducă la masă. Mergeam până acolo, încât fixam și ora când vom trece pe la poartă, ca Vahtiorâci, văzând atâtea chipuri defilând prin fața sa, să uite că un Krivoșein a trecut deja o dată pe acolo. Seara ne povesteam unul altuia cu cine ne-am întâlnit și ce-am discutat.

Numai despre Lena nu vorbeam. Ca și cum ea nici n-ar fi existat. Am mers până acolo încât am ascuns în sertarul biroului fotografia ei. Iar ea nu telefona, nu venea pe la mine. Se supărase. Și nici eu nu-i telefonam. Nici el… Dar ea exista totuși.

Era luna mai, poeticul mai al sudului, cu seri albastre, privighetori în parcuri și stele mari deasupra copacilor. Florile de castan se scuturaseră și în parc au înflorit salcâmii. Parfumul lor dulceag, amețitor pătrundea în laborator, ne distrăgea de la preocupările noastre. Ne simțeam amândoi năpăstuiți. Ah, Lena, frumoasă, înflăcărată, delicată, Lena, tu care știi să iubești cu atâta dăruire, de ce ești doar una singură pe lume?

Asemenea sentimente de adolescent le-a trezit în mine apariția ca „rival” a dublurii! Până atunci între mine și ea a existat o legătură obișnuită, ca între doi oameni cu experiență de viață (Lena divorțase de soțul ei cu un an în urmă; eu avusesem câteva deziluzii sentimentale, după care mă declarasem un celibatar convins.) O legătură care se naște, în primul rând, nu din atracție reciprocă, ci din cauza singurătății. Într-o asemenea legătură nici unul nu se dăruiește în întregime. Ne întâlneam bucuroși, căutam să ne petrecem timpul cât mai plăcut, ea rămânea la mine peste noapte sau eu la ea. Dimineața ne simțeam puțin cam stingheriți și ne despărțeam cu un sentiment de ușurare. Apoi mă simțeam din nou atras spre ea și ea spre mine… ș.a.m.d. Eram îndrăgostit de frumusețea ei (era plăcut să observi cum o priveau bărbații pe stradă sau la restaurant). Dar adeseori discuțiile cu ea mă plictiseau. Iar ea… dar cine poate să înțeleagă sufletul unei femei? Aveam adesea senzația că Lena așteaptă de la mine mai mult, însă nu încercam să lămuresc ce anume… Acum, când se ivise pericolul de a o pierde pe Lena, când mi-am dat seama că mi-ar putea fi răpită, am simțit dintr-odată că mi-e tare necesară, că fără ea viața mea va fi goală, pustie. Toți suntem așa!

Între timp, asamblarea camerei înainta cu spor. Într-o muncă complexă e foarte important să te înțelegi unul cu altul. La noi, în privința asta, lucrurile se desfășurau la modul ideal. Nu ne explicam nimic, ci pur și simplu unul lua locul altuia și continua montajul. Nu ne-am certat niciodată când a fost vorba să plasăm traductorii într-un fel sau altul, să montăm ecranele într-un anumit loc sau în altul.

— Ascultă, pe tine nu te îngrijorează, nu-ți dă de gândit această viață idilică? m-a întrebat într-o zi dublura, preluând schimbul. Nici un fel de întrebări, nici un fel de îndoieli… Așa avem șansa să greșim într-o deplină unitate de vederi.

— Ce poți să faci?! Noi doi avem patru mâini, patru picioare, două stomacuri și un singur cap pentru amândoi… Aceleași cunoștințe, aceeași experiență de viață.

— Totuși, ne certam și ne contraziceam unul pe altul!

— O, pur și simplu, raționăm împreună. Te poți certa și cu tine însuți. Gândurile omului nu sunt decât niște variante posibile ale faptelor lui viitoare. Ele sunt întotdeauna contradictorii. Iar acum noi ne străduim să acționăm la fel.

— De-a… spuse dublura, lungind cuvântul. Dar nu mai merge așa! Noi de fapt nu lucrăm, ci tragem chiulul. O pereche de brațe în plus înseamnă dublarea capacității de muncă. Dar preocuparea noastră principală e să gândim. Iar în această privință… Ascultă-mă, originalule, noi trebuie să devenim diferiți!

Nici nu mi-am putut închipui atunci ce urmări serioase ar putea avea această discuție nevinovată. Dar ele, după cum se spune în romane, nu s-au lăsat așteptate.

Totul a pornit de la faptul că într-o zi dublura a cumpărat de la un stand de lângă institut manualul de „Fiziologia omului, destinat institutelor de educație fizică” Stau acum și mă gândesc dacă, într-adevăr, hotărâse să se diferențieze de mine sau îl atrăsese doar coperta de un verde aprins cu litere aurii. Dar de-abia a deschis cartea, că a și început să mormăie: „Ia te uită!”, „Asta zic și eu”… Ca și cum ar fi citit un roman polițist palpitant. După aceea a început să mă asalteze cu întrebări:

„Tu știi că există celule nervoase lungi până la un metru?”

„Tu știi ce anume dirijează sistemul nervos simpatic?”

„Tu știi ce-i aia inhibiția dincolo de limită?”

Bineînțeles că toate astea nu le știam. Și atunci el îmi explica cu pasiunea unui neofit că sistemul nervos vegetativ reglează funcțiile organelor interne, că inhibiția extremă are loc în țesuturile nervoase atunci când forța excitației depășește limita admisă.

— Înțelegi, celula nervoasă poate refuza să reacționeze la un excitant puternic, ca să nu se distrugă! Transistorii nu sunt în stare de așa ceva!

După acest manual el a cumpărat un teanc întreg de cărți și reviste de biologie. Le citea cu pasiune, îmi cita pasajele care-i plăceau și se arăta jignit că nu-i împărtășesc entuziasmul… Și, în fond, de ce l-aș fi împărtășit?!”

Aspirantul Krivoșein puse jurnalul deoparte. Da, chiar așa a început totul. În rândurile academice seci ale cărților și articolelor de biologie el a simțit deodată acel contact cu adevărul, pe care până atunci îl trăise doar citind operele unor mari scriitori care, pătrunzând în miezul frământărilor și faptelor unor oameni imaginari, te ajută să începi să înțelegi câte ceva despre tine însuți. Pe atunci el nu-și dădea seama de ce i-au mers, cum se spune, drept la inimă, cunoștințele de fiziologie. Dar l-a pus serios pe gânduri faptul că Krivoșein cel original a rămas cu totul indiferent de ele. Cum se poate? Ei doi sunt identici, prin urmare și aceste lucruri trebuie să le perceapă identic… însemna că el, Krivoșein cel artificial, e altfel?

Asta a fost prima sa aluzie.

„… După ce a întârziat de două ori de la lucru — a stat cu cartea în mână până-n zori și apoi nu s-a putut trezi la timp — nu m-am putut stăpâni și i-am spus:

— Mai bine te-ai interesa de mineralogie, să zicem, dacă vrei atât de mult să devii „diferit”, sau de economia producției! Cel puțin ai dormi normal.

Discuția avea loc în laborator, unde dublura apăruse pe la orele unu, la amiază, umflat de somn și nebărbierit. Eu mă bărbierisem dimineața. O astfel de nepotrivire era suficientă ca să-i pună în gardă pe cunoscuții noștri din institut.

El m-a privit mirat și cam de sus.

— Spune-mi ce fel de lichid e acesta? și mi-a arătat rezervorul. Care e compoziția lui?

— Organică, dar de ce?

— Cam vag. Dar pentru ce a utilizat „mașina-mamă” amoniac și acid fosforic? Îți aduci aminte? Ea bătea formulele și cantitatea, iar tu alergai ca blestemat prin magazine și le procurai toate astea. Pentru ce le procurai? Nu știi? Să-ți explic eu. Mașina sintetiza din ele compușii care constituie sursele de energie musculară. Ai înțeles?

— Am înțeles. Dar benzina marca „Galoșul”? Dar sulfocianura de calciu? Dar încă trei sute de diferiți reactivi, de ce avea mașina nevoie de ei?

— Deocamdată nu știu, trebuie să studiez biochimia…

— Hm… Am să-ți explic de ce am procurat aceste substanțe scârboase. Eu îndeplineam cerințele logice ale experimentului, regulile jocului — și atât. Nu știam nimic despre acest superfosfat al tău. Iar mașina nu știa, cu siguranță, că formulele pe care ea ni le furniza codificat poartă denumiri atât de complicate, pentru că natura nu constă din denumiri, ci din substanțe cu o anumită structură. Și cu toate acestea ea cerea amoniac, acid fosforic, zahăr, și nu vodcă sau stricnină. Și-a dat ea însăși seama, fără manuale, că vodca e otravă. De fapt, și pe tine te-a creat nu după manuale și nici după o enciclopedie medicală, ci după natură…

— Nu știu de ce te înverșunezi atât împotriva biologiei. Ea se ocupă de ceea ce ne trebuie nouă, adică de cunoștințe despre viață, despre om. Uite, de pildă… El dorea foarte mult să mă convingă, asta se vedea după stăruința lui, tu știi că reflexele condiționate se formează doar atunci când excitantul condiționat îl precede pe cel necondiționat? Cauza precede efectul, înțelegi? În sistemul nervos cauzalitatea lumii este înscrisă mai complet decât în manualele de filosofie! Și în biologie se utilizează termeni mai exacți decât în viața de toate zilele. De pildă, cum se scrie în romane? „Datorită groazei inconștiente, pupilele i se dilatară și inima începu să-i bată mai repede”. De fapt nu e nimic inconștient: a reacționat marele simpatic! Iată, poftim… El răsfoia grăbit biblia sa verde. „… Sub influența impulsurilor care vin prin nervii simpatici, se petrec următoarele: a) lărgirea pupilei datorită contracției mușchiului radial al irisului, b) creșterea frecvenței și intensității contracțiilor inimii”… Eh, asta e mai aproape de subiect, ce zici?

— E mai aproape, fără îndoială. Dar cu cât? Nu-ți trece prin cap că dacă biologii ar fi obținut succese serioase în domeniul lor, atunci ei, și nu noi, ar fi sintetizat pe om?

— Dar pe baza cunoștințelor biologilor noi vom putea să-l analizăm pe om.

— Să-l analizăm! Mi-am adus aminte de „Striptease streptocidic cu freamăt de”… Mi-am amintit de frământările mele aproape de pragul nebuniei, de focul care l-am aprins cu benzile perforate, și m-am pornit: Haide! Să lăsăm baltă lucrul, să tocim toate manualele și nomenclaturile, să ne însușim o mulțime de termeni, să obținem titluri științifice și să chelim, iar după treizeci de ani să ne întoarcem la munca noastră ca să lipim etichete! Asta este creotinfosfat, iar ăsta gluten… Sute de milioane de denumiri. Am încercat o dată să analizez apariția ta pe lume, mie mi-ajunge. Calea analitică o să ne ducă naiba știe unde.

Într-un cuvânt, n-am ajuns la nici o înțelegere. Era pentru prima dată când fiecare din noi a rămas la părerea lui. Eu nici până azi n-am înțeles de ce el, inginer sistematician, sistemolog, electronist… în sfârșit, la fel cu mine, a cotit-o spre biologie? Noi dispuneam de o instalație experimentală, cum nu se găsește în nici un laborator de biologie și trebuia să facem experiențe, să sistematizăm rezultatele și observațiile, să stabilim legi generale, chiar așa, generale, informaționale! (în comparație cu ele, cele biologice reprezintă un pas înapoi.) Numai așa poți învăța să dirijezi cum trebuie „mașina-mamă”, pentru că ea este, înainte de toate, o mașină informațională.

Discuțiile au continuat și în zilele următoare. Ne înfierbântam, ne înverșunam unul împotriva celuilalt. Fiecare aducea argumente și dovezi în favoarea sa.

— Tehnica nu trebuie să copieze natura, ci s-o completeze. Noi intenționăm să-i dublăm pe oamenii buni. Dar dacă unul din acești oameni e infirm? Dacă și-a pierdut brațul pe front? Sau are o sănătate șubredă? Nu uita că, de obicei, valoarea unui om începe să fie cunoscută abia la vârsta maturității sau, de cele mai multe ori, la o vârstă înaintată, când sănătatea e șubrezită, iar psihicul e și el obosit… Și atunci cum să le reproducem toate astea?

— Nu. Trebuie găsită metoda corectării defectelor la dubluri, încât ele să iasă sănătoase, bine făcute, frumoase…

— Păi vezi?

— Ce să văd?

— Să vezi că, pentru a corecta dublurile, e necesară o informație biologică despre alcătuirea armonioasă a corpului, despre o înfățișare reușită. Biologică!

— Asta nu mai înțeleg. Dacă mașina, fără nici o pregătire biologică, îl reproduce pe om în întregime, atunci ce nevoie are de această informație când va trebui să reproducă părți ale omului? În definitiv cu ajutorul cunoștințelor biologice nu poți construi un om, și nici măcar un braț al acestuia… Caraghiosule, cum de nu înțelegi că noi nu putem să pătrundem toate detaliile organismului omenesc? Nu putem. O să ne încurcăm, pentru că există miliarde de astfel de detalii, și nu există nici măcar două identice! Natura n-a lucrat după STAS-uri. De aceea problema corectării dublurilor trebuie redusă la acordarea „mașinii-mamă” după semnele exterioare integrale… Cu alte cuvinte, totul se reduce la manipularea unor mânere.

— Ei, știi, nici chiar așa! El își desfăcu brațele și o porni spre un colț al camerei.

Eu îmi desfăcui brațele și o pornii către celălalt.

O asemenea atmosferă începea să ne calce pe nervi. Ajunsesem într-un impas de logică. Deosebirile de păreri cu privire la munca viitoare nu era un lucru grav. La urma urmelor, se putea încerca și într-un fel și într-altul, iar sentința o vor da rezultatele. Dar era de neconceput că noi nu ne înțelegem unul pe altul! Noi — doi oameni identici din punct de vedere informațional. Și-atunci, mai există, oare, în general, adevăr pe lumea asta?

M-am apucat (în timpul schimbului în care dublura lucra în laborator) să citesc din tomurile de biologie adunate de el. Poate că, într-adevăr, n-am prins gustul acestei științe, sunt încă sub influența unei vechi antipatii față de ea, din timpul școlii, dar acum am să citesc și, copleșit, am să repet extaziat: „Așa mai zic și eu!” Dar n-am fost copleșit. Fără îndoială, e o știință interesantă, are multe amănunte instructive (dar numai amănunte) cu privire la activitatea organismului, este bună pentru cultură generală, dar nu e ceea ce ne trebuie nouă. O știință descriptivă și aproximativă, ca și geografia. Ce o fi găsit în ea?

Eu sunt inginer — și cu asta am spus totul. În zece ani de muncă în psihicul meu au pătruns temeinic mașinile. Cu ele mă simt sigur pe mine. La mașini totul este subordonat rațiunii și mâinilor, totul este bine determinat. Dacă e da — e „da”; dacă nu — „nu”. Nu ca la oameni: „Da, dar”… apoi urmează o frază care anulează de fapt pe „da”. Dublura e la fel cu mine.

Am ajuns să ne ferim de aceste discuții chinuitoare și să lucrăm în tăcere. Poate că totul va trece și ne vom înțelege iar unul pe altul… Camera informațională era aproape gata. Încă o zi două și am fi putut introduce în ea iepuri de casă. Și atunci s-a întâmplat ceea ce, mai devreme sau mai târziu, trebuia să se întâmple. În laborator a sunat telefonul. Telefonul a mai sunat și altă dată. „Valentin Vasilievici, vă rog să-mi prezentați până la întâi iunie actul justificativ pentru consumul de reactivi, altfel magazia n-o să vă mai elibereze materiale”! cereau cei de la contabilitate. „Tovarășe Krivoșein. Vă rugăm să treceți pe la sectorul unu”, asta venea din partea lui Johann Johannovici Kliapp. „Bătrâne, împrumută-mi pentru câteva zile acumulatorul cu feronichel!” se ruga tânărul Fenia Zagrebniak. Și așa mai departe. Dar de data aceasta a fost un telefon cu totul deosebit. De îndată ce a rostit în receptor cuvintele: „La aparat Krivoșein”, fața dublurii a căpătat o expresie de beatitudine prostească.

— Da, Lenok, spuse, mai bine-zis gânguri, da… Ei nu, vai de mine, micuța mea, nu, desigur… în orice zi și la orice oră!

Eu, cu patentul în mână, încremenisem. Sub ochii mei iubita mi-era luată, răpită. Femeia iubită! Abia acum mi-am dat mai bine seama cât o iubeam. Mi s-a făcut cald. Am tușit răgușit. Dublura ridică spre mine o privire încețoșată de visare și amuți. Chipul îi deveni posac și trist.

— O clipă, Lena… și el îmi întinse receptorul. Ține. De fapt, e pentru tine.

Am apucat receptorul și am țipat:

— Te ascult, Lenocika! Te ascult…

Nu e neapărată nevoie să descriu ce am discutat cu ea. Am aflat că fusese plecată în deplasare și se înapoiase abia cu o seară în urmă. Desigur, era supărată pentru figura pe care i-am făcut-o de sărbători. Așteptase telefonul meu…

Când am pus receptorul la loc, dublura nu mai era în laborator. Îmi pierise și mie cheful să mai lucrez. Am încuiat totul și, fluierând încet, m-am îndreptat spre casă, cu gândul să mă bărbieresc și să mă schimb pentru seară.

Dublura își făcea geamantanul.

— Pleci departe?

— La țară, la o mătușă, într-un fund de provincie. La Saratov! Sau la Vladivostok, să ling stropii sărați ai oceanului! Nu e treaba ta!

— Nu, fără glumă, încotro? Despre ce e vorba?

Își ridică capul și mă privi cu neîncredere.

— Într-adevăr, nu înțelegi despre ce? În fond, e normal să fie așa. Tu nu ești eu.

— Stai, adică de ce? Tu ești eu, iar eu sunt tu. În orice caz, asta era situația inițială.

— Păi tocmai asta e, că nu-i așa. El își aprinse o țigară, luă din raft o carte: „Introducerea în sistemologie”. Am s-o iau eu, tu ai s-o poți folosi pe cea din bibliotecă… Tu ești primul, eu al doilea. Tu te-ai născut, ai crescut, te-ai dezvoltat, ți-ai ocupat un loc în viață. Orice om ocupă un loc în viață: bun, rău, dar al său. Iar eu nu am loc, al meu e ocupat! Totul e ocupat: de la femeia iubită până la funcția de pe ștate, de la canapea până la apartament.

— Pentru dumnezeu, n-ai decât să dormi pe canapea, parcă am ceva împotrivă?

— Nu vorbi prostii. De canapea e vorba?

— Ascultă, dacă asta e din cauza Lenei, atunci… Poate că mai experimentăm încă și… Doar putem să ne permitem asta, nu?

— Să producem o a doua Lena, artificială? El râse amar și se posomorî. Ca și ea să se trambaleze prin viață ca un călător fără bilet… Răsplată pentru viață… Ce idee ne-a putut trece prin cap, idioți ce suntem! Premianții societății, în loc de medalii, se premiază ei înșiși cu câte un om — la fel ca și dânșii, dar fără loc în viață. O idee genială, ce să mai vorbim! În ce mă privește nu-mi fac griji. Mă aciuesc eu pe undeva. Premianții sunt oameni răsfățați, capricioși! Imaginează-ți, de pildă, dublura lui Arkadi Arkadievici, academicianul A. A. Azarov, dară fără un institut pe care să-l conducă, fără salariu, fără titlul de membru al Academiei, fără automobil și apartament, fără absolut nimic, doar cu calități personale și amintiri plăcute. Cum s-ar simți? El își vârî în geamantan un prosop, periuța de dinți și pasta, într-un cuvânt, m-am săturat, mi-ajunge. Eu nu mai pot să duc o asemenea viață ambiguă, să mă feresc ca nu cumva să fim surprinși împreună, să stau cu ochii-n patru la cantină, să iau bani de la tine — da, chiar așa, banii tăi de la tine! — să fiu gelos din cauza Lenei… Ce păcate trebuie să ispășesc, spune-mi și mie? Sunt om, și nu un model experimental și nici dublura cuiva!

— Și cu munca noastră ce se va întâmpla?

— Dar cine a spus că am de gând să las baltă munca? Camera e aproape gata, iar experiențele ai să le poți face și singur. Tot nu prea pot să-ți fiu de folos. Știi doar că avem un „singur cap pentru amândoi”. O să plec și o să mă ocup de problema „om-mașină”, dar dinspre capătul celălalt.

Îmi expuse planul său. Va pleca la Moscova și se va înscrie la aspirantură în cadrul facultății de biologie a Universității. Munca se va desfășura pe două planuri: eu voi face cercetări asupra „mașinii-mamă”, îi voi stabili posibilitățile; el îl va studia pe om și posibilitățile acestuia. Pe urmă — de acum diferiți, cu experiență și idei diferite — ne vom continua munca împreună.

— Dar de ce biologie? nu m-am putut reține să nu-l întreb. De ce nu filosofie, sociologie, psihologie, știința vieții, cu alte cuvinte literatura beletristică? În definitiv, și ele tratează despre om și despre societatea omenească. De ce?

El mă privi gânditor.

— Tu crezi în intuiție?

— Să zicem că da.

— Ei bine, intuiția mea îmi spune mereu că dacă neglijăm cercetările de biologie, ne va scăpa ceva foarte important. Nu știu încă ce anume. Peste un an am să încerc să-ți explic.

— Dar de ce intuiția mea nu-mi spune nimic asemănător?

— Naiba știe de ce! Oftă semnificativ. Îi reveni expresia dintotdeauna și buna dispoziție. Poate pentru că ești pur și simplu, prost ca un galoș…

— Ei, da, desigur. Iar tu ești isteț ca un câine care simte totul, dar nu se poate exprima!

Cum s-ar zice am stat de vorbă.

Totul era clar. El trebuia să acumuleze informația individuală, să devină el însuși. Admit, de asemenea, că pentru asta e bine să nu fie lângă mine, ci undeva departe. Ca să fiu sincer, și pe mine a început să mă stingherească situația noastră „ambiguă”. Dar cu această biologie… Aici nu l-am înțeles de loc… ”.

Aspirantul se lăsă pe speteaza scaunului, se întinse.

— Și nici eu nu puteam să-l înțeleg, spuse el cu voce tare.

Pe vremea aceea nu se înțelegea încă nici pe el însuși.

Capitolul 8

În loc de epigraf:

— Tema lecției de astăzi va fi următoarea: de ce transpiră studentul la examene? Liniște tovarăși! Vă recomand să conspectați. E materialul cuprins în programa analitică… Prin urmare, să examinăm aspectele fiziologice ale situației în care toți cei de față au avut prilejul să se găsească. Se desfășoară examenul. Studentul, datorită variatelor contracții ale plămânilor, laringelui, limbii și buzelor provoacă oscilații ale aerului, atunci când răspunde la întrebările de pe bilet. Analizatorii săi vizuali controlează corectitudinea răspunsului după însemnările de pe foaia de hârtie și după mișcările aprobative din cap ale examinatorului. Să stabilim lanțul reflex: aparatul executor al celui de al doilea sistem de semnalizare pronunță o frază — organele vizuale recepționează încă un excitant, mișcarea aprobativă a capului — semnalul se transmite în creier și menține excitația celulelor nervoase în sectorul respectiv al scoarței cerebrale. O frază nouă, iar mișcarea capului… și așa mai departe. Acest fenomen este însoțit de reacția reflexă secundară: studentul gesticulează, ceea ce face ca răspunsul său să fie mai convingător.

Concomitent acționează de la sine, fără greș și fără nici un efort, lanțurile reflexelor necondiționate. Mușchii spatelui susțin capul studentului șezând în poziție degajată. Mușchii pieptului și cei intercostali asigură o respirație ritmică. Ceilalți mușchi sunt încordați exact atât cât trebuie ca să contracareze gravitația universală. Inima se contractă ritmic, cadențat, nervii vegetativi au înfrânat procesele digestive, ca să nu-l distragă pe student… Totul e în ordine. Dar iată că, prin intermediul timpanului și al membranei principale din ureche, studentul recepționează un nou excitant auditiv: examinatorul a pus o întrebare. Eu nu mă plictisesc niciodată să urmăresc ceea ce se întâmplă în continuare și, vă asigur, că în acest sentiment nu e nici o urmă de sadism. Pur și simplu, e o plăcere să vezi cât de rapid, de precis, ținând seama de întreaga experiență de milioane de ani a strămoșilor, reacționează sistemul nervos la cel mai mic semnal de pericol! Priviți: noile oscilații ale aerului provoacă întâi și întâi inhibiția reflexelor condiționate de până atunci. Adesea studentul se oprește la jumătatea cuvântului. Între timp, semnalele de la celulele auditive pătrund în creier, excită celulele nervoase care comandă reflexul necondiționat al încordării atenției. Studentul întoarce capul către examinatorul care a vorbit. Concomitent cu aceasta semnalele excitantului auditiv se ramifică, răspândindu-se în creier, unde începe o grabnică analiză a sensului oscilației respective a aerului.

Vreau să vă atrag atenția asupra locului în care sunt situate sectoarele de analiză a sunetelor în scoarța cerebrală: sunt aproape de urechi. Evoluția a ținut seama, pe cale naturală, că în aer sunetul se propagă foarte lent, cam trei sute de metri pe secundă, aproape la fel ca și viteza semnalelor în fibrele nervoase. Dar sunetul acesta poate fi provocat de un tigru care se furișează, de sâsâitul unui șarpe sau — în vremurile noastre — poate fi zgomotul unui automobil apărut brusc de după colțul străzii. Pentru transmiterea semnalelor în creier nu se poate pierde nici măcar o fracțiune de secundă!

Dar în cazul de față, studentul a perceput nu furișatul tigrului, ci o întrebare pusă cu voce calmă și politicoasă. Oh, unii ar fi preferat, poate, un tigru! Presupun că nu trebuie să vă explic că, la examen, întrebarea este percepută ca un semnal de pericol. Pentru că pericolul, în sensul larg al cuvântului, reprezintă un obstacol în calea spre țelul propus. În timpurile noastre, bine orânduite, sunt relativ rar pericolele care stau în calea țelurilor principale ale omului: păstrarea vieții și a sănătății, perpetuarea speciei, potolirea foamei și a setei. De aceea, pe primul loc se situează pericolele de categoria a doua: păstrarea demnității, a respectului față de sine însuși, a bursei, a posibilității de a studia în continuare, de a face o muncă interesantă și altele…

Prin urmare, reacția — reflex condiționat — la pericol i-a reușit studentului de minune. Să vedem cum o să înlăture el pericolul.

La lecțiile de biochimie vi s-a vorbit despre însușirea admirabilă a acidului ribonucleic din toate celulele creierului de a restructura, sub acțiunea semnalelor bioelectrice, dispoziția radicalelor sale. Aceste radicale sunt literele memoriei noastre; combinându-le, noi înregistrăm în scoarța cerebrală orice informație… Prin urmare, avem următorul tablou: întrebarea provoacă excitația celulelor nervoase din creierul studentului, rezervate cunoștințelor abstracte. În scoarța cerebrală, în sectoarele învecinate, iau naștere slabe impulsuri de răspuns: „Aha, parcă am citit ceva despre asta!” Apoi excitația se concentrează în sectorul cel mai promițător al scoarței cerebrale, pune stăpânire pe el și — nenorocire! — acolo, în lungile molecule ale acidului ribonucleic, este înregistrat dracu știe ce: „Lioșa, lasă conspectele, ne lipsește al patrulea!” Liniște tovarăși și fiți atenți!

Și atunci în creier începe o panică sau, exprimându-ne mai puțin plastic, o iradiere totală a excitației. Impulsurile nervoase excită sectoarele de analiză logică (poate că voi reuși să raționez?) celulele memoriei vizuale (poate că am văzut așa ceva?). Devin mai acute văzul, auzul, mirosul. Studentul vede cu o claritate neobișnuită petele de cerneală de pe marginea mesei, teancul de caiete, aude foșnetul frunzelor dincolo de geam, niște pași pe coridor și chiar o șoaptă înăbușită: „Fraților, Alioșa se perpelește”… Dar toate astea nu-l ajută. Și excitația cuprinde treptat noi și noi sectoare ale scoarței — pericol, pericol! — se extinde asupra centrilor motrici, în sfârșit ajunge în măduva spinării… Și aici aș vrea să fac o digresiune, să părăsesc puțin analiza situației dramatice a studentului, ca să preamăresc această măduvă a spinării, lungă de aproape o jumătate de metru, care străbate vertebrele noastre până în regiunea lombară…

Măduva spinării… O, noi ne înșelăm profund când socotim că ea constituie doar o verigă intermediară între creier și nervii corpului, că se află în subordonarea creierului și că este capabilă să dirijeze doar reflexele necomplicate de excreție naturală! Apoi, depinde și cum o iei. Cine și cui i se subordonează, cine pe cine dirijează! Măduva spinării reprezintă o formațiune mai venerabilă, mai veche decât creierul. Ea îl scotea pe om din încurcături încă de pe vremea când nu avea capul destul de dezvoltat, când el, de fapt, nu era încă om. Măduva spinării păstrează încă amintirea paleozoicului, când strămoșii noștri îndepărtați — pangolinii — umblau, se târau și zburau în mijlocul unor ferigi uriașe; a neozoicului, perioada apariției primelor maimuțe. În ea sunt selectate și păstrate reflexe și legături nervoase verificate în milioane de ani de luptă pentru existență.

Ce să mai vorbim, în vremea noastră această bătrână măduvă, care știe să reacționeze la excitațiile complexe ale realității contemporane doar pe două linii — menținerea vieții și perpetuarea speciei — nu poate să ne scoată din încurcătură la tot pasul, ca în era neozoică. Dar ea mai are încă influență asupra multor aspecte ale vieții! Aș putea să mă angajez, de pildă, să demonstrez că adeseori, ea este aceea care determină gusturile noastre în ceea ce privește literatura și cinematograful. Nu, măduva spinării nu cunoaște scrisul și nu dispune de reflexe speciale pentru vizionarea filmelor. Dar spuneți-mi voi de ce preferăm noi adeseori filmele și romanele polițiste, oricât de prost ar fi ele realizate sau scrise? De ce foarte mulți au predilecție pentru istoriile de dragoste, de la anecdote și cancanuri la „Decameronul” citit selectiv? Sunt interesante? Dar de ce sunt interesante? Pentru că instinctele autoconservării și perpetuării speciei, înscrise temeinic în măduva spinării, ne obligă să acumulăm cunoștințe, să știm din ce cauze se poate muri. Ca în caz de nevoie să ne salveze. Cum și de ce survine dragostea fericită, care se termină cu moștenitori? Cum și de ce dispare, se distruge ea? Vrea să știe că să nu facem cumva vreo greșeală. Și nu are importanță faptul că în viața noastră, atât de bine orânduită, nu se va ivi niciodată o asemenea situație. Și nu are importanță că dragostea s-a consumat și că există o groază de moștenitori! Măduva spinării își urmează neabătut linia… Eu nu încerc, asemenea criticilor literari, să calific aceste tendințe ale cititorilor și spectatorilor ca fiind josnice. Nu. Sunt tendințe sănătoase, tendințe naturale, tendințe de viață Dacă vreodată vacile, în procesul evoluției lor naturale, vor învăța să citească, și ele vor începe tot cu romanele polițiste și poveștile de dragoste.

Dar să ne întoarcem la studentul al cărui creier a înregistrat un eșec în fața întrebării puse de examinator. „Eh, ești tânăr și ignorant”, îi spune măduva spinării colegului ei creierul, recepționând semnalul de panică al excitației, și începe să acționeze. Înainte de toate dirijează semnalele cu ajutorul neuronilor motori prin întregul corp: mușchii se încordează, fiind gata să acționeze. Izvoarele primare ale energiei musculare se descompun în cadrul fibrelor musculare și eliberează primele cantități de căldură… și din nou vreau să vă atrag atenția asupra finalității biologice a creșterii tonusului muscular. Pentru că pericolul, privit prin prisma timpurilor îndepărtate, impunea mișcări rapide și energice: să sari, să lovești, să te apleci, să te cațări în copac. Întrucât deocamdată nu e limpede în ce parte va trebui să sari sau să aplici lovitura, toți mușchii sunt aduși în stare de alarmă, mobilizați.

Concomitent cu mușchii se excită sistemul nervos vegetativ, care începe să comande întreaga bucătărie a metabolismului în organism. Semnalele lui ajung la glanda suprarenală, aceasta aruncă în sânge adrenalină care excită tot și toate. Ficatul și splina, asemenea unor bureți, storc în vasele sanguine câțiva litri de sânge de rezervă. Se lărgesc vasele mușchilor, plămânilor, creierului. Inima bate mai repede, pompând în toate organele corpului sânge și, odată cu el, oxigen și glucoză… Măduva spinării și nervii vegetativi pregătesc organismul studentului în vederea unei lupte grele, înverșunate, de lungă durată, pe viață și pe moarte!

Dar pe examinator nu-l poți ameți cu o bâtă sau cu o călimară de marmoră. Nici nu poți fugi de el. Studentul nu-l va putea mulțumi pe examinator nici chiar dacă, plin de energie musculară, în loc de răspuns va sta în cap pe marginea mesei… De aceea întreaga activitate ascunsă, dar furtunoasă, a organismului studentului se încheie cu o ardere zadarnică, inutilă a glucozei în mușchi, cu eliberarea căldurii. Termoreceptorii diferitelor sectoare ale corpului trimit spre creier și măduva spinării semnale de alarmă cu privire la supraîncălzire, iar creierul răspunde prin singura comandă posibilă: va lărgi vasele din piele! Sângele purtător de căldură se va îndrepta spre învelișul de piele (aceasta mai provoacă la student și un fenomen secundar, reflexul înroșirii obrajilor), va începe să încălzească aerul dintre corp și îmbrăcăminte. Se vor deschide glandele sudoripare, să-l ajute pe student măcar prin evaporarea nădușelii. Lanțul reflex, excitat de întrebarea examinatorului, s-a închis, în sfârșit!

Presupun că toate concluziile care se desprind din cele arătate, atât cu privire la rolul cunoștințelor în reglarea corectă a organismului omenesc, în complicatul mediu contemporan, cât și cu privire la rolul lor în reglarea organismului studentului la sesiunea ce bate la ușă, le veți trage singuri…

Din lecția prof. V. A. Androșiașvili

la cursul de „Fiziologie a omului”.

Da, plecase ca să devină el însuși. Să nu mai fie acel Krivoșein care locuiește și muncește la Dneprovsk. Încă pe când se afla în tren, aruncase pe fereastră cheia apartamentului, Valea i-o vârâse cu grijă în buzunar, ștersese din carnețel adresele și telefoanele cunoștințelor din Moscova, până și a rudelor, mergând până la mătușa Lapanalda. El nu are nici cunoștințe, nici rude, nici trecut, ci numai prezent, iar din clipa admiterii în facultatea de biologie și viitor. Cunoștea o metodă simplă, dar sigură, pentru a se afirma în viitor. Și această metodă nu l-a trădat niciodată: Munca.

Dar nu era numai atât.

…Odinioară fizicienii au perfecționat metodele de măsurare a vitezei luminii, fără un scop anume, ci doar ca să atingă o înaltă precizie. Și au atins-o. Ei au stabilit un lucru de-a dreptul scandalos. Viteza luminii nu depinde de viteza de mișcare a sursei de lumină. „Nu se poate! Aparatele mint! Asta vine în contradicție cu mecanica clasică”… Au verificat. Au măsurat viteza luminii printr-un alt procedeu. Rezultatul a fost același. Și o lume aproape desăvârșită, din punct de vedere logic, care se înălța printre păduri de coordonate în unghi drept, s-a prăbușit, stârnind un nor de praf îngrozitor. A început „criza fizicii”.

Adeseori mintea omenească năzuiește nu spre o cunoaștere aprofundată a lumii, ci spre o conciliere a tuturor faptelor și fenomenelor din cadrul ei. Principalul e ca totul să fie cât mai simplu și mai logic. Apoi, nu se știe de unde, își face apariția un fapt viclean, de care nu s-a ținut seama, care nu se încadrează în reprezentările și noțiunile bine orânduite, și totul trebuie luat de la început.

Și ei își construiseră în mințile lor un tablou simplu și clar despre modul în care mașina, pe baza informației despre om, îl creează pe om. „Mașina-mamă” se jucase ca un copil de-a cuburile. Combinase într-un mediu lichid, cu ajutorul impulsurilor electrice, moleculele în lanțuri de molecule, lanțurile de molecule în celule, iar celulele în țesuturi, cu singura deosebire că aici erau nenumărate miliarde de „cuburi informaționale”. Faptul că, drept rezultat al unui astfel de joc n-a ieșit un monstru și nici măcar un alt om, ci el, dublura informațională a lui Krivoșein, demonstra că problema nu avea decât o singură rezolvare. Se înțelege că nici nu se putea să fie altfel, pentru că cuburile se pot combina numai într-o imagine legată de laturile lor. Iar celelalte variante (fragmente din Lena, fragmente ale tatălui, „delirul”, ochii și tentaculele) au fost, pur și simplu, un balast informațional care nu putea să existe în afara mașinii.

Această reprezentare pe care și-o făcuseră ei doi nu fusese greșită, ci doar superficială. Și ea le-a convenit, atât timp cât faptele confirmau că ei doi sunt identici și ca înfățișare, și în gândire, și în fapte. Dar atunci când între ei au intervenit divergențe de neîmpăcat cu privire la folosirea biologiei în munca lor, această reprezentare s-a dovedit inconsistentă.

Da, faptul că nu s-au înțeles unul pe altul, și nu pasiunea în sine pentru biologie (care ar fi putut, de fapt, trece fără să lase urmări la Krivoșein nr. 2) a devenit pentru descoperirea lui ceea ce a fost constanța vitezei luminii pentru teoria relativității. Omul nu știe niciodată ce anume este banal într-însul și ce este original. Asta se află numai prin compararea propriei persoane cu alți oameni. Iar spre deosebire de oamenii obișnuiți, Krivoșein nr. 2 avea posibilitatea să se compare nu numai cu cunoscuții săi, ci și cu „propriul său etalon”.

Acum aspirantul Krivoșein înțelegea limpede în ce consta deosebirea dintre ei. Căile pe care au apărut fuseseră diferite. Valentin Krivoșein apăruse pe lume cu trei decenii și jumătate în urmă, așa cum apare tot ce este viu, adică dintr-un embrion ale cărui celule aveau înscrise în ele un anumit program — bine structurat în mii de secole și mii de generații — de construire a organismului omenesc. Iar „mașina-mamă”, care deși lucra pe baza informației individuale, dar totuși arbitrare, furnizată de Krivoșein, trebuia să caute din nou și principiile formării și toate detaliile sistemului informațional biologic. Și mașina a găsit o altă cale, în comparație cu natura. În locul dezvoltării embrionare, ea a folosit asamblarea biochimică.

Da, el înțelege acum multe. Într-un an a parcurs drumul de la senzații la cunoștințe, și de la cunoștințe la stăpânirea propriei persoane. Iar pe atunci… pe atunci avea doar o înclinație puternică spre biologie și încrederea, ce nu poate fi exprimată prin cuvinte, că aici trebuie căutată cheia problemei. Nici lui Krivoșein n-a putut să-i explice nimic precis.

Sosise la Moscova cu sentimentul vag că în el ceva nu-i cum trebuie. Nu era nici bolnav, nici nu făcea pe nebunul, doar că trebuia să se lămurească asupra sa, să se convingă că senzațiile lui nu sunt o idee fixă, nici halucinații ipohondrice, ci o realitate.

Muncise atât de mult, încât despre zilele petrecute la institutul din Dneprovsk își aducea aminte ca despre o vacanță. Cursuri, ore de laborator, sala de disecții, biblioteca, lecții, colocvii, ore de laborator… În primul semestru nu părăsise universitatea. Ieșea doar înainte de culcare să fumeze o țigară pe malul râului Moscova, să admire luminile orașului care, la orizont, păreau că se contopesc cu stelele.

O studentă din anul doi, cu ochi cenușii, care aducea puțin cu Lena, se așeza întotdeauna lângă el la lecțiile lui Androsiașvili, pe care Krivoșein nu le pierdea niciodată. Într-una din zile l-a întrebat: „Sunteți atât de respectabil, de serios… Probabil că ați venit aici după ce ați făcut armata?” „După pușcărie”, a răspuns el furios. Fata își pierdu interesul față de el. N-ai ce-i face! Pentru fete ai nevoie de timp liber.

…Și el se convingea cu fiecare experiență, cu fiecare verificare că în secțiunea nervului care merge de la creier la hipofiză se pot număra, într-adevăr, la microscop, aproape o sută de mii de fibre nervoase. Asta înseamnă că hipofiza este dirijată în amănunțime de creier. Da, dacă unei maimuțe i se dă să mănânce, odată cu pasta de banane, o probă de calciu radioactiv, apoi cu ajutorul contorului Geiger se urmăresc atomii marcați din excrețiile ei, atunci reiese, într-adevăr, că țesuturile osoase se înnoiesc aproximativ de două ori pe an. Da, dacă înfigem niște electrozi în fibra nervoasă a unui mușchi și îi legăm printr-un amplificator de biocurenți la cască, putem auzi păcănitul ritmic sau loviturile fracționate ale semnalelor nervoase. Prin caracterul lor aceste sunete coincid cu ceea ce s-a simțit! Da, celulele pielii se mișcă într-adevăr dinspre interior spre exterior, își modifică structura, mor, ca să lase locul celor noi.

El și-a studiat și propriul său corp. A luat probe de sânge și de limfă, a scos din coapsa dreaptă o secțiune de țesut muscular și l-a examinat atent, întâi la microscopul optic, apoi și la cel electronic. I-a determinat pe cei de la clinică — răspândind anumite zvonuri — să-i facă o „analiză Wassermann”. Și a stabilit că totul la el era normal. Chiar și numărul și distribuția nervilor în țesuturi. Totul era la fel ca la cadavrele de studii din sala de disecție. Nervii duceau la creier, dar acolo el nu putea pătrunde cu ajutorul tehnicii de laborator. Ar fi trebuit să-și înfigă în craniu prea mulți electrozi și să-i unească cu prea multe oscilografe, pentru a înțelege tainele propriului eu. Și, oare, le-ar fi înțeles până la urmă? Sau ar fi ieșit din nou un „striptease streptocidic”, dar exprimat, de data asta, nu în simboluri, ci prin liniile frânte ale encefalogramelor?

Iată deci că în această situație — în care un om viu se studiază, dar nu poate nici măcar cu ajutorul aparatelor să afle tainele organismului său — era paradoxală prin ea însăși. Pentru că nu era vorba de descoperirea unor „radiostele” invizibile sau de sinteza unor antiparticule. Întreaga informație exista deja în om. Rămânea doar să fie tradus codul moleculelor din celule și al impulsurilor nervoase în codul celui de al doilea sistem de semnalizare, în cuvinte și propozițiuni.

Cuvintele și frazele sunt necesare (și nici ele întotdeauna) ca un om să-l poată înțelege pe altul. Dar sunt ele oare necesare când e nevoie să te înțelegi pe tine însuți? Krivoșein nu știa acest lucru. De aceea a pus totul în mișcare, a făcut cercetări cu ajutorul aparatelor, și-a pus în mișcare imaginația, a apelat la lectura cărților, a făcut analiza senzațiilor din propriul său corp, a purtat discuții cu Androsiașvili și cu alți profesori, a făcut observații asupra bolnavilor din clinică, disecții și autopsii…

Tot ce-i spusese Vano Alexandrovici, în memorabila lor discuție din luna decembrie, era adevărat. Toate ideile profesorului erau determinate de cunoștințele sale despre viață, de credința sa în oportunitatea absolută, de netăgăduit, a tot ceea ce crease natura. Profesorul nu știa însă un singur lucru: că discuta cu un om creat pe cale artificială.

Până și faptul că Vano Alexandrovici se îndoia de succesul planului conceput de el era pe deplin justificat, pentru că Krivoșein începuse cu o soluție inginerească, „cu ajutorul mașinii”. Tot atunci, în decembrie, el se apucase să proiecteze un „inductor de biocurenți” — o continuare a ideii care a stat la baza „coifului lui Monomah”. Sute de mii de electrozi microscopici, sub formă de ace, au fost legate de matrițele unui automat care se autoeduca (și în care, în cadrul laboratorului de bionică, se modelaseră reflexele condiționate). Ei trebuiau să comunice celulelor creierului sarcinile suplimentare, să le transmită prin craniu biocurenții artificiali și prin asta să lege centrii gândirii din scoarța cerebrală cu sistemul nervos vegetativ.

Krivoșein râse în sinea sa. Ce caraghios! Cu ajutorul acestui dispozitiv primitiv a vrut să-și corecteze defectele organismului! Bine cel puțin că, din cauza acestui proiect, nu lăsase baltă cercetările de fiziologie.

…Disecând un nou cadavru, îl învia mintal și își închipuia că el e cel ce zace în sala de disecție, că ale lui sunt fibrele nervoase albe, care se strecoară printre mușchi și cartilaje către inima violetă, cu dâre galbene de grăsime, către glandele salivare de sub maxilar, către plămâni. Alte fibrișoare se împletesc în funiile albe ale nervilor, se îndreaptă spre coloana vertebrală, spre măduva spinării și mai departe, prin gât, până sub craniu. Prin intermediul lor, de acolo pleacă semnalele-comenzi, ca mușchii să se contracte, să se accelereze bătăile inimii și glandele să secrete saliva! La cantina studențească urmărea mișcarea fiecărei îmbucături de mâncare, în drumul ei spre stomac, se silea să-și închipuie și să sesizeze cum este frământată hrana în acea cavitate întunecoasă de către mușchii stomacului, descompusă de acidul clorhidric și de fermenți, cum este absorbită de pereții intestinelor. Și din această cauză uneori ședea câte două ore în fața șnițelului care se răcise de mult.

Își aducea aminte… Nouă zecimi din descoperirea lui se datorau faptului că își aducea aminte și că a înțeles cum s-au petrecut lucrurile.

„Mașina-mamă” nu avea nici un motiv să înceapă cu embrionul. Ea dispunea de suficient material ca să „asambleze” un om matur. De asta se îngrijise Krivoșein cel original. Inițial, în amestecul biologic nedefinit din rezervor se aflau doar curenți „rătăcitori” și potențialuri „plutitoare” ale unor circuite dinafară. Apoi au apărut fibrele și celulele nervoase străvezii, ca o continuare a circuitelor electronice ale mașinii. Căutarea echilibrului informațional continua. Rețeaua de nervi devenea tot mai complexă și mai voluminoasă. În cadrul ei, straturile de celule nervoase s-au transformat în scoarță. În felul acesta a luat naștere creierul său și, începând din acel moment, el a existat.

Inițial creierul lui a fost și el o continuare a schemei mașinii. Dar el recepționa deja impulsurile informației din exterior, selecta și combina variantele, căuta cum să materializeze informația în mediul biologic — cu alte cuvinte, se asambla pe sine! În rezervor se întinsese — deocamdată încă la întâmplare — o rețea de nervi; în jurul lor au început să apară țesuturile mușchilor, vasele, oasele, organele interne — în acea stare aproape lichidă, când toate sub acțiunea impulsurilor nervoase se pot dizolva, amesteca, își pot modifica structura… Nu, n-a fost o asamblare rațională a corpului, după un plan anume, după cum nici n-a existat un asemenea plan. Jocul de-a cuburile continua, continua și sortarea numeroaselor variante și alegerea dintre ele a acelei variante unice, care să reflecte exact informația despre Krivoșein. Dar acum — așa cum mașina electronică cântărește fiecare variantă a soluționării problemei cu ajutorul unor semnale electrice duble, tot așa mașina-creier a apreciat sinteza corpului pe baza aritmeticii duble a senzațiilor: „da” — plăcut, „nu” — dureros. Combinațiile nereușite de celule, amplasarea proastă a organelor se reflectă în creier printr-o durere ascuțită sau surdă, cele reușite și corecte, printr-o senzație plăcută, de satisfacție.

Iar amintirea căutării, amintirea senzațiilor corpului care se năștea a rămas în el.

Viața creează oameni care se deosebesc prea puțin prin însușirile organismului, dar sunt neobișnuit de diferiți în ceea ce privește psihicul lor, caracterul, cunoștințele, delicatețea sau duritatea sufletească. „Mașina-mamă” a procedat invers. Aspirantul era identic cu Krivoșein ca psihic și ca intelect, lucru de altfel pe deplin explicabil. În definitiv, aceste însușiri ale omului se formează în viață prin aceeași metodă a cercetării informației întâmplătoare și selectării informației raționale arbitrare. Mașina a repetat, pur și simplu, această căutare. Din punct de vedere biologic ei doi se deosebeau unul de altul ca o carte de manuscrisele ei. Conținutul final este același, dar în ciorne rămâne înregistrat, datorită corectărilor, adăugirilor, ștersăturilor și modificărilor tot drumul de căutare și selectare a cuvintelor.

De fapt, nici această comparație nu este perfectă. Aspirantul se încruntă. Ciornele cărților apar înaintea cărților, și nu invers! Și chiar dacă ai pune la dispoziția unui grafolog toate variantele, în ciornă, ale romanului „Război și pace”, parcă asta va face din el un geniu? Fără îndoială că, din asta, o să învețe câte ceva, dar… Eh, nu! E mai bine fără comparații!

Omul își amintește ceea ce știe clar în două împrejurări: atunci când trebuie să-și amintească — e vorba de aducerea aminte cu un anumit scop, finalizată — și atunci când întâlnește ceva ce se aseamănă oricât de vag cu înregistrările din memoria sa. Cărțuliile de biologie au și fost acea aluzie care a alarmat memoria sa. Dar dificultatea a constat în faptul că el ținea minte nu cuvintele și nici măcar imaginile, ci senzațiile. El nici acum nu poate să transpună totul în cuvinte și, probabil, nici nu va putea vreodată…

De fapt, nu acesta e lucrul cel mai important. Important e faptul că o asemenea informație există. Pentru că, e clar, aceste „cunoștințe prin senzații” au generat în el o idee rațională precisă, aceea de a-și dirija propriul metabolism.

…Prima oară asta i s-a întâmplat în seara zilei de 28 ianuarie, la cămin. A fost exact ca la câinii lui Pavlov. O secreție artificială de salivă. Numai că, spre deosebire de câini, el nu se gândise la mâncare (tocmai luase masa, compusă din parizer și iaurt), ci la reglarea nervoasă a glandelor salivare. Din obișnuință se străduia să-și imagineze și să perceapă tot drumul semnalelor nervoase de la receptorii gustativi ai limbii, prin creier, la glandele salivare. Și deodată a simțit că gura i se umple de salivă!

Fără să-și dea încă bine seama cum s-au petrecut lucrurile, el și-a încordat gândirea și a protestat plin de teamă: „NU!” Și gura i s-a uscat instantaneu!

În seara aceea a repetat mintal comenzile „Salivă”! și „Nu!” până când a simțit că-l apucă un cârcel…

Toată săptămâna următoare a stat în camera sa. Noroc că era vacanță și nu trebuia să se ducă la cursuri sau la laborator. Și alte organe se supuneau comenzilor exprimate prin imagini mintale! La început reușea să dirijeze aceste procese doar într-un mod grosolan. Din ochi îi curgeau șiroaie de lacrimi, transpirația ba acoperea toată pielea, ba se usca dintr-odată, inima când se potolea într-o lâncezeală de semileșin, când o pornea ca turbată, cu o sută patruzeci de bătăi pe minut. O stare intermediară nu exista. Iar atunci când a poruncit, pentru prima oară stomacului să oprească secretarea acidului clorhidric, abia a mai avut timp să ajungă la toaletă, atât de năprasnic l-a apucat diareea… Dar treptat, cu timpul, a învățat să dirijeze subtil și local excrețiile externe. Într-o zi a reușit chiar să scrie cu ajutorul picăturilor de sudoare pe pielea antebrațului „am izbutit” ca un tatuaj.

Pe urmă a mutat experiențele în laborator. În primul rând, a încercat asupra sa efectul cunoscut al „injecției cu zahăr” a lui Claude Bernard. Numai că acum nu se cerea să deschidă craniul și să înțepe creierul cu acul. Cantitatea de zahăr în sânge creștea în urma comenzii sale mintale.

Dar, în ceea ce privește secreția internă, totul era mult mai complicat. Ea nu dezvăluia rezultatele comenzilor. El își înțepase degetele și mușchii verificând dacă glandele execută comenzile creierului de secretare în sânge a adrenalinei, insulinei, glucozei, hormonilor, și-a rănit esofagul cu sonda pentru a colecta sucul gastric, când își modifica aciditatea în mod conștient… Totul îi reușea, și totul era foarte complicat.

Și atunci a înțeles. Trebuia să-i dea organismului un țel general de a face cutare lucru, de a efectua cutare modificare. Într-adevăr, atunci când umblă nu poruncește mușchilor: „Contractă-te, relaxează-te!” Creierul dă o indicație generală, să meargă mai repede sau mai încet, să ocolească stâlpul, să cotească în gang. Iar centrii nervoși ai creierului repartizează singuri sarcinile mușchilor. Așa trebuie să fie și în acest caz. Pe el nu-l interesează ce glande și ce vase vor produce diferite reacții. Numai să facă ceea ce vrea el!

…Îl stânjeneau cuvintele, îl stânjeneau imaginile! Încerca să dea totul mură-n gură: ficatului, cum să sintetizeze glicogenul din aminoacizi și grăsimi, să descompună glicogenul în glucoză și s-o secrete în sânge, glandei tiroide să se contracte, să stoarcă în sânge picăturile de tiroxină, aparatului circulator să lărgească vasele capilare din țesuturile mușchilor pectorali mari, să reducă la maximum celelalte vase… Și din toate acestea nu ieșea nimic, mușchii pectorali nu creșteau, ficatul nu știa că e ficat, glanda tiroidă habar n-avea de termenul „tiroxină” și nu-și putea reprezenta picăturile acestuia. Aspirantul Krivoșein ajunse să se blesteme pentru sârguința excesivă la cursuri și la bibliotecă. Rezultatul acestor eforturi era doar o durere de cap.

Pentru dirijarea metabolismului propriu trebuiau evitate cifrele, termenii și chiar imaginile, și trebuia gândit doar prin senzații. Problema se reducea la transformarea „cunoștințelor exprimate prin senzații” într-un al treilea sistem de semnalizare pentru dirijarea secreției interne cu ajutorul senzațiilor.

…Mai caraghios decât toate era faptul că pentru asta nu a fost nevoie nici de aparate de laborator, nici de scheme de dirijare. Trebuia să stai doar culcat într-o cameră întunecoasă, cu ochii închiși și cu urechile lipite cu plastilină și, într-o stare de semisomnolență, să te asculți pe tine însuți. Senzațiile stranii veneau dinăuntru: splina, primind sângele, îi provoca mâncărime, intestinele îl gâdilau prin contracțiile lor, glandele salivare răspândeau o răcoare în maxilar, suprarenala răspundea printr-o contracție plăcută la semnalul nervilor, porția de sânge, îmbogățită cu adrenalină și glucoză, se răspândea prin corp, ca o înghițitură de vin tare, celulele bolnave ale mușchilor își anunțau prezența prin ușoare înțepături.

Dacă ar fi să folosim terminologia inginerească, am putea spune că el își verifica corpul cu ajutorul nervilor, așa cum un inginer își verifică circuitele electronice.

Pe atunci el reușise să-și reprezinte cu precizie aritmetica dublă a senzațiilor: „dureros” — „plăcut”. Și i-a trecut prin minte că metoda cea mai simplă de a subordona conștiinței procesele ce au loc în celule este îmbolnăvirea lor. E foarte posibil ca la această descoperire să fi contribuit și întâmplarea cu țurțurele. Ideea i-a venit după această întâmplare.

Într-adevăr, celulele care erau distruse și piereau din diferite motive își manifestau prezența destul de pregnant. Ele înțepau, râcâiau, provocau o durere surdă — ca și cum ar fi strigat ajutor. Organismul le arunca el însuși în ajutor, fără poruncă „de sus”, leucocitele din sânge, căldura în țesutul inflamat, fermenți și hormoni. Mai rămânea doar de accelerat sau de frânat, prin eforturile conștiinței, aceste bătălii microscopice pentru viață.

…El înțepa și tăia mușchii peste tot, unde putea să ajungă cu acul sau lanțeta. Injecta sub piele doze mortale din culturile de bacterii de holeră sau de tifos. Respira vapori de mercur, bea soluții de sublimat corosiv și alcool metilic (e adevărat că îi lipsea curajul să bea otrăvuri cu acțiuni mai rapide). Și pe măsură ce timpul trecea, organismul său o scotea tot mai ușor la capăt cu toate primejdiile de care devenea conștient.

Apoi și-a provocat cancer. Să-ți provoci cancer! Orice medic l-ar fi scuipat în ochi, dacă ar fi declarat acest lucru. Să-ți provoci cancer — vă dați seama?! — pentru asta trebuia să știi cum și de ce apar tumorile canceroase. La drept vorbind, el n-ar fi afirmat, cu mâna pe inimă, că cunoaște cauzele cancerului, pentru simplul motiv că nu putea să transpună în limbajul cuvintelor toate acele senzații ce însoțeau proliferarea celulelor pielii din partea dreaptă a corpului… A început prin a-i întreba pe pacienții care urmau la laboratorul de radiologie terapie cu raze gamma ce anume simt ei. Era o cruzime nemaipomenită să-i întrebi pe oamenii speriați, întristați, schimonosiți de dureri despre suferințele lor și să nu le promiți nimic în schimb. Dar în felul acesta el se familiariza cu profilul omului bolnav de cancer.

…Tumoarea se extindea, se întărea. Începuse să aibă ramificații stranii, de un verde liliachiu, ca la varza roșie. Durerea îi rodea umărul și partea dreaptă a trunchiului. La policlinica studențească, unde s-a dus după certificatul medical, i s-a propus să se opereze imediat. Aproape că n-au mai vrut să-i dea drumul să plece din cabinet. S-a eschivat, mințindu-i că vrea, mai întâi, să urmeze un tratament de radioterapie…

Aspirantul Krivoșein, învârtind o țigară între degete, ieși în balcon. Era o noapte caldă. Pe șosea, afară din oraș, trecea în goană un automobil, măturând totul cu luminile farurilor. Dinspre constelația Lebedei spre Liră se mișcau grăbite două luminițe, una roșie, alta verde. În urma lor se auzi vuietul motoarelor de reacție. Un meteor brăzdă fugar cerul ca flacăra unui chibrit.

…Iar atunci când, stând înaintea oglinzii, în camera sa, și-a încordat voința și simțurile, tumoarea s-a resorbit în decursul unui sfert de oră. După douăzeci de minute în locul ei mai rămăsese doar o pată purpurie de mărimea unei farfurioare. Peste încă zece minute nu se mai vedea decât o piele curată, obișnuită, ușor înfiorată de răcoarea din cameră.

Dar nici priceperea de a vindeca cancerul ei n-o putea, deocamdată, exprima în rețete și recomandări. Ceea ce ar fi putut descrie în cuvinte, n-ar fi vindecat pe nimeni. Poate doar pe cei care erau ca el, dubluri, apărute pentru prima oară. Toate cunoștințele sale puteau fi aplicate doar asupra lor.

Cu timpul, va reuși probabil să depășească bariera dintre dublurile „mașinii-mamă” și oamenii obișnuiți, în fond, din punct de vedere biologic, ei diferă prea puțin. Cunoștințe avea suficiente. Hai să zicem că nu va reuși să le exprime în cuvinte, dar va înregistra pe bandă magnetică oscilațiile biocurenților, va întocmi graficul temperaturilor, va prelucra datele analizelor în mașinile electronice de calcul. În zilele noastre medicina este o știință exactă. Și oamenii vor învăța să-și înregistreze și să-și redea senzațiile cu exactitate. Cuvintele nu sunt obligatorii. Pentru bolnav principalul e să se însănătoșească și nu să scrie o disertație despre tămăduirea sa.

Atenția aspirantului fu atrasă de o luminiță care se aprinse jos. Privi într-acolo, încordat. Lipit de stâlpul felinarului, vlăjganul cu umerii largi, care-i devenise atât de familiar, își aprindea o țigară. Era agentul care-l urmărea. După ce aruncă chibritul, începu să se preumble încoace și încolo pe trotuar, cu pași măsurați.

„M-a găsit până la urmă, lua l-ar dracul! Nu mai scap de el și pace!” Krivoșein își pierdu dintr-odată buna dispoziție. Se înapoie în cameră, se așeză la masă și se apucă să citească jurnalul în continuare.

Capitolul 9

Să creezi un om e o idee măreață și originală. Dar să creezi după aceea o oaie înseamnă să te repeți.

MARK TWAIN: însemnări

Aspirantul citea însemnările, legându-se de fiecare cuvințel, cu o curiozitate plină de invidie. Ei, ia să vedem la ce rezultate a ajuns el, cel care intenționa „să manipuleze mânerele?”

„1 iunie. Uff… Gata! Camera informațională e gata. Mâine încep experiențele cu iepurii de casă. Dacă ar fi să urmez tradiția, ar trebui să încep cu broaște… Dar cum să pun eu mâna pe scârbele alea! Nu, de broaște să se ocupe dublura mea, aspirantul!

Ce o mai fi făcând el acolo?”

„2 iunie. Timp de patru zile iepurii de casă au trăit în cameră. S-au delectat cu morcovi și foi de varză, au fremătat din nări, s-au bătut, s-au împerecheat, au dormit. Azi-dimineață am făcut prima experiență. Mi-am pus „coiful lui Monomah” și am poruncit în gând „Pornește!” Și „mașina-mamă” a început să meargă. Rezultatul: patru dubluri într-o oră și jumătate.

Mi s-a luat o piatră de pe inimă. Mașina funcționează.

Un amănunt interesant și curios: apariția vizibilă a iepurilor de casă (ce se petrecuse până atunci, nu știu) începe cu aparatul circulator, vasele roș-albastre se conturează în lichidul auriu exact ca în gălbenușul oului clocit de găină.

Prinzând viață, iepurii ieșeau la suprafață. Eu îi apucam de urechi: îi îmbăiam, așa calzi și tremurând, într-un lighean, apoi îi așezam lângă cei obișnuiți, întâlnirea iepurilor naturali cu dublurile lor artificiale avea un caracter și mai banal decât, odinioară, întâlnirile mele cu dublura mea. Ei se holbau nedumeriți unii la alții, se miroseau și (întrucât nu posedă un al doilea sistem de semnalizare, ca să-și dea explicații) începeau să se bată. Pe urmă oboseau, se miroseau din nou și, în continuare, duceau o viață normală de iepuri.

Important e că mașina lucrează după comanda mea, fără să pună nimic de la ea. Îți pui „coiful”, te concentrezi (de preferință vizual) asupra iepurelui pe care vrei să-l dublezi, dai comanda mintal și după 25–30 minute iepurele se bălăcește în rezervor. Operația inversă — dizolvarea iepurașului în curs de apariție la comanda „Stop!” — „mașina-mamă” o execută, de asemenea, ireproșabil.

Pentru succesele și sârguința ei o hrăneam cu sare, acizi, glicerină, vitamine și alți compuși, conform listei. Exact cum se dau scrumbii unei foci dresate”.

„20 iunie. Când îți reușește ceva, apoi îți reușește. Dar când nu-ți reușește, poți să te dai cu capul de pereți… De câteva zile încerc să opresc sinteza iepurelui într-un anumit stadiu. Câte comenzi n-am încercat: „Stop!”, „Oprește-te!”, „Ajunge!”, „Zero!” Le-am exprimat atât mintal cât și verbal, dar tot degeaba. Sinteza ori merge până la capăt, ori începe dizolvarea.

Se pare că „mașina-mamă” lucrează ca și comutatorul unei mașini electronice, care sau e închis, sau deschis, și care nu se poate opri într-o poziție intermediară”. Da, dar o mașină complicată trebuie să dea dovadă de mult mai multă maleabilitate decât un asemenea flecușteț.

Mai încercăm…”

„6 iulie. Viața nu poate fi oprită. Probabil că despre asta-i vorba. Orice oprire a vieții înseamnă moarte. Dar moartea este doar o clipă, după care începe procesul de descompunere sau, în cazul de față, de dizolvare. Iar eu sintetizez sisteme vii. De fapt, chiar și „mașina-mamă” e un organism viu. De aceea nu poate fi oprit nimic în ea.

Și e păcat, ar fi fost foarte comod…

Astăzi a venit pe lume prima prăsilă din încrucișarea unui mascul artificial cu o iepuroaică obișnuită. Opt iepurași albi. Probabil că e un fapt deosebit de important. Doar că am și așa prea mulți iepuri de casă.

Fir-ar să fie! În definitiv, „mașina-mamă”, trebuie să se supună și unor comenzi mai subtile decât „Pornește” și „Stop!” Eu trebuie să fiu acela care să dirijez procesul de sinteză, altfel toate planurile mele se duc dracului…”

„7 iulie. Deci iată cum lucrezi tu, „mașină-mamă”! Și cât de simplu e totul!..

Astăzi am poruncit mașinii să reproducă încă o dată pe iepurașul alb Vaska. În timp ce el se contura ca o apariție străvezie în mijlocul rezervorului, mi-am concentrat atenția asupra codiței lui și mi-am închipuit-o mai lungă. N-au survenit nici un fel de modificări. Ceva nu era în regulă, m-am gândit cu ciudă. În clipa aceea la iepure totul a început să se modifice! Contururile iepurelui se unduiau într-un ritm lent. Corpul, urechile, lăbuțele, coada ba se lungeau și se îngroșau, ba se scurtau și slăbeau. Organele interne pulsau în același ritm. Până și culoarea sângelui a început să se schimbe de la vișiniu închis la roșu deschis și invers.

Am sărit în picioare. Iepurele unduia în continuare. Formele lui se denaturau tot mai mult, se caricaturizau. Tremurul devenea tot mai amplu. La sfârșit conturul iepurelui se estompă într-o nebuloasă cenușiu-liliachie și apoi se dizolvă.

La început m-am speriat. Cele petrecute mi-au adus aminte de „delirul” din trecut al mașinii. Numai că ritmul… Toate variațiile dimensiunilor și nuanțelor erau uimitor de coordonate…

Și atunci am înțeles totul. Am înțeles singur — fir-ar să fie! — și vreau să subliniez lucrul acesta.

Mașina a primit despre iepure o informație concretă și univocă. Ea a combinat toate detaliile informaționale, căutând varianta exactă. Dar oricât vei căuta nu vei putea reproduce decât ceea ce e înregistrat. Din piesele unei motociclete nu se poate asambla un aspirator de praf, ci doar o motocicletă.

Și iată că mașina înregistrează semnalul „Nu așa” — nici negație, nici afirmație, ci un semnal de îndoială. El tulbură stabilitatea informațională a procesului de sinteză a iepurelui — sau mai vulgar spus, zăpăcește mașina. Și ea începe să caute ce înseamnă „nu așa” prin simpla metodă a încercărilor (mai adaugă puțin, mai scade puțin), ca să nu deterioreze întregul sistem… Dar mașina nu știe ce anume înseamnă „așa”, și nici nu capătă vreun ajutor din partea mea. Și atunci se produce o totală dereglare a sistemului și dizolvarea.

Și atunci (iată de ce e în stare munca cercetătorului: ai dat peste o vână, cu ajutorul a una sau două idei, și iată, poți, în decursul unei singure zile, să efectuezi o muncă pe care altfel n-ai reuși s-o faci în câțiva ani.) mi-am pus din nou „coiful lui Monomah” și i-am poruncit mașinii „Start”. Acum știam ce am să fac cu dublura iepurelui. Acesta începu să se formeze. Mi-am concentrat atenția asupra codiței lui. Iată lanțul legăturii: bioimpulsurile de la retina ochilor mei, împreună cu imaginea cozii iepurelui, au ajuns în creier; De acolo, prin „coiful lui Monomah” în mașină. Aici după compararea și selectarea informației, mașina a înregistrat ceea ce voiam. Chiar m-am și încruntat, atunci când am spus „nu e bine!” ca totul să fie mai convingător. Spre mașină a pornit un puternic impuls informațional contrar.

Și codița a început să se scurteze. Puțin de tot…

„Nu e bine!”

Codița tresări și se lungi puțin…

„Uite așa e bine! Așa!”

Coada încremeni. „Nu e bine!” Se mai lungi încă…

„Așa!” încremeni. „Nu e bine! Așa! Nu e bine! E bine!”. Treaba începu să meargă. Mai dificil era să sesizezi tendința în sensul dorit și s-o impulsionezi, în continuare nu i-am mai transmis „mașinii-mamă” comenzi elementare — „Așa!” „Nu e bine” — ci doar o încurajare tacită. Coada se lungea. În ea crescu un șir de mici vertebre. Ele se acoperiră cu fibre de mușchi, cu o piele roză, apoi cu păr alb… După zece minute dublura lui Vaska își agita coada albă și udă, într-o parte și alta, ca un tigru înfuriat.

În timpul ăsta, eu ședeam pe scaun, purtând „coiful lui Monomah” și în capul meu avu loc o adevărată sarabandă de „Nu!”, „Așa da!”, „Firar-să fie!”, „Uff…” ca întotdeauna când încă nu poți exprima în cuvinte tot ceea ce simți. Am înțeles, acum n-o să mai bâjbâi! Și probabil că fața mea exprima acel grad de beatitudine, cum doar la un idiot îl poți întâlni.

Gata. Nu-i nimic mistic în toate astea. „Mașina-mamă” lucrează după sistemul „da-nu”, ca și mașinile obișnuite de calcul…”

— Bun. Aspirantul dădu din cap. Dar… asta e o dirijare destul de grosolană. De fapt, pentru o mașină… Dar, în sfârșit, bravo lui!

„… Ei, drace, cât e de bine totuși! La comenzile mele „da”, „nu e bine”, „nu” mașina formează celule, țesuturi, oase… Asta o pot face doar organismele vii, și oricum cu mult mai lent.

Ei, porumbițo, acum o să storc totul din tine!”

„15 iulie. Aș putea spune că m-am acomodat pe deplin cu mașina. Mai exact, ea a învățat să recepționeze, să descifreze și să execute nu numai comenzile creierului meu după sistemul „e bine”, „nu e bine”. Esența legăturii inverse și conținutul comenzilor au rămas cele dinainte, numai că acum totul se petrece foarte repede. Eu îmi imaginez ce și cum trebuie modificat la dublura iepurelui care ia naștere. E ca și cum aș desena sau modela acest soi de iepure.

Mașina reprezintă acum mâinile mele electronicobiochimice. Ah, ce admirabilă, ce măreață e treaba aceasta. Printr-un simplu efort mintal… să modelezi diferiți iepuri-monștri! Cu șase picioare, cu trei cozi, cu două capete, fără urechi sau, dimpotrivă, cu urechile clăpăuge și păroase ale câinilor ciobănești. Doctorul Moreau, cu scalpelul și acidul lui fenic, e un fleac! Singura unealtă de lucru e „coiful lui Monomah”. Nu trebuie nici măcar să miști mâinile.

Mai amuzant decât orice e faptul că acești monștri trăiesc, se scarpină cu cele patru labe de dinapoi și înfulecă morcovi cu două guri…”

— Frumoasă treabă, mormăi cu invidie aspirantul. Exact ca la cinema. Stai și te uiți… Nu te doare nimic, nu te temi de nimic… Nici un fel de patimi nu te răscolesc, adevărată treabă inginerească…

Oftă, aducându-și aminte de frământările și suferințele sale. Cu durerile pricinuite de diferitele vivisecții pe propriul său corp se obișnuise relativ ușor. Când știi că boala va trece, că rana se va vindeca, durerea devine un excitant obișnuit, asemenea luminii puternice sau sunetului intens. Nu e plăcut, dar nu te sperie. Când știi… Ori, în cadrul experiențelor sale bine gândite, el știa asta. Orice experiență nouă o începea și el prin încercări simple. Cu ajutorul lor verifica modul cum suportă organismul încercarea. Pentru orice eventualitate avea totdeauna la îndemână medicamente, fiole cu neutralizatori și antibiotice, telefonul cu ajutorul căruia putea să cheme „Salvarea”. Dar a făcut și o experiență necugetată. A fost cât pe aci să moară… De fapt, nici nu a fost o experiență.

…Făceau practică la radiologie. Studenții din anul trei înconjuraseră bazinul reactorului cu uraniu destinat studiului și priveau cu respect la cilindrul întunecat din adâncul lui. El răspândea în apă, în jurul său, asupra cablurilor, firelor, barelor nichelate, pârghiilor și manivelelor de comandă o lumină verde calmă.

— Această frumoasă aureolă din jurul corpului reactorului, de culoarea ierbii proaspete, spunea profesorul Valerno cu o voce baritonală, se numește „luminiscența lui Cerenkov”. Ea apare datorită mișcării în apă a electronilor extrem de rapizi care apar cu ocazia divizării nucleelor uraniului 285…

Krivoșein asista, adică ședea pur și simplu deoparte, se plictisea și aștepta clipa când profesorul avea să-l invite să facă o experiență demonstrativă. De fapt, Valerno ar fi putut face singur această „experiență” sau ar fi putut apela la un student. Dar ținând cont de gradul său științific i se cuvenea un asistent calificat. „Așa că trebuie să stau”… Se gândea posac Krivoșein. Apoi i-a trecut prin cap că el nu experimentase încă asupra sa boala de iradiere. Se învioră și începu să se gândească cum ar putea s-o facă? „Să iau un balon de apă din reactor și, pentru început, să-mi provoc cu ajutorul radiațiilor o ușoară arsură… E o chestiune serioasă!”

— … Prezența în apă a unei luminiscențe puternice demonstrează existența unei radiații intense în preajma corpului reactorului, explica anost Valerno. Și nici nu e de mirare, fiindcă aici are loc o reacție în lanț. Creșterea luminiscenței dovedește creșterea intensității radiației, iar reducerea ei corespunde fenomenului contrar. Vă rog să priviți. El întoarse manivela de pe tabloul de comandă spre dreapta și — spre stânga. Lumina verde din bazin clipi.

— Dar dacă am răsuci manivela complet spre dreapta, ar urma o explozie? se interesă cu teamă un tânăr pistruiat cu ochelari pe nas.

— Nu, răspunse profesorul, abia stăpânindu-și căscatul (această întrebare i se punea la fiecare lecție). Acolo există un limitator. Și, în afară de asta, reactorul e prevăzut cu un sistem de autoblocare. De îndată ce intensitatea reacției în lanț depășește limitele admise, automatul aruncă în corpul reactorului bare de grafit suplimentare… Acelea de acolo, le vedeți? Ele absorb neutronii și anihilează reacția… Iar acum să facem cunoștință cu acțiunea radiației asupra organismului viu. Valentin Vasilievici, poftiți vă rog!

Krivoșein împinse spre bazin un cărucior, pe care se găsea un acvariu în care un țipar, lung de vreo jumătate de metru, își unduia corpul negru, arătându-și dinții albi.

— Iată un țipar de râu, Anguilliformes, anunță Valerno, fără să-și întoarcă capul, cel mai rezistent dintre peștii râurilor. Când Valentin Vasilievici îl va arunca în bazin, țiparul, supunându-se instinctului, se va năpusti imediat în adânc… Hm… Ceea ce eu personal n-aș face în locul lui. Exemplarele cele mai norocoase se ridică după două-trei minute la suprafață cu burțile în sus. De altfel, o să vedeți de îndată. Rog să marcați timpul. Valentin Vasilievici, dați-i drumul!

Krivoșein răsturnă acvariul deasupra bazinului, declanșând totodată cronometrul. Studenții se aplecară peste balustradă. Fulgerul negru se năpusti către fundul bazinului pavat cu faianță cenușie, descrise un cerc, apoi altul, străbătu aureola verde de deasupra cilindrului. Orbind, probabil, țiparul se lovi de peretele opus, repezindu-se înapoi…

Deodată lumina din bazin deveni mai puternică. Și în această lumină verde Krivoșein văzu ceea ce-i îngheță sângele în vine. Țiparul se încurcase în firele de care atârnau barele de grafit, regulatoarele reacției, și-se zbătea printre ele! Una din tije sări din lăcașul ei, fiind proiectată într-o parte ca un bastonaș verde. Luminiscența deveni mai puternică.

— Toată lumea înapoi! porunci Valerno, palid, dându-și de îndată seama de situație. Vocea lui de bariton se muiase dintr-odată. Vă rog să părăsiți sala!

Soneria de alarmă îi biciui nervii încordați. Se auziră declicurile automatului de blocare. Lumina din apă licări, ca și cum în bazin s-ar fi efectuat o sudură electrică, și deveni și mai puternică. Studenții, acoperindu-și fața, se dădură înapoi, repezindu-se spre ieșirea din sală. La ușă se produse îmbulzeală.

— Vă rog să nu vă agitați, tovarăși! strigă de data asta în falset Valerno, care-și pierduse capul. Concentrația uraniului 235, în elementele reactorului care emană căldură, nu este suficientă pentru o explozie atomică! O să fie doar o explozie calorică, ca într-un cazan cu abur!

— O, doamne! exclamă cineva.

Ușa începu să pârâie. O fată țipă cu voce plină de groază. Cineva înjură. Studentul pistruiat, cu ochelari, fără să se piardă cu firea, apucă sincronoscopul S1—8, în greutate de treizeci de kilograme, de pe masă, făcu țăndări fereastra cu ramă cu tot, și sări jos pe urmele sincronoscopului… în câteva secunde sala se goli.

În prima clipă de panică, Krivoșein se năpusti după ceilalți, dar se opri la un moment dat și se apropie de reactor. Din cilindru se ridicau bășici mari și dese. Apa se învolbura. În locul luminiscenței calme, în bazin pâlpâia o văpaie verde. Țiparul nu se mai zbătea, dar tijele de grafit lovite de el ieșiseră din lăcașurile lor.

„Apa o să dea în clocot și atunci norul de vapori radioactivi se va răspândi în toată zona. Raționa cu febrilitate Krivoșein. E tot atât de periculos ca și o explozie atomică… Ei, aș putea? Mă tem… Ei, hai odată! La ce dracu-mi folosesc toate experiențele mele dacă mi-e frică? Dar dacă o pățesc ca țiparul?… Ei, drace!”…

(Chiar și acum, după atâta timp, aspirantul Krivoșein simți că-i vine rău. Cum de a putut să se hotărască? Era atât de plin de încredere în el, încât și-a închipuit că nimic nu-l poate atinge? Sau a intrat în funcțiune reflexul motociclistului? Și-a imaginat că se strecoară în goană între două camioane care vin din direcții opuse. Principalul e să nu stai prea mult pe gânduri. Înainte!.. Clipa îmbătătoare a primejdiei, urletul motoarelor și, cu inima bătând năprasnic, te năpustești pe asfaltul care se deschide înaintea ta! Dar nici nu era vorba de o „clipă”. Ar fi putut foarte bine să rămână în bazin în compania țiparului mort.)

L-a cuprins un curaj de motociclist. Rupându-și nasturii, își smulse îmbrăcămintea, își trecu un picior peste balustradă. „Stop! Fii calm, Vaska!” Se întoarse la masa de lucru, își puse mănuși de cauciuc și ochelari special. („Oh, să fi avut acum acvalangul!” îl fulgeră un gând.) Își umplu plămânii cu aer și se aruncă în bazin.

Chiar la o distanță mai mare de reactor apa era caldă. Numără în gând: „O mie unu, o mie doi”… Întorcându-și instinctiv fața, o porni pe plăcile alunecoase către centrul bazinului. „O mie șase”… începu să caute prin apa care bolborosea. Mănușile de cauciuc atingeau ceva, dar nu știa ce, așa că a trebuit totuși să întoarcă privirea. Țiparul, răsucit, într-un ghem de cabluri, atârna ceva mai jos. „O mie zece, o mie unsprezece”… Atent, cu multă grijă, ca să nu smulgă fără voie tijele, trase trupul moale al peștelui. „O mie șaisprezece”… Simți că îl arde. Ar fi vrut să-și retragă mâinile, dar se reținu și scoase încet țiparul din împletitura de cabluri. Ochelarii se dovediră a nu fi chiar atât de ermetici. Firișoare de apă radioactivă se infiltrară până la pleoape, își strânse pleoapele. „O mie douăzeci, o mie douăzeci și unu… L-am scos!” Aurora verde licări, iar tijele alunecară fără zgomot în cilindru. În bazin se făcu deodată întuneric.

„O mie douăzeci și cinci!” Printr-o mișcare bruscă și energică, se apropie de perete, se ridică până la brâu din apă, se apucă de balustradă și sări afară.

O mie treizeci”…

A avut destulă minte să se scuture de apa vătămătoare. Și-a șters bine fața și ochii cu pantalonii. „Numai să nu orbesc înainte de a ajunge”. S-a îmbrăcat cum a putut și s-a năpustit afară din sală.

La ieșire, semnalizatorul de radiație a pornit să urle răgușit. Barierele automate îi tăiară calea. Sări peste bariere și alergă de-a dreptul, pe gazonul proaspăt tuns, spre cămin.

„O mie șaptezeci, o mie șaptezeci și unu”… Măsura mașinal timpul în gând. Înserarea îl ajută să nu întâlnească cunoscuți. Doar lângă împrejmuirea zonei „B” cineva îi strigă din urmă: „Ei, Valea, unde te grăbești?” Se pare că era aspirantul Neciporov. „O mie optzeci, o mie optzeci și unu”… Pielea îl mânca, apoi începură să-l înțepe milioane de ace: sistemul său nervos, devenit extrem de sensibil după experiențele din trecut, îl anunța că protonii și cuantele gamma din nucleele dezagregate bombardează moleculele de albumină în celulele epiteliului, în terminațiile nervilor pielii, străbat pereții vaselor sanguine, rănesc globulele albe și roșii din sânge. „O mie o sută… O mie o sută cinci”… Acum înțepăturile s-au deplasat în mușchi, în stomac, în craniu. În plămâni se ivi o senzație de parcă ar fi tras în piept fumul celui mai tare și ordinar tutun. Asta însemna că sângele împrăștiase prin tot corpul atomii explodați și proteinele sfârtecate!

„O mie două sute cinci… două sute opt… Idiotul de mine, ce naiba am făcut! Două sute doisprezece”… Nu mai avea idei, nu mai avea elan. Îi era teamă. Voia să trăiască. Stomacul fu apucat de spasme, de greață, gura se umplu cu o salivă cu gust de aramă coclită. Lovindu-se, în fugă, de ușa masivă de la intrare, atât de tare încât aceasta trosni, Krivoșein înțelese că i se învârtea capul. Văzu negru înaintea ochilor. „Două sute patruzeci și unu… Oare n-ajung?” Trebuia să urce până la etajul patru. Se plesni cu toată puterea peste obraji și capul i se limpezi.

Odată cu el, în întunericul camerei pătrunse lumina crepusculului. În primele secunde Krivoșein s-a învârtit prin încăpere relaxat și fără nici un sens. Frica, acea frică biologică, nesupusă conștiinței, care-l alungă în vizuină pe animalul rănit, era să-l piardă. Uitase ce trebuie să facă. I se făcu milă de el însuși. O slăbiciune aproape dureroasă îi cuprinse corpul, conștiința îl părăsea. „N-ai decât să mori, tâmpitule”, gândi, indiferent, și simți cum îl cuprinde un acces de furie nemaipomenită împotriva sa. Și furia îl salvă din încurcătură.

Îmbrăcămintea îi era acoperită de pete verzi ca mușchiul de pe coaja copacilor. O aruncă de pe el. În cameră se făcu și mai multă lumină. Picioarele luminau, pe brațe se vedeau firele de păr și conturul venelor. Se repezi în baie și deschise robinetul de la duș. Apa rece țâșni cu zgomot, dezmeticindu-l. Pe covorașul de cauciuc de lângă cadă stropii formară o băltoacă cu reflexe de Smaragd. Apa îl învioră pentru câteva clipe, atât cât îi era necesar să-și adune gândurile și să-și mobilizeze voința.

Ca un adevărat strateg, el comanda acum bătălia pentru viață, care se declanșase în organismul său. Sângele clocotea în toate vasele! Bătăile febrile ale inimii îi băteau în tâmple. Miriade de vase capilare eliminau din fiecare celulă a mușchilor și glandelor moleculele și particulele vătămate; globulele albe le învăluiau fulgerător, le descompuneau în substanțele cele mai simple, le duceau în splină, în plămâni, în ficat, rinichi, intestine, le aruncau spre glandele sudoripare… „Blocați vasele din oase!” ordonă el nervilor, amintindu-și la timp că radioactivitatea se poate localiza în măduva oaselor care produce globulele din sânge.

Au trecut câteva minute. El expira acum aerul radioactiv ca pe un abur ușor luminiscent, scuipa saliva luminiscentă în care se acumulaseră celulele distruse prin iradiere, spăla de pe piele picăturile verzi de sudoare. După o oră excrețiile începură să nu mai fie luminiscente, dar capul tot îl mai înțepa.

A petrecut sub duș vreo trei ore. Înghițea apă, se spăla și elimina din organism tot ce fusese vătămat de radiații. Reveni în cameră, după miezul nopții, clătinându-se din cauza epuizării fizice. Împinse cât mai departe, într-un colț, cârpele luminiscente ale îmbrăcămintei și se trânti pe canapea. Avea o singură dorință: să doarmă!

A doua zi i-a fost tot timpul sete. A intrat în laboratorul radiometric și a plimbat în jurul corpului său un contor Geiger. Aparatul reacționa ca de obicei, semnalând doar rare particule radioactive.

— Ei drăcie, când ai avut timp să slăbești în halul ăsta?! se miră aspirantul Neciporov, întâlnindu-l lângă amfiteatrul unde se țineau cursurile.

„Da, judecând după rezultate, asta a fost, o experiență pe cinste. Aspirantul râse în sinea sa. Am suportat o doză de iradiere mult mai puternică decât cea mortală! Dar, cât privește modul de execuție… Nu, cu asemenea „experiențe” nu merită să te joci. Sunt prea „costisitoare”. Mai bine să procedezi ca el”.

„27 iulie. Dublurile și monștrii s-au înmulțit într-un mod impresionant, continuă aspirantul lectura jurnalului. Pe iepurii normali îi las în parc, iar monștrii îi car, unul câte unul, într-o valijoară de sport, tocmai dincolo de Nipru, la Râpa Roșie.

Și acum, gata. Satisfacția și plăcerea pe care ți-o dă noutatea descoperirii a trecut. Acum mă scârbește această batjocorire a naturii. Deși e vorba doar de un iepuraș, e totuși o ființă vie. Aceste două capete pe un singur gât, cu ochi care se holbează, nedumeriți unii la alții… Brr! Am găsit metoda dirijării sintezei biologice, am experimentat-o și am perfecționat-o. În ultimă instanță, știința creează metode — nu construcții, nici substanțe, nici obiecte uzuale — doar metode de a face toate acestea. Și nici un cercetător nu va scăpa ocazia de a stoarce din metoda sa tot ce se poate stoarce.

Între timp, ieri la cantina institutului a apărut un nou fel de mâncare: „Friptură de iepure de casă cu cartofi noi, 45 kopeici” Hm?! Să fie doar o coincidență? Dar e posibilă și o asemenea aplicare a descoperirii. Să produci iepuri de casă pentru carne, să îmbunătățești rasa… în cazul unei organizări pe scară industrială această producție va fi, desigur, mai avantajoasă decât creșterea obișnuită a vitelor…

Mâine mă întorc la experiențele de sinteză a omului. Metodologia e clară. N-are rost să amân lucrurile. Și totuși, când mă gândesc la asta, simt un gol în stomac. Să mă întorc la sinteza omului… Altceva a fost când dublura mea a apărut de la sine, aproape fără să vreau, cum se întâmplă și în viață, și cu totul altceva e să confecționezi un om în mod conștient, premeditat, ca pe un iepure de casă. De fapt, eu nu va trebui să „reiau” aceste experiențe; ci s-o iau de la început…

Ce fel de ființă o fi omul, de nu pot să lucrez cu el la fel de liniștit cum am lucrat cu iepurii?

Să restabilim proporțiile. În spațiul negru plutește un nor de stele — metagalaxia. În cadrul lui se află un roi de stele — Calea lactee. La periferia ei se găsește Soarele, iar în jurul lui planetele. Pe una din ele, nici cea mai mare, nici cea mică, trăiesc oamenii. Trei miliarde și jumătate. Dacă îi așezi pe toți oamenii în careu, omenirea întreagă poate fi cuprinsă cu privirea din Turnul Eiffel. Dacă îi stivuiești, obții un cub cu latura de un kilometru, atâta tot. Un kilometru cub de materie vie, ceea ce înseamnă o moleculă față de univers… Și ce are a face?

Are, pentru că eu însumi sunt om. Unul din ei. Nici cel mai scund, nici cel mai înalt. Nici cel mai inteligent, nici cel mai prost. Nici primul, nici ultimul. Dar am impresia că sunt cel mai… Și mă simt răspunzător pentru toate…”

Capitolul 10

În grija față de aproapele tău, principalul e să nu sari peste cal.

K. PRUTKOV — inginer: cugetarea nr. 33

„24 iulie. Stau în camera informațională, înconjurat de traductori cu „coiful lui Monomah” pe cap. Îmi scriu jurnalul, pentru că, efectiv, n-am ce face. Săptămâna asta va trebui să și dorm tot aici, în cameră, pe patul pliant.

Stau pe scaun și meditez.

Deci ce este omul?… Forma superioară a materiei vii…

O carcasă din oase tubulare, cocoloașe maleabile de proteine, cuprinzând în ele ceea ce savanții și inginerii se străduiesc să analizeze și să reproducă în scheme logice și modele electronice. Viața, un sistem complex, care acționează fără întrerupere și se află într-o permanentă schimbare, transformare. În fiecare secundă pătrund în el milioane de informații, prin terminațiile nervoase ale ochilor, urechilor, pielii, nasului, limbii, transformându-se în impulsuri electrice. Dacă le intensifici, poți auzi în difuzor zgomotul caracteristic: drr-r… drrr… Rafalele ca de mitralieră ale impulsurilor se ramifică prin nervi, se intensifică sau se suprimă unele pe altele, se însumează, se opresc în celulele memoriei. Creierul, acest computer uriaș, le sortează, le compară cu înregistrările chimice ale programului intern în care este cuprins totul: visuri și dorințe, datorie și țel, instinctul de autoconservare și foamea, dragostea și ura, obiceiurile și cunoștințele, superstițiile și curiozitatea. Pe baza lor elaborează comenzile pentru organele de execuție. Și oamenii vorbesc, aleargă, se sărută, scriu versuri și denunțuri, zboară în Cosmos, se scarpină la ceafă, împușcă, apasă pe butoane, cresc copii, cad pe gânduri…

Dar ce este mai important, care este factorul principal?

În mintea mea începe să se contureze metoda sintezei dirijate a omului. Se poate introduce o informație suplimentară, modificând prin aceasta forma și conținutul omului. Asta se va realiza. Spre asta se tinde. Dar ce informație să introduci? Ce modificări să faci? Să mă iau, de pildă, pe mine. Să presupunem că mașina o să mă sintetizeze. Ce aș vrea să îndrept la persoana mea?

Nu poți s-o spui dintr-odată. M-am obișnuit cu mine. Mă preocupă mult mai mult cei din jurul meu, decât propria-mi persoană… În privința asta, toți suntem la fel. Știm foarte bine ce vrem de la cei din jur. Vrem ca ei să nu ne otrăvească viața. Dar ce vrem de la noi înșine?

Nu există „Caiet de Sarcini” pentru om. Pentru orice aparat există, dar pentru om nu.

Aseară am avut următoarea discuție:

— Spune-mi, Lena, cam ce băiat ai vrea tu să ai?

— Dar… de ce?

— Uite așa, cum ai vrea să fie când va fi mare, de pildă.

— Frumos, sănătos, inteligent, chiar talentat… cinstit și generos. Să fie de statura ta, să zicem… Nu, ceva mai înalt! Aș vrea să devină violonist, iar eu să mă duc la concertele lui, să-l ascult. Aș vrea să semene cu… Ei, doamne, dar ce-ți veni să vorbești despre asemenea lucruri? Nu înțeleg. Te-ai decis să-mi ceri mâna! Da? Ce interesant! Ia-o de la început, după toate regulile. Nu e exclus să fim de acord. Ei?

— M… m… să vezi, am întrebat așa… în general…

— Aha, în general! Fiul ca noțiune abstractă, da?

— Exact.

— Atunci trebuie să discuți această problemă cu o femeie abstractă și nu cu mine!

E uimitor cât de concret percep femeile totul.

De fapt, din tot ce a spus ea, se poate desprinde o însușire: să fie inteligent. Or la asta mă pricep.

Gândirea logică a oamenilor funcționează mult mai prost decât la sistemele electronice. Viteza de prelucrare a informației este mizerabilă: 15–20 puncte pe secundă. De aceea ești nevoit aproape tot timpul să conectezi „liniile de frânare”. Pune-i pe neașteptate unui om o întrebare ceva mai complicată și vei auzi drept răspuns: „Cum?” sau „Poftim?” Asta nu înseamnă că interlocutorul e tare de ureche, ci pur și simplu că, în timp ce repeți întrebarea, el raționează cu febrilitate ce să răspundă. Uneori și acest interval de timp este insuficient și atunci îl auzi spunându-ți: „Mm-m… să vedeți… cum să vă spun… e-e… Cum să vă explic mai bine acest lucru… cert este că”… În cadrul mașinilor, de această treabă se ocupă celulele formate din condensatori și rezistențe etc. Dar mașinile n-au nevoie să amâne răspunsul mai mult de câteva miimi de secundă…

Am să fac o pauză. Să fumez o țigară! Am amorțit stând jos. Să iau puțin aer!

Dimineața seamăn cu un cântec de vioară. Vegetația e plină de prospețime, cerul albastru, aerul pur… Ceva mai încolo, Pașa Pukin, lăcătuș, mare pilangiu și șmecher, se îndreaptă prin parc spre garajul institutului. Își poartă cu bărbăție, pe umerii căzuți, blestemul renumelui său. Ia să fac o încercare cu el:

— Spune-mi, Pașa, ce ceri tu de la viață, într-o dimineață ca asta?

— Valentin Vasilievici! Lăcătușul parcă se așteptase la întrebarea asta. Mă privi plin de entuziasm și cu sinceritate. Dumneavoastră vă pot spune deschis: zece ruble până la leafă! Zău vi le dau înapoi!

Descumpănit de răspunsul său, am scos zece ruble, i le-am dat și, abia după aceea, mi-am adus aminte că Pașa nu și-a plătit datoriile niciodată, nimănui.

— Mulțumesc, Valentin Vasilievici, n-o să uit asta niciodată! Pukin ascunse în grabă banii. Pe fața lui cam buhăită se putea citi regretul că nu ceruse mai mult. Dar dumneavoastră ce cereți de la viață, într-o asemenea dimineață?

— M-m… de fapt… să vezi… hai să zicem… măcar să-mi capăt banii înapoi.

— N-am să vă rămân dator! și Pașa o porni mai departe.

M-da… Cum de mi s-a întâmplat una ca asta? Înseamnă că și eu stau prost cu gândirea logică? Curios! Rețeaua mea nervoasă prelucrează în fiecare secundă o întreagă Niagară de informații. Cu ajutorul ei eu execut cele mai complicate mișcări, pe care nu le poate executa nici o mașină. Dar să judec cu viteză… în concluzie, trebuie să pregătesc și să introduc în „mașina-mamă” informația cu privire la modalitatea de a fi inteligent, de a raționa bine și rapid. Dacă mie nu mi-a dat dumnezeu această însușire, măcar s-o obțin pentru noua dublură. Lasă-l să fie mai inteligent decât mine, poate că așa n-o să mă vâre în nici o încurcătură”.

„3 august. Da, dar ca să introduci în mașină informația, trebuie s-o ai! Or ea nu există.

Acum îmi împart timpul între camera informațională și bibliotecă. Am răsfoit cel puțin o tonă de literatură de specialitate și nimic.

Aș putea să măresc volumul creierului dublurii. Asta n-ar fi greu. Doar sunt de față și văd cum ia naștere creierul. Dar nu există nici o legătură între greutatea creierului și inteligența omului. Creierul lui Anatole France cântărea un kilogram, al lui Turgheniev două kilograme, iar creierul unui cretin a tras la cântar aproape trei kilograme.

S-ar putea mări suprafața scoarței creierului, numărul circumvoluțiunilor. Asta e la fel de ușor. Dar nu există o legătură nici între numărul circumvoluțiunilor și intelect. Mierla are mult mai multe circumvoluțiuni decât ruda noastră apropiată urangutanul. Ce ți-e și cu creierul ăsta de pasăre!

Acum știu de ce e legată inteligența omului. De rapiditatea acțiunilor celulelor nervoase. Asta e foarte limpede. La calculatoarele electronice acțiunea rapidă e de cea mai mare însemnătate. Dacă mașina n-a apucat încă să rezolve problema, în scurtul răstimp în care combustibilul arde în motoarele rachetei ce urmează să-și ia zborul, racheta, în loc să se avânte spre orbită, se prăbușește la pământ.

Majoritatea prostiilor noastre le comitem într-un mod asemănător. Nu reușim să rezolvăm o problemă în răstimpul necesar. Problemele de viață nu sunt mai simple decât cele legate de plecarea rachetei pe orbită. Iar timpul este totdeauna strict limitat. Te apucă groaza când te gândești cât de multe prostii se comit în lumea asta datorită faptului că nu putem prelucra într-o secundă decât douăzeci de date ale informației logice și nu două sute!

Și ce-i cu asta? Există o cantitate uriașă de articole, dări de seamă, monografii privind perfecționarea logicii și accelerarea lucrului mașinilor electronice de calcul (deși rapiditatea lor de acțiune se apropie de 10 milioane de operații pe secundă), dar nimic despre îmbunătățirea logicii și rapiditatea de acțiune a gândirii omenești. După cum e obiceiul, tocmai cizmarul n-are ghete.

Într-un cuvânt, oricât ar fi de trist, dar va trebui să-mi amân proiectul și să aștept vremuri mai bune…”

Aspirantul Krivoșein își frecă îngândurat ceafa. Da, într-adevăr… El nu se gândise la această problemă, nici nu avusese prilejul. Dintr-o bursă de student, nu poți să împrumuți bani și altora. Singurul lucru de care se ocupase, a fost perfecționarea propriei sale memorii. Dar și asta venise, într-un fel, de la sine. Pentru propria-ți perfecționare trebuie să ții minte prea multe lucruri în același timp. Iar atunci, când experiența se termina, informația inutilă stânjenea noile lucrări. A trebuit să-și însușească mecanismul uitării dirijate, să învețe „să șteargă” de pe scoarța cerebrală acele mici amănunte ale noilor cunoștințe, pe care e mai ușor și mai simplu să le gândești din nou decât să le ții minte.

Dar asta este cu totul altceva. La viteza de judecată logică a creierului nu se gândise. Aspirantul se simți stânjenit. Se vârâse atât de mult în biologie, încât a și uitat că apelase la ea în calitate de inginer sistemolog, cu scopul de a găsi, de a descoperi la om posibilități noi… S-ar zice că nu el desfășurase o muncă, ci munca îl târâse pe el? A făcut ceea ce-i venea la îndemână. „Omenirea ar putea să piară datorită faptului că fiecare face ceea ce îi vine mai la îndemână”, a spus o dată Androsiașvili. Extrem de simplu.

„Dar această problemă nu e ușor de abordat. La om, informația este transmisă prin ioni. Or, din partea acestora nu poți obține o activitate atât de rapidă ca a electronilor din mașinile de calcul… Eh, se pare că eu caut să mă justific! Omul știe să rezolve foarte rapid probleme complexe: să se miște, să muncească, să vorbească, iar în privința logicii el are, pur și simplu, prea puțină experiență biologică. Animalele, în procesul evoluției, nu au fost nevoite să gândească. În toate situațiile ele trebuiau „să ia măsuri”: să muște, să urle, să sară, să se furișeze, cu cât mai repede, cu atât mai bine. Alta ar fi fost situația dacă animalele, spre a reuși în lupta lor pentru existență, ar fi trebuit să rezolve sisteme de ecuații, să poarte tratative diplomatice, să facă comerț și să înțeleagă lumea… Ehei, să fii sănătos, ce gândire logică s-ar fi dezvoltat atunci la ele! În aceste chestiuni trebuie să-ți frămânți mintea, să cauți…”

„4 august. Licăritul lămpilor de pe panoul calculatorului TVM-12 s-a liniștit. Asta înseamnă că toată informația despre mine a fost înregistrată în „mașina-mamă”. Unde s-or afla ele acum visurile, defectele de caracter, gândurile mele… În celulele „memoriei magnetice”? În compartimentele cristaloblocului? Ori s-au dizolvat în lichidul auriu din rezervor? Nu știu și, de fapt, nici nu are vreo importanță.

Mâine are loc reproducerea de probă. Doar o încercare și nimic mai mult”.

„5 august. Orele 14 și 5 minute. „Start”! În rezervor, din lichidul de culoarea soarelui a început să se formeze un nou și fantomatic „eu”. Tabloul e același ca și la apariția iepurilor de casă, numai că, odată cu aparatul circulator, în partea superioară a rezervorului ia naștere un cheag neconturat, de culoare cenușie. Din el se formează mai târziu creierul. Creierul pentru a cărui perfecționare nu dispun de informația necesară. Ochiul vede, dar…

Către orele patru, după-amiază, noua dublură s-a materializat, ajungând până la stadiul de opacitate, începură să-i apară și chiloții și maioul…

…Dacă, în urmă cu o jumătate de an, cineva mi-ar fi spus că în programul experiențelor mele vor intra probleme de viață și de moarte, de morală și legislație penală, cu greu l-aș fi crezut și n-aș fi gustat o asemenea glumă. Iar astăzi stau lângă rezervor și mă gândesc: „Din clipă în clipă el o să prindă viață și o să iasă din lichid… Dar pentru ce? Ce am să fac eu cu el?

— Eu am existat și înainte de apariția mea în mașină, mi-a spus prima dublură. Eu eram tu.

Și el a fost nemulțumit de situația sa. Odată cu noua apariție vor începe oare iarăși „deliciile” vieții în comun: disensiunile din cauza Lenei, temerile că vom fi descoperiți, problema canapelei și a patului pliant… Nu asta așteptam de la o nouă experiență. Voiam să realizez o sinteză dirijată a omului. Acum nu fac decât o încercare. Încercarea a reușit. Mașina a început să mă reproducă pe mine. Trebuia să merg mai departe.

Dar dacă-l dizolv prin comanda „Nu!” Asta înseamnă moarte? Iertați-mă, moartea cui? A mea? Nu, eu trăiesc. A dublurii din rezervor? Dar el nu există încă…

Oare experiențele mele nu sunt pasibile de pedeapsă, conform legilor? Pe de altă parte, dacă în cadrul fiecărei experiențe, am să fac dubluri de ale mele, oare nu înseamnă asta abuz în exercitarea îndatoririlor de serviciu? Dublura-aspirant are dreptate. E într-adevăr o treabă dată naibii!

Se pare că toate se datoresc lipsei mele de fermitate, de hotărâre. În lumea contemporană oamenii, în numele ideilor și al țelurilor lor politice, merg ei înșiși și trimit și pe alții să ucidă și să moară. Există idei și țeluri care justifică o asemenea atitudine. Și eu am o idee mare și un țel măreț: să creez metoda care să-l facă pe om, societatea omenească mai bună. De dragul acestei idei, dacă va trebui, n-am să mă cruț. Și atunci de ce mă tem să dau comanda „Nu!”, în interesul muncii mele? Dacă m-am apucat de o treabă ca asta, trebuie să fiu mai dur. Cu atât mai mult cu cât nu e vorba, totuși, de moarte. Moartea înseamnă dispariția informației despre om. Dar în „mașina-mamă” informația nu dispare, ci doar trece dintr-o formă (impulsuri electrice) în alta, în om. Oricând, la prima comandă, pot să realizez o dublură nouă…

M-am tot gândit, până când furtunurile, care se întind de la rezervor în toate părțile, au început să se contracte ritmic, absorbind lichid în plus. Atunci mi-am pus „coiful” și i-am poruncit mașinii: „Nu!” Este foarte neplăcut să vezi una ca asta. A fost un om și s-a dizolvat. Nici acum nu pot să-mi vin în fire… Nu-i nimic, băiete, nu te grăbi. Am să te construiesc în așa fel, încât să-ți fie mai mare dragul. E adevărat, nu pot să-ți adaug mai multă minte decât am eu, dar am să-ți dau o înfățișare de n-o să-ți vină să crezi. Tu, ca și mine, ai numeroase defecte: picioarele puțin cam strâmbe, coapsele prea late și prea groase, spatele adus, trunchiul ca un ciot de copac, o groază de păr inutil pe picioare, pe piept și pe spate, ca să nu mai vorbim de urechile cam depărtate, de falca ce dă obrazului înfățișarea unui executant tembel, de fruntea, nasul… Nu, să fim autocritici. Înfățișarea mea nu face două parale!”

„6 august. A doua încercare. Cu fiecare ceas e tot mai greu! Astăzi mă pregătisem ca, dintr-un foc, să îndrept aspectul exterior al noii dubluri, și m-am făcut de râs în așa hal, încât mi-e și rușine să-mi aduc aminte.

Am început experiența știind cu precizie ce anume „nu ține” în înfățișarea mea (la drept vorbind, nimic nu ține, dacă pot să modific). Dar ce „ține” oare? În experiențele cu iepuri luam drept criteriu tot ce-mi trecea prin cap. Dar omul nu e iepure. Deși se spune: unde e un cap, e bine, unde sunt două, e și mai bine, nimeni n-a înțeles-o în sens biologic.

Când, după comanda „Start!”, a apărut chipul noii dubluri și mușchii liliachii, semistrăvezii ai abdomenului au prins să se acopere cu un strat galben de grăsime, am dat comanda „Nu!” Mașina, supunându-se, a dizolvat țesutul adipos, acolo unde îi cerusem eu: pe burtă și pe lângă gât. Pe spate și pe laturi grăsimea a rămas…

N-am observat de la început lucrul acesta, întrucât mă apucasem să-i îndrept fața. Cu ajutorul imaginației. I-am imprimat frunții trăsături de noblețe. Dar când l-am privit dintr-o parte m-am îngrozit: craniul i se teșise la ceafă! Și chiar forma frunții contrazicea evident restul feței.

Într-un cuvânt, m-am pierdut cu firea. Mașina a recepționat, pe bună dreptate, atitudinea mea ca un „Nu!” categoric și a dizolvat totul.

Eram în impas. Acel „ce” pe care-l urmăream era, fără îndoială, frumusețea corpului omenesc.

Există modele clasice. Dar… ca în două ore de sinteză să transformi dublura într-un bărbat cu înfățișare frumoasă, având formele, perfecte ale modelelor antichității, era o problemă care depășește posibilitățile nu numai ale unui individ nepregătit ca mine, ci chiar ale celui mai calificat sculptor din Uniunea artiștilor plastici! Singura speranță e faptul că mașina memorizează toate modificările aduse dublurii.

Atunci am comandat încă o dată „Start!” Da, „mașina-mamă” memorează totul. Dublura păstrase toate corectivele mele de diletant. Puteam face atâtea ședințe câte or fi fost necesare.

În ședința din ziua aceea am înlăturat definitiv grăsimea excesivă de pe corpul dublurii. Burta îi dispăru, se profilă talia, gâtul căpătă contururi precise… Pentru început e de ajuns. „Stop!” Totul se dizolvă, iar eu am dat fuga la biblioteca orășenească.

Acum răsfoiesc Atlasul de anatomie plastică al profesorului G. Ghițescu (mai am ca rezervă încă patru volume, bogat ilustrare, despre arta Renașterii). Mă inițiez în tainele proporțiilor corpului uman. Îi aleg dublurii înfățișarea, ca și cum aș alege un costum. Canoanele lui Leonardo da Vinci, Canoanele lui Dürer, proporțiile lui Schmidt-Frietsch… Am aflat cu această ocazie că la un bărbat proporțional construit fesele sunt plasate exact la jumătatea staturii. Cine ar fi crezut!

Doamne, iată cu ce trebuie să se ocupe un biet inginer!

Iau drept model pe Hercule al lui Farnese, mai ales pentru că este înfățișat în Atlas din toate părțile”.

„14 august. Douăsprezece încercări și tot n-a ieșit ce trebuie. Totul e vulgar, de prost gust. Ba un picior iese mai scurt decât celălalt, ba mâinile sunt de lungimi diferite. Cred că e mai bine să proiectez dublura după proporțiile lui Adam al lui Dürer”.

„20 august. Proporțiile sunt bune. Dar cu fața e jale. Un mulaj fără ochi, cu trăsăturile lui Krivoșein. În locul părului, ondulații de marmură, de culoare roșcată. Într-un cuvânt, astăzi am rostit cel de al douăzeci și unulea „Nu!”

Un glas precaut și neîncrezător din mine mă tot întreabă: „Oare, asta-i ceea ce vrei să realizezi? Metoda pe care o elaborezi acum, este metoda aceea pe care o cauți?”

După părerea mea, da. În orice caz, e un pas înainte. Deocamdată introduc pentru sinteza omului numai informația de calitate superioară despre corpul său. Dar în același mod poate fi introdusă în „mașina-mamă” (cu timpul o să reușim s-o facem) orice informație acumulată de omenire, privind cele mai bune calități umane și pot fi creați nu numai oameni frumoși și puternici din punct de vedere fizic, ci și frumoși și puternici prin calitățile lor intelectuale și morale. De obicei, la oameni, binele este amestecat cu răul. Unul e inteligent, dar are o fire slabă, altul are o voință puternică, dar din prostie sau din ignoranță o folosește pentru tot felul de fleacuri, iar un al treilea e și deștept, și ferm, și bun, dar are o sănătate șubredă…

După noua metodă se va putea înlătura tot ce e rău și sintetiza în om numai cele mai bune calități umane.

„Un cavaler sintetic neînfricat și fără pată” asta sună, probabil îngrozitor. Dar, la urma urmei, care-i diferența între sintetic și natural? Principalul e să fie cât mai mulți, pentru că sunt foarte puțini astfel de „cavaleri”. Eu personal îi cunosc doar din cărți și din filme. Iar ei sunt foarte necesari în viață. Se va găsi pentru fiecare și un loc de muncă. Și fiecare din ei poate influența treburile din lume, ca ele să meargă mai bine”.

„28 august. Am reușit! Eh, cârpaci nenorociți, voi cei care încercați cu pensula sau dalta să reproduceți prin materie moartă frumusețea și forța omului viu! Iată „pensula” mea: mașina chimico-electronică, prelungirea creierului meu, a imaginației mele. Și eu — inginer, nu artist! — fără să pun mâna, doar cu efortul gândirii, reproduc frumusețea vie prin materie vie.

Și proporțiile exacte și pline de grație ale lui Adam de Dürer și musculatura sculpturală a lui Hercule… Și un chip frumos… încă două-trei ajustări — și gata”.

„1 septembrie, prima zi din calendar! Plec chiar acum la laborator. Pantaloni pentru el am, cămașă am, pantofi am. În valiză cu ele! Dar să nu uit aparatul de filmat. Am să filmez apariția pe lume a unei dubluri admirabile. Savurez dinainte impresia zguduitoare pe care o va produce într-o zi asupra minților omenești proiectarea acestui film de amator!

Am să ajung imediat, am să-mi pun „coiful lui Monomah” și am să comand în minte:… Nu, la dracu! Am să spun cu o voce puternică și frumoasă, precum cea cu care odinioară, într-o situație asemănătoare, a vorbit dumnezeu Savaot:

— Dă-i drumul! Apari pe lume, dublură Adam Hercule Krivoșein!

„Și dumnezeu văzu că totul a ieșit bine”…

Desigur, eu nu sunt dumnezeu. Eu am creat pe om într-o lună, pe când el a scos-o la capăt într-o zi de muncă cu program redus, într-o sâmbătă. Dar ce, parcă aia a fost treabă?”

Capitolul 11

Să disprețuiești — bravând — judecata oamenilor nu e greu, dar să disprețuiești propria-ți judecată e cu neputință.

A. S. PUȘKIN (Dintr-o scrisoare către P. Vlazemski)

Următoarea însemnare din jurnal îl uimi pe aspirantul Krivoșein prin scrisul neregulat, parcă schimbat chiar.

„6 septembrie. Dar, eu n-am vrut… N-am vrut așa ceva! Îmi vine să strig: nu am dorit asta! M-am străduit să iasă totul bine… Fără cârpăceală și greșeli. De aceea n-am dormit nopți întregi. Stăteam cu ochii închiși, îmi imaginam în toate amănuntele corpul lui Hercule, apoi al lui Adam, îmi precizam ce corective trebuie să-i aduc dublurii.

N-am putut să rezolv totul într-o singură ședință. N-am putut și pace! De aceea am și dizolvat de fiecare dată ceea ce a rezultat… Doar nu era să dau naștere unui schilod, cu mâini și picioare de diferite lungimi. Și nici nu mi-a trecut prin minte că la fiecare dizolvare eu mă ucid pe mine. De unde era să știu asta?!

…De îndată ce lichidul a conturat capul și umerii lui, dublura s-a apucat cu mâinile-i puternice de marginea rezervorului, a sărit afară — eu tocmai declanșam aparatul de filmat, imortalizam clipa istorică a apariției omului din mașină — și a căzut în fața mea pe linoleum, plângând cu sughițuri. M-am repezit la el:

— Ce-i cu tine?

Cu mâini lipicioase îmi cuprinse picioarele, se freca cu capul de ele, îmi săruta mâinile, pe când încercam să-l ridic:

— Nu mă omorî! Nu mă mai omorî. Valea, dragule, iubitule! Doar eu sunt tu… Atunci de ce mă omori, oooh! Nu trebuie! De douăzeci și cinci de ori… de douăzeci și cinci de ori m-ai omorât, o-oo-o! mugea el și se tăvălea pe jos.

Dar eu nu știusem. Eu nu puteam să știu că, la fiecare nouă încercare, conștiința lui reînvia! El înțelegea că eu îl refac, îi croiesc din nou corpul, îl sucesc cum vreau, dar nu putea să facă nimic. Și în urma comenzii mele „Stop!”, la început se dizolva corpul lui, apoi se stingea conștiința… De ce nu mi-a spus idiotul acela artificial că conștiința începe să funcționeze înainte de apariția corpului?!”

— Ei, drăcie! mormăi descumpănit aspirantul. Într-adevăr, creierul trebuie să intre ultimul în acțiune… Ia stai, când a fost asta? El întoarse filele, se uită la dată și oftă cu o oarecare ușurare. Nu, el nu-i vinovat. În august și septembrie încă nu putea să-i comunice nimic. Încă nu înțelegea nici el. Dacă ar fi condus el această experiență, ar fi greșit exact la fel.

„…Și a rezultat un om cu o conformație clasică, cu o înfățișare frumoasă, dar cu psihicul frânt, de sclav asuprit. „Cavaler neînfricat și fără pată”…

Acum n-ai decât să dai din colț în colț, lepădătură, să cauți vinovații. N-am știut, m-am străduit! Oare te-ai străduit doar? Oare n-a fost și amorul tău propriu în joc? Nu te-ai simțit ca un dumnezeu ce șade deasupra norilor, într-un fotoliu de piele cu număr de inventar, un dumnezeu, de ale cărui gânduri și comenzi, atât de șovăitoare, depindea apariția sau dizolvarea omului! A fi sau a nu fi. Oare nu te încerca o desfătare intelectuală neobișnuită atunci când, iară și iară, îi dădeai „mașinii-mamă” comenzile „Start!”, „Nu e bine!”, „Stop!”?

…El a încercat chiar de la început să scape din laborator, să fugă. Abia l-am convins să se spele și să se îmbrace. Tremura tot. Nici nu putea fi vorba să lucreze împreună cu mine în laborator.

A locuit la mine cinci zile, cinci zile îngrozitoare. Eu tot speram că o să-și vină în fire, o să se refacă… Da de unde! El are trup sănătos, știe tot, ține minte totul. „Mașina-mamă” a introdus în el, cu multă conștiinciozitate, informația mea, cunoștințele mele, memoria mea… Dar toate erau stăpânite de frica celor trăite, o frică care nu se supunea nici voinței, nici gândurilor lui. Din cauza aducerilor-aminte, părul i-a albit chiar din prima zi.

Față de mine încerca un sentiment de groază pe care nu reușea să și-l înfrângă. Când mă înapoiam acasă, sărea deodată în picioare și lua o figură smerită. Spatele lui de gladiator se încovoia, brațele cu mușchi puternici și proeminenți atârnau relaxate, și toată făptura lui căuta parcă să pară mai mică. Iar ochii… O, ochii aceia! Mă priveau rugători, de parcă ar fi fost ai unei ființe încolțite care cere îndurare. Mă cuprindea un sentiment de teamă și mă simțeam stânjenit. Niciodată n-am văzut un om care să privească astfel.

Iar azi noapte, pe la orele patru… Nu știu nici eu de ce m-am trezit. În tavan bătea o lumină cenușie, palidă, de la felinarele de iluminat cu gaze. Adam se aplecase deasupra mea, ținând o greutate în mână. Am văzut limpede cum mușchii brațului drept i s-au încordat pentru a lovi. Câteva secunde ne-am privit încremeniți unul pe altul. Apoi el a râs nervos și s-a îndepărtat, târșâindu-și picioarele goale pe parchet.

M-am așezat pe canapea și am aprins lumina. El s-a ghemuit pe podea, lângă șifonier, vârându-și capul între genunchi. Umerii ca și greutatea pe care o ținea în mână tremurau.

— Ce-ai făcut? l-am întrebat cu răutate. Dacă te-ai pregătit, trebuie să lovești. Sufletul tău s-ar fi ușurat și s-ar fi liniștit.

— Nu pot să uit, mormăi el cu vocea-i baritonală, printre sughițuri convulsive de plâns. Înțelegi? Nu pot să uit cum m-ai omorât de… douăzeci și cinci de ori!

Am tras sertarul de la birou, am scos de acolo buletinul de identitate, diploma de inginer, banii pe care-i mai aveam și l-am zgâlțâit de umeri:

— Ridică-te în picioare! Îmbracă-te și pleacă. Pleacă undeva, angajează-te, lucrează, trăiește-ți viața. În doi n-o să putem face nimic. Nici tu n-o să ai liniște, nici eu… Nu sunt vinovat! La naiba, ești în stare să înțelegi sau nu că n-am știut ce se întâmplă?! Omul se poate naște monstru sau bolnav sufletește, sau poate ajunge așa după o boală, după un accident. În cazul acesta n-ai pe cine să învinovățești, n-ai cui să-i zdrobești capul, pentru că tu ești eu — înțelegi?!

El se întoarse spre perete tremurând. Asta m-a dezmeticit.

— Iartă-mă. Ia actele mele. Eu am să mă descurc. Uite, vezi — spunând astea am deschis buletinul de identitate — în fotografie tu semeni chiar mai mult cu mine decât eu însumi… Fotograful s-a străduit și el, probabil, să perfecționeze fizionomia mea. Ia banii, geamantanul, hainele și ia-ți zborul. Ai să trăiești singur, liber, ai să muncești și, poate, ai să-ți revii.

Acum două ora a plecat. Ne-am înțeles să-mi scrie de acolo, de unde va găsi de lucru. Dar n-o să-mi scrie…

În orice caz, e bine că a încercat să mă omoare, înseamnă că se simțea înjosit. Deci nu-i un sclav. Poate că o să-și revină cu totul.

Acum stau… Capul mi-e gol. N-am nici o idee. Trebuie s-o iau de la început… O, natură, și totuși, ce ticăloasă ești!.. Cum îți mai place să râzi de planurile noastre! Ne ispitești, apoi…

Lasă! Las-o baltă! Degeaba cauți vinovați. Natura n-are nici un amestec. Ea participă la munca ta doar la un nivel elementar. Restul îți aparține, nu te mai fofila.

Ceasul deșteptător începe să sune. Șapte și un sfert. E timpul să mă scol, să mă spăl, să mă bărbieresc și să mă duc la lucru… Deasupra caselor e un soare încețoșat, iar cerul e învăluit într-o perdea de fum, murdară ca o zdreanță. Vântul stârnește praful, scutură copacii, bate în ușa de la balcon. Jos, lângă casă, troleibuzul îi culege pe oameni din stație. Se adună din nou alții, cu aceeași expresie pe față: nu cumva să întârzie de la lucru!

Și eu trebuie să mă duc la lucru. Am să ajung în curând la laborator, am să trec în jurnal rezultatele experienței nereușite și am să mă consolez cu adevăruri răsuflate: „Omul din greșeli învață”, „În știință nu există căi bătătorite”… Am să mă apuc apoi de experiența următoare. Și din nou am să greșesc, am să schilodesc nu modele, ci oameni… Sunt un cretin visător, încântat de propria lui persoană și înarmat cu tehnica cea mai modernă!

Vântul scutură copacii… Am trăit de toate. Zile de căutări și descoperiri, seri de frământări și griji, nopți de visare… Dar iată că a sosit și dimineața senină și rece, mai înțeleaptă decât seara. O dimineață necruțătoare! Probabil că în astfel de ceasuri pline de luciditate, femeile, după ce s-au gândit toată noaptea la copilul pe care-l purtau în pântece, se duc să-și provoace avort. Și eu am avortat un făt nereușit… Am visat, am dorit fericirea oamenilor, dar am creat până acum doi nenorociți. N-am s-o scot la capăt cu această muncă. Sunt slab, prost — o nulitate. Trebuie să mă apuc de o muncă mediocră — după puterile mele — după aceea să public un articol despre ea, să elaborez o disertație, și totul va fi în regulă.

Vântul scutură copacii. Vântul scutură copacii mereu…

În apartamentul vecin cineva a pus discul cu „Recviemul” de Mozart. Vecinul meu, docentul Priscepo, caută să se integreze încă de dimineață în atmosfera matematicii. „Recvi… Recviem”!.. Pe o asemenea muzică e bine să te împuști. Nimeni n-ar da nici o atenție împușcăturii.

Vântul scutură copacii…

Ce-am reușit să fac? Și doar au existat destule îndoieli, apoi nici măcar îndoieli, ci cunoștințe. Am știut că orice modificare adusă de mine rămâne în el, că „mașina-mamă” ține minte totul. N-am dat nici o importanță acestui fapt. De ce?

…Mi-a trecut prin minte un gând — pe care, ca să nu-mi fie rușine, nici nu l-am exprimat în cuvinte — sau poate un sentiment călduț de siguranță: doar nu sunt eu ăsta. Asta nu mi se întâmplă mie… Și încă ceva — un sentiment de impunitate: am să fac ce vreau și n-o să mi se întâmple nimic…

N-ai să te împuști, lepădătură! N-ai să-ți faci nici un rău! Ai să trăiești până la vârsta pensiei și o să mai ai tupeul să-ți dai viața drept exemplu…

Vântul scutură copacii. Troleibuzul culege oamenii din stație…

Nu vreau să mă duc la lucru”.

„20 septembrie. Asfalt cenușiu. Nori cenușii. Motocicleta înghite kilometrii cu nesaț. Un puști a rămas încremenit la marginea șoselei. Din atitudinea lui se vede că în această clipă a luat o hotărâre de nezdruncinat: Când voi fi mare, am să mă fac motociclist pe o motocicletă roșie! Fă-te motociclist, puștiule, numai cercetător să nu te faci…

Accelerez tot mai mult. Acul kilometrajului a trecut de nouăzeci. Vântul mă plesnește din plin peste obraji. În față a apărut o autobasculantă. Gonește, bineînțeles, drept pe mijlocul drumului, ocupând chiar și partea stângă. Aceste canalii, șoferii de pe basculante, nu-i consideră oameni pe motocicliști. Caută să-i împingă în margine. Ei bine, n-am să-i fac pe plac!

Nu, nu m-am zdrobit de el. Sunt viu. Trăiesc. Stau și scriu cum goneam astăzi, cu ochi sticloși, nu se știe unde și pentru ce. Trebuie să mai notez ceva… Autobasculanta, în ultima clipă, a tras brusc spre dreapta. Am văzut prin oglinda retrovizoare că șoferul a sărit în mijlocul drumului, agitând pumnii în urma mea.

De fapt, chiar dacă m-aș fi făcut praf, ce importanță avea? Mai există un Krivoșein de rezervă, la Moscova… Nu mai pot, mi-e silă de toți și de toate. Și mai ales de mine.

…Cum tremura, cum îmi îmbrățișa picioarele, acel puternic și frumos „alter ego”! Și când te gândești că aș fi putut să-mi dau seama și să preîntâmpin totul! Da, aș fi putut! Dar mi-am zis că o să meargă și așa. Ce atâtea fasoane! Doar el nu eram eu.

Și totul a fost atât de interesant, de bine, de frumos. Visam și discutam, ne îngrijeam de bunăstarea și fericirea oamenilor, făceam jurăminte… Ce rușine! Iar în munca propriu-zisă, am neglijat faptul că dau naștere unui om. La toate m-am gândit: la forme grațioase, la conținutul intelectual, dar că s-ar putea să-l doară sau să-i fie frică nici prin cap nu mi-a trecut. Am încropit la repezeală o „fundamentare”, cum că în cadrul experienței nu există moarte informațională, și gata. Dar moartea a existat, ca un act de violență asupra lui.

Dar cum de s-a întâmplat? Cum de s-a întâmplat?

Pietrele kilometrice vopsite în alb, de-a lungul șoselei, reflectă zgomotul motorului. Cum de s-a întâmplat? Acul vitezometrului arată o sută zece. Dungile, de un verde cenușiu, o alternanță de pământ și copaci, zboară pe lângă mine. Cu o asemenea viteză aș fi putut scăpa de urmărire, aș fi putut salva pe cineva, sosind la vreme. Dar eu nu am de cine să fug, n-am pe cine să salvez. Am avut pe cine salva, dar trebuia să gândesc cinstit, nu să răsucesc minerul accelerației. Să gândești cinstit…

Pot învinge diferite culmi ale forțelor naturii — și prin efortul gândirii și prin cel al mușchilor. Asta-i adevărul! Cu forțele naturii lucrurile sunt clare. Ele pot fi învinse. Dar cum să te învingi pe tine însuți?

Chiar acum am răsfoit jurnalul și mi s-a făcut de-a dreptul frică. Cât de ticăloasă e judecata mea! De pildă, într-un loc cugetam că nenorocirile care se abat asupra oamenilor se datoresc lipsei lor de principialitate, faptului că mulți își spun că „nu e treaba lor”, iar după numai câteva pagini îmi justific, cu multă abilitate, propria-mi atitudine, de ce stau deoparte, de ce nu vreau să mă pun rău cu Harri Hilobok; n-are decât să-și susțină teza de doctorat… Sau mă gândesc cum să procedez ca descoperirea să aibă urmări folositoare pentru om, pentru ca să mă surprind, apoi, făcând apel la cruzime, referindu-mă la omorurile din lume… Mă cobor (sau ne coborâm împreună, eu și cu dublura care e aspirant, tot una e) până la nivelul unui inginer de rând, căruia îi vine greu și care nu e obișnuit să desfășoare o asemenea muncă. De fapt, îmi pregătesc o asigurare morală pentru cazul când n-aș reuși. Iar atunci când obțin primele succese, mă asemuiesc cu Dumnezeu… Și toate le-am scris cu deplină sinceritate. N-am sesizat nici un fel de contradicții.

N-am sesizat? N-am vrut să sesizez! E mai plăcut și mai comod să apari în toată splendoarea, să te minți pe tine însuți din toată inima, să-ți adaptezi ideile și faptele la propriul confort sufletesc. Reiese deci că, de fapt, eu nu m-am gândit la omenire, ci doar la mine? Reiese că această muncă, dacă ar fi s-o apreciez nu din punct de vedere științific, ci moral, a fost doar o fanfaronadă, ceva mai deosebită, ieșită din comun? Și atunci, când să te mai îngrijești de cine știe ce modele experimentale?

Ce fel de om ești tu, Krivoșein?”

„22 septembrie. Nu lucrez. Nu pot să lucrez acum… Astăzi am fost cu motocicleta la Berdicev. Nu știu nici eu de ce. Cu acest prilej, am înțeles sensul frazei misterioase pe care au emis-o într-o zi automatele de imprimare. Douăzeci și șase de copeici reprezintă costul a cinci litri de benzină și a două sute de grame de ulei — exact cât îmi trebuie ca să ajungă de la Berdicev la Dneprovsk… Am dezvăluit încă o „taină”!

Pe unde o fi acum Adam, încotro o fi plecat?

…Și făptura aceea pe care mașina a încercat s-o construiască imediat după prima dublură, aceea care era pe jumătate Lena, pe jumătate eu… Și ea a trecut probabil prin groaza morții, atunci când noi am ordonat „mașinii-mame” s-o dizolve? Și tata… Ei drace! De ce mă gândesc la toate astea?

Tata… Ultimul cazac din neamul Krivoșeinilor. După datini, străbunii mei se trag din cazacii din Zaporojie. Odinioară, probabil că o fi trăit un cazac aprig căruia i-a fost vătămat gâtul în luptă. De-acolo i-o fi venit și numele de Krivoșein[3], lui și întregului său neam. Când împărăteasa Ecaterina i-a împrăștiat pe cazaci, s-au mutat dincolo de Volga.

Tata a luat parte la toate revoluțiile, iar în timpul războiului civil a luptat în detașamentul lui Ceapaev.

Eu m-am bătut pentru ultima oară cu vreo optsprezece ani în urmă. Și nici atunci până la victorie, ci doar până când a sunat clopoțelul, chemându-ne la lecție. Toate actele mele de curaj se rezumă la triplări, la depășirea cu motocicleta a unui vehicul, în timp ce altul vine din sens opus.

Nu mi-e frică, tată, nici de sânge, nici de moarte. Numai că învățătura ta nu mi-a folosit. Acum revoluția se continuă cu alte mijloace, prin descoperiri și invenții — arme mai serioase decât săbiile. Și mi-e teamă, tată, să nu greșesc…

Minți! Minți! Iar cochetezi cu tine însuți, fanfaronule, lepădătură! O înclinație de neînvins spre fanfaronadă… Ah, ce frumos e scris: „Și mi-e teamă, tată, să nu greșesc”… Și despre revoluție la fel. Să nu mai îndrăznești să scrii despre asta!

Ai intenționat să sintetizezi în oameni (în oameni, și nu în dubluri artificiale!) noblețea sufletească pe care tu n-o ai, frumusețea care-ți lipsește, fermitatea de care nu dispui, sacrificiul de sine de care n-ai habar.

Ești dintr-o familie de oameni cumsecade. Strămoșii tăi au știut și să muncească și să-și apere cauza, lovindu-i pe ticăloși, când cu pumnul, când cu arma… Dar tu ce ești? Ai luat apărare dreptății? Ah, n-ai avut ocazia! Dar nu cumva ai evitat — cuminte, și multă grijă — asemenea ocazii? Ce, n-ai chef să-ți aduci aminte?

Tocmai asta e, că mă tem de toate, de viață, de oameni… Chiar și pe Lena o iubesc cu teamă. Mi-e teamă să mi-o apropii, dar mi-e și teamă să n-o pierd. Și, doamne ferește, nu vreau copii. Copiii îți complică viața…

Îmi tăinuiesc descoperirea. Dar nu de teamă că n-am să pot impune o justă folosire a ei. Și de fapt asta e realitatea. N-am să pot… Sunt un om slab. Din specia aceia de oameni slabi și inteligenți, care mai bine n-ar fi fost deștepți. Pentru că mintea le e dată doar ca să înțeleagă mai bine decăderea și neputința lor…”

Aspirantul Krivoșein își aprinse o țigară, începu să se preumble nervos prin cameră. Îi venea greu să citească aceste însemnări, pentru că se vorbea și despre el acolo. Oftă adânc și reveni la masă.

„… Fii calm, Krivoșein. Fii calm. Altfel ajungi la isterie și, totuși, tu trebuie să muncești… Nu e încă totul pierdut… Nu ești o canalie chiar atât de mare, încât să te ia dracu imediat.

Aș putea să mă privesc și într-o lumină mai favorabilă: Eu n-am folosit această descoperire ca să obțin un succes personal și n-am s-o fac nici de acum încolo. Am muncit din plin, n-am tras chiulul. Acum cunosc bine miezul problemei, esența lucrurilor. Așa că nu sunt mai rău decât alții. Am greșit. Dar cine nu greșește?

Da, dar, în munca noastră, nu poți judeca după principiul: sunt mai rău, sau sunt mai bun decât alții. Alții se ocupă de cercetarea cristalelor, de colaborarea mașinilor. Ei își cunosc bine munca și asta e de ajuns. Trăsăturile negative ale caracterului lor le fac viața amară numai lor, apoi tovarășilor de muncă din laborator și rudelor apropiate. În ce mă privește e cu totul altceva. Pentru a-l face pe Om, nu e de ajuns să știi, nu e de ajuns să ai experiență de cercetător, să „răsucești cu pricepere manivelele”. Trebuie să fii tu însuți Om. Nu se pune problema de a fi mai bun sau mai rău decât alții, ci trebuie să fii, cu adevărat, un caracter neînfricat și fără pată.

Aș vrea și eu să fiu așa, numai că nu știu cum. Nu posed o asemenea informație…

Înseamnă că munca pe care mi-am asumat-o e peste puterile mele?”

„8 octombrie. În parcul nostru domnește toamna, cu nuanțe galbene și roșii, iar eu nu pot lucra. Parcul e plin de frunze veștede. Chiar o ploaie, cât de mică, face zgomot când cade pe covorul de frunze, și în văzduh se răspândește mirosul ca de cafea al putregaiului. Nu pot lucra…

Poate că nici nu e nevoie de toate astea? O bună ereditate, o educație de calitate în spiritul muncii, condiții igienice de viață… N-au decât să se reproducă oamenii inteligenți, ei înșiși pe sine. Să facă mai mulți copii, care să le moștenească calitățile. O să-i poată hrăni. Le ajunge salariul. Doar sunt oameni inteligenți. Și îi pot educa, pentru că sunt oameni inteligenți… Și nu va fi nevoie de nici un fel de mașini…

Astăzi mi-a telefonat Harri Hilobok. În cadrul institutului se organizează o expoziție permanentă cu tema „Succesele sistemologiei sovietice”. Se înțelege că el e responsabilul.

— Nu-mi dai nimic, Valentin Vasilievici?

— Nu.

— Păi de ce? Uite, sectorul lui Ippolit Illarionovici Voltamperov prezintă trei exponate. Și alte sectoare și laboratoare expun multe lucrări. Ar trebui măcar un exponat din partea voastră. Oare, chiar n-aveți nimic până acum?

— Nu. Cum stați cu execuția investigatorilor biologici, Harri Haritonovici?

— Eh, Valentin Vasilievici, ce contează un sistem în comparație cu întreaga sistemologie, he-he! O să-l facem, cum să nu! Dar deocamdată, vă dați singur seama, am aruncat toate forțele în lupta pentru aranjarea standurilor expoziției, a machetelor, a panourilor demonstrative, pentru întocmirea legendei în trei limbi. Ce vrei? Mi-e capul calendar. Și laboratorul e supraaglomerat, atelierele la fel. Dar dacă la dumneata, Valentin Vasilievici, se ivește ceva pentru expoziție… Se aranjează imediat…

Era cât pe-aci să-i spun că am nevoie tocmai de bioinvestigatori ca să pot ferici expoziția cu exponatul meu (Lasă-l să-l facă, și vedem noi pe urmă cum ne descurcăm.) Dar m-am abținut. Mereu faci pe șmecherul, Krivoșein!

Exponatele mele s-au răspândit în lumea largă. Unul își încearcă forțele în biologie la Moscova. Altele ronțăie iarbă și varză prin grădinile de zarzavat. Iar un altul a întins-o nu se știe unde…

Ce ar fi să expun „mașina-mamă”, ca să provoc un șoc în rândurile academicienilor și a opiniei publice științifice? Să produc cu titlu de demonstrație iepuri de casă cu două capete și cu șase lăbuțe — câte două exemplare pe oră… Ce vâlvă ar fi!

Nu, frate! Acest agregat creează oameni. Și nu poți face abstracție de acest lucru”.

Capitolul 12

…Sufletul lui Semion Zanovici, după întâmplarea din pădure, a fost cuprins de sfială, iar el a devenit grijuliu și atent, ca un câine care a scăpat de sub roți.

A. N. TOLSTOI: Pățaniile lui Nevzorov sau Ibikus

„11 octombrie. Repet experiențele de sinteză dirijată a iepurilor de casă… Doar așa, ca mecanismele să nu stea nefolosite. Înregistrez totul pe peliculă cu ajutorul aparatului de filmat. O să am un document filmat. Cetățeni, prezentați documentele filmate!”

„13 octombrie. Am inventat o metodă de a distruge, sigur și rapid, informația biologică din „mașina-mamă”. Ar putea fi numită „radiere electrică”. Introduc în blocul de cristal și în TVM-12 tensiunea de la generatorul de zgomote și peste 15–20 minute mașina uită totul despre iepuri. Dacă aș fi avut la dispoziție această metodă mai înainte, în locul comenzii: „Stop!”, l-aș fi nimicit de fiecare dată pe Adam definitiv și irevocabil. Numai că nu știu dacă acest lucru ar fi fost mai plăcut pentru el…

Toamna scutură frunzele, răcește aerul. Doar eu bat pasul pe loc. Nu mă pot apuca din nou de experiențe serioase. N-am curajul necesar. Sunt dezorientat…

Eh, uite ce-i, Krivoșein! Faptul că nu ești nici dumnezeu și nici buricul Pământului îl putem considera ca un lucru dovedit. Iar dacă e așa, trebuia să recurgi la ajutorul altora. Trebuie să te duci la Arkadi Arkadievici…”

— Ehe! se posomorî aspirantul Krivoșein.

„… Trebuie să urmez calea ierarhică. El e șeful meu. De fapt, nu despre asta e vorba. El e un om inteligent, cunoscător și cu multă influență. Mai e și un metodolog excelent. Se pricepe să formuleze cu precizie orice fel de probleme. Iar o „problemă formulată — cum stă scris în „Introducerea în sistemologie”, al cărei autor este el — reprezintă soluția problemei respective, într-o formă nedefinitivată”. Tocmai asta e ceea ce-mi lipsește. De altfel, el a și susținut tema mea în cadrul consiliului științific. E adevărat că Arkadi Arkadievici e peste măsură de ambițios și ține grozav la părerile sale, dar o să ne înțelegem. Doar e un om deștept. O să înțeleagă că în această muncă nu gloria e lucrul cel mai important.

Eh, ia-o încet! Bunele intenții sunt una, dar nici prudența nu strică. Să-i servești lui Arkadi Arkadievici, doar așa, de dragul artei, taina descoperirii, și anume, că „mașina-mamă” poate sintetiza sisteme vii, asta în nici un caz. Trebuie început cu ceva mai simplu. „Apoi vom mai vedea”, cum îi place chiar lui să se exprime.

Mașina va trebui să efectueze sinteza unor montaje electronice. Este tema pe care a atacat-o bătrânul Voltamperov și, la drept vorbind, tema mea oficială pentru anul următor: „Trebuie, Valentin Vasilievici, trebuie!”

Să schițăm bazele experienței. Introducem în lichid șase fire. Două de alimentare, două legate la oscilograful de control și două la generatorul de impulsuri. Îi transmit mașinii, prin „coiful lui Monomah”, parametrii montajelor tip, dimensiunile aproximative. În privința asta știu exact cum „e bine”, cum „nu e bine”. Sunt lucruri cunoscute”.

„15 octombrie. În rezervor apar pătrățele rotunjite de culoare cafenie, asemănătoare cu un material izolant stratificat. Pe ele se depun liniile metalice ale conductorilor din schemă, garniturile izolatorilor, se așază una peste alta foițele condensatorilor, alături se plasează dungile rezistențelor, petele diodelor și transistorilor… Asta seamănă cu tehnologia circuitelor imprimate care se dezvoltă în prezent în microelectronică, doar că fără vid, descărcări electrice și alte asemenea chestiuni.

Cât e de plăcut, după toate aceste coșmaruri la care trebuie să-ți storci creierii, să sucești comutatoarele, să reglezi cu ajutorul butoanelor intensitatea și claritatea imaginii de pe ecranul oscilografului! Totul e precis, limpede, accesibil. Ca și cum te-ai fi întors acasă după ce ai rătăcit prin regiuni îndepărtate… Dracul m-a dus în locurile acelea, fără busolă și fără călăuză, în jungla tenebroasă denumită „om”. Dar cine poate fi călăuza? Dar busola?

În sfârșit. Parametrii montajelor corespund. Tema nr. 154 este pe jumătate executată. Ce-o să se mai bucure Ippolit Illarionovici!

O să mă duc la Azarov. Îi voi arăta probele, îi voi explica câte ceva și voi face câteva aluzii la perspectivele de viitor. Mă duc mâine la el și-i spun:

— Arkadi Arkadievici, am venit la dumneavoastră ca un om inteligent la un alt om inteligent”…

„16 octombrie. Am fost… Mă așteptam să fiu primit cu brațele deschise!

Dimineața m-am gândit bine cum să port discuția. Am luat cu mine probele și am pornit-o spre clădirea veche. Soarele toamnei lumina zidurile încărcate de excese arhitecturale, treptele de granit și pe mine, care le urcam.

Starea mea sufletească s-a schimbat chiar de la ușa de intrare. O, aceste uși oficiale, de trei metri, din stejar incrustat, cu mânere ornamentate, lungi de aproape un metru și cu arcuri pneumatice! Parcă ar fi fost create special pentru niște găligani de birocrați cu palmele late ca o tigaie de prăjit douăsprezece ouă. Găliganii deschid ușile cu o smucitură ușoară și se duc să învârtă treburi mari și importante. Trecând pragul, am început să mă gândesc că discuția cu Azarov nu trebuie începută cu o frază șocantă (Am venit la dumneavoastră ca un om inteligent la un alt om inteligent…), ci trebuie respectată ierarhia. El era academician, iar eu inginer.

În timp ce urcam scara de marmură, acoperită cu un covor gros, prins cu bare nichelate, având o balustradă neobișnuit de lată, m-am hotărât din tot sufletul să fiu respectuos, să aprob tot ce-mi va spune, ce-mi va recomanda academicianul… într-un cuvânt, dacă de scara de granit se apropiase cu pași elastici Krivoșein-inventatorul, în anticamera directorului a intrat târându-și picioarele, Krivoșein-solicitantul, cu spatele încovoiat și mutră smerită.

Secretara Ninocika s-a apropiat să-mi taie calea cu o viteză pe care ar invidia-o până și portarul Lev Iașin.

— Nu-nu-nu, tovarășe Krivoșein, nu se poate. Arkadi Arkadievici se pregătește pentru un congres în Noua Zeelandă. Știți ce pățesc, dacă las pe cineva să intre! Nu primește pe nimeni. Nu vedeți?

Într-adevăr, în anticameră erau mulți colaboratori și oameni veniți în delegație. Toți m-au privit chiorâș. Am rămas să aștept, fără mari speranțe de succes. Doar așa. Dacă alții așteaptă, am să aștept și eu. Ca să nu mă rup de colectiv. Tâmpită situație!

Oamenii continuară să vină. Fețele tuturor erau posomorâte, lipsite de frumusețe. Nimeni nu vorbea.

Cu cât se adunau mai mulți oameni în anticameră, cu atât mai puțin importantă, mai neînsemnată mi se părea chestiunea mea. Deodată îmi trecu prin minte gândul că mostrele mele erau doar măsurate, dar nu și încercate, că s-ar putea ca Azarov, cuprins de zel, să înceapă să-mi demonstreze că lucrările tehnologice de electronică nu sunt de profilul nostru. Și, în general, de ce mă bag? Mai am un an și ceva la dispoziție. Asta îmi trebuie mie, ca Hilobok să mă bârfească din nou?

Tocmai atunci apăru Hilobok în ușă, cu un aer grăbit. Am ocupat la timp o poziție favorabilă și m-am strecurat pe urmele lui în cabinet.

— Arkadi Arkadievici, aș vrea să…

— Nu, nu, nu, Valentin… e-e… Vasilievici, se încruntă Azarov, luând din mâinile lui Harri niște hârtii. Nu pot! Nu pot nicicum. Nu mi-a ieșit încă viza, trebuie să recitesc referatul după dactilografiere… Adresează-te cu problema dumitale lui Ippolit Illarionovici. El are să-mi țină locul luna aceasta, sau lui Harri Haritonovici. La urma urmelor, nu sunt numai eu pe lumea asta!

Deci asta era. Omul pleacă în Noua Zeelandă, ce să mai discutăm! La un congres… Ce mi-a mai venit să-l trag de mânecă! E caraghios. N-am decât să-mi văd de treabă, până când o să mi se ceară socoteală.

Într-o bună zi, din cauza acestei probleme, se vor întrerupe ședințele guvernului… Da, dar de ce trebuie să se întâmple asta într-o bună zi?…

Nu vor întrerupe ședința, nu-ți fie teamă. O să te asculte funcționari de mâna a doua, care nu se vor hazarda niciodată să întreprindă ceva pe răspunderea lor, oameni la fel de slabi ca și tine.

Ești slab. Slab, și gata! Trebuia să-i vorbești, dacă tot te hotărâseși. Dar n-ai putut. Te-ai scuzat cu o voce grețoasă și ai plecat din cabinet. Da, să atragi atenția lui Azarov, care se grăbește să plece peste Ocean, asupra lucrării tale, nu e o chestiune atât de simplă ca o comandă transmisă „mașinii-mamă”.

Și totuși parcă ceva nu e în regulă…”

„25 octombrie. Iată, însă, că lucrurile merg bine! Ne-a vizitat orașul un mare specialist în domeniul microelectronicii, candidat în științe tehnice, viitorul doctor în științe Valeri Ivanov. Mi-a telefonat astăzi. Am să mă întâlnesc cu el mâine seară la opt, la restaurantul „Dinamo”. Ținuta corespunzătoare. N-ar fi exclus să fie de față și reprezentante ale sexului frumos.

Valerka Ivanov! Cu el toceam lecțiile de organizare a producției, jucam tot felul de jocuri ca să ne mai treacă timpul, stăteam în aceeași cameră la cămin, plecam împreună la practică și la seratele organizate de Institutul de bibliotecari! Valerka Ivanov, fostul meu șef și coautor la două invenții, omul discuțiilor aprinse și al ideilor îndrăznețe! Valerka Ivanov, cel cu care am lucrat cot la cot, umăr la umăr, cinci ani de zile! Sunt bucuros.

„Ascultă, Valerka, am să-i spun eu, lasă baltă microelectronica ta și vino înapoi. E o treabă aci!”

N-are decât să fie și șeful laboratorului. Dacă tot e candidat în științe. Eu sunt de acord. Știe să muncească.

Ei, să vedem cum gândește el după scurgerea unui an?”

„26 octombrie, noaptea. În viață, nimic nu trece în zadar.

De la prima privire mi-am dat seama că din fosta afinitate sufletească dintre mine și Valerka Ivanov nu a mai rămas nimic. Și nu din cauza unui an de despărțire. Nu. Între noi s-a strecurat, ca un zid, ticăloșia de atunci a lui Harri. Nici Valerka Ivanov, nici eu nu avem nici o vină. Dar ne-am trezit, cum s-ar spune, în tabere diferite. El, care și-a dat demisia, plin de mândrie și a trântit ușa după el, parcă are mai multă dreptate decât mine, care am rămas și n-am împărțit cu el această amară mândrie. De aceea, întreaga seară între noi a plutit o ușoară, dar inevitabilă jenă, o amărăciune, că n-am fost în stare, în trecut, să învingem acea ticăloșie. Acum parcă aveam mai puțină încredere unul în altul… Bine că am luat-o cu mine pe Lena. Ea a înfrumusețat întâlnirea noastră.

Discuția cu el a fost interesantă și merită să fie redată.

Ne-am întâlnit la orele 20. În fața mea ședea un domn din Capitală. Haină de import, de culoare gri, cu carouri mărunte, fără revere, o cămașă albă puternic apretată, pe nasul drept ochelari de formă hexagonală, părul negru tuns scurt. Dar fața lui trasă mi-a adus aminte de blocada Leningradului.

Nici Lena nu m-a dezamăgit. În timp ce traversam restaurantul toată lumea întorcea capul după ea. Numai eu am venit ca un golan, cu o cămașă în carouri și pantaloni cenușii nu prea șifonați. Cele două dubluri îmi sărăciseră în mod simțitor garderoba.

Așteptând să ni se servească masa, ne examinam cu plăcere și satisfacție unul pe altul.

— Ei, rupse tăcerea Valerka Ivanov, dă-i drumul, spune ceva.

— Mă uit la tine. Ai o mutră cam asimetrică

— Simetria este un semn al contemporaneității… E din cauza dinților. Își pipăi îngrijorat fața. M-a tras în tren.

— Lasă-mă să-ți trag una, o să-ți treacă imediat.

— Mulțumesc. Mai bine să-i tragem cu coniac…

Era „încălzirea” noastră obișnuită, dinaintea unei discuții interesante.

Ni s-a adus coniac și vin pentru Lena. Am băut, ne-am potolit puțin pofta de mâncare cu nisetru în aspic și ne-am fixat din nou privirile unul asupra altuia, în așteptare. În preajma noastră era un chef mare. Un bărbat corpolent, în capul unei mese lungi, ținea un toast „pentru știința umană” (se vedea că sărbătoreau susținerea unei disertații). La o măsuță vecină, un bărbat singuratic, băut, amenința cu degetul carafa cu vodcă, mormăind:

— Eu nu spun nimic… Nu spun nimic! Îl apăsa, pesemne, o taină.

— Ascultă, Valka…!

— Ascultă, Valerka…!

Ne-am uitat unul la altul, nehotărâți.

— Bine, dă-i drumul. Tu întâi, i-am spus eu.

— Ascultă, Valka! Ochii lui Valerka Ivanov căpătară o strălucire pătimașă în dosul lentilelor. Lasă baltă acest… eee… sistemologia asta a ta și vino la noi. Am să-ți aranjez eu transferul. Dacă-ai ști ce chestii realizăm noi acum! Un complex microelectronic — o mașină care face mașini, pricepi?

— Circuite fixe?

— A, ce circuite fixe, asta e o etapă depășită! Raze electronice și cu plasmă, plus electrofotografie, plus iradierea catodică a peliculelor, plus… Într-un cuvânt, ideea e următoarea: Circuitele mașinii electronice se imprimă prin fascicule de electroni și ioni, ca o imagine pe ecranul televizorului și gata. Schema e gata. Densitatea elementelor e aceeași ca în creierul omenesc, pricepi?

— Și din toate astea, practic, ce există la ora asta?

— Vezi, cum să-ți spun… El ridică din sprâncene. Dacă ar exista ceva, de ce te-aș mai fi chemat? O să realizăm totul împreună în termenele stabilite.

(Desigur, eu trebuie să las baltă sistemologia și să mă duc după el! Doar n-o să vină el după mine… Se înțelege! Așa a fost întotdeauna.)

— Dar americanii?

— Se străduiesc și ei. Chestiunea e, cine va reuși întâi. Lucrăm din plin. Eu am înaintat până acum douăsprezece comunicări, pricepi?

— Bine, dar care-i scopul?

— Foarte simplu. Vrem să aducem producția de mașini de calcul la nivelul producției de masă și la prețul de cost al ziarelor. Știi ce denumire codificată i-am dat temei? „Poem”. Și este, într-adevăr, un poem tehnologic! Datorită băuturii nasul lui Valerka devenise lucios. Se străduia din răsputeri să mă convingă și, probabil, nu se îndoia de succes. Eu am fost totdeauna ușor de convins. O uzină de mașini de calcul, care au dimensiunile ceva mai mari decât cele ale unui televizor, îți imaginezi? Mașina-uzină primește prin teleimprimator programări tehnice pentru noi mașini, recalculează datele din scheme, codifică calculul prin impulsuri electrice, iar acestea iradiază ecranul și imprimă schema. Douăzeci de secunde și mașina e gata. E o foiță pe care încape întregul complex electronic care în prezent ocupă o sală întreagă. Îți dai seama? Foița se trimite în plic beneficiarului, el o introduce în dispozitivul de execuție… Ei, să zicem, în tabloul de comandă al unei uzine chimice, în sistemul de comandă al semafoarelor orașului, în automobil, oriunde și tot ce omul executa înainte vreme încet, greoi, cu greșeli, acum se îndeplinește cu o precizie electronică de către o inteligentă foaie microelectronică! Înțelegi?

Lena îl privea pe Valerka cu admirație. Într-adevăr, tabloul era atât de strălucit, încât eu n-am înțeles dintr-odată, dacă era vorba sau nu de aceleași circuite imprimate pe peliculă pe care eu le realizasem de curând în rezervorul „mașinii-mamă”. E adevărat, erau ceva mai simple, dar în principiu se pot face și foițe-mașini „inteligente”.

— Dar de ce tocmai vid și diverse radiații? De ce nu chimie… Probabil că se poate și așa?

— Chimie… Eu personal, de pe vremea când docentul Varfolomeev organiza „examene ca în noaptea Sf. Bartolomeu” nu prea iubesc chimia. (Asta a spus-o pentru Lena. Ea a apreciat calamburul și a râs.) Dar dacă tu ai idei cu privire la microelectronica chimică, dă-i drumul. Eu sunt „pentru”. Ai să mergi pe direcția asta. La urma urmelor, nu e important cum faci. Important e să faci! Și atunci… Atunci poți să te desfășori! El se lăsă visător pe spătarul scaunului. Judecă și tu, de ce să-i dai mașinii-uzine sarcini cu privire la circuite? E o muncă inutilă. Ei trebuie să-i comunici doar informația despre problemă. Nu uita că acum în producție, în viață, în transporturi, în apărare, pretutindeni lucrează mașini. Ce rost are să transformi impulsurile lor în vorbire omenească, dacă, pe urmă, ea va trebui transformată din nou în impulsuri! Îți imaginezi? Mașinile-uzine primesc prin radio, de la mașinile subordonate, informația din sfera producției, planificării, desfacerii producției, transporturilor… De peste tot, chiar și despre starea vremii, perspectivele recoltei, cerințele oamenilor. Ele prelucrează singure totul transpunând rezultatul în circuite pe care apoi le distribuie…

— Recomandări microelectronice?

— Directive, dragul meu! Nu-i vorba de recomandări. Sunt circuite electronice de dirijare, fundamentate matematic. Cum s-ar spune, reflexele producției. Cu matematica nu te poți pune!

Am băut din nou.

— Ei, Valerka, am spus eu, dacă ai să realizezi această idee, faima ta va fi atât de mare, încât portretele tale vor fi tipărite până și pe hârtia de toaletă!

— Și ale tale, adăugă el cu mărinimie. O să ne mândrim amândoi.

— Dar, Valerii, spuse Lena, s-ar părea că în complexul dumitale nu e loc pentru om. Cum vine asta?

— Lena, dumneata doar ești inginer… spuse Valerka Ivanov cu îngăduință, mișcându-și sprâncenele. Haideți să analizăm acest obiect, omul adică, inginerește. Ce nevoie are el să aibă loc acolo? Poate omul să recepționeze semnalele-radio, ultra și infrasunetele, razele calorice, ultraviolete și roentgen, radiațiile? Suportă el vidul, presiunea de sute de atmosfere a gazelor, mediul otrăvitor, suprasolicitări de sute de ori mai mari decât gravitația terestră, vibrațiile de rezonanță, frigul heliului lichid? Poate el zbura cu viteza proiectilului, să se scufunde în fundul oceanului sau în metalul topit? Poate el, în fracțiuni de secundă, să se dumirească asupra interacțiunii a zeci — măcar a zece! — factori?

— El reușește să facă toate astea cu ajutorul mașinilor, pleda Lena în apărarea oamenilor.

— Da, dar mașinile pot face asta și fără ajutorul lui! Iată că în asprul nostru secol atomo-electronic, omului nu-i rămâne altceva decât să apese pe butoane. Dar tocmai aceste operații sunt cel mai ușor de automatizat. Doar știți foarte bine că în tehnica modernă omul este veriga cea mai puțin sigură. Nu degeaba se pun peste tot siguranțe, sisteme de blocare și alte mijloace de protecție.

— Eu nu spun nimic! exclamă amenințător bețivul de la masa de alături.

— Dar omul poate fi, probabil, perfecționat, am îndrăznit eu.

— Perfecționat? Mă faci să râd! E ca și cum ai perfecționa locomotivele cu abur, în loc să le înlocuiești cu locomotive Diesel sau locomotive electrice. Însuși principiul fizic care stă la baza omului e defectuos. Reacțiile de ioni în soluții, procesul metabolic… Uită-te în jurul tău, el făcu un gest larg cu mâna spre sală, acest blestemat proces metabolic le răpește oamenilor toate forțele!

M-am uitat împrejur. La masa cea mare chefliii îl sărutau cu foc pe noul candidat în științe, un tânăr chel, istovit de muncă și roșu de emoții. Alături de el soția sa strălucea de fericire. În vecinătatea lor se hrăneau tacticos doisprezece turiști străini. Deasupra meselor plutea fumul și gălăgia. Pe podium, un saxofonist aplecat pe spate indecent, cu burta scoasă înainte, executa un solo cu variațiuni. Trompetele îl acompaniau în surdină, iar bateristul parcă ar fi vrut să-și sară din piele. Orchestra executa un cântec popular stilizat în ritm de twist. Lângă podium, fără să se miște din loc, perechile se agitau, cu toate părțile corpului în mișcare.

— Eu nu spun nimic! exclamă vecinul nostru, privind fix carafa goală.

— Da fapt, unica însușire a omului este universalitatea lui, remarcă cu îngăduință Valerka Ivanov. El poate să facă multe, deși deseori destul de prost. Dar universalitatea este un produs al complexității, iar complexitatea un factor cantitativ. Vom învăța să facem cu ajutorul fasciculelor electronicoionice mașini de o complexitate de zeci de miliarde de elemente, și gata. Cu asta s-a terminat cu oamenii.

— Cum adică s-a terminat! întrebă Lena alarmată.

— N-o să se întâmple nici un fel de grozăvii. Nu trebuie să ne speriem. Pur și simplu, va interveni o situație — în liniște, decent și pe neobservate — când mașinile vor putea să se lipsească de oameni. Desigur, mașinile, cinstind memoria creatorilor lor, vor fi binevoitoare și față de oameni. Vor satisface cerințele banale ale acestora în ce privește metabolismul. Pe cei mai mulți dintre oameni asta îi va mulțumi probabil. În vanitatea lor de nezdruncinat, vor socoti chiar că mașinile îi slujesc pe ei. Dar pentru mașini asta va fi ceva în genul unui reflex necondiționat secundar, al unei obișnuințe ereditare. E posibil însă ca mașinilor să nu le rămână astfel de obișnuințe, pentru că fundamentul mașinii este caracterul ei rațional…

— Între noi fie vorba, în prezent mașinile raționale ne slujesc! îl întrerupse Lena înfierbântată. Ele satisfac necesitățile noastre, nu-i așa?

Eu tăceam. Valerka izbucni în râs.

— Depinde cum privești lucrurile, Lenocika! Mașinile au tot atâtea motive să creadă că oamenii le satisfac cerințele lor. Dacă eu aș fi, de exemplu, mașina electronică „Ural-4”, n-aș avea nici un fel de pretenții față de oameni. Trăiești într-o încăpere luminoasă cu aer condiționat, curent continuu și alternativ — echivalentul apei calde și reci, ca să spunem așa — și pe deasupra servitori în halate albe se agită în jurul tău, îndeplinindu-ți fiecare capriciu, despre tine scriu ziarele:… Iar munca nu este murdară. Cornuți curentul, transmiți impulsurile… Ce mai, să tot trăiești!

— Eu nu spun nimic! rosti vecinul pentru ultima oară, apoi se îndreptă și strigă cât îl ținea gura ceva porcos.

Șeful de sală și câțiva ospătari se repeziră de îndată la el.

— Ei și ce dacă sunt beat? strigă el, în timp ce era târât pe brațe spre ieșire. Beau pe banii mei, câștigați de mine. Să furi e tot un fel de a munci…

— Iată-l, obiectul grijilor noastre, în toată splendoarea lui! Valerka strâmbă din buzele-i subțiri. Un demn urmaș al acelui pierde-vară care la chef striga: „Omul — ce mândru sună acest cuvânt!” Iată că nu mai sună… Ei, ce zici, Valka? Se întoarse el către mine. Transferă-te, apucă-te de treabă în această problemă și atunci ai să lași și tu ceva posterității. Mașini-uzine raționale, creiere electronice active și atotputernice, iar în ele ideile tale, creația ta, tot ce avem mai bun în noi… Pricepi? Omul-creator, asta, deocamdată, mai sună frumos. Și ceea ce avem mai bun va rămâne și va continua să se dezvolte chiar și atunci când semianalfabeta baba Natura se va compromite definitiv cu „homo sapiens” al ei!

— Dar e înfricoșător ceea ce spui! exclamă Lena indignată. Parcă ai fi… un robot. Dumneata, pur și simplu, nu iubești oamenii!

Valerka Ivanov îi aruncă o privire blândă și protectoare.

— Dar noi nu ne certăm, Lena. Eu doar vă explic cum stau lucrurile.

Asta era prea de tot. Lena se îmbufnă și nu mai rosti nici un cuvânt. Nici eu nu i-am răspuns nimic. Tăcerea devenea jenantă. Am chemat ospătarul și am achitat consumația. Am ieșit cu toții pe bulevardul Marx, chiar în miezul acestui „Broadway al Dneprovsk-ului”.

Oamenii, plimbându-se, defilau prin fața noastră.

Deodată Valerka mă apucă strâns de braț.

— Valea, tu auzi? Vezi?

La început n-am înțeles ce trebuie să aud și să văd.

Pe lângă noi treceau un tânăr cu o tânără, amândoi în pulovere groase, cu aceleași pieptănături. Flăcăul avea atârnat de gât un tranzistor zgomotos, montat într-o cutie galbenă de sidef, cu silueta unei rachete deasupra. Sunetele curate ale saxofonului și cele sincopate ale trompetelor acopereau totul în jur… Aș fi recunoscut sunetul acestui tranzistor dintre sute de mărci de radioreceptoare cu tuburi și cu tranzistoare, așa cum o mamă recunoaște glăsciorul copilului său în vacarmul din grădinița de copii. „Amplificatorul de bandă largă cu atenuare de zgomote”, montat în el, era invenția mea și a lui Valerka.

Flăcăul o ținea de gât pe prietena sa și privea lumea cu ochii unui pavian satisfăcut. Genunchii feței parcă se îndoiau sub greutatea brațului său, parcă tresăreau în ritmul muzicii.

— Înseamnă că l-au lansat în fabricația de serie, am tras eu concluzia. Putem cere uzinei drepturi de autor… Ei, tinere, cât ai dat pe tranzistor?

— Cincizeci de ruble, răspunse mândru flăcăul.

— Vezi! Cincizeci de ruble, când de fapt el costa patruzeci și cinci. Prețul e majorat, evident. Pentru calitatea sunetului. Trebuie să te bucuri!

— Să mă bucur? Bucură-te tu! Ai spus adineauri că e înfricoșător… (De fapt, asta i-o spusese Lena, nu eu.) Mai bine înfricoșător decât așa ceva!

M-da… Cândva ne adânciserăm în fizica cuantică și am fost uimiți de ambiguitatea de neînțeles „și undă și particulă”, a electronului. Studiam teoria și tehnologia semiconductoarelor, ne însușeam cele mai subtile procedee ale tehnicii de laborator. Aparatele cu semiconductoare reprezentau pe atunci viitorul electronicii. Despre ele scriau cei care se ocupau cu popularizarea științei. Despre ele visau inginerii. Multe dorințe se ascundeau în aceste visuri. O parte din ele s-au înfăptuit. Restul a fost înlăturat de progresul tehnic. Dar că tranzistoarele vor face cândva parte din toaleta modernistă a papițoilor de pe bulevard, la asta n-a visat nimeni.

Și cât de mult ne-am zbătut cu Valerka să rezolvăm problema zgomotelor! Cert e că electronii se răspândesc în cristalul semiconductorului ca particulele de vopsea în apă, la fel de haotic și fără sens, într-o „mișcare browniană”. Din această cauză, în cască sau în difuzor, se aude un zgomot asemănător cu fâșâitul unui ac de patefon sau cu vuietul îndepărtat al valurilor mării. Într-un cuvânt, o întreagă poveste… Asta a fost prima mea invenție. Ca o muzică triumfală a sunat pentru mine fraza oficială din cererea către Comitetul de stat pentru invenții al U.R.S.S.: „Anexând la aceasta actele enumerate mai jos, vă rugăm să eliberați brevetul pentru invenția denumită…”

Ei bine, cineva a trăit bucuria cunoașterii, a ars în focul unor căutări creatoare, și-a încercat norocul de inginer… Dar ce-i pasă de toate astea sărmanului papițoi? El nu s-a ales cu nimic din aceste bucurii. Nu-i rămâne decât să depună biștarii munciți din greu, să apese pe clape, să rotească butonul și apoi… n-are decât să umble cu tranzistorul de gât…

L-am condus pe Valerka până la hotel.

— Deci cum rămâne? m-a întrebat el, dându-mi mâna.

— Trebuie să mă mai gândesc, Vaier.

— Să te gândești?! Lena mă privi mânioasă. Trebuie să te mai gândești?!

E o ființă nestăpânită această Lena. Nu putea să tacă…

Dar mai amuzant e faptul că Valerka nici nu m-a întrebat cu ce mă ocup, atât de sigur era că la Institutul de sistemologie nu poate exista nimic interesant și că trebuie să mă transfer imediat la el.

De, merită să mă gândesc…”

„27 octombrie. Mi-a telefonat Valerka Ivanov.

— Te-ai gândit?

— Încă nu.

— Ah, femeile astea! Eu te înțeleg, desigur… Hotărăște-te, Valea! O să lucrăm împreună. Am să-ți telefonez mâine înainte de plecare. Bine?

…Dacă atunci, în martie, când complexul meu abia începuse să se autoproiecteze și să se autoconstruiască, aș fi avut experiență și aș fi stat să analizez căile posibile de dezvoltare, totul s-ar fi îndreptat spre sinteza blocurilor microelectrice, pentru că acesta era singurul lucru pe care-l puteam înțelege. Acum aș fi fost în avans față de Valerka. Munca s-ar fi îndreptat spre alte făgașuri și nici mie, nici altuia nu ne-ar fi trecut prin minte că, cu acest prilej, s-a pierdut metoda sintezei organismelor vii.

Dar această metodă nu s-a pierdut…

Cât era de plăcut ca printr-un simplu efort al gândirii să construiești în rezervor aceste plăcuțe cu microcircuite! Dacă l-am combina acest „Poem” al lui cu invenția mea — „mașina-mamă” — am merge la sigur. De fapt, „mașina-mamă” este deja „mașina-uzină” de care vorbea el. Și în această privință sunt la înălțime. Însă nu-i târziu s-o cotesc…

Astfel de lucrări pot, într-adevăr, să ducă la crearea unei lumi a mașinilor independente de oameni. Nu roboți, ci tot felul de mașini care să se completeze unele pe altele. Să fie asta continuarea naturală a evoluției? Dacă privești dinafară lucrurile, nu pare nimic înfricoșător. Pe Pământ au existat sisteme albuminoide și pe baza informațională a acestora s-au dezvoltat sistemele electronice. Evoluția continuă…

Da, dar dacă privești dinafară, nici în cazul unei catastrofe nucleare mondiale nu se va petrece nimic înfricoșător. Ei, a explodat acolo ceva și a crescut câmpul radioactiv al atmosferei. Dar Pământul se rotește în continuare în jurul axei sale? Se rotește. Se învârte în jurul Soarelui? Se învârte. Înseamnă că stabilitatea sistemului solar nu a fost deteriorată. Deci, totul e în ordine.

„Dumneata nu-i iubești pe oameni!” i-a spus Lena lui Valerka Ivanov. Ce-i drept, e drept, scandalul cu Hilobok, plecarea din institut, întâlnirea de ieri cu invenția noastră, aplicată la aparatul papițoiului, toate acestea sunt fapte care sporesc ura față de oameni. Dar câte asemenea fapte nu există în viața fiecărui om activ? Dacă compari experiența de viață cu experiența inginerească poți, într-adevăr, să ajungi la convingerea că e mai simplu să perfecționezi mașini. La ele totul e rațional și limpede.

Ei bine, dar, oare, eu îi iubesc pe oameni? De asta depinde de ce va trebui să mă ocup în continuare.

Niciodată nu m-am gândit la această problemă… Desigur, eu mă iubesc pe mine, oricât de groaznic s-ar părea. Mi-am iubit tatăl și, într-o măsură mai mică, mama. O iubesc (să admitem) pe Lena. Dacă vreodată o să am copii, probabil că am să-i iubesc și pe ei. Pe Valerka n-aș putea spune că-l iubesc, însă îl stimez. Dar să-i iubesc pe toți oamenii care umblă pe stradă, pe care-i întâlnesc la serviciu, în locurile publice, despre care citesc în ziare și aud vorbindu-se… Ce-mi pasă mie de ei? Și ce le pasă lor de mine? Îmi plac femeile frumoase, bărbații inteligenți și veseli, dar îi detest pe proști și pe bețivi, nu-i pot suferi pe agenții de circulație, sunt reținut față de bătrâni. Iar în înghesuiala de dimineață din troleibuz mă apucă uneori o criză de turbare. Îmi vine să-i pocnesc pe toți în cap și să cobor cât mai repede… Într-un cuvânt, am față de oameni sentimentele cele mai contradictorii.

Aha, aici e ceva. Față de oameni încercăm sentimente de stimă, dragoste, dispreț, ură, rușine, frică, mândrie, simpatie, umilință și așa mai departe. Dar față de mașini? Nu, și ele ne provoacă emoții. E o plăcere să lucrezi cu o mașină bună, iar dacă cineva a stricat o mașină sau un dispozitiv îți pare rău și uneori îți scoți sufletul până când descoperi defecțiunea… Dar asta e cu totul altceva. De fapt, aceste sentimente nu le avem față de mașini, ci față de oamenii care le-au făcut și le-au folosit. Sau le pot folosi. Chiar teama de bombele atomice nu reflectă altceva decât frica noastră față de oamenii care le-au făcut și intenționează să le folosească. Și intențiile oamenilor de a construi mașini care să-l împingă pe om pe planul doi provoacă teamă.

Eu iubesc viața, îmi place să simt că trăiesc. Dar ce viață o fi și asta, fără oameni? E caraghios… Desigur, ipoteticii „mașini-uzine” a lui Valerka Ivanov trebuia să-i opun „mașina-mamă”!..

E limpede. Eu am ales oamenii!

Iar Valerka, acest tânăr inteligent și puternic, e mai slab decât mine. Nu el e cel ce își alege munca, ci munca îl alege pe el…

(Ei, și-acum cinstit, Krivoșein, cinstit cu mâna pe inimă. Spune, dacă n-ai deține metoda de a-l sintetiza pe om, oare n-ai împărtăși părerile lui Valerka despre mașinile electronice? Fiecare dintre noi, specialiștii, caută să găsească o bază ideologică pentru munca sa. Doar nu poți recunoaște, ce dumnezeu, că te ocupi de o anumită muncă numai pentru că nu știi să faci nimic altceva! Pentru un om de creație o asemenea recunoaștere ar fi echivalentă cu falimentul).

Dar, oare, eu mă pricep în munca de care m-am apucat?…

Gata, ajunge! Desigur, e foarte frumos să te ponegrești, să-ți plângi propria imperfecțiune, să te chinuiești datorită neconcordanței dintre visuri și fapte… Dar unde e el, acel cavaler al spiritului, cu studii superioare și stagiu de muncă în specialitatea cerută, căruia eu aș putea să-i predau liniștit tema? Ivanov? Nu. Azarov? N-am reușit să-mi dau seama. Și treaba stă pe loc”.

„28 octombrie. Am primit un telefon la laborator.

— Ei, Valea, te-ai hotărât? (Cât de precis a pus întrebarea!)

— Nu, Vaier.

— Păcat. Am fi lucrat de minune împreună. Dar să știi că nu te înțeleg. Transmite-i salutări Lenei. E o femeie foarte drăguță, mă bucur pentru tine.

— Mulțumesc, am să-i transmit.

— Și acum, rămâi cu bine. Dacă treci prin Leningrad, vino pe la mine.

— Neapărat am să vin! Drum bun, Valerka! Ei, Valerka, tu nu înțelegi nimic… Dar, în sfârșit… Gata! Mi se pare că m-am înfuriat. Am să lucrez în dușmănie. Măcar pentru asta trebuie să-ți mulțumesc, Valerka!”

Capitolul 13

Nu știi niciodată ce e bine și ce e rău. Așa, de pildă, stenografia a luat naștere dintr-un scris urât, iar teoria siguranței din defecțiunile și nefuncționarea mașinilor.

K. PRUTKOV — inginer: cugetarea nr. 100

„1 noiembrie. Prin urmare, fără să vreau, dirijând sinteza, am dovedit că e posibil ca pe baza informației despre… hai să zicem, un om de rând, să creezi un psihopat sau un sclav. Asta s-a întâmplat pentru că, cu prilejul introducerii informației suplimentare, am comis o siluire grosolană. (Ah, acest „rezultat” nu se încadrează în fraze academice!) Acum îmi revine obligația minimală să dovedesc posibilitatea contrară.

Pozitiv în experiența cu Adam e faptul că el s-a dovedit viu și sănătos din punct de vedere fizic. Și înfățișarea lui exterioară a ieșit așa cum o plănuisem. Și încă ceva: am acum o experiență în ceea ce privește transformarea formelor corpului omenesc… Aspectul negativ: metoda „comodă” a numeroaselor transformări și dizolvări cade în mod categoric. Totul trebuie făcut într-o singură etapă. Și metoda corectării, „e bine — nu e bine”, trebuie aplicată doar în acele cazuri, când știu cu precizie ce „e bine” și pot controla modificările, sau exprimându-mă mai simplu, pot corecta numai micile scăderi exterioare. Într-un cuvânt, pentru a treia oară trebuie s-o iau de la zero…

Vreau să creez o variantă îmbunătățită a persoanei mele, mai frumoasă și mai inteligentă. Singura metodă posibilă e să introduc în mașină, împreună cu informația proprie, și dorințele mele. Mașina poate să și le însușească, sau să nu și le însușească. În cel mai rău caz, va rezulta un Krivoșein identic, și atât. Totul e să nu fie unul mai rău.

Cu înfățișarea exterioară lucrurile sunt, mai mult sau mai puțin, clare. Am să-mi pun „coiful lui Monomah” și am să mă imaginez vizual, până la halucinație, zvelt, fără defectele fizionomiei mele (jos cu pistruii, cu cicatricea de deasupra sprâncenei, de corectat nasul, de redus maxilarul ș.a.m.d) și ale corpului (va trebui să înlătur grăsimea, să refac ligamentul de la genunchi). Și părul trebuie să fie mai închis la culoare…

Dar când e vorba de aptitudinile intelectului?… Cum să procedez? Să doresc pur și simplu ca dublura mea nouă să fie mai inteligentă decât mine? „Mașina-mamă” nu o să dea atenție acestei doleanțe. Ea își însușește numai informația constructivă… — Trebuie să mă mai gândesc”.

„2 noiembrie. Am o idee. Primitivă, ca un papuc de casă, dar totuși e o idee. Nu sunt la fel de inteligent la orice oră din zi. După prânz, precum se știe, capacitățile intelectuale scad. Faptul acesta are chiar o oarecare fundamentare biologică. Prin urmare, informația despre mine trebuie furnizată mașinii numai pe stomacul gol. Și fără să fumez până la abrutizare.

Merită să mai țin seama de încă o calitate a propriei rațiuni: cu cât se apropie moartea, gândurile și raționamentele lucide sunt înlocuite de visuri, de jocul imaginației și al simțurilor. Lucrul acesta nu e bun la nimic. Înclinația spre visare mi-a jucat deja o festă. Prin urmare, cum se lasă seara, trebuie s-o șterg din laborator. Fie că noua mea dublură să iasă lucid, isteț și echilibrat!”

„17 noiembrie. E a treia săptămână de când exersez cu „mașina-mamă” perfecționarea mea. Simt mereu dorința să-i ordon mașinii prin „coiful lui Monomah”: „Hai, dă-i drumul! „ca să văd ce se întâmplă. Dar nu. E vorba de un om! Întâi lasă mașina să-și apropie toate gândurile, reprezentările, dorințele mele. Să înțeleagă ce vreau eu”.

„25 noiembrie, seara. Zăpada cade cu fulgi mari peste globurile albe ale felinarelor. Cade, cade mereu, ca și cum ar vrea să-și depășească norma… Din nou, prin fața casei trece fetița aceea în cârji, întorcându-se de la școală. Probabil că a avut poliomielită. N-o mai duc picioarele.

De fiecare dată când o văd, cu ghiozdanul ei mare pe umerii ascuțiți, cât de stângaci își mișcă cârjele, cum se sprijină greoi în ele, mi-e rușine. Mi-e rușine că sunt sănătos ca un taur. Mi-e rușine că eu, om inteligent și instruit, nu pot s-o ajut cu nimic. Mi-e rușine că în viață există atâta nedreptate lipsită de sens.

Copiii nu trebuie să umble în cârjii. Cât mai valorează toată știința și tehnica din lume, dacă copiii umblă în cârjii?

Nu cumva fac și de data asta altceva? Altceva decât ceea ce le trebuie oamenilor? Acestei fetițe, de pildă, descoperirea mea n-o să-i fie de nici un folos.

…În curând se împlinește o lună de când, după ce am alcătuit în prealabil un program la ce să mă gândesc, am pătruns în camera informațională, mi-am fixat pe corp traductorii, mi-am pus „coiful lui Monomah”, mă gândesc, vorbesc cu voce tare. Uneori mă cuprinde îndoiala. Dar dacă în „mașina-mamă” lucrurile se petrec din nou altfel de cum trebuie? La naiba, nu există nici un control! Și mi-e frică. Mi-e atât de frică, încât s-ar putea ca acest sentiment să aibă influență asupra caracterului viitoarei dubluri…”

Următoarea însemnare în jurnal era făcută cu creionul.

„4 decembrie. Iată, deci… Conform ideii; ar trebui să jubilez. Am reușit. Dar nu pot, n-am nici putere, nici gânduri, nici emoții. Am obosit. Oh, cât sunt de obosit! Mi-e lene să-mi caut până și stiloul.

Mașina a ținut seama, în linii mari, de dorințele mele cu privire la înfățișarea exterioară. Câte ceva am mai îndreptat și eu în procesul sintezei. Nici o experiență nu se desfășoară în zadar. În timp ce dublura lua ființă, eu n-am mai avut nevoie să verific, să compar. Ochiul meu versat remarca imediat ceea ce nu era „în regulă” în structura lui și controla modul în care mașina rectifică defectele.

Am fixat o scară lângă rezervor și l-am ajutat să iasă din el. Iată-l în fața mea gol, zvelt, musculos, frumos, cu părul de culoare închisă, semănând cu mine, într-un fel, și, totuși, fără să-mi mai semene, în jurul picioarelor lui se formau mici băltoace de lichid.

— Ei, cum e? Nu știu de ce, dar vocea îmi era cam dogită.

— Totul e în regulă, mi-a răspuns el zâmbind.

Iar pe urmă… Pe urmă au început să-mi tremure buzele, să-mi tremure fața, brațele mi se mișcau fără sens. N-am putut nici măcar să-mi aprind o țigară. El mi-a aprins țigara, mi-a turnat puțin spirt într-o eprubetă, i-a adăugat apă, repetând într-una:

— Hai, hai… Totul e în regulă, ce mai.

Într-un cuvânt, mă liniștea. Îmi vine să râd…

Acum am să încerc să dorm”.

„5 decembrie. Astăzi am verificat aptitudinile logice ale dublurii nr. 3.

Primul tur (am jucat „popa-prostul”) 5–3 în favoarea lui. Turul doi (jocul de-a „cuvintele”). Din cuvântul „abreviere” el a compus în zece minute, cu opt cuvinte mai mult decât mine, din cuvântul „supratensiuni” — cu douăsprezece mai mult. Turul trei: Am rezolvat probleme de logică din manualul de sistemologie al lui Azarov, începând cu numărul 223. Eu am ajuns în două ore de muncă numai la nr. 235, el până la nr. 240.

Nici vorbă să trișez, pentru că mă înfierbântasem. Înseamnă deci că el raționează mai repede decât mine. Cam în proporție de 25–30 procente și asta datorită unor modeste îmbunătățiri, realizate într-un mod simplist, empiric! Dar cum s-ar putea îmbunătăți aptitudinile omului pe baza adevăratei științe?

Să vedem însă cum o să se prezinte în procesul muncii”.

„7 decembrie. Deocamdată nu prestăm o muncă intelectuală. Facem ordine și curățenie în laborator. Nu e prea simplu, din cauza haosului de cabluri și furtunuri vii. Aspirăm și ștergem praful, curățim baloanele, dispozitivele și panourile de stratul de mucegai.

— Spune-mi, cum judeci tu biologia?

— Biologia? S-a uitat la mine nedumerit, apoi și-a adus aminte. Ah, despre asta-i vorba! Știi, nici eu nu-l înțeleg… După părerea mea, era o idee fixă de-a lui, datorită dorinței de autoafirmare…”

— Fir-ar să fie! Aspirantul Krivoșein scoase un fluierat și chiar se săltă ușor pe scaun din cauza surprizei. Așa mai zic și eu!

Cum naiba vine asta… În fond dublura nr. 3 a fost și ea o creație a „mașinii-mamă”! Înseamnă… înseamnă că mașina a învățat de acum să construiască un organism omenesc? Desigur, eu fusesem primul. De aceea a fost nevoie de căutări complicate. Dar mașina a memorat toate căile de cercetare, a selectat dintre ele cele ce duc nemijlocit către țel și și-a alcătuit programul de sinteză a omului. Înseamnă că această descoperire este, într-adevăr, ceva unic. Ea trebuie păzită… Cel mai bine ar fi să te programezi din nou în „mașina-mamă”. De data asta nu cu memoria vagă a căutărilor, ci cu cunoștințe precise și verificate asupra modului în care te poți autotransforma. Dar întrebarea este pentru ce?

Eh, te-ai putea gândi încă mult timp la toate astea!

Aspirantul se încruntă și își vârî din nou nasul în jurnal.

„18 decembrie. Nu-mi aduc aminte dacă ăsta a fi fost gerul bobotezei, dar vântul de nord-est ne-a adus o asemenea iarnă siberiană, încât caloriferul, cu toți aburii lui, abia reușește s-o scoată la capăt cu frigul. În parc totul e alb, și laboratorul e mai luminos.

Poate că lucrurile nu s-au desfășurat după tipicul biblic, dar botezul noii dubluri a avut totuși loc. Iar naș i-a fost Harri Hilobok.

Iată cum s-a petrecut totul. La institut au sosit în practică studenți de la Universitatea din Harkov. Alaltăieri am intrat în căminul tinerilor specialiști, unde au fost cazați și studenții, și am împrumutat „pentru experiențe psihologice” un carnet de student și o foaie de repartizare la practică. Studenții mă priveau cu sfială respectuoasă. În ochii lor licărea hotărârea de a sacrifica pentru știință nu numai carnetele de student, ci chiar și ghetele. Buletinul de identitate l-am împrumutat de la Pașa Pukin.

Pe urmă i-am prezentat „mașinii-mamă” aceste documente. Le-am sucit prin fața obiectivelor, am foșnit din file… Când buletinul de identitate, carnetul de student și foaia de trimitere la practică au apărut în rezervor, mi-am pus „coiful lui Monomah” și prin metoda „e bine — nu e bine” am corectat toate notațiile, după nevoie.

Dublura nr. 3 a primit numele de Kraveț Viktor Vitalievici. Conform datelor are, deci, 23 de ani, e de naționalitate rusă, supus serviciului militar, student în anul cinci al facultății de fizică a Universității de stat din Harkov, cu domiciliul la Harkov, strada Molodnaia gora, nr. 17… Ne face o deosebită plăcere să ne cunoaștem!

Chiar așa, o plăcere deosebită. În timp ce făceam aceste operațiuni discutam aproape în șoaptă cu proaspătul aspirant Kraveț. Ne simțeam ca niște falsificatori de bani, gata-gata să fie prinși. Își spunea cuvântul și respectul înnăscut al intelectualilor față de legi.

A doua zi, când ne-am dus la Hilobok, Viktor Kraveț ca să-și facă formele de practică, iar eu să-l rog să-l repartizeze pe acest student în laboratorul meu, nu ne prea simțeam la largul nostru. Mie, în afară de asta, mi-era teamă că Harri are să-l trimită la un alt laborator. Dar totul s-a terminat cu bine. În anul acesta au venit o groază de studenți la practică! Când i-am spus lui Hilobok că am să-i asigur studentului tot ce are nevoie pentru lucrarea de diplomă, el a încercat să-mi mai vâre încă doi pe gât.

Desigur că Harri și-a dat seama că semănăm.

— Nu cumva e o rudă, Valentin Vasilievici?

— Cum să vă spun… foarte îndepărtată. Un nepot de gradul trei.

— A-a, ei, atunci, e firesc! Desigur, desigur… Chipul lui exprima înțelegere și îngăduință față de sentimentele mele de rudă. Și… o să locuiască cu dumneata?

— Nu, de ce? O să stea la cămin…

— Da, da, desigur, e mai bine… După chipul lui Harri se vedea clar că relațiile mele cu Lena nu sunt o taină pentru el. Te înțeleg, Valentin Vasilievici, oh, ce bine te înțeleg!

Doamne, cât e de scârbos Hilobok, când spune „ah, ce bine te înțeleg!”

— Dar cum mai stai cu teza de doctorat, Harri Haritonovici? l-am întrebat eu, ca să schimb vorba.

— De doctorat? Hilobok mă privi cu suspiciune. Cum să-ți spun… Dar de ce te interesezi, Valentin Vasilievici? După câte știu, electronica analogică nu e domeniul dumitale.

— În momentul de față nici nu mai știu care e domeniul meu și care nu, Harri Haritonovici, am mărturisit eu cu toată sinceritatea.

— Ia te uită? Mă rog, asta e lăudabil… Dar eu n-am să susțin prea curând teza de doctorat. Mă distrag treburile de fiecare zi, rutina. N-am timp să studiez în mod creator, așa că dumneata, Valentin Vasilievici, ai să-ți susții înaintea mea disertația de candidat în științe, cât și teza de doctor. He-he…

Ne întorceam la laborator într-o dispoziție foarte proastă. Ne supăra duplicitatea. În laborator eram niște zei, dar când veneam în contact cu mediul înconjurător, începeam să trișăm, s-o încurcăm, să ne ferim. Ce o fi asta? Specificul creatorilor? Sau specificul realității? Sau poate specificul caracterelor noastre?

— La urma urmelor, nu eu am inventat sistemul de chitanțe pentru om: buletinele de identitate, vizele, chestionarele, adeverințele, legitimațiile, am spus eu. Fără hârtiile astea nu faci două parale. Cu hârtii ești om.

Viktor Kraveț nu spuse nimic”.

„20 decembrie. În sfârșit, începe munca în comun!

— Tu nu crezi că am cam sărit peste cal cu jurământul nostru?

— ?!

— Ei, nu cu tot jurământul, ci doar cu punctul acela sacramental.

— „… să utilizăm descoperirea în folosul oamenilor cu o deplină siguranță?”

— Exact. Noi am realizat până acum patru metode: sinteza informației despre om, sinteza iepurilor de casă cu rectificări și fără, sinteza circuitelor electronice și sinteza omului cu rectificări. Oferă măcar una din aceste metode o garanție absolută a utilității?

— M-m… nu. Dar ultima metodă permite în principiu…

— … să creezi „cavaleri neînfricați” și fără pată, cavaleri ai Crucii Sfântului Gheorghe și luptători înflăcărați?

— Să ne exprimăm mai simplu: oameni buni. Ești împotrivă?

— Deocamdată noi nu votăm, ci discutăm. Și mie mi se pare că această idee se bazează — bineînțeles, te rog să mă scuzi — pe reprezentări foarte idioate despre așa-numiții „oameni buni”. Nu există oameni „buni” și oameni „răi” din punct de vedere abstract. Fiecare om este bun într-o privință și rău în alta. Aici nu există criterii obiective. De aceea, tocmai de aceea, adevărații cavaleri neînfricați și fără pată aveau mult mai mulți dușmani decât oricine. Pentru toată lumea e bun numai egoistul deștept și cam josnic, care pentru atingerea scopurilor sale se străduiește să se pună bine cu toți. Există, e adevărat, un criteriu „cvasiobiectiv”: E bun cel pe care-l susține majoritatea. Ești de acord să punem un asemenea criteriu la baza metodei?

— M… M. Lasă-mă să mă mai gândesc.

— Merită oare? Dacă eu m-am și gândit la această problemă, înseamnă că ai să ajungi la același rezultat… (Ia te uită!) Criteriul acesta nu e bun. Dacă ne gândim, de-a lungul veacurilor dreptatea n-a fost întotdeauna de partea majorității… Mai există încă două criterii: „e bine ceea ce consider eu că e bine” (sau cel pe care eu îl consider bun), și „e bine ceea ce e bine pentru mine”. Noi, ca și majoritatea zdrobitoare a oamenilor ce se îngrijesc prin natura profesiunii lor de bunăstarea și fericirea oamenilor, ne-am condus după ambele criterii. Numai că, din naivitate, am crezut că ne conducem după cel dintâi, și l-am și considerat drept un criteriu obiectiv…

— Ei, aici cred că exagerezi!

— Nu exagerez de loc! N-am să amintesc de nefericita dublură, pe nume Adam. Dar și atunci când m-ai sintetizat pe mine, ai avut grijă tot timpul să mă simt bine (mai exact „bine” după părerea ta) și să-ți fie și ție bine. Oare nu-i așa? Dar acest criteriu e subiectiv, și alți oameni…

— … cu ajutorul acestei metode vor face ceea ce e bine după părerea lor și pentru ei. Nu?

— Exact.

— M-da… Să zicem că e așa. Prin urmare, trebuie căutate în continuare metode de sinteză și transformare a informației în om.

— Nu știu.

— Am să-ți spun eu de ce metodă e nevoie. „Mașina-mamă” trebuie transformată într-un agregat de elaborare neîntreruptă a „binelui” cu o productivitate… hai, să zicem, de un milion și jumătate de fapte bune pe secundă. Și totodată s-o facem să devoreze faptele rele cu aceeași productivitate. De fapt, un milion și jumătate reprezintă doar o picătură în ocean. Pe Pământ trăiesc trei miliarde și jumătate de oameni și fiecare din ei comite în fiecare zi câteva zeci de fapte, dintre care niciuna nu este neutră.

Și apoi mai trebuie inventată metoda repartizării uniforme a acestei — hm! — producții pe suprafața pământului. Într-un cuvânt, trebuie să iasă ceva în genul unei prășitori-secerători-culegători cu magnetroni, din cărămidă nearsă…

— Mă iei peste picior?

— Da. Calc în picioare acest vis mare, altfel ne va duce dracu știe unde.

— Consideri că eu?…

— Nu. Nu consider că ai lucrat grăbit. Ar părea straniu dacă cu aș socoti așa. Dar trebuie să înțelegi că din punct de vedere subiectiv tu visai și proiectai, dar din punct de vedere obiectiv făceai numai ceea ce puteai, ceea ce permiteau posibilitățile descoperirii. Și în asta constă toată problema! Trebuie să-ți pui de acord ideile, planurile, cu posibilitățile pe care ți le oferă munca. Dar tu aveai de gând să opui o mașinărie oarecare celor o sută de miliarde de diferite fapte zilnice ale omenirii. Tocmai ele, aceste o sută de miliarde, plus nenumăratele miliarde de fapte din trecut, determină procesele sociale de pe Pământ, binele și răul inclus în ele. Toată știința nu e capabilă să țină piept acestor procese puternice, acestei avalanșe de fapte și acțiuni. În primul rând pentru că chestiunile științifice reprezintă doar o mică parte a problemelor lumii, iar în al doilea rând, pentru că asta nu intră în domeniul ei. Știința nu elaborează nici binele, nici răul. Ea elaborează o nouă informație și oferă posibilități noi. Atât. Iar aplicarea acestei informații și utilizarea posibilităților sunt determinate de procesele și forțele sociale amintite. Și noi oferim oamenilor doar noi posibilități de a produce oameni asemenea lor, iar ei sunt liberi să utilizeze aceste posibilității spre binele lor, spre nenorocirea lor, sau să nu le folosească de loc.

— Cum adică? Tu consideri că ar trebui să publicăm totul despre descoperire și să ne spălăm pe mâini? Asta-i prea de tot! Dacă nouă puțin ne pasă ce se va întâmpla cu ea în viață, atunci celorlalți n-o să le pese nici atât.

— Nu te înfierbânta. Eu nu consider că trebuie s-o dăm publicității. Trebuie să muncim mai departe, să studiem toate posibilitățile. Așa face toată lumea. Dar și în cercetările noastre, și în proiecte și idei, și chiar în visurile noastre trebuie să ținem seama de faptul că, ceea ce se va alege din această descoperire, asta depinde, înainte de toate, de viața însăși, sau, exprimându-mă mai academic, de climatul social-politic din lume. Dacă climatul se va dezvolta într-o direcție favorabilă, o putem da publicității. Dacă nu, realizarea trebuie ascunsă sau chiar complet distrusă, așa cum prevede jurământul amintit. Nu stă în puterile noastre să salvăm omenirea, dar putem, totuși, să nu-i pricinuim un rău.

— Hm… Totul sună cam prea modest. După părerea mea, tu subapreciezi posibilitățile științei contemporane. În prezent există posibilitatea ca prin, apăsarea unui buton — sau a mai multor butoane — să se nimicească omenirea. De ce să nu apară și posibilitatea ca, prin apăsarea unui buton, să salvezi omenirea sau s-o ferești de calamități? Și de ce, la naiba, să nu stea această metodă la baza orientării căutărilor noastre?

Orientarea noastră este constructivă. E incomparabil mai greu să construiești un pod, decât să-l distrugi.

— Sunt de acord. Și totuși se construiesc poduri.

— Dar nimeni n-a construit încă un pod care să nu poată fi aruncat în aer.

Aici am ajuns amândoi într-un fel de impas scolastic.

Dar ce zici de el? În fond, mi-a expus cu claritate și logic toate îndoielile mele atât de vagi. Ele mă stăpâneau de multă vreme… Nici nu știu dacă trebuie să fiu mâhnit sau să mă bucur!”

„28 decembrie. A trecut un an din ziua când stăteam în mijlocul laboratorului nou utilat, pe generatorul de impulsuri încă nedespachetat și plănuiam o experiență nedeterminată. Numai un an? Dar timpul se măsoară prin evenimente și nu după rotațiile Pământului! Mi se pare că au trecut vreo zece ani. Nu numai pentru că s-au realizat multe, ci și pentru că am suferit mult. Am început să mă gândesc mai mult la viață, să-i înțeleg mai bine pe oameni. Chiar m-am și schimbat puțin — sper că în sensul cel bun. Și cu toate acestea, simt o oarecare insatisfacție. Oare fiindcă visez prea mult? Tot ce am plănuit, s-a înfăptuit. Dar s-a înfăptuit nu așa cum aș fi vrut, ci cu dificultăți, cu complicații teribile, cu dezamăgiri…

Tot așa se întâmplă și în viață. Omul nu visează niciodată cum să ajungă la dezamăgire sau să-și dea cu capul de piatră. Asta vine de la sine. În minte înțeleg lucrurile astea foarte bine. Totuși, nu — mă pot împăca cu această idee.

…Pe când sintetizam dublura nr. 3 (numit în viață Kraveț), speram în sinea mea că în „mașina-mamă” se va declanșa ceva și va ieși, într-adevăr, un cavaler neînfricat și fără pată! Dar nu s-a declanșat nimic. E reușit, nimic de zis, dar nu e cavaler. E lucid, precaut și judecă bine. Și apoi, de unde să iasă un cavaler? Doar nu din mine?

Sunt un tembel! Un tembel visător! Îmi fac mereu socoteli că natura o să mă scoată la liman, o să-mi pună chiar ea în mână „o metodă absolut sigură”. Dar ea n-o să mă scoată nicăieri și n-o să-mi pună nimic în mână. Ea nu dispune de o asemenea informație.

La naiba, oare, chiar nu se poate? Să aibă dreptate Krivoșein-Kraveț cel perfecționat de mine?

…Există o metodă de a salva lumea prin apăsarea unui buton. Ea e aplicabilă în cazul unui război termonuclear. Trebuie ascunse într-o mină adâncă câteva „mașini-mame” în care este înregistrată informația despre oameni și o mare rezervă de reactivi. Și dacă pe suprafața pârjolită a Pământului nu vor mai rămâne oameni, mașinile vor păstra informația și vor renaște omenirea. Oricum, e o rezolvare a situației.

Dar nici așa lucrurile n-o să iasă cum trebuie. Dacă lansezi în lume o asemenea metodă, ea va tulbura echilibrul stabilit și — mai știi? — va împinge omenirea într-un război nuclear. „Oamenii vor rămâne vii, bombele atomice nu sunt deci periculoase — ia să le tragem o papară! — o să gândească vreun politician veros. Problema Berlinului? Nu există Berlin! Problema Vietnamului? Nu există Vietnam! Cumpărați adăposturi atomice personale pentru sufletele voastre!”

Înseamnă că nici soluția asta „nu e bună”. Dar care „e bună”? Și oare există o asemenea soluție?”

PARTEA A TREIA

LUCIDITATE

Capitolul 1

…Stelele-n lumină.

Par niște ochi ce-aruncă vină

Privindu-l batjocoritori.

Toți plopii par judecători.

Ce dând din cap s-au strâns în noapte.

Și despre el vorbesc în șoapte [4].

A. S. PUȘKIN: Poltava

Nopțile de iunie… Cât de scurte sunt și ce repede trec… De abia s-a stins la sud-vest asfințitul liliachiu și iată că spre sud-est, dincolo de Nipru, cerul se luminează din nou. Dar chiar și o noapte scurtă e totuși noapte. Ea exercită asupra oamenilor influența ei obișnuită; Locuitorii părții umbrite a planetei dorm. Dorm cetățenii orașului Dneprovsk. Dorm mulți dintre participanții la evenimentele descrise aici.

Matvei Appolonovici Onisimov doarme neliniștit. Multă vreme n-a reușit să adoarmă. A fumat, s-a răsucit în așternut, deranjându-și soția, și s-a gândit într-una la cele întâmplate. Obosind, a adormit până la urmă, și psihicul său extrem de surescitat i-a „servit” un vis năstrușnic. Se făcea că în cele trei parcuri ale orașului s-au descoperit trei cadavre. Moartea celor trei oameni a fost provocată de arme de foc. Expertul în probleme de medicină-legală, Zubato, fiindu-i lene să cerceteze fiecare asasinat în parte, a născocit o versiune ciudată, cum că toți trei au fost uciși cu o singură împușcătură, glonțul străpungându-i pe rând. Pentru a demonstra justețea punctului său de vedere, el a așezat cadavrele unul lângă altul, pe masa de marmură a sălii de disecție, în așa fel, încât orificiile făcute de gloanțe să coincidă.

Și Matvei Appolonovici, care de obicei avea vise numai în alb-negru, încețoșate ca un film uzat, de data aceasta a perceput totul în relief, colorat și cu mirosurile specifice. În fața lui zăceau trei Krivoșeini — imenși, goi, rozalii și mirosind a carne — și se uitau la el zâmbind fotogenic… Onisimov s-a înfuriat, a vrut să protesteze, dar s-a trezit Datorită visului, în capul lui a început să se contureze o pistă verosimilă. Probabil că acolo, în laborator, criminalii au încercat să fiarbă cadavrul lui Krivoșein! Cadavrul reprezintă totdeauna principala dovadă de vinovăție. Să-l ascunzi sau să-l îngropi e primejdios și nesigur. Poate fi oricând descoperit și identificat. Și atunci ei s-au apucat să fiarbă sau să descompună cadavrul într-o soluție specială. Și întrucât treaba aceasta nu e simplă, n-au ținut seama de ceva și au răsturnat rezervorul. De aceea cadavrul era încă cald, atunci când tehnicianul Prahov l-a descoperit în rezervor! Pe laborant l-a lovit rezervorul, iar celălalt complice, ăla care ieri se strâmba, schimonosindu-se în fața sa (un mistificator, circar sau având antrenament de mim — la asta se pricep, e clar!), a fugit. Și și-a asigurat un alibi. Cu ajutorul măștilor sale și al mimicii el putea să-l inducă în eroare și pe profesorul din Moscova. Iar actele lui nu sunt decât niște hârtii bine falsificate.

Matvei Appolonovici își mai aprinse o țigară. Și totuși afacerea aceasta nu seamănă cu un delict penal obișnuit. Dacă criminalii lucrează și aici, și la Moscova, și nu sunt interese deosebite la mijloc, răfuieli personale sau probleme de sex, atunci… probabil că Krivoșein a făcut, într-adevăr, o invenție sau o descoperire importantă. Nu, chiar mâine va insista pe lângă Alexei Ignatievici ca în această afacere să fie angrenate organele securității! (Deși Onisimov nu va afla niciodată cum stau lucrurile, nu putem să nu-i recunoaștem meritele în ceea ce privește intuiția sa de anchetator. Într-adevăr, să nu știi și să nu înțelegi nimic din fondul problemei, ci doar pe baza unor fapte exterioare, întâmplătoare, să construiești o versiune, care din punct de vedere logic să nu fie contradictorie, asta n-o poate face oricine).

Cu aceste gânduri, Matvei Appolonovici adormise mai liniștit. Acum visează lucruri plăcute. Visează că a fost avansat pentru descoperirea unei asemenea afaceri… Dar visele sunt și mai puțin supuse dorințelor noastre decât realitatea. Și iată că, deodată, anchetatorul mârâi înciudat. Soția trezită iarăși din somn îl întreabă neliniștită:

— Matvei, ce e cu tine?

Onisimov visase că la direcția orășenească de miliție a izbucnit un incendiu și că au ars noile ștate de funcțiuni…

Arkadi Arkadievici Azarov a adormit de foarte scurt timp. Dar numai după ce a luat două pastile de somnifer. Dimineața se va trezi iarăși plin de nervi. Și pe el îl chinuiau gândurile în legătură cu cele întâmplate în Laboratorul noilor sisteme… I s-a telefonat și de la Comitetul orășenesc de partid. „Iar ați avut un accident, Arkadi Akadievici? Cu victime omenești?” De unde se află totul atât de repede! Acum o să înceapă convocări, comisii, explicații… Deh „de aia ești director și primești bani mulți, ca să te hărțuiască! Din cauza unor asemenea lucruri, de care el nu e vinovat și nu poate fi vinovat, se pune sub semnul îndoielii întreaga sa activitate pozitivă și cinstită! Arkadi Arkadievici se simțea singur și nenorocit.

„… Nu trebuia organizat acest laborator „de căutări la întâmplare”. Nu ți-ai urmat cu fidelitate crezul. În fond, ideea că, pe calea unor experiențe la întâmplare și a unor combinații arbitrare se pot obține adevăruri și rezolvări juste în știință era profund contrară gândirii tale. Și e contrară și acum. Metoda Monte-Carlo… Numai acest titlu câte parale face! Credința în hazard, ce poate fi mai groaznic pentru un cercetător? În loc să analizezi în mod logic problema, să te apropii fără grabă și cu siguranță de rezolvarea ei, tu să-ți încerci, fie chiar și cu ajutorul aparatelor și mașinilor, norocul la joc! Desigur, și pe această cale se pot construi sisteme cu aspect științific și algoritmic. Dar, oare, nu seamănă ele cu acele „sisteme” cu care cei ce joacă la ruletă, sperând să câștige, își toacă averile… Mare scofală că am schimbat denumirea laboratorului. Esența a rămas aceeași. Am lăsat totul să meargă de la sine, după bunul plac, gândindu-mă că și în sistemologia mondială există o asemenea orientare. Las-o să se dezvolte și la noi… Uite că s-a „dezvoltat”.

Arkadi Arkadievici nu i-a mărturisit lui Krivoșein îndoielile sale, ca să nu-i distrugă entuziasmul. Dar l-a întrebat o dată:

— Și ce anume intenționați să obțineți… e-e… prin căutări la întâmplare?

— Înainte de toate să ne însușim metodologia, i-a răspuns Krivoșein. Și asta i-a plăcut lui Azarov mai mult decât dacă acesta ar fi început să emită idei.

„Nu, el nu s-a rezumat doar la însușirea metodologiei, Arkadi Arkadievici își aduse aminte de laborator, de instalația asemănătoare cu o caracatiță, de numărul mare de aparate și balcoane. A desfășurat o amplă muncă experimentală… Nu cumva i-a reușit chestiunea aia despre care a vorbit la consiliul științific? Dar totul s-a terminat cu un cadavru. Un cadavru transformat în schelet! Azarov simți că îl cuprinde repulsia și furia. Trebuie restrânse lucrările experimentale. Mereu se întâmplă ceva în cadrul lor! Neapărat! Sistemologia în esență este o știință abstractă, speculativă. Analiza și sinteza oricăror sisteme trebuie efectuate matematic, și n-are rost să… În fond, teoria trebuie împinsă înainte! Iar dacă vrei să lucrezi cu mașinile — poftim, programați-vă problemele și duceți-vă în sala mașinilor… Și, în general, cu aceste experiențe — academicianul zâmbi, începând să se liniștească — nu știi niciodată ce ai realizat: o prostie sau o descoperire!”

…Arkadi Arkadievici avea o răfuială veche cu știința experimentală. Părerile sale despre ea erau hotărî te și definitive. Cu treizeci și ceva de ani în urmă tânărul fizician Azarov studia procesul lichefierii heliului. Într-o zi a introdus în instalație câteva tuburi capilare de sticlă și lichidul, răcit până la două grade după scara absolută, s-a evaporat rapid. Doi litri de heliu, extrem de prețios pe vremea aceea, s-au pierdut, iar experiența a fost compromisă. Arkadi, înfierbântat de cele întâmplate, l-a acuzat pe laborant că i-ar fi dat un aparat defect. Laborantul a fost pedepsit… Iar doi ani mai târziu, colegul de universitate și de an al lui Azarov, Piotr Kapița, a descoperit, în cadrul unei experiențe similare (vasele capilare au fost cufundate într-un vas), fenomenul superfluidității heliului!

De atunci Arkadi Arkadievici a rămas dezamăgit de fizica experimentală, a îndrăgit lumea severă și sigură a matematicii și n-a regretat niciodată acest lucru. Matematica a fost aceea care i-a facilitat abordarea și rezolvarea problemelor nematematice. Prin anii treizeci el și-a aplicat metodele la problemele teoriei generale a relativității, care pe vremea aceea stăpânea mințile oamenilor de știință. Mai târziu cercetările lui au ajutat la soluționarea unor probleme importante în teorie a reacțiilor în lanț din uraniu și plutoniu. Pe urmă și-a aplicat metodele în problemele catalizei chimice a polimerilor. Și acum el s-a situat în fruntea orientării sistemelor discrete în sistemologie.

„Eh, dar asta e cu totul altceva! își spuse încântat Azarov. Ce s-a întâmplat totuși în laboratorul lui Krivoșein? Mi-amintesc că, toamna trecută, a venit la mine și a vrut să discute nu știu ce… Ce anume? Se înțelege că despre muncă. M-am eschivat atunci. N-aveam timp… Totdeauna consideri că cele mai importante probleme sunt acelea care nu suferă amânare! Atunci ar fi trebuit să stau de vorbă cu el. Aș fi știut acum ce s-a întâmplat acolo. Altă dată Krivoșein nu mi s-a mai adresat. Ei, desigur, astfel de oameni sunt mândri și timizi… Ia stai, ce oameni? Care Krivoșein? Ce știi tu despre el? Câteva referate la seminarii, raportul din cadrul consiliului științific, câteva replici și întrebări puse altor raportori și faptul că ne salutam când ne întâlneam. Oare îl pot judeca numai după atât? Poți, pentru că te pricepi la oameni destul de bine, Arkadi… Era un om activ și un spirit creator, asta el Asemenea oameni îi recunoști și după felul cum pun întrebări și după frază sau după cum se comportă. Se observă la ei o activitate neîntreruptă a gândirii. Nu observă oricine. Dar tu fiind la fel, poți observa… Omul mănâncă, merge la lucru, se salută cu cunoscuții, vede un film, se ceartă cu colegii de serviciu, împrumută bani, se bronzează pe plajă — toate acestea le face din plin, nu din inerție — și în acest răstimp gândește, gândește mereu. La un singur lucru. La ideea care poate că nu e legată cu nimic de ceea ce face în clipa aceea, nici de grijile cotidiene dar nimeni nu-l va putea distrage de la această idee. Ea reprezintă esențialul pentru el. Din ea se naște noul… Krivoșein era un astfel de om. Și e mare păcat că a fost. Odată cu moartea fiecărui om de acest fel ceva foarte necesar piere din viața noastră. Și te simți din ce în ce mai singur… Eh, ajunge! Ce m-a apucat?! Arkadi Arkadievici se dezmetici: La culcare, la culcare!

În noaptea aceea nici Harri Haritonovici Hilobok n-a putut să adoarmă multă vreme. Se tot uita la ferestrele luminate ale apartamentului lui Krivoșein, din casa de peste drum, și se întreba cine o fi acolo. Către orele unsprezece, pe ușa principală a clădirii ieși Lena Kolomieț. (Harri Haritonovici o recunoscu după siluetă și după mers.) „Ar trebui s-o cunosc mai îndeaproape. E destul de interesantă”, gândi el distrat. Dar în casă lumina continua să ardă. Hilobok stinse lumina din apartamentul său și se instală în dreptul ferestrei cu un binoclu de teatru în mână. Dar unghiul era defavorabil și nu reușea să vadă decât o parte din bibliotecă și un perete acoperit cu tapete, având ca desen numeroase cercuri olimpice. „O fi uitat ea să stingă lumina? Sau mai e cineva acolo? Să telefonez la miliție? Ducă-se la naiba! N-au decât să se descurce singuri! Harri Haritonovici căscă cu poftă. Poate că e cineva de la miliție, care percheziționează casa”…

El se întoarse și aprinse lampa de noapte ce reprezenta o mică siluetă a unei femei goale, executată din marmură artificială. Lumina blândă învălui blana de urs, așternută pe jos, pereții de culoare bleu, tapetați cu berze aurii, marginile lustruite ale mesei de lucru, dulapul cu cărți, șifonierul, măsuța televizorului, canapeaua matlasată de culoare roz, covorul de un roșu închis, înfățișând o scenă de orgie din antichitate. Totul în jur te predispunea la o viață de desfătare, de huzur.

Harri Haritonovici se dezbracă, se apropie de oglinda șifonierului și începu să se examineze. Îi plăcea chipul său, un nas mare și drept, obrajii netezi, dar nu plini, mustățile brune… Avea ceva din înfățișarea lui Guy de Maupassant… Nu de mult încercase în fața aceleiași oglinzi să imprime chipului său expresia potrivită pentru un doctor în științe tehnice. „Ce i-a trebuit acestui Krivoșein? Harri Haritonovici simți cum se înăbușă de ură și mânie. Ce i-am făcut eu lui? Doar am vorbit în favoarea temei lui și l-am ajutat să-și ia ruda în laborator… El nu-și dă doctoratul, dar îi invidiază pe alții! Sau mi-a făcut-o pentru că nu i-am executat comanda STE 2? Ei, dar n-are nici o importanță. Krivoșein nu mai există. S-a ars. Uite așa. În viață, în ultimă instanță, câștigă cel care supraviețuiește adversarului”. Pe Hilobok îl bucură și-l înveseli nuanța de spirit, cu totul întâmplătoare, a acestui gând. „Hm!.. Va trebui să-l ții minte și să-l utilizezi la nevoie”. În general, trebuie remarcat că Harri Haritonovici nu era chiar atât de prost cum părea din cauza comportării sale. La baza succesului, a reușitei sale în viață el a pus următoarea regulă: Față de un prost pretențiile sunt mai mici. Din partea lui nimeni nu va pretinde niciodată idei pline de miez, sau cunoștințe vaste. În cazurile rare, când emitea cugetări, fie ele chiar modeste, faptul apărea ca o surpriză atât de plăcută, încât colegii de serviciu începeau să-și spună: „Totuși, noi îl subapreciem pe Harri Haritonovici”. Și atunci căutau să-și repare greșeala printr-o amabilitate deosebită față de el. Așa se face că în culegerea „Probleme de sistemologie” nimereau și articole de-ale sale. Redactorii nu se așteptau la nimic bun și deodată descopereau în ele câte un grăunte de sens. În același fel proceda Harri Haritonovici și cu beneficiarii. Întâi îi demoraliza prin comportarea și discuțiile sale, și abia după aceea le preda comenzile cerute. Numai cu teza de doctorat a dat greș… Dar nu-i nimic. O să rezolve el și problema asta, până la urmă!

Harri Haritonovici, legănat de gânduri plăcute și plin de speranțe adormi adânc și dormi fără vise, cum dormeau probabil oamenii în epoca de piatră.

Milițianul Gaevoi, de abia întors din oraș, de la serviciul de noapte, dormea și zâmbea fericit prin somn.

Adormise și Lena, după ce a plâns de necaz, supărată pe Krivoșein, dar și pe ea.

Dar nu toată lumea dormea… Plutonierul de miliție Golovorezov, care părea laboratorul noilor sisteme, lupta cu succes împotriva somnului; se postase la ușa clădirii, fuma și admira stelele de deasupra copacilor. Deodată aprinse lanterna. Dintre frunzele de brusture îl privea un iepure alb cu ochii roșii. Plutonierul se răsti la el și iepurele de casă dispăru în întuneric. Golovorezov habar n-avea ce fel de iepure de casă a fost.

Viktor Kraveț se tot sucea sub pătura de postav care mirosea a dezinfectant, pe somiera tare din celula arestului preventiv. Se afla în acea stare de surescitare nervoasă, când e imposibil să adormi.

„Ce va fi de-acum încolo? Ce se va întâmpla? O să se descurce aspirantul Krivoșein? Sau laboratorul și toată munca lor va pieri? Și ce pot face eu? Să neg mereu? Să mărturisesc? Ce anume? Tovarășe anchetator sunt vinovat de bune intenții — de bune intenții care n-au ajutat la nimic… De, probabil că e o vină gravă, dacă lucrurile au luat o asemenea întorsătură. Ne-am tot grăbit — mai repede, mai repede! — să stăpânim pe deplin descoperirea, să ajungem la o metodă care să prezinte o „siguranță absolută”. Și eu, de ce să n-o recunosc, așteptam să descoperim o asemenea metodă… Evoluția a introdus treptat în om fiecare informație nouă prin metoda micilor verificări și prin abateri mărunte, a verificat utilitatea ei în cadrul unui număr nesfârșit de experiențe naturale. Iar noi — noi am vrut să facem totul într-o singură experiență!

Trebuia, chiar de la început, să ne scoatem din cap ideile cu privire la eventualele consecințe sociale, să lucrăm deschis și liniștit ca toată lumea. La urma urmelor, oamenii nu sunt niște copii. Ei trebuie să înțeleagă singuri sensul lucrurilor. Am reușit să aflăm multe: că omul este un sistem de albumine cuantice-moleculare extrem de complex, că este produsul unei evoluții naturale, că reprezintă o informație înscrisă într-o soluție. Am omis doar un singur lucru: că omul este om. O ființă liberă. Stăpânul vieții și al forțelor sale. Libertatea lui a început cu mult înaintea tuturor năzuințelor și revoluțiilor, în ziua acea de demult, când maimuța antropoidă a căzut pe gânduri și și-a spus că te poți urca în pom și rupe fructele, dar poți să le dobori și de jos cu un băț ținut în labă. Cum e mai bine? Gândul acesta nu i-a venit doar așa, din întâmplare. Maimuța a văzut cum, în timpul furtunii, o cracă ruptă a doborât fructele… Libertatea înseamnă posibilitatea de a-ți alege variantele propriei comportări. Izvorul ei este cunoașterea. De atunci fiecare descoperire, fiecare invenție a oferit oamenilor posibilități noi, făcându-i din ce în ce mai liberi.

E adevărat că au existat și idei (puține la număr), care nu se pot realiza! Nu se poate construi un perpetuum mobile, nu poate fi depășită viteza luminii, nu se poate măsura concomitent cu precizie viteza și poziția electronului… Dar descoperirea noastră nu contrazice nimic și nu anulează nimic. E posibilă!

Libertate… Nu e de loc simplu să fii conștient de libertatea ta, în lumea contemporană, să alegi în mod inteligent și cu luciditate variantele comportării tale. Pe om îl apasă milioanele de ani ai trecutului, când legile biologice determinau comportarea strămoșilor săi, a animalelor, și totul ora foarte simplu. Și azi omul caută să atribuie greșelile și prostiile sale concursului de împrejurări, ceasului rău, să-și pună speranțele în dumnezeu, într-o personalitate puternică, în noroc… Iar atunci când nădejdile se prăbușesc oamenii caută și găsesc câte un țap ispășitor. Ei înșiși, oamenii care au sperat, nu-și asumă nici o vină! În fond, oamenii care merg pe linia minimei rezistențe nu cunosc libertatea…”

Micul disc de metal, de pe vizorul de la ușa celulei, fu dat deoparte, lăsând să pătrundă pentru o clipă o rază de lumină în încăpere. Apoi chipul gardianului de serviciu acoperi vizorul. Verifica, probabil, dacă neastâmpăratul, care se afla sub anchetă, n-a plănuit o nouă evadare. Viktor Kraveț izbucni în râs. Ce mai, pușcăria e locul cel mai potrivit pentru a cugeta despre libertate! Și el constată cu satisfacție, că deși trecuse prin atâtea neplăceri și mizerii, simțul umorului nu-l părăsise încă.

Dublura Adam Hercule ședea gânditor pe o bancă de lângă stația de troleibuz. Strada era pustie acum. Își aduse aminte că ieri, pe când venea de la gară, gândindu-se la influența celor trei izvoare de informație (știința, viața, arta) asupra omului, în mintea lui se născuse o idee vagă, nelămurită, dar extrem de importantă. Șirul gândurilor i-a fost întrerupt de cei trei indivizi, cu idioata lor verificare de acte, lua-i-ar… Și a rămas cu senzația că s-a apropiat de o idee foarte prețioasă. Mai bine n-ar fi avut senzația asta. Din cauza ei nu-și poate găsi liniștea acum!

„Să mai încercăm o dată. Va să zică, mă întrebam prin ce informație anume și în ce mod poate fi omul înnobilat și înălțat! Krivoșein avusese ideea de a sintetiza un cavaler „neînfricat și fără pată”. El mi-a trecut-o mie și acum nu mă pot lepăda de ea… Am renunțat la informația provenind de la mediul înconjurător ca și la informația furnizată de știință, pentru că acțiunea lor asupra omului poate fi, în egală măsură, și pozitivă și negativă… A rămas metoda „cultivării bunelor sentimente cu ajutorul muzelor”. E adevărat, arta le trezește, le cultivă. Numai că lira muzelor este un instrument imperfect. Cât timp răsună acordurile ei, omul este mai blând, dar îndată ce sunetele ei. S-au stins totul dispare. Ceva rămâne, desigur, dar prea puțin. Doar o amintire superficială despre spectacolul văzut sau despre cartea citită. Bine, dar dacă am introduce în „mașina-mamă” această informație în timpul sintezei unui om oarecare, să zicem, dacă am înregistra în ea conținutul a numeroase cărți, dacă i-am arăta filme excelente? Va fi același lucru. Conținutul lor se va depune în memoria superficială, și atât. Pentru că respectiva carte nu vorbește despre el!

Aha, m-am mai gândit și la următoarele chestiuni: Între izvorul de informație al Artei și cel ce o recepționează — omul concret, real — există un fel de perete transparent. Ce fel de perete e acesta? Fir-ar să fie, oare experiența de viață va fi totdeauna factorul principal în formarea personalității omului? Trebuie să suferi tu însuți ca să înțelegi suferințele altora? Să greșești, ca să înveți să procedezi corect? Ca un copil — să te arzi, ca să nu mai întinzi degetele spre foc… Dar asta este o știință foarte grea — experiența vieții — și nu oricine și-o poate însuși. Viața te poate înnobila, dar te poate și înrăi. Ea îl poate face pe om înțelept, dar totodată îl poate transforma într-un tembel…”

Își aprinse o țigară și începu să se plimbe pe trotuar în preajma băncii pe care stătuse.

„Informația Artei nu se prelucrează de către om până la capăt, până la rezolvarea, pe baza ei, a propriilor probleme de viață. Ia stai! Informația nu se prelucrează până la rezolvarea problemei… Asta s-a mai întâmplat cândva! Când? Da, la începuturile experienței. Complexul inițial, „traductorii — cristaloblocul — calculatorul TVM-12 nu-și însușea informația de la mine… Adică de la Krivoșein… În sfârșit, tot aia el și atunci am introdus conexiunea inversă!”

Adam nu se mai plimba, ci începuse să alerge pe trotuarul murdar, între coșul de gunoi și stâlpul felinarului.

„Conexiunea inversă, fie ea blestemată! Legătura inversă care mărește de mii de ori eficacitatea sistemelor informaționale… Iată explicația „peretelui”, iată de ce eficacitatea Artei este atât de slabă. Nu există o legătură inversă între izvorul informației și cel ce o recepționează. E adevărat, există câte ceva: recenzii, păreri, conferințe pentru cititori, note critice, dar asta e altceva. Trebuie să existe o legătură inversă, tehnică, nemijlocită, pentru a adapta informația Artei introdusă în om, potrivit cu individualitatea lui, cu caracterul, memoria, aptitudinile, chiar cu înfățișarea exterioară și datele personale. Prin această metodă se poate reproduce, în cursul procesului de sinteză, comportarea lui în situațiile critice (lasă-l să greșească, să învețe din greșeli, să caute soluțiile juste!), poate fi dezvăluită personalitatea lui — și nu a unui erou imaginar, născocit — lumea sufletească, aptitudinile, calitățile și lipsurile. El poate fi ajutat să se înțeleagă și să se descopere pe sine… Și atunci această splendidă informație va deveni experiența sa de viață, paralel cu cea de toate zilele, va deveni pentru el adevăr generalizat, egal cu cel științific. Asta va fi deja o altă Artă — nici scriitoricească, nici actoricească, nici muzicală, ci toate împreună — exprimată în biocurenți și reacții chimice. Arta sintezei omului!” Deodată el se opri: „Da, dar cum să realizez lucrul acesta în „mașina-mamă”? Cum să introduci în ea o astfel de legătură? Nu e simplu… Desigur, e nevoie de experiențe, experiențe și iar experiențe. O să le facem! Doar am reușit să realizăm legătura inversă între blocurile complexului… Principalul e că există ideea!..”

În vila sa de lângă Moscova Vano Alexandrovici Androsiașvili nu dormea nici el. Stătea pe verandă și asculta răpăitul ploii în noapte… La ultima ședință de catedră s-au discutat rezultatele activității aspiranților. În lumina cea mai nefavorabilă a apărut aspirantul Krivoșein. Într-un an întreg el nu a susținut nici un examen. În ultimul timp a frecventat foarte rar. Orele de laborator și nu și-a ales încă tema pentru disertația de candidat în științe. Profesorul Vladimir Veniaminovici Valerno era de părere că ocupă inutil locul de aspirant, primește bursă degeaba și că n-ar fi rău să se creeze un loc vacant pentru un aspirant mai sârguincios. Vano Alexandrovici se hotărâse să tacă, dar nu s-a putut reține și i-a spus lui Vladimir Veniaminovici o mulțime de vorbe urâte despre rutina cu privire la aprecierea activității tinerilor cercetători, despre desconsiderarea lor… Valerno a rămas stupefiat. Acum, Androsiașvili se simțea jenat. În fond, Vladimir Veniaminovici nu merita asemenea reproșuri.

Vano Alexandrovici se gândise seri de-a rândul la vindecarea miraculoasă a aspirantului, după ce fusese lovit de un țurțure de gheață în greutate de aproape 15 kilograme, și-a amintit discuția pe care a purtat-o cu el, referitoare la dirijarea metabolismului în organism și a ajuns la concluzia că Krivoșein a descoperit și a aplicat asupra sa acea proprietate de regenerare rapidă a țesuturilor, care se întâlnește în natură numai la cele mai simple celenterate. Îl chinuia faptul că nu e în stare să înțeleagă cum a izbutit una ca asta. Se aștepta ca Krivoșein să vină la el și să-i povestească totul. Vano Alexandrovici era gata să uite jignirea, să jure — dacă va trebui — că va păstra tăcere, numai să afle! Dar Krivoșein rămânea mut.

Androsiașvili mai era supărat pe el însuși pentru că ieri, în timpul cât a fost chemat la videofonul miliției, n-a încercat să afle de ce a fost reținut aspirantul. „O fi făcut vreo poznă? Dar când a reușit s-o facă? Dimineața trecuse pe la catedră să anunțe că va pleca cu avionul pentru câteva zile la Dneprovsk! Asta e a doua taină a lui Krivoșein”. Se gândi profesorul și zâmbi. Dar nu reuși să-și alunge neliniștea. E bine dacă a fost doar o neînțelegere. Dar dacă acolo s-a întâmplat ceva serios? Orice s-ar spune, Krivoșein este autorul și deținătorul unei descoperiri importante. Această descoperire nu trebuie să se piardă.

„Trebuie să zbor la Dneprovsk”, îi trecu deodată prin minte. Sângele mândru de muntean și de membru corespondent al Academiei prinse să fiarbă. El, Vano Androsiașvili, va pleca urgent să-l scoată din încurcătură pe aspirantul prins într-o afacere îndoielnică! Pe aspirantul pe care el l-a luat din milă la catedră și care l-a jignit profund cu neîncrederea sa!

„Phi, vei pleca la dracu! Vano Alexandrovici își scutură capul încercând să se potolească. În primul rând, tu, Vano, nu crezi că Krivoșein a comis vreo crimă — nu e un astfel de om. Acolo, ori s-a întâmplat o nenorocire, ori e o neînțelegere, și atunci trebuie să-l ajuți. În al doilea rând, așteptai de multă vreme prilejul să-i cucerești încrederea, să ți-l apropii. Acest prilej s-a ivit acum. Probabil că el are motive serioase să se ascundă. Dar să nu-și închipuie că Androsiașvili este un om pe care nu te poți bizui, care se va eschiva din cauza unor considerente meschine. Nu! Sigur că nici la Dneprovsk n-o să mă apuc să-l chestionez. Dacă o să vrea, o să-mi povestească singur totul. Dar această descoperire trebuie păstrată cu grijă. Ea e mai presus decât amorul propriu”.

Vano Alexandrovici simți un sentiment de ușurare și liniște sufletească. Reușise să se învingă și să ia o hotărâre înțeleaptă…

Aspirantul Krivoșein nu dormea nici el. El continua lectura jurnalului.

Capitolu

l

2

…În viață ca și în știință, aproape orice țel se atinge pe căi ocolite, iar drumul cel drept către țintă apare cu claritate minții doar atunci când aceasta a și fost atinsă.

L M. SECENOV: Reflexele creierului

„5 ianuarie. Iată că și eu m-am trezit în situația omului care a servit drept ciornă pentru realizarea unei copii mai reușite. Și cu toate că eu însumi sunt creatorul copiei, nu găsesc nimic plăcut în asta.

— Știi că ai un nepot foarte interesant, mi-a spus Lena, după ce le-am făcut cunoștință, în seara de revelion. E simpatic.

După aceea m-am studiat o oră întreagă în fața oglinzii de acasă. Tabloul era deplorabil… Apoi e și mai abil în discuții. Nu mă pot măsura cu el…

Nu, Viktor Kraveț se comportă față de Lena ca un gentleman. Fie că în el acționează vechile amintiri, fie că-și dă seama de posibilitățile pe care le are, de a cuceri inimile, aparent însă pare indiferent față de Lena. Dar dacă și-ar da puțină osteneală, ar trebui să-mi iau adio de la Lena.

…Când trec cu el prin cartierul academicienilor sau prin parcul institutului, fetele pe care le întâlnim și care înainte abia îmi răspundeau la salut, printr-o înclinare a capului, acum mă salută cu multă voioșie.

— Bună ziua, Valentin Vasilievici! strigă ele și trag cu ochiul la tânărul necunoscut de lângă mine.

Și ce frumos schiază! Ieri am plecat toți trei afară din oraș. El și cu Lena m-au lăsat cu mult în urma lor.

Și cum au mai dansat la balul de revelion!

Până și secretara Linocika, cea care până atunci nici nu cunoștea măcar drumul spre laborator, acum mereu o vezi că vine cu câte o hârtie de la secretariat.

— Bună ziua, Valentin Vasilievici! Bună ziua Vitia… Vai, ce interesant e la dumneavoastră aici, numai țevi!

Într-un cuvânt, acum mă studiez zilnic, nu numai pe mine, așa cum sunt, ci și pe mine, așa cum aș fi putut să fiu, dacă nu… Dacă nu ce? Dacă n-ar fi fost foametea din timpul războiului și de după război, asemănarea ereditară cu tatăl meu, din păcate, nu prea arătos („leit taică-su, cu fața mare!”, spuneau adesea rudele despre mine, minunându-se), obstacolele din calea vieții, un mod de viață atât de nesănătos: laborator, bibliotecă, cameră, discuții, frământări, miasmele reactivilor și nici un efort fizic… Nu, serios, nu eu am fost acela care m-am căznit să devin urât, gras, adus de spate, greu de cap, dar așa a fost să fie.

În ceea ce privește ideea mea, ar trebui să fiu mândru că am întrecut natura! Dar nu mă prea trage inima…

Nu, totuși, ideea e dăunătoare. Să admitem că vom perfecționa metoda sintezei dirijate până la capăt. Vom reuși să facem oameni admirabili, puternici, frumoși, talentați, energici, cu vaste cunoștințe — mă rog, niște stăpâni ai vieții, ca cei de pe afișul „La CEC am economisit, mobilă ne-am agonisit!” Iar cei după care îi vom reproduce înseamnă că reprezintă doar niște ciorne stricate de viață? Pentru ce să-i umilim în felul acesta? Frumoasă „răsplată” a vieții. Păreri de rău pentru imperfecțiunea proprie, gândul că niciodată nu vei reuși să devii perfect, pentru că, în locul unei producții puse la punct, pe tine te-a adus pe lume o mamă obișnuită! Înseamnă că metoda noastră de sinteză a omului este împotriva oamenilor? Și nu numai împotriva celor răi, ci a tuturor, deoarece fiecare dintre noi este imperfect, într-o anumită privință. Înseamnă că și oamenii bun (obișnuiți, nu artificiali) o vor duce mai greu în viață?

(Asta-i! Uite așa ești tu, Krivoșein, ai pielea groasă… Până nu te atinge pe tine ceva direct, nu-ți dai seama. „Să-i bați cuie în cap, nu altceva”, cum spunea babacul. Bine, e în regulă. Nu-i important cum mi-am dat seama, important e că mi-am dat seama.)

Am la ce să mă gândesc… Se pare că toate defectele oamenilor au o natură comună — imperfecțiunea. Să luăm, de exemplu, o trăsătură de caracter bună și frumoasă: candoarea. Ea este sădită în noi încă din copilărie. Dar natura nu și-a jucat rolul până la capăt, educația a cam greșit, împrejurările vieții nu au fost cele prielnice și în locul candorii a ieșit o prostie înspăimântătoare. În același mod, în locul unei precauții pline de înțelepciune, a apărut frica, în locul încrederii în sine, atât de necesară în viață, îngâmfarea, în locul sincerității și al unui scepticism sănătos, cinismul, în locul îndrăznelii lucide neobrăzarea, lipsa de bun simț, în locul inteligenței șiretenia.

Neputința noastră în fața imperfecțiunii noi o ascundem în dosul a tot felul de zicale glumețe („a căzut în cap când era mic”), științifice („degradarea personalității”, „complex de inferioritate”), obișnuite („nu i-a fost dat”, „n-are har”). Înainte se spunea „har de la dumnezeu”, în secolul nostru materialist se spune „dar al naturii”. Și, în fond, tot dracul ăla e. Oricum, nu depinde de om. Unii îl au, alții nu.

Și se poate ghici de ce „nu i-a fost dat”. În comuna primitivă și în celelalte formațiuni sociale perfecțiunea omului nu era obligatorie. Trăiești, poți să muncești, să te înmulțești, știi să te descurci — e foarte bine! Numai acum, când în reprezentările noastre a pătruns ideea, nu utopică, ci constructivă, a comunismului, se formează adevăratele cerințe față de Om. Noi, privindu-i pe oameni prin prisma acestei admirabile idei, am început să observăm prea bine ceea ce înainte nici nu luam în seamă…”

„8 ianuarie. Mi-am împărtășit gândurile lui Viktor Kraveț.

— Vrei să aplici metoda sintezei la oameni obișnuiți? a tras concluzia inteligenta dublură nr. 3.

— Da, dar cum? M-am uitat la el plin de speranță. Dar dacă știe și asta.

El mi-a înțeles privirea și a izbucnit în râs.

— Nu uita că eu… sunt tu. În orice caz, ca nivel de cunoștințe.

— Dar poate că tu știi mai bine ce lichid e acesta? Am arătat spre rezervor. Doar ai ieșit din el ca… ca Afrodita din spuma mării. Compoziția lui și toate celelalte…

— În două cuvinte?

— Fie și în trei.

— Poftim. Acest lichid este omul. Compoziția lui este cea a corpului omenesc. În afară de asta, acest lichid reprezintă o mașină de calcul biochimică, cuantico-moleculară, cu autoinstruire și o memorie uriașă. Fiecare moleculă de lichid cuprinde o oarecare informație proprie… Adică, oricum ai suci-o și ai răsuci-o, lichidul „mașinii-mamă” este, pur și simplu, omul în faza lichidă. Poți trage din acest fapt concluzii organizatorice, științifice și practice…

Se simțea că noua problemă nu-l preocupă în aceeași măsură ca pe mine. Am încercat să-i stimulezi puțin imaginația.

— Vitea, dar dacă această metodă va fi, într-adevăr, „ceea ce trebuie”? În fond, e destinată oamenilor obișnuiți, și nu…

— Ia mai du-te tu la!.. (Vai, vai, ia te uită, și când te gândești că e un om artificial!) Eu refuz categoric să privesc lucrarea noastră de pe pozițiile „e bine — nu e bine” și ale adeziunii la jurământul pe care eu nu l-am făcut! În vremurile noastre trebuie să ai o atitudine mai rezonabilă față de jurăminte! (Ei, dacă asta se poate numi atitudine rezonabilă…) Tu vrei să aplici descoperirea la transformarea oamenilor?

— În îngeri… am adăugat eu.

— La dracu cu îngerii! Transformări informaționale ale lui Homo Sapiens, și atât! Și hai să analizăm problema de pe acest plan academic.

Am observat pentru prima oară că și-a ieșit din fire… N-ai ce-i face, firea familiei Krivoșein își spune cuvântul. Dar principalul e că s-a pornit, s-a urnit din loc. Asta e lucrul cel mai necesar când începi o cercetare nouă — s-o iei din loc, să te înfurii de muncă.

Ca rezultat al unei discuții de șase ore, cu întrerupere pentru masă, am făcut patru pași în clarificarea noii probleme.

Primul pas: Oamenii artificiali și naturali, judecând după toate (hai să-i zicem, fie și după faptul că hrana obișnuită nu este o otravă pentru dubluri), sunt identici din punct de vedere biologic. Prin urmare, tot ce face „mașina-mamă” cu dublurile, poate fi extins în principiu (dacă faci abstracție de dificultățile realizării tehnice, cum se scrie în articole) asupra oamenilor obișnuiți.

Pasul al doilea: „Mașina-mamă” execută comenzile de transformare în cadrul rezervorului, fără nici un fel de adaptări mecanice și dispozitive de control și dirijare. El efectuează în rezervor, cum ar spune biologii, un metabolism dirijat…”

Ah, diavolii! mormăi aspirantul și-și aprinse nervos o țigară.

„… Sau, mai precis: transformă informația exterioară în înregistrări structurale în cadrul substanței: molecule organice, celule, țesuturi…

Pasul al treilea. În principiu, cum poate fi transformat omul în cadrul „mașinii-mamă”? Dublura artificială ia naștere în ea ca o continuare și dezvoltare a schemei mașinii. În stadiul transparenței ea se simte și se percepe deja ca om, dar nu poate acționa activ (Experiența cu Adam și confirmarea lui Kraveț sunt elocvente). Pe urmă dublura se întruchipează, se deconectează de circuitul lichid al „mașinii-mamă” (sau circuitul de el), pune stăpânire pe sine și iese din… Nu, nu trebuie să mă exprim academic! Se desprinde din mașină. Cu un cm obișnuit trebuie procedat, probabil, în ordine inversă. Adică înainte de toate el trebuie „conectat” în circuitul mașinii. Tehnic vorbind, omul trebuie scufundat în bazin.

Al patrulea pas: Dar se va conecta oare omul din nou în circuitele „mașinii-mamă”? Pentru că e nevoie de — eu sunt totuși suficient de familiarizat cu neurofiziologia, l-am citit pe Ashby — un contact deplin al întregului sistem nervos al omului cu lichidul. Dar toți conductorii — nervii — sunt izolați de mediul exterior prin piele, țesuturi, oasele craniului. Pentru a ajunge la ei, lichidul-circuit trebuie să pătrundă în interiorul omului…

Noi am ajuns la concluzia că el poate să pătrundă. Pentru că, în fond, omul este o soluție. Dar nu o soluție pe bază de apă (în acest caz oamenii s-ar dizolva în apă). În organismul omului nu e chiar atât de multă apă în stare liberă. Toată treaba o încurcă analiza cantitativă, această blestemată hipnoză a cifrelor, pentru că atunci când descompunem țesutul viu obținem cifre convingătoare: apă 75 la sută, proteine 20 la sută, lipide 2 la sută, săruri 1 la sută ș.a.m.d. Omul este o soluție biologică și toate componentele există în el într-o anumită unitate și interdependență. Există în corp lichide ca saliva, urina, plasma sanguină, sucul gastric, care pot fi turnate într-o eprubetă. Alte lichide umplu țesuturile celulare. Mușchii, nervii, creierul și fiecare celulă este prin ea însăși o eprubetă. Lichidele biologice impregnează chiar și oasele ca pe un burete… Așa că, în pofida lipsei unui recipient potrivit, omul are mult mai multe temeiuri să se considere un lichid, decât să zicem, ar avea o soluție de 40 la sută natriu.

Ca să fim mai preciși: omul reprezintă informația înregistrată într-o soluție biologică… Începând cu clipa când a fost conceput copilul, în această soluție se petrec transformări, se formează mușchii, organele interne, nervii, creierul, pielea. Același lucru — dar rapid și într-un alt mod — se petrece în lichidul biologic al „mașinii-mamă”. Așa că, din orice unghi am privi lucrurile, aceste două lichide sunt foarte înrudite și interpătrunderea lor este pe deplin posibilă”.

Oricât de mult doream să verificăm de îndată fiecare idee și fiecare presupunere, în cadrul „mașinii-mamă”, ne-am înfrânt această tentație și toată ziua ne-am ocupat de teorie. Ne-am jucat destul cu întâmplarea! E timpul să gândim totul în prealabil.

Prin urmare, să ne conectăm înainte de toate”.

„1 februarie. Ah, ce bune și frumoase erau teoriile pe care le potriveam la ceea ce era deja realizat! Jocul de-a cuburile, aritmetica cu „e bine — nu e bine”… E plăcut să-ți amintești ce perfect se desfășura totul… Dar să construiești o teorie, cu ajutorul căreia să poți obține rezultate noi, e mult mai complicat.

Deocamdată, lichidul teoretic fundamental (circuitul lichid) se comportă în rezervor ca apa cea mai vulgară. Numai că e mai dens.

E oare cazul să mai însemn că a doua zi am alergat la laborator, dimineața devreme, că, ținându-ne răsuflarea și savurând dinainte satisfacția, ne-am vârât vârfurile degetelor arătătoare în rezervor — „ne-am conectat”. Și nimic. Lichidul nu era nici cald, nici rece. Am stat așa aproape o oră. N-am sesizat însă nici un fel de senzație, nici un fel de modificări.

Oare e cazul să descriu cum i-am îmbăiat în lichid pe ultimii doi iepuri de casă, încercând să-i conectăm la mașină? „Mașina-mamă” nu se supunea nici măcar comenzii „Nu!”, și nu-i dizolva. Totul s-a sfârșit cu înecul iepurilor în lichid, iar noi n-am mai reușit să-i readucem la viață.

Merită oare să amintesc că introduceam în lichid conductorii și urmăream pe oscilograf oscilațiile potențialilor plutitori? Potențialii oscilează, iar curba seamănă cu o electroencefalogramă zimțată. Ei și?

Și unite așa mereu… Dacă eram un începător, — m-aș fi dat bătut de multă vreme”.

„6 februarie. O nouă experiență. Mi-am introdus degetul în lichid, iar Viktor Kraveț și-a pus pe cap „coiful lui Monomah” și a început să atingă cu degetul său diferite obiecte. Eu simțeam ce anume atinge el! Iată ceva cald (radiatorul caloriferului), iată ceva rece și ud (și-a băgat degetul sub robinet)…

Înseamnă că degetul meu s-a conectat?! Mașina îmi transmite prin el informația exterioară a senzațiilor… Da, dar nu sunt senzațiile de care am nevoie. Eu am nevoie de semnale (fie și în senzații) ale activității în rezervor a circuitului lichid!”

„10 februarie. Dacă ții multă vreme mâna în lichid și te conectezi, simți o ușoară mâncărime și înțepături în piele… Poate că e doar o autosugestie? Prea e slabă senzația, aproape imperceptibilă”.

„15 februarie. Un rezultat minor, nevinovat, neglijabil. Ca proporții el se situează în urma reproducerii iepurilor de casă. Pur și simplu, mi-am tăiat astăzi partea moale, cărnoasă a palmei și mi-am cicatrizat tăietura.

— Înțelegi?! mi-a spus dimineața, gânditor, Viktor Kraveț. Ca să ai senzația activității „circuitului lichid”, el trebuie să lucreze. Dar, iartă-mă, la ce vrei să lucreze? De ce, pentru ce „să se conecteze” la tine, la mine, la iepuri? La noi totul este deja făcut, totul se găsește într-un echilibru informațional.

…Nu știu dacă, într-adevăr, eu am fost acela care mi-am dat seama mai întâi ce trebuie făcut mai departe, sau, pur și simplu, el n-avea chef să-și provoace o durere. Dar experiența am început-o eu. Am tulburat echilibrul informațional din organismul meu.

Bisturiul era ascuțit și datorită lipsei de experiență mi-am crestat carnea până la os. Sângele mi-a umplut mâna. Mi-am cufundat palma în rezervor. Lichidul din jur a început să se înroșească intens. Durerea nu dispărea.

— „Coiful”, pune-ți coiful! a țipat Viktor Kraveț.

— Ce „coif”, pentru ce? Din cauza durerii și a sângelui care curgea nu raționam prea bine.

Atunci el mi-a pus pe cap „coiful lui Monomah”, a mișcat câteva butoane și durerea a dispărut imediat. După numai câteva secunde lichidul s-a curățat de sânge. Mâna mi-a fost cuprinsă de o mâncărime plăcută și atunci a început minunea. Sub ochii mei mâna devenea transparentă!

La început au apărut fibrele roșii al mușchilor. După un minut ele s-au dizolvat, iar prin jeleul roșiatic au început să se întrezărească falangele albe ale degetelor. Lângă încheietură se îngroșa cu repeziciune și se subția, împingând sângele, un vas violaceu.

Mi s-a făcut frică și mi-am tras repede mâna afară din rezervor. Am simțit dintr-odată durerea. Mâna era întreagă, dar strălucea ca și cum ar fi fost unsă cu ceva; de pe degetele străvezii se scurgeau picături grele. Am încercat să-mi mișc degetele, dar nu mă ascultau. Și deodată am observat că vârfurile degetelor se îngroașă sub formă de picături… Era ceva cu totul înfricoșător…

— Vâr-o la loc! Ai să-ți pierzi mâna! a răcnit Viktor Kraveț.

Am introdus-o în lichid și mi-am concentrat atenția asupra tăieturii. Simțeam o mâncărime plăcută chiar acolo. „Da, mașină… așa, așa e bine”… o încurajam eu. Mâncărimea slăbea treptat și mâna devenea din nou netransparentă! Răsuflând ușurat, am scos-o afară. Tăietura nu mai exista. În locul ei se vedea doar o cicatrice roșie-albăstrie. Prin crăpături apărură picăturile străvezii ale serului sanguin. Cicatricea mă mânca îngrozitor. Probabil că asta nu era încă totul. Mi-am introdus din nou mâna în lichid… Din nou — transparență, mâncărime, „așa, mașină, așa”… În sfârșit, mâncărimea a dispărut, mâna a devenit opacă.

Întreaga experiență a durat douăzeci de minute. Acum nici chiar eu n-aș mai fi putut indica locul unde mă crestasem cu bisturiul.

Să ne lămurim… Cel mai interesant mi se pare faptul că n-a trebuit să-i sugerez „mașinii-mamă” o informație specială despre felul în care să tămăduiască tăietura. De altfel, nici n-aș fi putut s-o fac. Probabil că și încurajările mele „așa, așa”… Au fost inutile. Senzația de durere a generat și fără asta în creierul meu biocurenți destul de… grăitori.

Înseamnă că „mașina-mamă” este conectată la om de semnalul legat de tulburarea echilibrului informațional din cadrul sistemului. Dar un asemenea semnal îl poate constitui nu numai durerea, ci și comanda volitivă de a modifica ceva în tine însuți, insatisfacția („nu e bine”). Iar în continuare se poate dirija cu ajutorul senzațiilor.

Era o experiență neînsemnată, lipsită de spectaculozitate, în comparație cu toate celelalte. În fond, tăietura putea fi dată cu iod, bandajată și s-ar fi vindecat și așa…

Și totuși era cea mai importantă experiență din tot ceea ce am realizat într-un an de muncă! Acum descoperirea poate fi utilizată nu numai pentru sinteza și perfecționarea dublurilor artificiale, ci și pentru transformarea complicatului sistem informațional cuprins în cea mai complexă soluție biologică, pe care noi o denumim simplu „om”. Transformarea oricărui om!”

„20 februarie. Da, circuitul lichid se conectează la organismul omului și la o comandă a voinței. Astăzi, cu ajutorul acestei metode, am înlăturat de pe brațul stâng, până la cot, tot părul. Mi-am cufundat brațul în rezervor și mi-am pus „coiful”. A urmat comanda „Nu!”, concentrată asupra părului. Înțepăturile și mâncărimea s-au intensificat. Pielea a devenit transparentă. După un minut părul s-a dizolvat.

Cu ajutorul acestei metode Viktor Kraveț a făcut să-i crească, în numai cinci minute, la degetele mic și la arătător, unghii lungi de doi centimetri! Și-a cufundat în lichid ambele mâini și a transformat amprentele obișnuite ale pielii de pe buricele degetelor în ceva asemănător cu desenul „în zigzag” de pe anvelopele automobilelor. Apoi a încercat să refacă vechiul desen, dar uitase cum arăta înainte de asta.

Acum e limpede de ce n-am reușit cu iepurii de casă. Ei n-au conștiință, n-au voință, nu cunosc insatisfacția față de propria lor ființă. Este o metodă doar pentru om. Numai pentru om!”

În continuare aspirantul Krivoșein a citit fugitiv, străduindu-se să memoreze. Întorcea filele jurnalului și parcă le fotografia cu memoria sa. Totul îi era limpede. Krivoșein și Kraveț au ajuns, pe o altă cale, la același rezultat ca și el — la dirijarea metabolismului, numai că au obținut această realizare cu ajutorul mașinii.

Și e foarte important că au făcut-o cu ajutorul mașinii. Acum această descoperire nu este ceva unic, nu reprezintă o formă a monstruozității, ci înseamnă știința de a se autotransforma. Nu e suficient să dispui de o metodă de transformare. Trebuie să dispui și de o informație completă asupra organismului omenesc. Ei nu o au și nici nu puteau s-o aibă. Iar „cunoștințele în senzații” pot fi înregistrate acum în „mașina-mamă” și transmise tuturor. Și fiecare om va căpăta o putere nemaiîntâlnită.

Aspirantul își strânse visător pleoapele și se lăsă pe speteaza scaunului… Ce să mai vorbim! Lupta împotriva bolilor… în curând ele vor fi uitate! Toate forțele naturii se vor supune omului chiar și fără mașini.

…Adâncurile albastre ale oceanului, unde nu te poți scufunda fără costumul de scafandru, fără batiscaf… Omul-delfin, lăsând să-i crească branhii și înotătoare, va putea să se delecteze cu stihia apelor, să trăiască în mijlocul ei, să muncească, să călătorească.

…Dacă îl vor atrage înălțimile văzduhului, va putea să-și lase aripi, să zboare, să planeze ca vulturii în curenții de aer cald.

…Planetele îndepărtate și vitrege omului, cu o atmosferă otrăvitoare formată din gaze de clor, supraîncălzite de arșița soarelui și fierbințeala magmei nestinse sau înghețate de frigul cosmic, infectate de bacili purtători de moarte vor putea fi cucerite. Omul va putea să trăiască acolo liber, ca și pe Pământ, fără scafandru și protecție biologică. Va trebui doar să-și reconstruiască organismul pentru oxidarea cu clor în loc de oxigen.

La om, principalul nu constă în faptul că respiră oxigen. Nici mâinile și nici picioarele nu sunt esențiale. El își poate făuri branhii, aripi înotătoare, poate respira fluor și totuși să rămână om. Tot așa după cum poți avea membre normale, piele albă, cap și acte în regulă și totuși să nu fii om!

— Da, dar… Krivoșein se sprijini cu coatele pe masă și rămase pe gânduri. Privirea îi căzu din nou pe însemnările din jurnalul lui Krivoșein cel original.

„… Vor dispare bolile, infirmitățile, nu vor mai fi de temut nici rănile, nici otrăvirile. Fiecare va putea să devină puternic, curajos, frumos, va putea să-și mobilizeze resursele organismului pentru a îndeplini munci care înainte i se păreau peste puterile lui. Oamenii vor fi ca niște zei!.. Da, da, de ce zâmbești? E într-adevăr acea metodă de perfecționare nelimitată a omului!

— Sunt mai înțelept, de aceea zâmbesc, a răspuns Viktor Kraveț cu răceală. Iar o iei razna!

— Ia mai lasă-mă! Oare nu tinde fiecare om să devină mai bun, să se perfecționeze?

— Năzuiește, dar pe măsura reprezentărilor sale despre bine și perfecțiune. Așa, de pildă, prin metoda respectivă pot lua naștere „băile cosmetice Krivoșein”.

— Ce băi mai sunt și astea?

— Uite așa, băi… câte cinci ruble de ședință. Vine o tovărășică, se dezbracă după paravan, se scufundă în soluția biologică. Operatorul — un oarecare Jora Șerverpupa, fost frizer și coafor — își pune în cap „coiful lui Monomah” și se apleacă spre ea: „Ce vă dorește inima?” „Acușica aș vrea să mă fac a la Brigitte Bardot — comandă clienta. Dar dacă se poate ceva mai plinuță și brună. Vasea al meu mă vrea așa, brună”… Ce te strâmbi? O să-i dea și bacșiș lui Jora. Iar clienții de sex masculin se vor transforma în genul superbărbatului Jean Marais sau în cel al frumuseții nordice de tipul Oleg Strâjenov. Iar în sezonul următor va veni moda Lolobrigidelor și a altei vedete masculine…

— Dar i se poate da „mașinii-mamă” o oarecare limită inferioară de selectare a informației… un fel de filtru pentru trierea prostiei și a vulgarității. Sau i se poate fixa un program rigid…

— … care odată cu formele să vâre în consumatorul de masă un bogat conținut interior? Dar dacă el nu va dori acest lucru? Are sau nu dreptul, pe banii lui, să nu-l dorească? „Dar ce, sunt cumva anormală — va protesta aceeași tovărășică — de vreți să mă rectificați? Voi sunteți niște caraghioși!” înțelegi, fermitatea de beton armat a poziției filistinului și a omului vulgar, trivial, rezidă tocmai în faptul că ei consideră că normală, exemplară propria lor comportare.

Dar se poate face ca această comportare să nu fie considerată normală de „mașina-mamă”.

— „Hm… Propun efectuarea unei experiențe simple. Vâră, te rog, degetul în lichid.

— Care din ele?

— Acela de care să nu-ți pară rău.

Am vârât în lichid degetul inelar. Dublura își puse coiful” și se apropie de dulăpiorul cu instrumente medicale.

— Atențiune!

— Au, ce faci?! Mi-am scos brusc degetul. Avea pe el o tăietură din care curgea sânge.

Viktor Kraveț își supse degetul inelar, apoi șterse sângele de pe bisturiu.

— Acum ai înțeles? Pentru mașină nu există și nu poate exista normă de conduită. Ei puțin îi pasă. Ce i se poruncește, aia face…

Ne-am vindecat tăieturile.

Viktor Kraveț m-a coborât din înaltul cerului, de-a berbeleacul, pe Pământ. Noi, inventatorii, suntem oameni visători. Și Edison se gândea, probabil, că la telefonul său oamenii își vor comunica unii altora numai vești plăcute și necesare, și în nici un caz nu vor bârfi, nu vor face denunțuri anonime și nu vor chema „Salvarea” la cunoscuții lor pe deplin sănătoși, doar de dragul de a se amuza… Așa și noi, toți visăm ceva bun, dar când viața întoarce pe dos ideea invenției, ne plesnim cu palmele peste coapse, ca tăietorii de lemne pe ger: Păi ce faceți oameni buni?!

Blestemul științei constă în faptul că ea creează doar metode și nimic mai mult. Așa și la noi, va fi doar o simplă „metodă de transformare a informației în sistemul biologic”. Maimuța poate fi transformată în om. Însă și omul în maimuță.

Dar nu se poate! Nu, nu se poate concepe că și după descoperirea noastră totul o să rămână la fel cum a fost! Și nu-i vorba de știință, ci de viață! Descoperirea noastră vizează tocmai viața. Ea nu împușcă, nu omoară — ea creează. Poate că noi nu căutăm unde trebuie. Nu e vorba aici de proprietățile mașinii, ci de însușirile omului”.

Aspirantul Krivoșein termină lectura jurnalului frământat de gânduri. E posibil, oare, să-și fi pierdut timpul degeaba? Nu cumva descoperirea noastră a apărut înainte de vreme și se poate întoarce împotriva oamenilor? La Moscova el s-a gândit prea puțin la toate acestea. Descoperirea era numai a lui. Ea nu privea pe nimeni altcineva. Prin urmare cercetează și taci din gură… E adevărat că după baia din bazinul reactorului tare ar mai fi vrut să-i împărtășească lui Androsiașvili și băieților de la cămin descoperirile și frământările sale, să le spună că radiația și boala iradierii pot fi învinse! Dar aceste lucruri aveau o legătură directă cu probleme de război…

„Din cauza ticăloșilor! Krivoșein fu cuprins de furie. Din cauza ticăloșilor care sunt, poate, doar unul la mie, și pentru care binevoitoarea și servila prostituată, Știința, pregătește metode de aruncare în aer a podurilor și de distrugere a popoarelor! Doar metode. La naiba, poate ar fi cazul să încep exterminarea acestor bestii după metoda noastră? Nimeni n-are să mă prindă, n-are să mă împuște… Să merg și eu pe drumul ticăloșilor? Nu. Nici asta nu e „ceea ce trebuie”.

Aspirantul închise caietul, își ridică privirea. Lampa de birou ardea de pomană. Se făcuse lumină. Dincolo de geam fațadele galbene, identice, ale clădirilor din cartierul academicienilor priveau printre frunze la soarele nevăzut. Se părea că turma de case va porni, dintr-o clipă într-alta, după astru. Ceasul arăta șapte și jumătate, dimineața.

Krivoșein își aprinse o țigară și ieși în balcon. În stația de troleibuz, jos, se adunau oameni. Un bărbat cu umerii largi, într-un impermeabil bleumarin, se preumbla pe sub copaci.

— Ia te uită! se miră Krivoșein de perseverența și rezistența acestuia. Bine. Trebuie salvat ceea ce mai poate fi salvat.

Se înapoie în cameră, se dezbrăcă și făcu un duș rece. Îi reveni vioiciunea și energia. Deschise apoi șifonierul, scotoci prin rezervele modeste din garderobă, cercetându-le cu un ochi critic. Alese o cămașă ucraineană cu guler brodat și o trase pe el. Cercetă cu îndoială costumul bleumarin, uzat, oftă și îl îmbrăcă.

Pe urmă, aspirantul se antrenă un sfert de oră în fața oglinzii și părăsi locuința.

Capitolul 3

— Ei, ia stai! Nu fii măgar!

— Ușor de spus… mormăi măgarul și o luă la fugă.

O poveste modernă

Bărbatul în impermeabil îl zări pe Krivoșein, se întoarse spre el și-l privi drept în față.

„Doamne, ce detectiv primitiv! se indignă Krivoșein. În loc să urmărească imaginea mea în vitrină sau să se ascundă după un ziar, se zgâiește ca omul de Neanderthal la un autobuz! Ce dracu, n-au instrucțiuni? Măcar de-ar citi comicsuri, pentru a-și ridica calificarea! Cu asemenea indivizi, slabe speranțe să dai de firul unei crime!”

Îl cuprinse furia. Se apropie hotărât de bărbatul în impermeabil.

— Ascultă, de ce nu te schimbi? Detectivilor nu li se aplică legea cu privire la munca de șapte ore?

Cel cu impermeabilul își înălță mirat sprâncenele.

— Valea… Auzi aspirantul o voce baritonală, caldă. Valentin… Nu mă cunoști?

— Hm… Krivoșein clipi, îl privi cu atenție și scoase un fluierat. Deci asta e… Prin urmare, dumneata ești Adam Hercule? Ia te uită! Și eu care credeam…

— A… înseamnă că dumneata nu ești Krivoșein? Adică ești Krivoșein, dar… din Moscova?

— Exact. Ei, te salut… Te salut, Valea-Adam, suflet rătăcit!

— Salut.

Își strânseră mâinile. Krivoșein cercetă chipul bronzat de soare și ars de vânt al lui Adam. Trăsăturile îi erau cam dure, dar frumoase. „Totuși, Valea nu s-a muncit degeaba! Uite ce-a ieșit!” Numai în ochii de culoare deschisă, pe sub genele decolorate, i se citea o sfială ascunsă.

— Acum o să fie mulți cu numele Krivoșein, Valentin Vasilievici.

— Poți să-mi spui Adam. Am să iau acest nume.

— Dar pe unde ai umblat, Adam?

— La Vladivostok, o, doamne… Râse scurt, ca și cum s-ar fi îndoit că are dreptul să glumească. La Vladivostok și în împrejurimile sale.

— Ce vorbești? Asta-i grozav! Krivoșein îl privi cu invidie. Ai montat utilaje în porturi?

— Nu, chiar… Am aruncat în aer stâncile submarine cu dinamită. Iată… Acum m-am întors să lucrez…

— Și nu ți-e teamă?

Adam îl privi pe Krivoșein drept în ochi.

— Mi-e teamă, dar… înțelegi, am o idee. În loc de a sintetiza oameni artificiali, aș vrea să încerc să-i transform în „mașina-mamă” pe cei obținuți. Adică… să te scufunzi în lichid, să acționezi cu ajutorul informației externe… Probabil că se poate, ce zici?

Adam se sfia totuși. Își dădu seama că se sfiește și-i era ciudă că, din cauza asta, și-a expus ideea sa atât de stângaci.

— E o idee bună, spuse aspirantul. Îl privi pe Adam cu o curiozitate nouă.

„În fond, nu suntem chiar atât de diferiți. Sau asta este logica interioară a descoperirii?”

— Numai că a mai fost experimentată, Val. Ei și-au scufundat în lichidul nostru diferite părți ale corpului. Se pare că s-au scufundat și în întregime.

— Și iese ceva?

Iese… Numai că, cu ultima experiență, încă nu e totul prea limpede.

Dar e ceva formidabil! Înțelegi?… În felul acesta se poate introduce informația Artei în om, cu selecție, după principiul legăturii inverse… Adam, încurcându-se și sfiindu-se în continuare, i-a expus lui Krivoșein gândurile sale cu privire la înnobilarea omului cu ajutorul artei.

Dar aspirantul l-a înțeles. La urma urmelor, nu e atât de greu să te înțelegi pe tine însuți.

— … În munca noastră, noi trebuie să pornim de la ideea că omul tinde spre mai bine, cită, zâmbind, o însemnare din jurnalul lui Krivoșein, de la faptul că nimeni sau aproape nimeni nu vrea să facă în mod conștient ticăloșii și prostii, că ele se întâmplă datorită neînțelegerii.

— În viață totul este complicat. Nu poți să-ți dai seama dintr-odată dacă procedezi bine sau nu. Asta o știu și de la mine. Și dacă îi dai omului o informație clară și aplicabilă la psihicul, la faptele și la acțiunile lui… despre ce e bine, ce e rău, ce e prostie — și o înțelegere limpede a faptului că orice ticăloșie sau prostie de-a sa, mai devreme sau mai târziu, conform legii numerelor mari, se va întoarce împotriva lui însuși, atunci putem să nu ne temem nici de el, nici pentru el. O astfel de informație poate fi introdusă și în „mașina mamă…!”

— Cum, și o asemenea experiență s-a mai făcut? se miră Adam.

— Nu. A existat doar o înțelegere vagă că acest lucru este necesar, că fără o asemenea informație toate celelalte nu au nici un sens… Așa că ideea ta este foarte oportună. Ea, cum se spune în cercurile academice, umple un gol… Ia ascultă! Deodată Krivoșein se înfurie. Și, tu, cu o asemenea idee, umblai pe urmele mele ca un copoi, te preumblai pe sub ferestre! Nu puteai să mă strigi sau să vii în casă?

— Înțelegi… bolborosi Adam. Eu credeam că tu ești el. Treci pe lângă mine, nu mă observi, nu mă recunoști. M-am gândit că nu vrei să mă vezi. Noi am avut atunci o tevatură… Își plecă capul.

— Da… Nici la laborator n-ai fost?

— La laborator? Păi, n-am legitimație de intrare. Iar actele sunt ale lui Krivoșein. Toți de acolo le cunosc.

— Dar peste gard?

— Peste gard… Adam ridică din umeri, intimidat. O asemenea idee nici nu-i trecuse prin minte.

— Omul elaborează idei de o îndrăzneală nemaipomenită, iar în viață… O, doamne! Krivoșein clătină din cap dezaprobator. Trebuie să te debarasezi de această timiditate mizerabilă în fața oamenilor, altfel vei pieri. Va pieri și munca… În sfârșit, el îi întinse cheile, du-te instalează-te și odihnește-te. Toată noaptea ai patrulat. Trebuie să te odihnești!

— Dar unde e… el?

— Asta aș vrea s-o știu și eu. Unde o fi și ce-i cu el? Aspirantul se posomorî. Am să încerc să lămuresc totul. Ne vedem mai târziu. La revedere, mai spuse el și zâmbi. Totuși, e foarte bine că ai venit.

„Nu, pe om nu-l poți abate atât de ușor din calea sa, își spunea în gând Krivoșein, îndreptându-se spre institut. O problemă măreață, o idee mare își poate subordona totul, te poate face să uiți și de jigniri, și de năzuințe personale, și de imperfecțiuni… Omul tinde spre mai bine. Deci totul e în regulă!”

Pe alături treceau în goană troleibuzele și autobuzele matinale supraîncărcate. Într-unul din ele aspirantul o găsi pe Lena. Ședea lângă geam și privea distrată afară. Se opri o clipă și o însoți cu privirea.

„Ah, Lena, Lena! Cum ai putut să faci una ca asta?”

Lectura jurnalului avusese asupra aspirantului un efect pe care nu l-ar fi putut avea asupra nimănui. Avea impresia că a trăit, în acest din urmă an, tot timpul la Dneprovsk. El era pur și simplu Krivoșein și simți o strângere de inimă amintindu-și de mâhnirea pe care această femeie i-o pricinuise lui (da, lui!).

„… Eu știu încotro se îndreaptă cercetările noastre, de ce să ne ascundem după deget. E rândul meu să mă vâr în rezervă. Împreună cu Viktor Kraveț efectuez mici experiențe instructive asupra membrelor noastre. De curând mi-am sudat, cu ajutorul circuitului lichid, ligamentul de la genunchi, rupt cu mulți ani în urmă, și acum nu mai șchiopătez. Toate acestea sunt, desigur, o minune a medicinii. Dar noi avem gânduri mult mai îndrăznețe. Tindem spre totala transformare a omului. Într-o astfel de treabă nu trebuie să te rezumi la mărunțișuri. Altfel o să ne mai învârtim încă douăzeci de ani în jurul rezervorului. De data asta trebuie să mă vâr în rezervor chiar eu, un om natural obișnuit. Viktor Kraveț nu mai are ce căuta acolo.

În esență, urmează să facem proba propriului meu organism, și nu a „mașinii-mamă”. Toate cunoștințele și procedeele noastre nu fac doi bani dacă omul nu va avea voința și hotărârea necesară de a se supune transformărilor informaționale în lichid.

Desigur, eu nu mă voi întoarce transformat din acest rezervor. În primul rând, nouă ne lipsește informația necesară pentru transformări esențiale ale organismului și intelectului omenesc. În al doilea rând, pentru început acest lucru nici nu este necesar. E suficient să verificăm conectarea totală în „mașina-mamă”, să dovedim că acest lucru e posibil, că nu e periculos și, desigur, să schimbăm ceva în propriul eu. Ca să spun așa, să facem prima rotație în jurul Pământului. Dar e posibil acest lucru? Și nu e periculos? Mă voi întoarce, oare, din rezervor, de pe orbită, din probe — mă voi înapoia? Complicată drăcovenie mai e și „mașina-mamă”. Câte lucruri noi am descoperit la ea și tot n-o cunoaștem în întregime…

Nu prea mă simt în apele mele din cauza perspectivei strălucite pe care le oferă cercetările noastre.

Mai ales că a venit și momentul să mă însor. Asta-i! La dracu cu comportarea rezervată față de Lena! Am nevoie de ea. Vreau să fie cu mine, să fie îngrijorată, neliniștită și să mă certe când mă întorc târziu acasă. Dar înainte de asta să-mi dea să mănânc. Și (întrucât cu sinteza dublurilor totul este de acum limpede) fie ca noii Krivoșein să apară pe lume, nu din mașină, ci datorită unor relații bune, de înaltă moralitate dintre părinți. Și n-au decât să ne complice ei viața. Eu sunt „pentru”. Mă însor! Cum de nu mi-a trecut asta prin cap mai înainte?

Să mă însor tocmai acum, când pregătim această experiență?… Ei și! În cel mai rău caz va rămâne în urma mea o amintire din cele mai trainice. Un fiu sau o fiică. Odinioară oamenii plecau pe front, părăsindu-și nevestele și copiii. De ce n-aș proceda și eu la fel?

Poate că nu e prea cinstit să te însori, atunci când există posibilitatea să lași în urma ta o văduvă. Dar să mă condamne cei ce au pornit sau vor porni la o asemenea acțiune. Lor le dau voie s-o facă!”

„12 mai.

— Mărită-te cu mine, Lena! O să fim tot timpul împreună. O să avem copii, frumoși ca tine și deștepți ca mine. Ce zici?

— Te crezi, într-adevăr, deștept?

— Păi cum? Ei, ce zici?

— Dacă ai fi deștept, nu ai propune așa ceva.

— Nu înțeleg…

— Vezi? Și vrei să ai copii deștepți.

— Te rog, explică-mi despre ce e vorba? De ce nu vrei să te măriți cu mine?

Ea își înfipse în păr ultimul ac și se întoarse din fața oglinzii către mine.

— Îmi place grozav să te văd bosumflat, cu buzele răsfrânte. Dragul meu Valea! Roșcovanul meu! Înseamnă, deci, că ai intenții serioase? Ah, minunăția mea!

— Așteaptă! i-am spus, eliberându-mă. Ești de acord să te măriți cu mine?

— Nu, dragostea mea.

— De ce?

— Pentru că mă pricep la viața de familie ceva mai bine decât tine. Știu că din toate astea n-o să iasă nimic bun. Adu-ți aminte: am avut noi măcar o dată vreo discuție serioasă? Doar ne întâlneam și petreceam timpul împreună… Amintește-ți de câte ori n-am venit la tine, iar tu erai ocupat cu gândurile, cu treburile tale, și nu te bucurai, erai chiar nemulțumit că am venit. Desigur, te prefaci, te străduiești din toate puterile ca eu să nu observ lucrul acesta, dar eu îl simt… Imaginează-ți ce o să fie, atunci când vom fi tot timpul împreună?

— Înseamnă… înseamnă că tu nu mă iubești?

— Nu, Valea. Ea mă privea deschis și cu o undă de tristețe. Și nici n-am să te iubesc vreodată. Nu vreau să te iubesc. Înainte doream acest lucru… în fond, dacă ar fi să vorbim cinstit, m-am apropiat de tine cu un gând ascuns. M-am gândit așa, omul acesta liniștit și lipsit de frumusețe fizică mă va iubi și mă va prețui… Tu nici nu-ți închipui, Valea, câtă nevoie aveam de asta. Simțeam nevoia să mă încălzesc! Numai că lângă tine nu m-am încălzit. Pentru că nici tu nu mă iubești prea mult… Tu nu ești al meu, știu. Tu o ai pe alta: Știința! Ea râse cu răutate. V-ați scornit tot felul de jucării: știința, tehnica, politica, războiul. Iar femeia e doar așa, printre altele. Dar eu nu vreau acest rol. Se știe că noi muierile suntem proaste. Luăm totul în serios. Nu cunoaștem măsură în dragoste și nu putem să facem nimic în privința asta… Vocea îi tremură și ea se întoarse. Eu ți-aș fi spus oricum toate astea odată și odată…

Da, Lena s-a înșelat pentru a doua oară!

De fapt, amănuntele n-au nici un rost. Am dat-o afară. Și acum stau și caut să-mi revin scriind jurnalul.

Va să zică, totul era numai calcul: „Să nu-ți iei un bărbat frumos, ci unul nearătos!” Iar eu am vrut să întemeiez o familie sănătoasă…

E frig. Oh, ce frig el…

„De ce să mă iubească Frasquita? Nu am nici bani”… Vorba operetei. Ei, dar n-are rost să vorbesc despre mine! Lena nu e așa. Dar cum e? În fond, a spus-o foarte bine: parcă cu nu-mi dădeam seama de toate? Și încă cum! Dar înainte îmi conveneau astfel de relații superficiale cu ea… „Vă convine?” cum se spune prin magazine, când ți se propune o marfă oarecare.

În viață nimic nu trece fără să lase urme sau fă ă pedeapsă. Să luăm chiar cazul meu. M-am schimbat, mi-am dat seama de sentimentele mele, dar viață a năruit totul… M-am lăsat furat de o iluzie, ca în romane. Sunt un caraghios! Am vrut puțină căldură. Dar pentru ea n-am fost decât o stație de transbordare.

Asta e tot. În viața mea nu va mai fi nimic altceva. Nu mai găsesc eu o femeie ca Lena. Cât despre legăturile ieftine, nu sunt de acord cu ele.

Lena n-a vrut să devină văduva mea.

E frig…

Noi ne-am pierdut sinceritatea, aptitudinea de a acționa la porunca sentimentelor, de a crede fără rezerve, pentru că credeam, de a iubi, pentru că iubim. S-ar putea ca asta să se întâmple pentru că fiecare s-a fript nu o dată din cauza acestei sincerități, sau pentru că la teatru sau la cinematograf vedem cum se confecționează toate sentimentele, sau din cauza complexității vieții în care trebuie să chibzuiești și să calculezi totul. Nu cunosc „Gingășia sufletelor descompusă în șirul lui Taylor”… Am descompus-o…

Acum trebuie să înțelegem din nou, cu ajutorul rațiunii, cât de importante sunt în viața omului sentimentele integre și puternice. Cine știe, poate e bine că lucrul acesta trebuie dovedit. Asta se poate dovedi. Și se va dovedi. Și atunci oamenii vor căpăta o nouă naturalețe a sentimentelor și faptelor, consolidate de rațiune, vor înțelege că altfel viața nu e viață.

Dar deocamdată e frig…

Ah, Lena, Lena, sărmana mea fetiță speriată de viață! Se pare că acum te iubesc, într-adevăr!”

La ora opt și jumătate dimineața anchetatorul Onisimov se apropie de Laboratorul noilor sisteme. Plutonierul de serviciu Golovorezov ședea în bătaia soarelui, sprijinit de ușa de intrare, cu chipiul lăsat pe ochi. În jurul gurii deschise și pe obraji îi umblau muștele. Plutonierul încerca să le alunge prin tresăriri ale mușchilor feței, dar nu se trezea.

— O să arzi în timpul serviciului, tovarășe plutonier, vorbi cu severitate Onisimov.

Plutonierul de serviciu se trezi dintr-odată, își îndreptă chipiul și se ridică în picioare.

— Totul e în ordine, tovarășe căpitan, noaptea nu s-a întâmplat nimic.

— E clar. Cheile sunt la dumneata?

— Da, vă rog, și plutonierul scoase cheile din buzunar. Așa cum mi-au fost înmânate, așa le păstrez.

— Să nu lași pe nimeni înăuntru.

Onisimov descuie ușa de la intrare, o deschise, apoi o trânti în urma lui. Orientându-se cu ușurință în coridorul întunecos, în care erau îngrămădite lăzi și aparate, găsi ușa ce ducea la laborator.

Odată ajuns în laborator, se uită cu atenție în jurul său. Pe dușumea rămăseseră băltoacele asemănătoare unui jeleu, ale căror margini se uscaseră și se răsuciseră în sus. Furtunurile „mașinii-mamă” atârnau moale în jurul buteliilor și baloanelor. Becurile de pe panoul mașinii electronice nu erau aprinse. Mânerele tabloului de comandă luceau vag în semiobscuritate. Onisimov trase cu îndoială în piept aerul stătut din încăpere și clătină din cap: „Ehe!” Apoi își scoase haina gri, o așeză cu grijă pe speteaza scaunului, își suflecă mânecile cămășii și se apucă de treabă.

Înainte de toate spălă cu apă, ridică și așeză la locul său rezervorul, apoi făcu legătura cu toate furtunurile și capetele cablurilor. Cercetă cablul de energie electrică și descoperi jos, la îmbinarea dintre dușumea și perete, locul ars și mâncat de acizi, unde se produsese scurtcircuitul. Luă din dulap mănușile de cauciuc, scoase dintr-un sertar instrumentele, se înapoie la cablu și se apucă să curețe, să răsucească și să izoleze firele de cupru topite.

După câteva minute totul fu gata. Onisimov, suflând din greu, se îndreptă de spate și conectă curentul electric. Transformatoarele calculatorului TVM-12 începură să zumzăie ușor, se auzi zgomotul ventilatoarelor de aerisire, motorul de evacuare porni accelerându-și turația.

Pe panoul de comandă al mașinii începură să licărească, în dezordine, beculețe roșii, albastre, verzi și galbene.

Onisimov, mușcându-și de emoție buza de jos, luă cu un balon mare de apă din distilator și începu s-o toarne în toate buteliile, completându-le. Scoase din sertarul mesei de lucru a lui Krivoșein jurnalul de laborator și, consultând însemnările, se apucă să toarne reactivi în butelii și baloane. După ce termină toate aceste operații, se opri în mijlocul încăperii și așteptă.

Lumina pâlpâindă a becurilor de semnalizare fugea de la o margine a panoului la alta, de jos în sus și de sus în jos, fugărindu-se ca într-o reclamă luminoasă de cinematograf. Dar, treptat-treptat, licăririle lipsite de noimă începură să se ordoneze într-o imagine alcătuită din linii frânte. Liniile drepte, verzi, le dublau pe cele albastre și galbene. Licărirea becurilor roșii deveni mai slabă, rărindu-se. Curând, ele se stinseră cu totul. Onisimov aștepta cu încordare ca dintr-o clipă într-alta în partea superioară a panoului să se aprindă semnalul, Stop!” Dar trecură cinci minute, zece, cincisprezece și semnalul nu se aprinse.

Se pare că funcționează… Onisimov își trecu palma peste față, frecându-se cu putere.

Acum trebuia să aștepte. Ca să suporte mai ușor această chinuitoare stare de tensiune nervoasă, turnă apă într-o căldare, găsi niște cârpe în coridor și se apucă să spele dușumeaua. Apoi înfășură cu bandă izolatoare capetele rupte ale firelor și cablurilor de la „coiful lui Monomah”, citi însemnările din jurnal, mai prepară încă vreo câteva soluții și le turnă în butelii. Acum nu mai avea ce face.

Pe coridor se auziră pași. Onisimov se întoarse brusc spre ușă. Întră plutonierul Golovorezov.

— Tovarășe căpitan, secretarul științific Hilobok insistă să intre. Spune că vrea să discute ceva cu dumneavoastră. Să-i dau drumul?

— Nu. Lasă-l să aștepte. Și eu am de discutat cu dânsul.

— Am înțeles. Plutonierul părăsi încăperea.

„De, ce să-i faci, va trebui să stau de vorbă și cu Harri! Onisimov râse în sinea lui. Este momentul cel mai potrivit să-i aduc aminte de recentele evenimente”.

„… 17 mai. Ce ți-e și cu Harri Haritonovici ăsta. Când mi-a spus atunci că n-are de gând să-și scrie disertația, totul n-a fost decât un șiretlic. Mare șmecher! Am aflat că ieri a avut loc susținerea prealabilă a tezei sale de doctorat, în ședința închisă a consiliului nostru științific. La noi, ca și în multe alte institute, există o regulă. Înainte de a-l lăsa pe candidat să zboare în sferele exterioare, el e audiat în cerc restrâns, în „familie”. Peste câteva zile va avea loc susținerea oficială în sala de ședințe a Biroului de construcție, unde lucrează Lena.

Eh, nu degeaba face Harri pe șiretul! Aici se ascunde ceva”.

„18 mai. Astăzi am ciocănit în ferestruica deasupra căreia nu știu care poet din institut, pentru orice eventualitate, a ținut să rămână anonim, a scris cu creionul pe perete:

FII DEMN DE PRIMA UNIFORMA.

DUȘMANUL NU DOARME!

Maiorul Pronin

Eu eram probabil demn. De aceea Iohann Iohannovici m-a lăsat să intru în sala de lectură și mi-a dat să consult un exemplar din lucrarea candidatului în științe tehnice H. H. Hilobok, prin care urmărea obținerea titlului de doctor în științe tehnice. Tema… O, dar, de fapt, n-am voie să vorbesc despre asta.

Ei, fraților!.. În primul rând, tema amintită se apropie teribil de acea elaborare a blocurilor memoriei la care odinioară am lucrat împreună cu Valerka. Reieșea că Harri ar fi fost un fel de autor și conducător al lucrării. Nu se spunea direct, dar se putea ghici. În al doilea rând, el a recurs la o improvizație liberă atunci când a fost vorba de interpretarea rezultatelor obținute și aici s-a încurcat definitiv. În al treilea rând, până și faptele de multă vreme cunoscute și rezolvate de sistematicieni și electroniști de peste hotare, au fost însăilate după fraza „Cercetările au stabilit…” Cum de a putut consiliul nostru științific să dea drumul la o asemenea lucrare? E luna mai. Jumătate din oameni sunt plecați în deplasare sau în concediu.

Nu, asta nu se poate să rămână așa”.

„19 mai.

— Cunoști aritmetica? m-a întrebat Viktor Kraveț, când i-am expus problema în esența ei și intențiile mele.

— O cunosc, dar de ce mă întrebi?

— Atunci socotește: două zile pentru pregătirea în vederea participării la susținerea tezei, plus ziua respectivă… Plus o lună de tracasări și nervi, după aceea. Doar nu ești copil mic. Știi prea bine că asemenea treburi nu se trec cu vederea atât de ușor. Ce e mai important: o lună de cercetări în problema noastră, ale cărei rezultate vor avea cu timpul asupra întregii lumi o influență mult mai mare, mai puternică decât toată tehnica contemporană, sau teza asta de cârpaci, cate nu va avea nici o influență? O să fie o teză în plus, și atât.

— M-da… dar acum eu am să-ți vorbesc despre o altă aritmetică. Noi doi suntem oameni asemănători și specialiști identici, iar în unele privințe tu mă depășești chiar. Dar dacă am să mă duc acum la acest secretar științific, Hilobok, și chiar fără să mă obosesc prea mult cu argumentări, am să-i declar că practicantul Viktor Kraveț este un prost, că nu cunoaște abecedarul tehnicii de calcul (chiar și la aritmetică e destul de slab), strică aparatele și bea spirt pe ascuns… Ce se va întâmpla cu practicantul Viktor Kraveț? Va fi dat afară din institut, afară, din cămin. Și s-a dus naibii practicantul. N-o să poată dovedi nimănui nimic, pentru că nu e decât un biet student. Ei bine, închipuiește-ți ce situație va obține în comparație cu noi Hilobok, devenind doctor în științe. Te-am convins?

L-am convins în așa măsură, încât a plecat imediat la bibliotecă să-și ia note din surse bibliografice accesibile.

Pot să mai aduc un argument: noi trebuie să ne gândim nu numai la cercetări, ci și la faptul că, odată și odată, va veni timpul să apărăm concret descoperirea noastră ca ea să fie utilizată în folosul oamenilor. Dar noi nu știm cum se face asta. Trebuie s-o învățăm.

În definitiv, la naiba cu prudența! La urma urmelor, trăiesc pe lumea asta sau doar mi se pare?”

„22 mai. Totul a început ca de obicei. În sala mică a Biroului de construcții s-a adunat un auditoriu restrâns, dar reprezentativ. Harri Haritonovici a prins pe tablă foile de hârtie de calc, pline de scheme și grafice de diferite culori, a luat apoi o poziție fotogenică alături de ele și a rostit alocuțiunea obișnuită, care a durat vreo douăzeci de minute. Cei admiși în sală l-au ascultat cu obișnuitul sentiment de stânjeneală. Unii nu înțelegeau de loc despre ce e vorba, alții înțelegeau câte ceva, iar câte ceva nu. mai erau și cei ce înțelegeau totul, și cine este Harri Hilobok, și cel fel de lucrare a prezentat și de ce a declarat-o ca fiind secretă… Dar fiecare se gândea cu tristețe că n-are rost să-și vâre nasul în farfuria altuia întrebându-se totodată dacă el însuși e suficient de pregătit ca să-i poată critica pe alții? Obișnuitele raționamente somnoroase, datorită cărora în știință s-au strecurat cine știe câți șnapani.

Harri și-a încheiat alocuțiunea. Președintele comisiei a dat citire avizelor. Avize favorabile, bine ticluite, nimic de zis (cine să se apuce să spună lucruri neplăcute la susținerea unei teze?). Pentru mine personal a constituit o mare surpriză doar faptul că și Arkadi Arkadievici a făcut un referat pozitiv. Apoi au urmat oponenții oficiali care și-au spus cuvântul. Se știe ce înseamnă un oponent oficial. Ca să-și justifice această titulatură, subliniază câteva mici scăpări, câteva nepotriviri, „dar în general lucrarea corespunde… Autorul merită…” De fapt, să nu păcătuiesc. Oponentul din Moscova și-a bătut joc, într-un mod foarte subtil, de toate ideile tezei și a lăsat să se înțeleagă că ea poate fi făcută, praf. Dar el a făcut-o atât de fin și de precaut, încât mă îndoiesc că l-a înțeles chiar și Harri. „Dar în linii mari lucrarea merită…”

Și, în sfârșit, se pune întrebarea: „Cine dorește să ia cuvântul?” De obicei, când se ajunge aici toată lumea are deja un sentiment de repulsie față de tot ce se întâmplă, nimeni nu mai dorește nimic, autorul tezei mulțumește și gata.

Șeful laboratorului noilor sisteme, V. Krivoșein însă a tras adânc aer în piept, apoi și-a dat drumul (În clipa aceea mi-am dat seama că va ieși un scandal de proporții.) A ridicat mâna. Harri Haritonovici a fost neplăcut surprins. Eu, la fel. A vorbit douăzeci de minute și, dezvoltându-și argumentele, le înmâna membrilor consiliului științific revistele, monografiile, broșurile în care erau expuse, fără referiri la Hilobok, rezultatele susținute de el în lucrare. Apoi a reprodus pe tablă schema lui… N-are importanță ce anume schemă — mai ales că singura ei calitate era „originalitatea” — și a demonstrat că… Nu va funcționa la frecvențele diapazonului necesar. În sală s-a produs rumoare.

Apoi a luat cuvântul candidatul în științe, V. Ivanov, care venise cu avionul (în urma telefonului meu) de la Leningrad. El a precizat la rândul său care e situația și a analizat partea „originală” a tezei. Cuvântarea lui Valerka a fost plină de erudiție și străbătută de un umor subtil. Sala s-a înviorat și mai mult. Apoi dă-i, și dă-i! Nu-i mai puteai opri!

Vechea mea cunoștință Jalbek Balbekovici Pșembakov, pe care l-am „fericit” cu un an în urmă, a început să-i ceară precizări lui Harri. Cum se realizează schema nr. 2 (dar n-are rost să continui).

Hilobok nu știa cum, dar a încercat să scape printr-o trăncăneală care-ți dizolva creierul nu alta. La discuție au participat și alți colaboratori al biroului de construcții. În încheiere a luat cuvântul inginerul-șef al Biroului de construcții, profesor și laureat… (nu e recomandabil să-i pomenesc numele aici).

„Mie mi s-a părut chiar de la început că aici ceva nu e în regulă”, a început el.

Într-un cuvânt, nimeni nu l-a ajutat pe Hilobok cu nimic. Teza lui a fost făcută praf. Îți era mai mare dragul să te uiți la el. Toți au plecat apoi la treburile lor, iar el a rămas să desprindă de pe tablă admirabilele sale foi de calc, iar foile răsucindu-se îl loveau peste mustață. M-am apropiat de el să-l ajut.

— Mulțumesc, nu e nevoie, a mormăit Hilobok. Ce, acum ești mulțumit? Nici dumneata nu-ți susții disertația, și nici pe alții nu-i lași. Ai o viață ușoară, Valentin Vasilievici, natura te-a înzestrat cu aptitudini…

— Ușoară, n-am ce zice! am ripostat eu, înmărmurit. Salariul de două ori mai mic ca al dumitale, concediul la fel. Iar treabă și griji până peste cap…

— Singur îți faci griji. Ce nevoie ai avut să te amesteci în treaba asta? Harri, făcând foile sul, mi-a aruncat o privire rea și plină de amenințare. Trebuia să te gândești și la institut, nu numai la dumneata… Ei, dar nu e aici locul să discutăm despre asta!

Așa se întâmplă întotdeauna. Dar, oricum, mă simt surprinzător de bine. Am senzația că am făcut o treabă bună, dacă nu mai importantă, dar în orice caz, mai utilă decât descoperirea noastră. Am strivit o canalie. Înseamnă că se poate. Și nu e atât de greu pe cât părea.

Acum parcă nu mai mi-e teamă pentru viitorul muncii noastre. Pot fi învinse și asemenea probleme”.

— Și totuși asta a avut o mare influență asupra muncii… mormăi Onisimov-Krivoșein, supraveghind „mașina-mamă”. Eh, dar câte nu au influență asupra muncii!

„29 mai. Astăzi am fost chemat la Azarov. Abia s-a înapoiat din deplasare.

— Vă dați seama ce ați făcut?

— Da, Arkadi Arkadievici, teza lui…

— Nu e vorba de teza lui Harri Haritonovici, ci de comportarea dumitale! Ai subminat prestigiul institutului nostru. Și cum l-ai mai subminat!..

— Mi-am spus părerea.

— Dar, dar unde ți-ai expus-o? Cum ți-ai expus-o? E oare atât de greu de înțeles că, în cadrul unei instituții dinafară, dumneata nu ești doar un simplu inginer, care încearcă să se răfuiască… e-e… într-o problemă științifică cu cineva (Harri m-a turnat, nu glumă!), ci reprezentantul Institutului de sistemologie! De ce nu ți-ai expus părerea la susținerea prealabilă a tezei?

— N-am știut nimic de ea.

— Chiar și așa. Ai fi putut și după aceea să-ți expui punctul de vedere locțiitorului meu. S-ar fi ținut seama de el!. (Adică lui Voltamperov!)

— Nu s-ar fi ținut seama.

— Văd că nu ne putem înțelege. Ce planuri ai pentru viitor?

— N-am de gând să-mi dau demisia.

— Nici nu ți-am propus s-o faci. Dar mie mi se pare că nu ești încă pregătit să conduci un laborator. Un om de știință care lucrează într-un colectiv trebuie să țină seama de interesele colectivului. În orice caz, să nu-i aducă prejudicii prin faptele și acțiunile sale. Presupun că la viitorul concurs îți va fi greu să treci examenele pentru ocuparea funcției de șef de laborator… Asta-i tot. Nu te mai rețin.

Și uite așa. Acum prin tot institutul circulă vorbe jignitoare la adresa mea:

„Un inginer contra unui candidat! Împotriva unui doctor în științe!”

Datorită eforturilor depuse de Harri, lucrurile sunt prezentate ca și cum aș fi avut o răfuială personală cu el. Sunt dezgropate păcatele mele vechi: mustrarea pe care am primit-o, accidentul din laboratorul lui Ivanov (administratorul Matiușin umblă și acum să mi se impute banii pentru pagubele provocate). Și-au adus aminte că n-am prezentat darea de seamă anuală asupra activității, deși tema 154 are scadența abia în anul acesta. Se vorbește că ar trebui alcătuită o comisie de verificare a muncii laboratorului.

Răuvoitorii țipă, binevoitorii șoptesc cu compătimire, uitându-se cu atenție în jurul lor. „Bine l-ai mai pus la punct pe Hilobok… Așa-i trebuie tembelului… Dar acum au să te mănânce fript”… Și toți mă sfătuiesc unde să mă transfer. „Păi ar trebui să-mi luați apărarea!” „Vezi, cum să-ți spun… Fenia Zagrebniak, băiat inimos de altfel, își desface brațele a neputință. Ce pot să fac eu? Nu e în specialitatea mea”…

Totuși, viața specialistului e mizerabilă. E lipsită de griji materiale, dar mizerabilă. Toate interesele sale vitale sunt concentrate în jurul unor elemente ale memoriei pasive, și nu a oricăror elemente… Muncitorul, țăranul, tehnicianul, inginerul de profil larg, învățătorul și chiar funcționarul pot găsi o utilizare a foițelor și cunoștințelor de care dispun într-o mulțime de ocupații, întreprinderi sau instituții. Dar de aceste blestemate elemente se ocupă doar două sau trei institute din întreaga Uniune Sovietică. Unde să se ducă, în caz de se întâmplă ceva, sărmanul Fenia? Stai cuminte și nu ciripi… În fond, specializarea strictă este o metodă de autoînrobire.

De aceea la noi, în mediul lucrătorilor de strictă specializare, nu se aplică aproape niciodată dictonul toți pentru unul (în afară de cazul când e vorba de Azarov). Toți pe unul — asta da. De altfel, e și mai ușor. De aceea, la fiecare încălcare a subordonării științifice se stârnesc patimile. „În felul acesta, fiecare poate fi trântit la examen, compromis!” a izbucnit Voltamperov. Și de aici, ține-te…

Nu-i nimic, o să treacă și asta. Vom rezista. Principalul e că s-a făcut ceea ce trebuia să se facă. Știam doar ce mă așteaptă. Dar mi-e silă. Mi-e silă, de nu mai pot…”

Onisimov își stinse țigara și își pironi ochii asupra mașinii. În poziția furtunurilor ceva se schimbase lent și imperceptibil. Ele parcă se încordaseră. Peste multe din ele trecu un tremur, o contracție. Apoi — Onisimov tresări — prima picătură din furtunul de culoare cenușie-închisă, aflat în stânga, lovi cu zgomot fundul rezervorului.

Onisimov rezemă de rezervor o scară mică și se urcă pe ea. Își puse palma sub furtun. Într-un minut în palmă se formă o picătură de lichid gros auriu. Sub el, ca sub o lentilă, se desenau liniile pielii. Se concentră. Pielea dispăru, se dezgoliră fibrele roșii ale mușchilor, oasele albe ale falangelor, ligamentele și tendoanele…

„Ah, dacă ei ar fi știut și ar fi putut să facă asta, oftă el, experiența s-ar fi desfășurat altfel. Dar n-au știut… Și asta a influențat totul”…

El turnă lichidul din palmă în rezervor, coborî pe dușumea și își spălă mâinile la robinet. Acum, zgomotul picăturilor ce dădeau din toate furtunurile răsuna vesel și ritmic, ca o ploaie de primăvară.

— Funcționează! Puternică mai ești, mașină! spuse cu respect Onisimov-Krivoșein. Puternică ca viața.

E-a limpede că nu voia să părăsească laboratorul. Dar uitându-se la ceas, își puse în grabă haina, pregătindu-se de plecare.

— Bună dimineața, Matvei Appolonovici! îl întâmpină Hilobok cu bucurie. Ați și început munca? Eu vă așteptam aici. Vream să vă comunic ceva. Își apropie mustățile de urechea lui Onisimov. Ieri a venit la locuința lui Krivoșein această… fosta lui legătură, Elena Ivanovna Kolomieț. A luat ceva de acolo și a plecat. Și a mai fost cineva acolo. Lumina a fost aprinsă toată noaptea.

— E clar. Bine că mi-ați spus. Cum se spune, justiția n-o să vă uite.

— Mă rog, eu sunt gata oricând. E de datoria mea!

— Datoria-i datorie, vocea lui Onisimov deveni dură, dar nu cumva, cetățene Hilobok, sunteți mânat de anumite motive de altă natură?

— Adică ce fel de motive?

— De exemplu, de faptul că Krivoșein v-a torpilat teza de doctorat.

Fața lui Harri Haritonovici se lungi pentru o clipă, ca îndată după aceea să exprime ofensa care i-a fost adusă, prin aceste cuvinte, întregii umanități.

— Ce oameni, doamne! V-au și informat… Ce oameni mai sunt pe la noi, gândiți-vă, nu zău! Dar bine, Matvei Appolonovici, cum ați putut să vă îndoiți de mine. Tot ce am făcut, am făcut din convingere! Și apoi, Krivoșein n-a avut atunci, la susținerea tezei un rol chiar atât de hotărâtor, după cum vi s-a spus. Acolo au fost specialiști mai de vază decât el. Mulți au și susținut teza, iar el, plin de invidie, a intervenit, desigur, și mi-a recomandat s-o mai completez. Nimic deosebit însă, așa că în curând am s-o prezint din nou… Dar, dacă nu aveți încredere în mine, n-aveți decât să vă descurcați singur. Treaba mea e să spun ce știu, încolo faceți ce știți… Omagiile mele!

— Vă salut.

Harri Haritonovici se îndepărtă, complet tulburat. Chiar și de pe lumea cealaltă Krivoșein tot îl mai persecuta!

— Tare l-ați mai luat, tovarășe căpitan! spus aprobator plutonierul.

Onisimov nu-l auzi. El se uita gânditor în urma lui Hilobok.

Cum se potrivește totul. Fără să vrei te gândești: oare merită?

Hai să vorbim deschis, Krivoșein, s-ar putea să dai de dracu cu experiența asta. Și încă foarte simplu, chiar în conformitate cu propria ta statistică asupra experiențelor reușite sau nereușite. Știința-i știință, metoda-i metodă, dar de prima dată nu iese niciodată ceva cum trebuie. Asta e o lege veche. Și, în această experiență, greșeala nu înseamnă numai un rebut.

În definitiv, eu am să mă vâr în rezervor ca specialist în această problemă. Asta e specialitatea mea… Cu profil îngust, ca și a lui Fenia Zagrebniak. Dar pot să nu mă vâr. N-o să mă oblige nimeni… E caraghios. Numai datorită unei specializări pe care, vrând-nevrând, am căpătat-o, să mă cufund în acest mediu îndoielnic, care dizolvă pur și simplu organismele vii!

De dragul oamenilor? Dar ducă-se naibii! Ce, mie îmi trebuie mai mult decât altora? Am să trăiesc liniștit numai pentru mine. Și o să fie bine.

…Și totul va fi limpede — de o limpezime rece, proprie ticăloșilor. Și toată viața voi fi nevoit să justific această renunțare cu argumentul că toți oamenii sunt așa, nu mai buni decât mine, ci și mai răi. Toți trăiesc numai pentru ei. Și va trebui să mă descotorosesc cât mai repede de toate speranțele și visurile despre mai bine, pentru ca ele să nu-mi amintească mereu: Tu ne-ai vândut! Tu ne-ai vândut și nu ești îndreptățit să aștepți de la oameni nimic bun.

Și atunci viața pe această lume va deveni și mai rece…

Plutonierul Golovorezov întrebă ceva.

— Ce ai spus?

— Spuneam că în curând ar trebui să-mi vină schimbul, tovarășe căpitan. Am intrat la orele douăsprezece fix.

— Nu cumva ți se pare că n-ai dormit destul?

Onisimov se uită vesel la el, mijindu-și ochii. Va trebui să te mai plictisești o oră, două, și după aceea te schimbăm, îți promit. Cheile am să le iau cu mine. E mai sigur așa. Să nu lași pe nimeni înăuntru!

Capitolul 4

Și Einstein a avut șefi, și Faraday, și Popov… Dar, nu știu de ce, de ei nu-și mai amintește nimeni. Asta înseamnă lipsă de respect față de ierarhie!

K. PRUTKOV — inginer: cugetarea nr. 40

Ferestrele biroului lui Azarov dădeau spre parc. Privind pe geam academicianul vedea vârfurile teilor și paralelipipedul cenușiu, de beton și sticlă, al noii clădiri, înălțându-se deasupra arborilor. Arkadi Arkadievici nu se sătura niciodată să admire acest peisaj, care în fiecare dimineață îl ajuta să-și alunge Starea de neurastenie, îi dădea forțe noi. Dar astăzi, aruncându-și ochii pe fereastră nu făcu decât să se strâmbe acru și să se întoarcă.

Sentimentul singurătății și al unei oarecari vinovății, resimțite cu o zi în urmă, nu-l mai părăsea. „Eh! încercă să scape de această apăsare Azarov. Când moare cineva, te simți vinovat doar că ai rămas în viață. Mai ales dacă răposatul e și mai tânăr decât tine. Iar în știință singurătatea e ceva natural și obișnuit la fiecare creator. E greu să-l înțelegi pe celălalt. De aceea noi înlocuim adesea înțelegerea reciprocă printr-un acord tacit de a nu încerca să ne amestecăm unul în treburile altuia… Dar ce știa el? Ce făcea el?”

— Pot să intru? Bună dimineața, Arkadi Arkadievici! Hilobok se apropie, răspândind în jurul său un miros puternic de colonie.

…Aluzia lui Onisimov îl tulburase adânc pe Harri Haritonovici. Îl frământa gândul că s-ar putea presupune cum că el s-a răfuit cu Krivoșein din cauza tezei de doctorat, că l-ar fi persecutat și astfel a contribuit la uciderea lui. „Se știe că atunci când a murit un om, totdeauna se caută vinovatul. Iar la noi, s-ar putea, cu asemenea oameni…” se gândea docentul, simțindu-se deodată ca un animal hăituit. El nu știa încă precis de ce și de cine anume ar trebui să se teamă, dar simțea că trebuie să facă ceva ca să n-o pățească. „Nu, trebuie să iau măsuri!”

Așa, prin urmare, eu am pregătit aici un proiect de decizie, Arkadi Arkadievici, cu privire la incidentul cu Krivoșein. Asta ca să existe forme în regulă referitor la tot ce-l privește pe el… și această întâmplare. Decizia nu are decât două puncte: primul se referă la comisie și al doilea la închiderea temporară a laboratorului. Vă rog să luați cunoștință, Arkadi Arkadievici, și dacă nu aveți nimic de obiectat…

Hilobok se aplecă peste biroul lăcuit și îi întinse academicianului o foaie de hârtie dactilografiată.

— Prin urmare, în componența comisiei pentru cercetarea acestui incident l-am trecut pe tovarășul Bezmernâi, inginerul care răspunde de tehnica securității. El trebuie să se ocupe de astfel de treburi conform regulamentului de ordine interioară. L-am inclus și pe Ippolit Illarionovici Voltamperov, ca specialist în tehnica electronică, pe Aglaia Mitrofanovna Garaju ca membră a comitetului local de protecție a muncii, pe Liudmila Ivanovna, de la cancelarie, în calitate de secretar tehnic al comisiei… Ei, și am zis să mă trec și pe mine în fruntea comisiei, și dacă dumneavoastră, Arkadi Arkadievici, nu aveți nimic împotrivă, am să iau asupra mea și această sarcină, deh! mai adăuga el, uitându-se îngrijorat la academician.

Arkadi Arkadievici îl examină îndelung pe credinciosul său secretar științific. Docentul era bine bărbierit și spilcuit ca de obicei. O cravată îngustă, purpurie, i se prelingea pe cămașa scrobită, ca sângele dintr-o beregată tăiată. Dar nu atât înfățișarea cât mai ales vocea reținută ale lui Harri Haritonovici îi provocă academicianului o repulsie neobișnuită. „De ce această emoție, această frământare… Dar te înțeleg bine, Harri Haritonovici, te înțeleg perfect! Poate că tocmai de aceea îl țin în preajma mea, pentru că văd prin el, îl înțeleg pe deplin. Din partea lui nu te poți aștepta la acte mărețe și spontane. Țelurile lui sunt clare. Când scopurile unui sistem funcțional sunt limpezi, comportarea lui e mult mai ușor de prevăzut decât atunci când țelurile sunt necunoscute. Un asemenea principiu există în sistemologie… Sau pentru că îmi place, pur și simplu să mă compar zilnic cu el? Poate că tocmai din cauza aceasta ne apasă singurătatea, pentru că ne înconjurăm de oameni deasupra cărora e ușor să te înalți?”

— Iar punctul al doilea se referă la închiderea temporară, ca să zic așa, la oprirea lucrărilor în Laboratorul noilor sisteme pe toată perioada de lucru a comisiei… Ei, și după ce termină comisia, o să ne fie mai clar ce trebuie să facem, pe mai departe, cu acest laborator: să-l desființăm sau să-l încredințăm unui alt sector

— Lucrările de acolo s-au sistat de la sine, Harri Haritonovici, Azarov zâmbi fără veselie. N-are cine să mai lucreze acum acolo. Și n-ai pe cine desființa… În minte îi apăru cadavrul lui Krivoșein, cu ochii dați peste cap și gura rânjită. Academicianul își masă ușor tâmplele cu vârfurile degetelor, apoi oftă. Mă rog, în principiu, eu admit ideea dumitale cu comisia. Numai că, în ce privește componența ei, va trebui să facem unele modificări. El trase mai aproape foaia dactilografiată și scoase stiloul. Pe Ippolit Illarionovici îl putem menține, pe inginerul nu cu tehnica securității de asemenea, secretarul tehnic este și el necesar. Dar ceilalți sunt în plus. În fruntea comisiei am să mă trec pe mine. Am să iau chiar eu, cum te-ai exprimat dumneata, asupra mea această sarcină, ca să nu te încarc prea mult. Vreau să mă lămuresc bine de tot ce făcea Krivoșein acolo.

Și… și eu? întrebă secretarul științific cu o voce pierdută.

— Dumneata ocupă-te de îndatoririle dumitale, Harri Haritonovici.

Hilobok se simți tare nefericit. Temerile lui fuseseră îndreptățite. „Sunt dat la o parte, înlăturat!” El se temea acum și-l ura pe răposatul Krivoșein mai mult decât pe vremea când trăia.

— Iată! Poftim! Ați văzut cum a lucrat, nu? Hilobok se întristă, luă o înfățișare mâhnită și își lăsă capul în jos. Câtă bătaie de cap ne-a pricinuit! Ah, Arkadi Arkadievici, credeți că eu nu văd cât vă frământați, credeți că eu nu înțeleg! Dar merită, oare, să vă pierdeți timpul dumneavoastră prețios, să vă enervați… Toată povestea asta o să facă înconjurul orașului, o să se spună că la Institutul de sistemologie al lui Azarov iar s-a întâmplat ceva… și dânsul încearcă acum să mușamalizeze întreaga afacere. Doar știți foarte bine cum sunt oamenii. Ah, acest Krivoșein, acest Valentin Vasilievici! De câte ori nu v-am spus Arkadi Arkadievici, și v-am prevenit că din partea lui n-o să avem nici un folos, ci doar pagube și neplăceri. Arkadi Arkadievici, dumneavoastră nu trebuia să susțineți tema lui…

Azarov ascultă, își încreți fruntea, și simți cum creierul i-e cuprins de obișnuita amețeală, ca și când l-ar fi apucat iar neurastenia. O asemenea toropeală îl cuprindea totdeauna când purta discuții mai lungi cu Hilobok, când acesta se străduia să-l convingă să fie de acord cu punctul său de vedere. Acum însă, în capul academicianului se învârtea un gând straniu. Se pare că priceperea de a rezista unei asemenea pălăvrăgeli cere un efort intelectual mult mai mare decât calculele matematice.

„Ce ar fi să-l dau afară? Îi trecu pe neașteptate prin minte. Să-l dau afară din institut, și gata. La urma urmelor e umilitor… Da, dar pentru ce? El își îndeplinește obligațiunile, are 18 lucrări publicate, zece ani de stagiu în munca științifică, a reușit la concurs (e drept, altă candidatură n-a mai fost), n-ai de ce să te agăți! Și eu i-am dat avizul acela nenorocit asupra tezei… Să-l dau afară, pur și simplu, pentru prostie și lipsă de aptitudini? Ei… asta ar constitui un precedent nemaipomenit în activitatea științifică”.

— Făcea comenzi, folosea materiale și utilaje, ocupa o clădire separată și, după ce a muncit doi ani de zile, poftim, uitați-vă ce a făcut! Hilobok se aprinse de pe urma propriilor sale cuvinte. Și vă amintiți cum s-a comportat la susținerea tezei… Doar nu numai pe mine m-a făcut de rușine. Eu nu contez. Dar și pe dumneavoastră, Arkadi Arkadievici, pe dumneavoastră personal… Dacă ar fi fost după mine apoi eu pe acest Krivoșein, pentru ceea ce a reușit să facă, l-aș… l-aș fi… Nu știu ce i-aș fi făcut!.. Docentul rămase aplecat peste birou și ochii săi căprui aruncau scântei. Ce păcat că la noi se obișnuiește doar să se decoreze postmortem, „de mortuis aut bene, aut nihil”, mă rog!.. Dar ia să-i trântești o mustrare lui Krivoșein postmortem, ca să fie un exemplu și pentru ceilalți! Și încă o mustrare aspră! Cu consemnare…

— … pe piatra funerară. E o idee! adăugă o voce în spatele lui. Oh, mare ticălos mai ești, Hilobok!

Harri Haritonovici se îndreptă de spate atât de repede, de parcă ar fi fost împușcat cu o încărcătură de sare mai jos de spate. Azarov își înălță capul. În ușă stătea Krivoșein.

— Bună ziua, Arkadi Arkadievici. Vă rog să mă scuzați că intru neanunțat. Îmi dați voie?

— Bu… Bună ziua, Valentin Vasilievici! Azarov se ridică de la masă. Deodată inima începu să-i bată înnebunită. Bună ziua… Uff, înseamnă că dumneata nu… Mă bucur că te văd bine, sănătos! Intră, te rog!

Krivoșein strânse bărbătește mâna întinsă a academicianului (acesta remarcă ușurat că mâna îi era caldă), apoi se întoarse spre Hilobok. Harri deschise și închise gura, fără să poată scoate vreun sunet.

— Harri Haritonovici, nu vreți să ne lăsați singuri? V-aș fi foarte îndatorat.

— Da, Harri Haritonovici, poți să pleci, spuse Azarov.

Hilobok o porni de-andărăteala spre ieșire, se lovi zgomotos cu capul de perete, și de abia nimeri ușa că o și zbughi afară din încăpere.

Făcând eforturi să-și revină, Arkadi Arkadievici inspiră adânc, ca să-și liniștească inima, apoi se așeză pe scaunul său directorial. Simți că îl cuprinde o ușoară enervare. „Se pare că am fost victima unei farse?!”

— Vreți să fiți atât de amabil, Valentin, Vasilievici, să-mi explicați și mie ce înseamnă toate astea… Povestea cu, scuzați-mă, cadavrul, scheletul dumneavoastră și toate celelalte?

— Nimic grav, Arkadi Arkadievici. Îmi dați voie? Krivoșein luă loc în fotoliul de piele de lângă biroul directorului. Mașina care se autoorganizează, despre care am raportat în cadrul consiliului științific vara trecută, a reușit, într-adevăr, să se dezvolte… Și s-a dezvoltat până la stadiul în care a încercat să creeze un om. Pe mine. Ei, și cum se întâmplă, de obicei, știți că totdeauna prima încercare e nereușită…

— Da, dar de ce n-am fost informat despre toate astea?! întrebă Azarov scos din fire, amintindu-și de discuția umilitoare avută cu două zile în urmă cu anchetatorul și de celelalte frământări ale sale. De ce?

Krivoșein se mânie cumplit.

— La dracu! spuse furios și lovi cu pumnul în brațul moale al fotoliului. Dar de ce nu întrebați cum am făcut noi toate astea? Cum de am reușit? De ce vă preocupă în primul rând prestigiul personal?

Academicianul se muie.

— Fără îndoială, este… este ceva grandios. Vă rog să primiți felicitările mele, Valentin Vasilievici. Și… totodată și scuzele mele. M-am înfierbântat și… Mii de scuze! Este, într-adevăr, o foarte mare… e-e… invenție, deși ideile cu privire la transmiterea și viteza informației cuprinse în om au fost formulate încă de răposatul Norbert Wiener. (Krivoșein râse malițios). De altfel, faptul acesta nu minimalizează, bineînțeles, realizarea… Eu îmi amintesc de ideea dumitale, am văzut alaltăieri în laborator unele… e-e… rezultate ale muncii depuse. Întrucât și eu, personal, am o oarecare contingență cu sistemologia (Krivoșein surâse din nou), sunt, prin urmare, suficient de pregătit ca să înțeleg ceea ce mi-ați spus. Vă felicit din tot sufletul! Dar trebuie să fiți de acord, Valentin Vasilievici, că acest eveniment fericit pentru știință ar fi putut să aibă un caracter mai puțin misterios și să iște mai puțin scandal dacă, pe parcursul ultimului an de muncă, m-ați fi ținut la curent cu mersul lucrărilor.

— La dumneavoastră se intră foarte greu, Arkadi Arkadievici.

— Hm… permiteți-mi totuși să consider că argumentul dumneavoastră nu este întemeiat Valentin Vasilievici! Azarov se încruntă. Admit că sistemul acesta al audiențelor vă umilește (deși toți lucrătorii institutului îl înțeleg și-l aprobă. Chiar și mie mi se întâmplă să fiu nevoit să aștept la audiențe în diferite ocazii). Dar ați fi putut să-mi telefonați, să-mi lăsați un bilet (nu neapărat un raport, cum se obișnuiește), în sfârșit, ați fi putut să veniți la mine acasă!

Arkadi Arkadievici totuși nu reuși să-și învingă sentimentul că a fost jignit. „Uite așa… muncești, muncești, și uite!”… De multă vreme, din ziua când experiența lui nereușită cu heliu s-a transformat în mâinile unui alt cercetător în descoperirea superfluidității, Arkadi Arkadievici păstra în adâncul sufletului său speranța că, odată și odată, va vedea, va descoperi și va înțelege ceva nou în natură, în lume. El visa la această descoperire cu voluptate și totodată cu teamă, așa cum visează un băiețel despre pierderea castității. Dar n-avea noroc. Alții aveau, el nu! Avea o înaltă calificare și munca sa a fost răsplătită cu multe premii și titluri. Dar nu se putea mândri cu nici o descoperire, care reprezintă, de fapt, culmea cunoașterii!

Și iată că în cadrul institutului pe care-l conduce s-a realizat fără el, fără măcar să știe ceva, o descoperire uriașă. În comparație cu ea întreaga sa activitate ca și aceea a întregului institut apare cu totul neînsemnată! S-a descurcat fără el. Mai mult decât atât. Se pare că l-a evitat conștient, că l-a ocolit. „Cum adică? A crezut că nu sunt un om cinstit? Prin ce anume l-am îndreptățit să gândească astfel despre mine?” De multă vreme academicianul Azarov nu mai avusese prilejul să încerce sentimente atât de puternice ca acum.

— M-da… Mă bucur alături de dumneata, Valentin Vasilievici, continuă academicianul, dar sunt totodată îngrijorat și mâhnit de atitudinea dumitale. S-ar putea ca ceea ce îți spun să te supere. Dar pe mine problema mă frământă nu ca savant sau ca director, ci ca om. Cum de s-a putut întâmpla una ca asta? Dumneata nu se poate să nu-ți fi dat seama că, ținându-mă la curent cu munca dumitale, asta nu ți-ar fi dăunat, ci dimpotrivă, te-ar fi ajutat. Ți-ar fi fost asigurate o îndrumare competentă, calificată, ca și consultațiile de care aveai nevoie. Dacă eu aș fi considerat că pentru rezolvarea temei dumitale mai sunt necesari noi colaboratori sau utilaje, s-ar fi făcut și asta. Și atunci de ce ai procedat așa cum ai procedat, Valentin Vasilievici? Nici nu vreau să admit gândul că te temeai ca nu cumva să-ți pierzi drepturile dumitale de autor…

— Și cu toate acestea, văd că nu v-ați putut reține să nu exprimați acest gând. Krivoșein surâse cu tristețe. În sfârșit, bine că faptul vă preocupă înainte de toate ca om. Asta îmi dă speranțe… Într-o vreme am stat la îndoială. Nu știam ce să fac, să vă vorbesc despre activitatea noastră sau nu. Am încercat să mă întâlnesc cu dumneavoastră. Dar n-am reușit. Apoi m-am gândit că, deocamdată, în etapa căutărilor, e mai bine așa. Krivoșein își ridică capul și se uită țintă la Azarov. Dumneavoastră n-ați prea avut încredere în noi. Arkadi Arkadievici. De ce oare? Chiar și acum, ați încercat, întâi și întâi, fără să știți exact despre ce e vorba, să puneți descoperirea și pe autorii ei la locul lor. Cică Wiener ar fi spus… Dar ce legătură are ideea lui Wiener — „televizarea” — cu descoperirea noastră?! La noi totul e altfel! Ce consultații ați fi putut să ne dați dumneavoastră, ca academician, doar poate să vă destăinuiți nepriceperea în fața unor ingineri subordonați… Și apoi, mai există un motiv. Dumneavoastră știți prea bine că valoarea cercetătorului nu este determinată nici de gradul lui științific, nici de titlul lui și totuși n-ați binevoit niciodată să-i mai strângeți puțin cu ușa pe cei „titrați”, să „atentați” la drepturile lor inalienabile de a conduce, de a ocupa posturile vacante, la infailibilitatea cugetărilor și părerilor lor. Credeți că eu n-am știut de la bun început ce rol mi-era rezervat după crearea noului laborator? Credeți că avertismentul pe care mi l-ați dat după scandalul cu Hilobok n-a influențat experiența? A influențat-o. De aceea m-am și grăbit cu munca, am mers la risc… Credeți că nu a avut nici o influență, în ce privește atitudinea față de dumneavoastră, faptul că în institutul nostru comenzile pentru expoziții și alte diferite asemenea chestii împing totdeauna pe planul al doilea comenzile necesare pentru cercetări?

— Iertați-mă, dar asta aduce a meschinărie, Valentin Vasilievici! spuse enervat Azarov, încruntându-se.

— A trebuit să vă judecăm după astfel de fapte mărunte, deoarece altele nu existau. Sau după faptul „mărunt” că un asemenea… în sfârșit, Hilobok, datorită încurajărilor sau sprijinului dumneavoastră, cum vreți s-o luați, dă tonul în institut. Desigur, lângă Harri Haritonovici Hilobok te poți bucura din plin de propria-ți superioritate intelectuală, chiar și la baie!

Fața lui Azarov se înroși ca focul. Sigur, una e să gândești tu însuți în felul acesta, și alta e să-ți vorbească despre asta subalternii. Krivoșein își dădu seama că a cam sărit peste cal și își temperă tonul.

— Vă rog să mă înțelegeți cum trebuie, Arkadi Arkadievici. Noi am fi dorit ca dumneavoastră să participați la lucrările noastre. Tocmai de aceea — și nu ca să vă mâhnesc — vă relatez totul în mod deschis. În descoperirea noastră mai există încă multe lucruri pe care noi nu le înțelegem. Omul e un sistem complicat, iar mașina care îl confecționează este și mai complicată. Aici va fi de lucru pentru o mie de cercetători. Și visul nostru e să atragem în această muncă oameni inteligenți, cunoscători, talentați… Vă dați seama că într-o treabă ca aceasta nu este suficient să fii doar un om de știință.

— Vreau să sper că mă veți informa totuși mai în amănunt asupra conținutului muncii voastre. Azarov își venea treptat în fire, îi revenea simțul umorului și al propriei superiorități. S-ar putea să vă fiu totuși de folos — fie ca savant, fie ca om.

— Să dea dumnezeu! O să vă informăm, probabil… Nu hotărăsc eu singur în această chestiune, dar o să vă informăm. Avem nevoie de dumneavoastră.

— Valentin Vasilievici, academicianul ridică din umeri, iertați-mă, nu cumva aveți de gând să hotărâți împreună cu practicantul dacă e cazul să mă admiteți și pe mine sau nu să particip la activitatea dumneavoastră?! După câte știu, la laborator nu mai există altcineva.

— Da, și cu dânsul… O, doamne! Krivoșein oftă semnificativ. Sunteți gata să acceptați ideea că mașina poate fabrica oameni, dar vă e cu neputință să admiteți că în această chestiune un simplu laborant s-ar putea să priceapă mai mult decât dumneavoastră! Fiindcă veni vorba, și Faraday a fost laborant, dar nimeni nu-și mai amintește astăzi al cui laborant a fost el… Cred că e bine, totuși, să vă pregătiți sufletește, Arkadi Arkadievici, ca atunci când veți veni să lucrați cu noi — și eu sper că veți veni! — să nu mai aveți acel crez academic, cum că voi sunteți părinții noștri, iar noi copiii voștri. Vom munci cu toții, și atât! Niciunul dintre noi nu e geniu, dar nici Hilobok nu e…

Își aruncă privirea spre Azarov și se opri uimit la mijlocul frazei. Academicianul zâmbea. Nu zâmbea atât de fotogenic ca în fața reporterilor, și nici atât de subtil ca atunci când pregătea o replică cu succes sigur la auditoriu, în cadrul consiliului științific sau la seminar, ci simplu și din tot sufletul. Datorită numeroaselor riduri, fața lui Arkadi Arkadievici nu arăta prea bine. Dar zâmbetul parcă îl întineri.

— Ia ascultă, spuse Azarov, mi-ai tras o asemenea chelfăneală, încât eu… Dar, mă rog! Sunt teribil de bucuros, că ești în viață!

— Și eu. Doar atât găsi de cuviință să-i răspundă Krivoșein.

— Și ce facem acum cu miliția?

— Cred că am să reușesc să… Dacă nu să-i bucur, cel puțin să-i liniștesc.

Krivoșein își luă rămas bun și plecă. Arkadi Arkadievici rămase multă vreme îngândurat, bătând darabana cu degetele pe cristalul biroului.

— M-da… spuse el în sfârșit.

Și nu mai adăugă nimic.

„De ce anume trebuie să mai țin seama? căuta să-și aducă aminte Krivoșein, în timp ce se îndrepta către stația de troleibuz. Aha, am găsit!”

«… 30 mai. E totuși foarte interesant să reconstitui totul. Va să zică, mergeam cu viteza obișnuită de plimbare — 60 kilometri pe oră. Idiotul acela cu „Moskvici”-ul de culoare vernil traversa autostrada, înseamnă că viteza lui în raport cu șoseaua era egală cu zero. Și viteza de traversare a „Moskvici”-ului, trebuie s-o spun, nu era cu mult peste zero. Parcă mergea cu tractorul… Cine-i lasă la volan pe asemenea dobitoci? Dacă tot traversezi șoseaua împotriva regulilor de circulație, fă-o cel puțin repede! Dar ăsta… ba înainta un metru, ba frâna! Când mi-am dat seama că „Moskvici”-ul n-o să-mi acorde prioritate, n-am mai avut timp nici măcar să apăs pe frână.

…Viktor Kraveț care s-a deplasat la km 18 după rămășițele motocicletei, mai dă și acum din cap:

— Mare noroc ai avut! Ai scăpat ca prin minune! Dacă ai fi avut 70 la oră, eu aș fi lucrat acum la confecționarea unui monument din rămășițele „Jawei”, iar pe tăblița numărului aș fi pictat, înghițindu-mi lacrimile: „Aici se odihnește Krivoșein — inginer și motociclist”.

Da, dar dacă aș fi mers cu 70, n-aș fi intrat în „Moskvici”!

E interesant cum niște împrejurări cu totul întâmplătoare au contribuit la nașterea acestui incident fatal. Dacă nu m-aș fi oprit în pădure să fumez, să ascult cucul („Cucule, cucule, câți ani am să trăiesc? El mi-a prorocit vreo cincizeci), dacă aș fi luat unul sau două viraje cu o viteză ceva mai mică sau ceva mai mare, nu ne-am fi întâlnit, și fiecare și-ar fi văzut de treburile sale. Dar așa, pe drum drept, cu o vizibilitate perfectă, am intrat în singura mașină care mi s-a ivit în cale.

Singurul lucru la care am mai avut timp să mă gândesc, în timp ce zburam peste motocicletă, a fost cucul: Cucule, cucule, câți ani am să trăiesc?

M-am ridicat singur. „Moskvici”-ul avea partea laterală bușită serios. Conducătorul speriat își ștergea sângele de pe obrazul nebărbierit. Geamul portierei i l-am spart cu cotul. Așa-i trebuie, tembelului! Sărmana mea „Jawă” zăcea pe asfalt. Devenise dintr-odată mai scurtă. Farul, roata din față, furca, cadrul, rezervorul, totul era turtit, stâlcit.

…Prin urmare, viteza inițială de 17 m pe secundă a fost anulată pe o porțiune de drum mai mică de un metru. Cu această ocazie corpul meu a suferit o suprasolicitare… care reprezintă cam de 15 ori accelerația gravitațională a pământului! Oho!

Orice s-ar spune, omul e o mașină excelentă! Corpul meu a reușit, în mai puțin de o zecime de secundă, să se eschiveze și să ia o asemenea poziție, încât să pareze lovitura cât mai bine, cu cotul și cu antebrațul. Valerka încerca să demonstreze că omul poate fi comparat cu tehnica! Nu-i adevărat! Dacă ar fi să transpunem în termeni umani stricăciunile motocicletei, înseamnă că ea are „capul” zdrobit, „membrele superioare” fracturate, „coșul pieptului” și „coloana vertebrală” rupte… Și era o motocicletă atât de bună, prindea singură viteză…

E adevărat că umărul meu drept și pieptul au suferit, se vede, un șoc puternic. Îmi vine greu să ridic brațul drept. Probabil că mi-am fracturat coastele.

Deci, lucrurile s-au potrivit de la sine. Acum avem ce corecta la circuitul lichid al „mașinii-mamă”. Și nu în exterior, ci în interiorul corpului. „Moskvici”-ul s-a ivit tocmai la timp. A lucrat pentru știință…

Capitolul 5

— Vă rog să eliberați o autorizație pentru scoaterea cadavrului.

— Dar unde-i cadavrul?

— Iată-l, spuse și se împușcă.

— Salut! Dar atunci cine o să-l mai scoată?

Dintr-o legendă din Singapore

Milițianul Gaevoi ședea în camera de serviciu și, pătruns de sentimente înălțătoare, scria o scrisoare. „Bună ziua, Valea! Vă scrie Gaevoi Aleksandr. Nu știu dacă vă mai amintiți de mine sau nu prea, dar eu nu pot uita de loc cum v-ați uitat la mine, lângă terasa de dans, cu ajutorul ochilor dumneavoastră negri și frumoși, iar lumea era mare și concentrică. Dragă Valea! Veniți mâine seară în parcul „T. Șevcenko”. Eu sunt de serviciu acolo până la ora 24.00…”

Pe neașteptate apăru Onisimov, cu sprâncenele îmbinate sever. Gaevoi sări în picioare, împingând cu zgomot scaunul și se înroși.

— L-ai adus pe numitul Viktor Kraveț?

— Da, să trăiți, tovarășe căpitan! L-am adus la orele nouă și jumătate, conform ordinului dumneavoastră. Se află la arest.

— Condu-mă acolo.

Viktor Kraveț ședea pe o bancă cu spătar într-o cămăruță mică, cu tavanul înalt și fuma o țigară, trimițând fumul în raza de soare ce intra prin fereastra cu gratii. Obrajii îi erau acoperiți de o barbă nerasă de vreo trei zile. Privi pieziș spre cel care a intrat, dar nu se întoarse.

— Ar fi trebuit să vă sculați, așa cum se cuvine, observă cu reproș Gaevoi.

— Nu mă consider deținut!

— Nici nu sunteți deținut, tovarășe Kraveț Viktor Vitalievici, spuse calm Onisimov. Ați fost reținut pentru lămuriri. Acum lucrurile s-au limpezit și nu mai consider necesar să rămâneți în continuare sub stare de arest. Dacă va fi nevoie, o să vă chemăm. Așa că, sunteți liber.

Viktor Kraveț se sculă, privind cu neîncredere la anchetator. Acesta, la rândul său, îi aruncă o privire plină de ironie. Apoi buzele subțiri ale lui Onisimov se destinseră într-un surâs scurt.

— Frunte dreaptă, bărbie frumos conturată… nasul de formă regulată… și cum se spune acolo… șuvița de păr negru îi încadrau capul rotund și frumos. Krivoșein cel original avea o imagine destul de provincială despre frumusețea masculină. De altfel, lucrul e explicabil. (Ochii lui Viktor Kraveț se măriră). Dar unde e motocicleta?

— Ce, ce motocicletă?

— „Jawa”, cu numărul 21–11 DNA. În reparație?

— În… în magazie.

— E clar. Și fiindcă veni vorba, Onisimov își micșoră ochii cu răutate, telegrama trebuia trimisă înaintea experienței! Înainte și nu după!

Viktor Kraveț era mai mult mort decât viu.

— Bun. Actele o să vi le restituim ceva mai târziu, continuă anchetatorul pe un ton oficial. Vă doresc toate cele bune, tovarășe Kraveț. Să nu ne uitați. Tovarășe Gaevoi, te rog să-l conduci pe dumnealui”…

După o noapte în care n-a putut dormi deloc, Matvei Appolonovici veni la serviciu prost dispus și cu dureri de cap. Acum ședea la biroul său și întocmea un plan de acțiune pentru ziua care abia începea.

„1. De expediat lichidul pentru o expertiză suplimentară, în scopul depistării resturilor nedizolvate de țesuturi umane.

2. De luat legătura cu organele securității statului (prin Alexei Ignatievici).

— Îmi dați voie? răsună moale o voce, la auzul căreia Onisimov simți că se înfioară. Bună dimineața.

În ușă stătea Krivoșein.

— Am fost bine îndrumat de subofițerul de serviciu? Dumneavoastră sunteți anchetatorul Onisimov, care se ocupă de incidentul petrecut în laboratorul meu? Îmi pare foarte bine. Îmi dați voie? Krivoșein luă loc pe scaun, scoase din buzunar o batistă și-și șterse fața care lucea de transpirație. E atât de devreme și ce căldură, nici nu-ți vine să crezi!

Anchetatorul continua să stea încremenit.

— Prin urmare, eu sunt Krivoșein Valentin Vasilievici, șeful laboratorului noilor sisteme la Institutul de sistemologie, spuse imperturbabil vizitatorul. Știți, eu abia astăzi am fost încunoștințat că dumneavoastră… că organele miliției se interesează de această întâmplare neplăcută, și m-am grăbit să vin încoace.

Bineînțeles că eu, încă de ieri sau alaltăieri, v-aș fi pus la dispoziție explicații exhaustive, dar… (el ridică din umeri) nici nu mi-a trecut prin cap că în jurul acestei experiențe nereușite o să se facă atâta, iertați-mă, tevatură, o să se ceară sprijinul miliției! Am stat culcat în casă. Eram puțin cam mâhnit de nereușita experienței. Vedeți dumneavoastră, tovarășe Onisimov, iertați-mă, care vă e numele…?

— Appolon Matve… Adică Matvei Appolonovici, spuse Onisimov cu o voce răgușită.

— Vedeți dumneavoastră, Matvei Appolonovici, totul s-a întâmplat așa: în cadrul experienței am fost nevoit să mă cufund în rezervorul care conținea un mediu biologic informațional. Din păcate, rezervorul fusese fixat prost și s-a răsturnat. Eu am căzut, m-am lovit cu capul de dușumea și mi-am pierdut cunoștința. Mă tem că în cădere rezervorul l-a atins pe laborantul meu. După câte îmi amintesc, el a încercat în ultima clipă să-l rețină… Eu mi-am venit în fire pe dușumea, sub o foaie de mușama. Am auzit că în laborator oamenii discută… Krivoșein zâmbi fermecător. Trebuie să fiți de acord cu mine Matvei Appolonovici că mi-ar fi fost extrem de neplăcut ca, în laboratorul meu, să apar în fața unor persoane străine, într-o postură atât de șocantă, ca să mă exprim delicat, adică în pielea goală și cu capul spart. Pe lângă toate acestea, lichidul respectiv… știți, pișcă și te mănâncă mai rău decât spuma de săpun! De aceea am ieșit încetișor de sub mușama și m-am strecurat în camera de baie ca să mă spăl și să mă îmbrac… Trebuie să recunosc că îmi vâjâia capul și gândurile mi se învălmășeau. Cred că nici nu mi-am dat prea bine seama ce făceam. Nu-mi amintesc cât timp am rămas în baie, dar țin minte că atunci când am ieșit de acolo nu mai era nimeni în laborator. Și atunci m-am dus la mine acasă ca să mă refac…

În linii mari, cam asta a fost. Dacă doriți, pot să vă dau o declarație scrisă, ca să terminăm cu această chestiune.

— Așa, e clar… Treptat, Onisimov își venea în fire. Dar cu ce fel de experiențe vă ocupați dumneavoastră în laborator?

— Vedeți, eu fac cercetări asupra biochimiei combinațiilor superioare, sub aspect sistemologic, cu atragerea antropologismului polimorf, spuse Krivoșein degajat, ridicând din sprâncene. Sau asupra sistemologiei sistemelor superioare sub aspect biochimic cu atragerea polimorfismului antropologic, cum vă convine mai mult…

— E clar… Dar de unde a apărut scheletul? Matvei Appolonovici se uită pieziș la cutia care stătea pe marginea biroului său. „Ia să te văd acum!”

— Scheletul? Ah, da scheletul! Krivoșein zâmbi. Vedeți dumneavoastră, scheletul acela noi îi ținem în laborator ca material didactic vizual, ca să zic așa. El zace totdeauna în același colț în care am fost culcat și eu cât timp am zăcut fără cunoștință…

— Dar ce spuneți de asta?! Matvei Appolonovici deschise cu o mișcare rapidă lădița în care se afla mulajul capului lui Krivoșein. Golurile oculare din plastilină, de un cenușiu deschis, îl priveau fix pe vizitator, al cărui chip păli dintr-odată, iar trăsăturile i se alungiră. Îl recunoașteți?

Aspirantul Krivoșein își plecă capul. Abia acum se convinse definitiv că ceea ce bănuise, dar nu voise să admită până în ultima clipă, se întâmplase. Valea pierise în timpul experienței…

— Nu prea reușiți s-o scoateți la capăt, tovarășe… Nu știu cum vă cheamă și cine sunteți! Onisimov se lăsă pe speteaza scaunului, încercând să-și ascundă satisfacția, dar fără să reușească. Ieri ați reușit să mă… Cum să spun… să mă mistificați, dar astăzi nu veți mai reuși! Chiar acum am să vă confrunt cu complicele dumneavoastră Viktor Kraveț și o să văd atunci ce o să mai spuneți?!

Onisimov întinse mâna spre telefon. Dar Krivoșein i-o luă înainte.

— Bine, dar dumneavoastră… dați-mi voie… spuse Onisimov înălțându-și energic capul. Dar se opri la mijlocul frazei. În fața lui ședea… el însuși. O față cu maxilarele puternice, buze subțiri, bărbie ascuțită, cu nasul subțire, cu riduri în jurul gurii și în jurul ochilor mici și apropiați. Abia acum Matvei Appolonovici remarcă costumul bleumarin al interlocutorului său, identic cu cel pe care îl purta el, cămașa având gulerul brodat cu motive ucrainene.

— Lăsați-vă de prostii, tovarășe Onisimov! Vă puneți într-o situație penibilă. N-au trecut nici douăzeci de minute de când anchetatorul Onisimov i-a dat drumul lui Viktor Kraveț din lipsă de probe.

— Așa, prin urmare… Onisimov privi ca vrăjit la Krivoșein, a cărui față a început să capete treptat trăsăturile de la început. Simți că i se taie răsuflarea. Matvei Appolonovici avusese ocazia, de când lucra în miliție, să treacă prin multe peripeții. A tras și el, s-a tras și în el, dar niciodată nu i-a fost atât de frică ca acum. Deci dumneavoastră… Sunteți dumneavoastră?!

— Exact! Eu sunt eu. Krivoșein se ridică în picioare și se apropie de birou. Sub privirea lui mânioasă, Onisimov se înfioră. Ascultați-mă, terminați odată cu toată această tevatură! Toți sunt vii, toți sunt la locurile lor. Ce mai vreți? Cu nici un fel de mulaje, cu nici un fel de schelete n-o să dovediți că Krivoșein a murit. Iată-l pe Krivoșein! El se află în fața dumneavoastră! Nu s-a întâmplat nimic, înțelegeți? Munca e de așa natură, încât…

— Bine… Dar nu înțelege? mormăi Matvei Appolonovici. Poate că ați vrea să-mi explicați totuși…

Krivoșein se strâmbă înciudat.

— Ah, Matvei Appolonovici, ce să vă explic! Dumneavoastră ați folosit toată tehnica de urmărire: videofoane, dactiloscopie, analize chimice, reconstituirea chipului după metoda Gherasimov și tot degeaba… Nici măcar pe un individ ca Hilobok n-ați reușit să-l cunoașteți. Dar în cazul nostru, cum s-ar spune, totul e clar. Nu a fost nici o crimă, în privința asta puteți fi liniștit.

— Bine, dar… Va trebui să raportez, să dau socoteală. Eu vă trebui să dau explicații, să răspund… Ce să fac acum?

— Asta e cu totul altceva. Krivoșein se așeză din nou pe scaun. Am să vă explic de îndată ce aveți de făcut. În privința asemănării scheletului cu mine… Rețineți: acest schelet este o relicvă de familie. Bunicul meu dinspre partea mamei, Andrei Stepanovici Kotlear, un biolog renumit la vremea sa, a cerut prin testament să nu fie înmormântat, ci disecat, iar scheletul să fie transmis acelor urmași care se vor dedica științei. O ciudățenie de savant bătrân, înțelegeți? Și încă ceva: probabil că ați descoperit pe schelet fractura coastelor în partea dreaptă ceea ce desigur provoacă anumite îndoieli… Ei bine, bunicul a pierit într-un accident rutier. Bătrânului îi plăcea la nebunie să gonească pe motocicletă cu viteză nepermisă. Acum e limpede?

— Limpede, dădu din cap Onisimov.

— E mai bine așa. Sper că această… relicvă de familie, după închiderea dosarului, va fi restituită proprietarului ei. La fel ca și celelalte „dovezi” luate din laborator. Va veni o vreme, Matvei Appolonovici, când acest cap va fi expus nu pe biroul dumneavoastră, ci pe un monument… Ei, e timpul să plec. Sper că v-am explicat totul. Fiți amabil și restituiți-mi actele lui Viktor Kraveț. Vă mulțumesc. Da, încă ceva: plutonierul, pe care ați avut amabilitatea să-l însărcinați cu paza laboratorului, vă roagă să-l schimbați. Vă transmit rugămintea lui… Cu bine!

Krivoșein vârî actele în buzunar și se îndreptă spre ușă. Dar pe drum îi veni o idee.

— Matvei Appolonovici, spuse el, înapoindu-se lângă birou, vă rog, pentru dumnezeu, să nu vă supărați pentru ceea ce am să vă propun. N-ați vrea să deveniți mai deștept? Să raționați mai repede, să gândiți mai amplu și mai profund? Să nu vă rezumați numai la „probe”, ci să pătrundeți în esența lucrurilor și fenomenelor, să înțelegeți sufletul omenesc? Și capul dumneavoastră să înceapă să fie bântuit de idei minunate — idei în fața cărora să vă extaziați?… înțelegeți, viața e complicată, iar mai târziu va fi și mai complicată. Singura metodă de a rămâne la înălțime e să te pricepi la toate. Altă cale nu există… Și acest lucru e posibil, Matvei Appolonovici! Vreți? Pot să vă fac acest serviciu.

Onisimov se simți jignit și se roși tot.

— Râdeți de mine… spuse el alegând cu greu cuvintele. Nu vă ajunge că… Mai și râdeți de mine, vă bateți joc. Lăsați-mă în pace și plecați!

Krivoșein ridică din umeri și se îndreptă spre ușă.

— Stați puțin!

— Ce mai e?

— Stați o clipă… tovarășe Krivoșein. Bine, să zicem că eu nu înțeleg. Poate că, într-adevăr, dispuneți de o asemenea știință… Accept și versiunea dumneavoastră. Nu-mi rămâne nimic altceva de făcut. Puteți să credeți despre mine tot ce vreți, asta vă privește… Matvei Appolonovici tot nu putea să-și învingă mâhnirea pe care i-o pricinuise. Krivoșein se încruntă. Oare de ce spune toate acestea? Onisimov continuă. Dar să lăsăm versiunile. Totuși a pierit un om! Cineva e vinovat, nu?

Aspirantul îl privi cu atenție.

— Fiecare dintre noi, toți suntem puțin vinovați, Matvei Appolonovici. Și el însuși, și eu, și Azarov și alții… Chiar și dumneavoastră, într-o măsură oarecare. Deși nu l-ați cunoscut niciodată, datorită faptului că, fără să vă lămuriți, i-ați bănuit pe niște oameni… Dar din punct de vedere criminalistic, adică după codul penal nu e nimeni vinovat. Se mai întâmplă și așa.

— Se pare că și această chestiune s-a lămurit, își spuse ușurat aspirantul, urcându-se în troleibuz.

„Mâine are loc experiența. Propriu-zis, nu mâine, ci în noaptea asta, peste șapte-opt ore. Înaintea unei acțiuni serioase nu mi-e niciodată somn. Și totuși trebuie să dorm. De aceea am umblat astăzi prin oraș vreo patru ore, ca să obosesc și să-mi limpezesc gândurile. Pe unde n-am fost. În centru, la periferie, în parcuri, la autogări… M-am uitat la oameni, la clădiri, la copaci, la animale. Am privit parada vieții.

Am întâlnit în plină arșiță, la amiază, un bătrân uscățiv cu mustățile îngălbenite de vreme și o față roșie, plină de riduri. Pe cămașa de satin gri atârnau zornăind decorațiile — trei cruci ale Sfântului Gheorghe și o medalie. Bătrânul s-a oprit în umbra scurtă a teilor să-și mai tragă răsuflarea.

Da, moșule, am fost și noi odată cineva! Ai trăit mult, ai văzut multe, dar se pare că încă nu te-ai săturat. Ia te uite la el cum a ieșit să se fandosească — un cavaler al ordinului Sf. Gheorghe! Ce ar fi să-ți redăm forța mușchilor, să-ți limpezim cristalinul ochilor, să-ți curățăm creierul de scleroză și marasm, să-ți împrospătăm nervii. Ne-ai arăta nouă ce poți, nouă, tinerilor din veacul sputnicilor!

…Pe lângă mine trec niște băiețandri, comentând un film.

— Și atunci el — pah, pah — din pistoletul atomic! Iar ei: ta-ta-ta… Tah, tah!

— De ce atomic?

— Păi din care? E pe Venus; și vrei să aibă un pistolet obișnuit?

…O pisică mă privește cu ochi neliniștiți. De ce au pisicile ochi atât de neliniștiți? Oare știu ele ceva? Știu, dar nu spun… „Câț, blestemato!” Pisica dispăru într-un gang.

…Pe lângă mine a trecut plin de importanță un tânăr cu fruntea îngustă și părul tuns scurt. Pantalonii strânși lasă să se întrevadă coapsele și gambele puternice, iar sub bluza tricotată se reliefează pieptul bine dezvoltat. După felul cum se uită se vede că la toate problemele vieții el răspunde cu o directă de dreapta la maxilar.

Când o să-i fericim pe toți cu asemenea mușchi, când o să-i dotăm cu informația referitoare la box și la lupta sambo! Cum o să mai fie atunci cu directa de dreapta?

…În parcul Taras Șevcenko au trecut pe lângă mine, ținându-se de mâini, fără să vadă pe nimeni, un băiat și o fată.

Voi n-aveți nevoie de descoperirea noastră, îndrăgostiților. Sunteți buni și așa. Vă doresc mult noroc! Dar… în viață câte nu se întâmplă. Și dragostea voastră e pândită de primejdii. Rutina, neînțelegerile, rudele, saturația și câte și mai câte altele! O să le învingeți singuri? Cinste și laudă vouă! Iar dacă nu, poftiți pe la noi. O să vă recondiționăm dragostea, o s-o reparăm mai bine decât am face-o cu un televizor. O să fie nou-nouță, ca în ziua când v-ați văzut pentru prima oară, stând la rând la casa de bilete a cinematografului.

…Ah, și ce femeie am întâlnit pe bulevard, lângă magazinul universal. Trupul prea plin vârât într-o rochie de brocart, o broșă de aur, colier din imitație de chihlimbar, pete de transpirație la subsuori și pe spate de mărimea unei farfurii… Brocartul albastru căpăta în mers toate nuanțele mării în furtună.

Vai, doamnă! Cum se poate să te îmbraci în brocart pe o căldură ca asta! Probabil că soțul nu te iubește, nu-i așa? El se uită cu groază la brațele dumitale de grosimea piciorului său, la cocoașa de grăsime de pe spatele dumitale… Ești nefericită, doamnă. Nu mi-e milă de dumneata, dar te înțeleg. Soțul nu te iubește, copiii nu te apreciază, medicii nu te compătimesc, iar vecinii… o, acești vecini! Bine, doamnă, o să născocim ceva și pentru dumneata. La urma urmei, și dumneata ai dreptul la o porție suplimentară de fericire. Dar, apropo de fericire, doamnă, gustul dumitale îmi dă de gândit. Nu, nu, eu te înțeleg. Ți-ai pus acest brocart, incomod, ți-ai agățat cercei, broșă de aur, colierul, care nu ți se potrivesc, ți-ai umplut degetele cu inele groase, ca să dovedești că nu ești mai prejos de ceilalți, că ai de toate… Dar, iartă-mă, doamnă, nu ai nici pe dracu… Și, vrei, nu vrei, va trebui să-ți rectificăm nu numai trupul, ci și gustul. Iar odată cu asta și mintea și sentimentele. Cu aceiași bani, doamnă, nu te speria. Altfel n-are nici un rost, doamnă. O să-ți irosești din nou frumusețea recăpătată și prospețimea prin restaurante și pe la petreceri, o s-o cheltuiești cu amanții… Și atunci, merită oare să ne străduim? Adevărata frumusețe, doamnă, înseamnă armonia corpului, a minții și a spiritului.

…Două fete frumoase au trecut și nici nu s-au uitat la mine. Ce să vadă la mine! Cerul e curat. Soarele e sus. Examenele au rămas o amintire. Și cu acest troleibuz se poate ajunge la ștrand.

…Un puști, pe care părinții nu l-au lăsat să iasă la plimbare, și-a turtit năsucul de geam. Văzându-mă că mă uit la el, s-a strâmbat. M-am strâmbat și eu la el. Atunci el s-a apucat să facă o întreagă pantomimă.

Iubesc viața. Iubesc foarte mult viața! Nu vreau o viață mai bună. Las să fie cum o fi, numai… Numai ce? Ce? Fir-ai să fii!..

Tocmai asta e, că avem nevoie de o viață mai bună. Multe în lume nu sunt încă așa cum ar trebui.

Mă duc. Nu v-am vândut, oameni buni! Cu această metodă se vor putea face multe. O să dăm oamenilor mai multă frumusețe și inteligență, o să-i înzestrăm cu noi aptitudini, chiar cu noi însușiri. Să zicem că s-ar putea face ca omul să vadă în întuneric, să audă ultrasunetele, să sesizeze câmpul magnetic, să emită semnale radio, să măsoare timpul fără ajutorul cronometrului cu o precizie de sutimi de secundă și chiar să ghicească gândurile la distanță, vreți! Dar, probabil că toate acestea nu sunt esențiale.

— N-a murit nimeni, ce dracu! șoptea aspirantul Krivoșein, hurducat de troleibuz. Nimeni n-a murit…

„… Eu pășesc înainte, Viață! Îți mulțumesc ție, soartă, sau cum te vei fi numind, pentru ceea ce s-a întâmplat cu mine. Mi-e și frică să mă mai gândesc că aș fi putut să mă opresc la lucruri mărunte. Să rămân un oarecare! Fie ca și pe viitor în viața mea să intervină și greutăți, și amenințări, și neplăceri, și suferințe, numai lucruri mărunte să nu existe. Să nu mă umilesc niciodată până într-atât, încât să mă lupt pentru bunăstare, pentru succes, sau să tremur pentru propria-mi piele, atunci când e vorba de o cauză serioasă!

Se lasă noaptea, dar mie nu-mi vine de loc să dorm. Stupidă preocupare mai e și asta. Să dormi. Probabil că se poate scăpa și de ea. Se spune că în Iugoslavia există un tip straniu, care nu doarme de vreo treizeci de ani și totuși e vioi.

E miezul nopții la Madrid. Dormiți în pace! Respectați-l pe rege și pe regină! Și fie ca diavolul să nu vă iasă niciodată în cale… în vremurile acelea pe mine m-ar fi ars pe rug și gata!

Nu dormiți în pace, oameni! Nu-l respectați nici pe rege, nici pe regină! Și n-are decât să vă iasă diavolul în cale, n-aveți de ce vă teme.

…În adolescență visam (dar la câte nu visam!) că atunci când va trebui să pornesc la o treabă serioasă și riscantă să stau de vorbă cu tata înainte de plecare. Dar nu am avut de făcut treburi serioase și cu tata n-am mai apucat să stau de vorbă. De, să încercăm acum:

— Uite, tată, mâine va trebui să stau pe baricade. Ție ți-era teamă să stai?

— Cum să-ți spun? Desigur, mă cam temeam… Până la tranșeele germane erau vreo patru sute de metri, și eu eram o țintă vizibilă. Fraternizarea dintre ostași încă nu se încropise peste tot. Ici colo se mai trăgea încă. De vreo două ori s-a tras și în mine. Dar nu m-au nimerit. Poate că au vrut doar să mă sperie…

— Dar ce fel de măsură stranie a mai fost și asta? Să te pună să stai pe marginea tranșeei?

— Asta a introdus-o guvernul provizoriu. Special pentru cei care făceau agitație în favoarea terminării războiului imperialist. „Aha, ei sunt pentru tine frați-muncitori și frați-țărani?! Să vedem cum o să tragă în tine”. Și te puneau să stai timp de două ore… Pe alții chiar patru.

— Spiritual, nimic de zis… (Tată, dar tu ai știut că eu… că nu te-am crezut?)

— Am știut, fiule… Nu-i nimic. Timpurile erau nenorocite. Nici eu nu m-am crezut întotdeauna… Dar tu ce-ai mai născocit, ce-ai de gând?

— Să fac o experiență privind dirijarea informației în organismul propriu. În ultimă instanță trebuie să obținem o metodă prin care omul să-și poată analiza și să-și sintetizeze propriul său organism, psihicul, memoria… Înțelegi?

— Faci tu ce faci și totdeauna vorbești nelămurit. Nu sunt în stare să pricep știința voastră. Pe vremuri puteam să demontez și să montez cu ochii legați o mitralieră. Dar asta nu pricep… Și ce o să se obțină?

— Păi… uite. Tu ai luptat pentru egalitatea tuturor. Nu-i așa? Prima fază se și înfăptuiește. Se înlătură inegalitatea dintre bogați și săraci, dintre slabi și puternici. Acum societatea oferă tuturor posibilități egale. Dar, în afara inegalității existente în societate, există o inegalitate care sălășluiește chiar în oameni. Un om lipsit de talent nu este egal cu cel talentat. Cel urât nu este egal cu cel frumos. Bolnavul și infirmul nu sunt egali cu omul sănătos… Dar dacă vom reuși să punem la punct această metodă, orice om va putea să fie așa cum dorește: inteligent, frumos, tânăr, cinstit…

— Tânăr, inteligent, frumos — asta e limpede. Toți ar vrea să fie așa. Dar cinstit, asta e mai greu. E mai greu decât orice să fii cinstit.

— Dar dacă omul știe cu precizie că o anumită informație o să-i dea în plus ticăloșie și abilitate, iar alta cinste și integritate, doar n-o să stea la îndoială ce anume să aleagă?!

— Cum să-ți spun? Există oameni pentru care e important să apară ca cinstiți în fața celorlalți, încolo pot să și fure, numai să nu fie prinși. Asemenea oameni o să aleagă abilitatea.

— Știu… Dar să nu vorbim de ei acum, tată. Mâine are loc experiența.

— Și trebuie să te duci neapărat? Ai grijă ce faci, fiule…

— Păi cine să se ducă dacă nu eu? Ia spune, tu ai fi putut să sari de pe parapet în tranșee?

— Jos stăteau de pază doi ofițeri. M-ar fi lichidat imediat.

— Dar tu nu puteai să te rogi de ei?

— Nu prea. Dar dacă le-aș fi spus că n-o să mai fac agitație, că plec din rândurile bolșevicilor, mi-ar fi dat drumul cu dragă inimă.

— Și atunci de ce nu le-ai spus?

— Eu, să le spun una ca asta! Nici nu m-am gândit vreodată! Mă gândeam că dacă voi fi împușcat, s-a terminat cu fraternizarea în sectorul nostru.

— Dar de ce te gândeai la așa ceva? Îi iubeai mult pe oameni, nu-i așa? Dar și tu ai omorât oameni… și înainte de asta, și după.

— Am omorât și eu, m-au omorât și ei pe mine — timpurile erau de așa natură.

— Și totuși de ce?

— Probabil pentru că eram mândru, de aceea, tare mai eram mândru pe-atunci. Credeam că țin piept întregului război.

— Iată că și eu, tată, sunt acum tot atât de mândru.

— Sigur, ai ajuns pe parapet. Trebuie să stai mândru. Asta așa-i. Numai să nu compari munca ta cu parapetul acela, fiule. Eu n-am apucat să stau nici două ore. Comitetul soldaților a dat alarma pe batalion, iar pe ofițeri i-au lichidat și gata… Dar tu, pentru tine cine o să dea alarma?

La această întrebare eu n-am avut ce răspunde și discuția imaginară a luat sfârșit.

Și acum, gata — la culcare! „Cucule, cucule, câți ani voi trăi?”

Capitolul 6

În romanele fantastice elementul principal era radioul. Odată cu el se aștepta să coboare fericirea asupra oamenilor. Și iată că radioul există, dar fericirea nu.

I. ILF: Blocnotesuri

Aspirantul Krivoșein urcă la etajul cinci și intră în apartament. Viktor Kraveț și dublura Adam fumau pe balcon. Zărindu-l se înapoiară în cameră. Krivoșein îi privi fără veselie.

— Trei dintr-o păstaie. Și au fost patru… Se uită la ceas. Mai avea timp. Se așeză. Ia povestește, Viktor Kraveț ce s-a întâmplat la voi acolo.

Viktor își aprinse o nouă țigară și începu să povestească cu o voce domoală.

— … Programul experienței prevedea următoarele: scufundarea în lichid până la gât, — controlarea senzațiilor — așezarea pe cap a „coifului lui Monomah” — din nou verificarea senzațiilor — comanda „nesatisfăcător” („nu e bine”) — intrarea în contact de interpătrundere cu circuitul lichid — atingerea stadiului de transparență dirijată — sudarea coastelor fracturate — utilizarea „impulsului satisfacției” pentru comanda „e bine” — restabilirea netransparenței — ieșirea din contactul cu circuitul lichid — părăsirea rezervorului.

Toate au fost de zeci de ori încercate și verificate, cu ocazia cufundării membrelor. Interpătrunderea lichidului cu corpul putea fi ușor controlată și reglată.

Trebuie să înțelegeți că în corpul nostru există totdeauna unele locuri mai puțin sănătoase, există mici deficiențe, sau cam așa ceva, mă rog, așa cum pe o piele, chiar sănătoasă, există, ici-colo, coșuri, zgârieturi, inflamații locale. Nu știu de ce natură sunt aceste zgârieturi interne, dar după ce lucrezi în lichid, simți totdeauna piciorul sau mâna mai sănătoase și mai puternice. Circuitul lichid îndreaptă aceste mici defecte. Și aceste așa-zise „remedieri” pot fi ușor recunoscute. La început mâncărimea în locul respectiv crește, apoi slăbește dintr-odată. Și dacă după o asemenea slăbire se dă comanda e „E bine”, mașina scoate circuitul lichid din contactul cu corpul, piciorul sau mâna devin netransparente. Spun asta, pentru că în privința metodei intrării în contact și ieșirii din contact cu circuitul lichid noi nu am avut nici un fel de probleme…

— Atâta timp cât am scufundat doar zece, cincisprezece procente din corp, adăugă Krivoșein.

— Da… noi n-am avut îndoială nici asupra faptului că corpul omenesc scufundat în lichid, în stadiul transparenței dirijate își păstrează elasticitatea mușchilor. De câte ori n-am organizat „lupte” în lichid: brațul lui (transparent) cu al meu (netransparent), sau brațul drept cu cel stâng, amândouă transparente. Cu alte cuvinte, circuitul lichid păstrează pe deplin vitalitatea corpului…

— A unei părți a corpului, îl corectă din nou Krivoșein, cam arțăgos.

— Da… Probabil tocmai asta-i problema, oftă Kraveț.

…Desigur le era teamă. Una este să-ți afunzi mâna sau piciorul în lichid. Poți să le tragi repede afară, dacă simți vreo primejdie. În cel mai rău caz rămâi fără o mână. Dar cu totul altceva e să te cufunzi în întregime în rezervor, să te dai pe mâna unui mediu complicat și, orice s-ar spune, misterios, de care nu te poți feri și nici nu poți fugi.

Ei își ascundeau unul față de celălalt această teamă. Krivoșein se temea pentru propria sa persoană, iar Kraveț se temea să nu-l sperie degeaba.

Totul fusese pregătit minuțios, cu conștiinciozitate. Au reglat nivelul lichidului în rezervor, în așa fel ca, la scufundare, acesta să ajungă exact până la gâtul lui Krivoșein și astfel să poată sta în picioare. În fața rezervorului au instalat o oglindă mare (au trebuit să cumpere din banii lor oglinda, pentru că în magazia institutului nu se găseau asemenea articole). În ea Krivoșein putea să urmărească singur și să controleze modificările corpului său.

Pentru a reduce la minimum influența perturbațiilor electromagnetice asupra „coifului lui Monomah” și al circuitelor electronice, au hotărât să efectueze experiența în timpul nopții, după orele două, exact când în jur sunt deconectate toate instalațiile, iar tramvaiele și troleibuzele se odihnesc în depouri.

Krivoșein se dezbrăcă în pielea goală, se urcă pe scăriță și, ținându-se cu mâna stângă de marginea rezervorului (dreapta nu-l prea asculta după accidentul de motocicletă), sări în rezervor. Lichidul începu să se agite. Și cum stătea așa, cufundat în lichid până la gât, capul părea că e separat de trup. Viktor Kraveț, cu „coiful lui Monomah” pe cap stătea pe scara mobilă.

Krivoșein își linse buzele.

— E sărat… vocea îi era răgușită.

— Ce?

— Lichidul. Ca apa de mare.

Așteptară un minut.

— Se pare că totul e în regulă. Nici un fel de senzații, cum era de așteptat. Dă-mi „coiful”.

Viktor Kraveț îi înfundă bine pe cap „coiful lui Monomah”, învârti câteva butoane pe el, apoi coborî.

Acum sarcina lui era să-l urmărească cu atenție pe Krivoșein, să-i dea sfaturi, dacă va fi nevoie, și, în cazul unor complicații neprevăzute, să-l ajute să părăsească rezervorul.

Timp de încă un minut Krivoșein se acomodă cu situația.

— Senzațiile obișnuite: mâncărimi, înțepături… spuse el. Nimic nou. Și acum, gata… Urează-mi tot ce trebuie. Încep să mă conectez.

— Succes, Valea…

— La dracu! I-am dat drumul…

Mai mult n-au mai discutat.

…Corpul lui Krivoșein se developa în lichid ca negativul unui film color. Sub mușchii de culoare purpurie, se desenau contururile albe ale oaselor și ligamentelor. Coastele se ridicau și se lăsau ritmic, ca niște foale de fierărie.

Pe două din coaste Kraveț zări niște umflături albe, urmările fracturilor. Ghemotocul roșu-liliachiu al inimii ba se contracta, ba se relaxa, împingând șuvoaiele de sânge.

Krivoșein nu-și lua ochii de la imaginea sa din oglindă. Avea chipul palid și contrariat.

Curând mușchii deveniră galbeni-aurii. Abia se mai puteau deosebi de lichid. Cu claritate se contura numai scheletul, care proptea cu vertebrele sale capul lui Krivoșein. Printre coastele lui, Viktor Kraveț distingea licărirea becurilor pe panoul de comandă al mașinii electronice de calcul.

— Și atunci… Kraveț își frecă puternic tâmplele cu palmele, trase adânc din țigară, atunci au început oscilațiile. Exact ca atunci, chiar la început, cu iepurii de casă, totul la el începu să-și schimbe sincronizat dimensiunile, nuanțele… M-am repezit la rezervor: „Valea, ce faci?!” El se uită la mine, dar nu răspunse nimic. „Autooscilațiile! Deconectează-te!” El încercă să răspundă ceva, desfăcu buzele și deodată se afundă în lichid cu cap cu tot! Începu dintr-odată să se bâțâie, să se răsucească, să-și agite oasele… Părea un schelet care țopăie, cu o cască nichelată pe cap!

El trase din nou cu lăcomie din țigară.

— Singurul lucru ce se putea face pentru a-l salva era să intri în ritmul autooscilațiilor corpului său (asta cu ajutorul „coifului lui Monomah” și al comenzilor „E bine” și „Nu e bine”), să le calmezi, să le orientez treptat către revenirea corpului în stadiul netransparent. Adică, dirijare din exterior, metoda prin care el te-a creat pe tine, Viktor Kraveț arătă cu capul spre Adam.

Un timp tăcu, apoi strângând din dinți:

— Ticălosul de Harri! Ce bine ne-ar fi prins acum un „coif” de rezervă STE-2. Dar mai putea fi vorba de un STE-2 după povestea cu teza lui de doctorat! Închisoarea ar fi o pedeapsă prea blândă pentru mizerabilul ăsta…

— Pentru că n-a executat la timp o comandă a laboratorului, cred că n-o să primească nici măcar o mustrare. Nu-i un fapt atât de grav ca o grosolănie față de un profesor. Krivoșein zâmbi răutăcios. Iar de altceva mai grav nu vei putea să-l acuzi.

— Mai rămăsese o ultimă soluție: să scot „coiful lui Monomah” de pe capul lui Valea, continuă Viktor. Am urcat în grabă scara și mi-am cufundat mâinile în lichid. Am simțit dintr-odată un șoc electric prin ambele mâini. Judecând după ceea ce am simțit, tensiunea era de vreo patru-cinci sute de volți. Înainte vreme n-a existat niciodată o tensiune atât de puternică acolo. Știți că în astfel de cazuri mâinile se retrag în mod reflex, fără să vrei. M-am repezit la dulap mi-am pus mănuși de cauciuc, mi-am vârât din nou mâinile în rezervor. Dar Valea se scufundase adânc, iar mănușile nu erau suficient de lungi. De data aceasta șocul electric a fost atât de puternic, încât m-a trântit pe podea. Nu-mi rămânea altă soluție decât să răstorn rezervorul… Nu puteam admite ideea ca el să se dizolve sub ochii mei în lichid ca… ca tine. Viktor Kraveț privi spre Adam. Pentru că eu fusesem el, Krivoșein, când te-am creat și te-am dizolvat pe tine… (Chipul lui Adam se încordă.) Și apoi, el mai era încă viu. Fața i se dizolvase, numai „coiful” i-a mai rămas pe cap. Dar se smucea, ceea ce însemna că mușchii acționau… M-am apucat de marginea rezervorului și am început să-l leagăn. În sfârșit, l-am răsturnat aproape peste mine. În ultima clipă am reușit să mă dau la o parte. Numai că un jet de lichid mi-a stropit fața și gâtul. Și acest jet mi-a provocat al treilea șoc electric… Mai departe nu-mi mai amintesc nimic. Mi-am venit în fire abia pe targă.

El tăcu. Tăceau și ceilalți doi. Krivoșein se ridică și făcu gânditor câțiva pași prin cameră.

— Nimic de zis, experiența a fost bine pregătită. Totul a fost gândit, chibzuit. Nu-i vorba de o crimă, de o întâmplare fatală, nu-i vorba de o gravă greșeală… Cum s-ar spune, omul a fost omorât după toate regulile artei! Dacă n-ai fi răsturnat rezervorul, el s-ar fi dizolvat. El s-a dizolvat și în afara rezervorului pentru că lichidul care-l îmbibase încetase să mai fie un circuit lichid organizator… El nu trebuia să rămână cu „coiful lui Monomah” pe cap, asta el Conectându-se la lichid, el s-ar fi putut dirija și fără el…

— Așa va să zică! Viktor Kraveț își înălță capul.

— Da. Această cască idioată vă era necesară doar ca să vă Conectați la „mașina-mamă”, și atât. În continuare creierul comandă nervii nemijlocit, și nu prin intermediul cablurilor și circuitelor… Și atunci când au început autooscilațiile nedirijate, această cască i-a fost fatală. Un obiect străin, de altă natură, aflat într-un lichid viu, e ca și cum ai vârî o suliță într-un ura!

— Da, dar de ce au început autooscilațiile? se amestecă în vorbă Adam. El se întoarse spre Kraveț. Ia spune, voi ați mai studiat acest proces după povestea cu iepurii și… cu mine?

— Nu. În cadrul ultimelor experiențe noi nu ne-am mai ocupat de ele. Toate transformările se dirijau bine cu ajutorul senzațiilor. Am mai arătat lucrul acesta. Nu pot să înțeleg, cum de a putut să-și piardă autodirijarea! S-a pierdut cu firea? În general, acest proces e înrudit cu zăpăceala… Dar de ce s-a zăpăcit?

— Trecerea cantității în calitate, supuse Adam. Cât timp voi v-ați cufundat mâna sau piciorul în lichid, existau puține „focare de defecțiuni” după care se poate controla și dirija pătrunderea circuitului lichid în corp. Era ca și cum ai fi stat de vorbă cu unul sau doi interlocutori. Dar când și-a scufundat tot corpul… în el există, desigur, mult mai multe asemenea focare decât într-o singură parte a corpului, și…

— În locul unei discuții decente s-a produs un adevărat vacarm, adăugă aspirantul. Și el s-a încurcat. E foarte posibil.

— Ia ascultați, voi, experților! Viktor Kraveț se uită furios la ei. Totdeauna când ceva iese altfel de cum trebuie, se găsesc o mulțime de oameni gata să trăncănească pe tema de ce n-a reușit și astfel să se afirme. „Eu am prevăzut! Eu am spus!” Dacă s-ar declanșa un război atomic, probabil că s-ar găsi și atunci oameni care, înainte de a se preface în scrum, ar mai apuca să exclame bucuroși: „Eu v-am spus că o să fie război atomic!” Sunteți atât de convinși că experiența n-a reușit tocmai datorită acestor deficiențe, încât ați avea curajul să vă cufundați în rezervor dacă deficiențele vor fi înlăturate?

— Nu, Victor Kraveț, spuse Krivoșein, nu. Nici unul dintre noi nu se va mai vârî în rezervor doar pentru a demonstra că are dreptate sau nu. Munca noastră e de altă natură. Va trebui, desigur, să ne băgăm în rezervor, și nu o dată, pentru că ideea e bună. Dar o vom face cu un risc minim și cu folos maxim…

Degeaba te înfierbânți! Voi ați compromis experiența. O asemenea experiență! Și era cât pe-aci să distrugeți toată munca și întreg laboratorul. Ați avut de toate și idei mărețe, și elanuri eroice, și descoperiri, și șovăieli, și strădanii calificate… V-a lipsit un singur lucru — prudența înțeleaptă! Poate că nu sunt eu cel mai indicat să vă fac reproșuri. Nici eu n-am fost mai breaz, m-am bazat pe întâmplare într-o experiență serioasă și era cât pe aci s-o mierlesc… Dar spune-mi, de ce nu m-ați chemat și pe mine de la Moscova, să iau parte la această experiență?

Viktor Kraveț îl privi cu o ușoară ironie.

— Cu ce ne-ai fi ajutat? Tu ai rămas în urmă în acest domeniu.

Aspirantul simți că se sufocă. După atâtea eforturi, să-ți fie dat să auzi una ca asta!

— Mare ticălos ești, Vitea, zise el cu o blândețe neobișnuită. E trist că trebuie să spun asta unui om care mi-e atât de apropiat informațional, dar tu ești pur și simplu o canalie. Va să zică, ca să mă trimiți la miliție, ca să scapi tu de răspundere penală, pentru asta sunt bun? Dar ca cercetător nu? El se întoarse spre fereastră.

— Ce legătură are răspunderea penală cu treaba aceasta? mormăi încurcat Viktor Kraveț. Trebuia salvată într-un fel munca…

Deodată sări ca ars. Dinspre fereastră se apropia Onisimov de el! Adam tresări și el, ridicând stupefiat capul.

— N-ați fi salvat nimic, Viktor Kraveț, spuse Onisimov cu o voce hârâită. Dacă șeful laboratorului n-ar fi învățat câte ceva la Moscova, ai fi stat acum pe banca acuzaților, cetățene pseudokraveț. Am avut ocazia să bag oameni la pușcărie și cu dovezi mai puține. E clar?

De data aceasta, aspirantul Krivoșein își reluă chipul în zece secunde. Practica își spunea cuvântul.

— Va să zică… Tu erai?! Tu m-ai eliberat? Ia stai… Cum faci tu asta?

— Te pomenești că biologia e cea care?!.. sări și Adam.

— Și biologia, și sistemologia… Krivoșein își masa liniștit obrajii. Spre deosebire de voi, eu îmi amintesc cum am fost în „mașina-mamă”.

— Spune-ne, cum faci tu asta! nu-l slăbea Kraveț.

— Am să vă spun, nu te frământa, totul la timpul său. Acum o să aplicăm aceste cunoștințe în munca cu „mașina-mamă”. Însă în ceea ce privește aplicarea lor în viață, va trebui să procedăm cu foarte multă atenție… Aspirantul se uită la ceas, apoi se întoarse spre Adam și Kraveț. E timpul să mergem. Haideți la laborator. O să analizăm experiența noastră la fața locului.

— Ce chestie!.. Ah, ce ți-e și cu savanții ăștia! Șeful miliției orășenești râdea și clătina din cap, în timp ce Matvei Appolonovici îi raporta despre „împrejurările pe deplin clarificate” ale incidentului de la Institutul de sistemologie. Prin urmare, în timp ce dumneata luai probe și… discutai cu academicianul, „cadavrul” a ieșit de sub mușama și s-a dus să se spele?

— Exact… Era amețit după lovitura primită în cap, tovarășe colonel.

— Desigur! Putea să facă orice poznă. Iar alături scheletul, parcă era un făcut! Iată ce înseamnă să studiezi prost locul incidentului, tovarășe Onisimov. Alexei Ignatievici ridică moralizator un deget. N-ai ținut seama de specific. Doar nu era o deplasare pe șosea sau un înecat, ci un laborator științific. Totdeauna găsești la ei acolo, dracu știe, ceva știință… Ai cam dat dovadă de neglijență, Matvei Appolonovici!

— „Să-i relatezi totul așa cum s-a petrecut? se întrebă întristat Onisimov. Nu. N-o să mă creadă”…

— Dar cum a putut doctorița de la „Salvare” să facă o asemenea gafă? Să ia drept mort un om viu? Întrebă cu voce tare colonelul. Oh, simt eu că nici ei nu stau prea strălucit cu procentul de vieți salvate. S-a uitat la el și ce și-a zis: Omul e în stare gravă, tot o să moară la clinică, măcar să nu le strice statistica.

— Poate că a greșit, pur și simplu, Alexei Ignatievici, îi luă mărinimos apărarea Onisimov. Stare de șoc, leșin adânc, vătămări corporale. Ce și-a zis…

— Posibil. Păcat că n-a fost acolo Zubato al nostru. El determină totdeauna decesul după existența petelor cadaverice. Și fără greș. Da… desigur, n-ar fi fost rău să ridicăm cu această afacere procentul de cazuri rezolvate. Ne-ar fi prins foarte bine acum, la sfârșit de semestru. Dar, mă rog, dă le naibii de procente! Principalul e că toți sunt sănătoși, că totul s-a terminat cu bine. E adevărat — el își ridică ochii spre Onisimov — există o oarecare nepotrivire în actele acestui Kraveț.

— Expertul n-a descoperit în ele nici ștersături, nici lipituri, nici corecturi, Alexei Ignatievici. Acte ca toate actele. Poate că miliția din Harkov a încurcat lucrurile.

— Ei, cu asta n-au decât să-și bată capul cei de la Biroul de evidență a populației, nu noi. Omul n-a comis nici o crimă — și basta cu această chestiune. Dar dumneata, dumneata, Matvei Appolonovici, Alexei Ignatievici luă o mină caraghioasă și se lăsă pe speteaza scaunului, ai propus să trimitem dosarul organelor securității… Cum am fi apărut noi acum în fața organelor superioare? Nu v-am spus eu totdeauna că chestiunile cele mai încurcate se dovedesc după verificare cele mai simple!

În jurul ochilor săi mici și inteligenți, umbriți de sprâncene groase, se formară riduri mărunte ca niște raze.

Ei treceau, pe la amiază, prin cartierul academicienilor: Adam în dreapta, Krivoșein la mijloc, Kraveț în stânga. Asfaltul muiat de arșiță păstra urmele pașilor lor.

— Ei acum vom putea lucra științific, în cunoștință de cauză, spuse Krivoșein. Am aflat multe lucruri noi, am învățat destule. Ei acum se conturează o orientare clară. Viktor Kraveț, Adam ți-a vorbit despre ideea lui?

— Mi-a vorbit.

— Și de ce o spui cu atâta indiferență?

— Păi, încă o metodă. Ei și?

Adam se posomori, dar nu spuse nimic.

— Nu, nu-i chiar asta?! „Mașina-mamă” introduce informația în om temeinic și pentru multă vreme, pentru toată viața, nu doar pentru o ședință. Și informația Artei va putea modifica psihicul omului, îl va putea corecta, așa cum a fost corectată înfățișarea ta în comparație cu a mea! Desigur, asta e o treabă serioasă, nu e floare la ureche. O să-i prevenim în mod cât se poate de cinstit. Omule, după metoda noastră îți vei pierde pentru totdeauna aptitudinea de a minți, de a fi meschin, de a-i asupri pe cei slabi, de a face ticăloșii. Noi nu garantăm că după aceea vei fi mai fericit. Viața va deveni mai luminoasă, dar mai grea. În schimb vei fi Om!

— O adevărată anecdotă! spuse cu umor Kraveț. Metoda de a reda omului nevinovăția pierdută.

— Adică cum?! exclamară Adam și Krivoșein în același timp.

— Pentru că, de fapt, voi intenționați, cu ajutorul informației Artei, să-i simplificați și să-i programați strict pe oameni! E adevărat, vreți să-i programați pentru lucruri bune: să fie cinstiți, să aibă trăsături sufletești frumoase, dar acesta nu va mai fi un om, ci un robot! Dacă un om nu minte și nu-i mușcă pe alții pentru că nu știe cum s-o facă, acesta nu e un merit al lui. O să trăiască un timp, o să-și însușească informația suplimentară, o să învețe și apoi o să mintă, o să înșele. Nu e o treabă grea. Dar dacă el știe să mintă, să înșele, să asuprească (și noi toți știm, numai că n-o recunoaștem) și e convins că dacă ar aplica ceea ce știe ar trăi mai ușor și mai bine, și totuși n-o face, nu de teamă că ar fi prins, ci pentru că e conștient că datorită unor asemenea fapte viața lui și a altora va fi mai murdară, atunci el e, într-adevăr, un Om!

— E prea complicat spus, observă Krivoșein.

— Dar și oamenii sunt complicați și devin din ce în ce mai complicați. Nu poți să-i simplifici. Cum de nu înțelegeți acest lucru? Aici nu-i nimic de făcut. Oamenii știu că în lume există ticăloșia și țin seama de asta în gândurile, cuvintele și faptele lor. Și orice fel de informație nouă, bine intenționată ați introduce în ei, și indiferent de procedeul prin care ați face-o, ea îi va complica doar, și atât!

— Stai puțin, spuse posomorât Adam. Nu-i de loc obligatoriu să-i simplifici pe oameni ca să-i faci mai buni. Tu ai dreptate. Omul nu este un robot, nu-l poți limita printr-un program rigid de bune intenții. Și nici nu e nevoie. Dar poți, cu ajutorul informației Artei, să introduci în el o înțelegere precisă despre ce înseamnă bine, bine în sensul cel mai larg, și ce înseamnă rău.

— Dar scopurile, intențiile o să-i rămână aceleași și totul le va fi subordonat. Iar ca să introduci în om scopuri (chiar bune), e imposibil. Ar fi aceeași orientare către un robot virtuos. Viktor Kraveț se uită la dubluri și râse. Mi-e teamă că doar cu tehnica pură n-o scot la capăt cu voi… Vouă nu vă trece prin cap că toate străduințele noastre de a descoperi „metode absolute” pornesc nu de la rațiune, ci din credința noastră inginerească că știința și tehnica pot totul? Dar de fapt ele nu pot totul. Și pe această linie nu vom ajunge nicăieri. Eu văd o altă direcție. Din cercetările noastre se va naște, cu timpul, o știință nouă: Știința Experimentală și Teoretică despre Om. O știință vastă și necesară, dar numai știință. Ea va spune: Iată ce ești tu, omule. Și va lua naștere Tehnica Omului… Astăzi, asta sună probabil groaznic: tehnica sintezei și introducerii informației în om. Ea va include totul, de la medicină la matematică și de la electronică la artă. Dar oricum va fi numai tehnică. Ea va spune: Iată ce poți tu omule. Iată cum vei putea să te transformi. Și atunci fiecare o să se gândească și o să se hotărască. Ce vrei tu? Ce vrei de la tine însuți?

Cuvintele lui Viktor Kraveț au produs o puternică impresie. Un timp toți trei au pășit în tăcere, gândindu-se. Cartierul academicienilor a rămas mult în urmă. În depărtare se vedeau parcul și clădirile institutului, iar în spatele lor uriașul hangar de probă, din oțel și sticlă, al Biroului de construcție.

— Băieți, dar cum rămâne cu Lena? întrebă Adam și se uită la Krivoșein. Kraveț îi aruncă la rândul său o privire curioasă.

— Tot așa rămâne, spuse el cu convingere, pentru că nu s-a întâmplat nimic. E limpede?

Adam și Viktor nu mai spuseră nimic.

O apucară cu toții pe aleea cu castani, unde era mai multă umbră și răcoare.

— „Iată ce ești tu, omule! Iată ce poți tu, omule! Deci ce vrei tu de la tine, omule!” repetă Krivoșein. Frumos spus! Ah, ce frumos! Dacă aș avea mulți bani, aș înălța în fiecare oraș câte un obelisc cu inscripția: „Oameni! Feriți-vă de adevărurile mărunte, purtătoare de semiadevăruri! Nu există nimic mai fals și mai primejdios decât adevărurile mărunte, pentru că ele nu sunt adaptate la viață, ci doar la creierele noastre”.

Kraveț îl privi pieziș.

— Ce vrei să spui cu asta?

— Vreau să spun că lipsurile tale, puișor, sunt continuarea propriilor tale calități. Am impresia că Krivoșein cel original a cam întrecut măsura în ceea ce te privește. Prea a vrut să te facă perfect. Eu personal n-am înțeles niciodată de ce oamenii cu o logică foarte bine dezvoltată sunt socotiți drept oameni inteligenți…

— Mai bine ai vorbi la concret!

— Pot și la concret, puișorule. Ai început-o bine. Omul este complex și liber. El nu poate fi simplificat și supus programării. Vor apare Știința omului și Tehnica omului. Ai ajuns la concluzia că nouă ne revine sarcina să impulsionăm această știință și tehnică, iar la celelalte să renunțăm. Să hotărască oamenii înșiși. Pentru noi concluzia e foarte comodă, de necombătut. Dar ia hai să aplicăm teoria ta la un alt obiect. Există, de exemplu, știința despre nucleu și tehnica nucleară. Exiști tu, plin de cele mai bune intenții împotriva armei nucleare. Ție ți se dă deplina libertate de a rezolva problema respectivă. Ți se înmânează cheile tuturor depozitelor de bombe atomice, toate codurile și cifrurile, accesul în toate uzinele nucleare. Poftim, acționează!

Adam râse încetișor.

— Cum ai să utilizezi această strălucită ocazie de a salva omenirea? Eu știu cum. Ai să stai în mijlocul depozitelor de bombe atomice și ai să urli de groază.

— Dar de ce neapărat să urlu?

— Pentru că nu înțelegi nici pe dracu din toată treaba asta, la fel cum alți oameni nu înțeleg munca noastră… Da, va exista o asemenea știință, Știința Omului. Da, va exista și Tehnica Omului. Dar cei dintâi specialiști în această știință și în această tehnică suntem noi. Iar un specialist, în afara îndatoririlor general umane, răspunde pentru știința lui, și pentru toate aplicațiile ei! Pentru că în ultimă instanță, el face toate acestea cu ajutorul ideilor, cunoștințelor, hotărârilor sale! El, și nimeni altcineva! Așa că, vrei-nu vrei, dar nouă ne revine sarcina de a orienta dezvoltarea științei despre sinteza informației în om.

— Bine, să admitem… Viktor Kraveț nu voia să se dea bătut. Dar, cum s-o orientăm? Știi că nu există încă o metodă de aplicare, cu o siguranță absolută a descoperirii spre binele oamenilor, după cum am jurat cu un an în urmă!

— Ia uitați-vă, băieți, spuse încet Adam.

Toți trei își întoarseră capetele spre stânga. Sub un copac, pe o bancă, ședea o fetiță. Alături de ea zăcea un ghiozdan, și două cârji. Picioarele subțiri, în ciorapi negri, erau întinse, nefiresc. Razele de soare, pătrunzând prin frunzișul copacilor, se jucau prin părul ei brun.

— Luați-o înainte. Vă ajung eu din urmă. Krivoșein se apropie de fetiță și se așeză alături de ea pe marginea băncii. Bună ziua, fetițo!

Ea își ridică mirată ochii mari și limpezi, dar care nu aveau nimic de copil.

— Bună ziua…

— Spune-mi, fetițo… Krivoșein îi zâmbi ca să nu o sperie. Te rog, să nu te mire întrebarea mea: La voi la școală, cel care nu și-a ținut cuvântul dat este scuipat în ureche?

— Nuuu… răspunse cu teamă fetița.

— Pe vremea mea era scuipat. Exista un astfel de obicei barbar… Știi ceva? Îți dau cuvântul meu că nu va trece nici un an și tu vei fi sănătoasă și frumoasă. Ai să alergi, ai să cazi, ai să te plimbi cu bicicleta, ai să faci baie în Nipru. Îți promit. Pot să mă scuip în ureche dacă am să te mint!

Fata îl privea cu ochii mari și pe buzele ei apăru un zâmbet neîncrezător.

— Dar… la noi nu se scuipă. Noi avem o școală care…

— Înțeleg… Și nici asemenea școli n-o să mai fie. O să înveți la o școală obișnuită. Ai să vezi! Uite așa…

Nu mai avea ce să-i spună. Dar fetița se uita la el cu atâta candoare, încât îi era cu neputință să plece de lângă ea.

— Pe mine mă cheamă Sașa, dar pe dumneavoastră?

— Valea… Valentin Vasilievici.

— A, știu, dumneavoastră locuiți la nr. 33. Iar eu la nr. 39, la trei case.

— Da, da… Ei, eu trebuie să plec la serviciu…

— În schimbul doi?

— Da. În schimbul doi. Cu bine, Sașa.

— La revedere…

El se ridică. Zâmbi și îi făcu cu ochiul, chipurile, nu-ți pierde curajul!.. Drept răspuns fetița zâmbi și ea. Nici nu mi-l pierd… Și totuși el plecă cu sentimentul că a părăsit un om căzut în nenorocire.

Aleea dădea în stradă. Dincolo de ultimii castani se zăreau trecând automobile. La cotitură, toți trei își întoarseră capetele. Fetița se uită în urma lor. Ridicară mâinile în semn de salut. Ea le zâmbi, agitându-și mâna subțire.

— Înțelegi, Vitea? Krivoșein îl cuprinse cu brațul după umăr. Înțelegi, băiete, eu totuși te iubesc, afurisitule, deși nu am pentru ce. Ar trebui să-ți trag o mamă de bătaie cu centironul soldățesc, așa cum ne bătea tata pe timpuri, dar prea ești mare și serios…

— Bine, bine, mai termină! spuse Viktor Kraveț.

— Înțelegi, Vitea, în ceea ce privește „butonul fericirii”, tu ai dreptate. A fost o exagerare inginerească. Oamenii așteaptă, în general, din partea tehnicii doar micșorarea exigențelor față de ei înșiși… E caraghios! Pentru șobolani e ușor să instalezi butonul fericirii. Introduci un electrod în centrul plăcerii din scoarța cerebrală, și n-are decât să apese cu lăbuța contactul. Dar oamenii, cred eu, nu au ce face cu asemenea fericire… Și totuși există o metodă. Nu cu ajutorul butonului și nici bazată pe matematică, dar există. Și, în mod empiric, noi ne-o însușim încet-încet. Faptul că ne stoarcem creierii chiar și cu problema utilizării descoperirii în folosul oamenilor și nu numai al nostru, face parte din această metodă. Și faptul că Adam a putut să se învingă pe sine și să se înapoieze aici cu o idee bună, ține tot de această metodă. Și faptul că Valea și-a asumat riscul unei asemenea experiențe, știind ce se poate întâmpla, face parte din această metodă. Desigur, dacă experiența ar fi fost pregătită mai minuțios, s-ar fi putut ca el să rămână în viață. Dar niciunul dintre noi nu e ferit, nici de greșeli, nici de rebuturi. Asta e munca! Faptul că el a ales sinteza oamenilor, cu toate că sinteza mașinilor microelectronice ar fi fost mult mai simplă și mai bănoasă, ține tot de această metodă. Și faptul că noi am acumulat cunoștințe pe această linie ține de această metodă. Acum nu mai suntem începători diletanți și nimeni nu ne poate deruta în muncă, sau într-o discuție în contradictoriu. Dimpotrivă, putem noi să-i derutăm pe alții. Iar într-o discuție sinceră, deschisă, cunoștințele reprezintă arma principală…

— Dar într-una nesinceră, necinstită?

— Această metodă este aplicabilă și într-o discuție necinstită. Harri a fost strâns cu ușa tot cu această metodă. Eu și cu tine am ieșit dintr-o situație dificilă și am găsit de lucru tot cu ajutorul ei. Noi suntem capabili de multe, n-are rost să ne ascundem după deget, și să muncim, și să ne batem, și chiar să facem politică. Desigur, e mai bine ca întotdeauna s-o scoți la capăt cu duhul blândeții. Dar dacă nu se poate, vom proceda și altfel… Adam, dă-mi o țigară, ale mele s-au terminat. Krivoșein își aprinse o țigară și continuă:

— Și pe viitor va trebuie să ne conducem după această metodă empirică și în muncă și în viață. Întâi și întâi o să lucrăm împreună. În munca noastră lucrul cel mai îngrozitor este singurătatea. Ați văzut unde a dus singurătatea. Vom aduna în jurul muncii noastre — desigur cu multă grijă — oameni inteligenți, cinstiți, puternici și cunoscători. Vom avea grijă ca, în nici o etapă, descoperirea noastră să nu cadă în mâna unui ticălos sau tembel. Avem cui da alarma! O să-l atragem și pe Azarov, și pe Vano Alexandrovici Androsiașvili, și mai am eu pe cineva în vedere. O să încercăm să-l aducem și pe Valerka Ivanov… Și dacă vom duce munca în felul acesta, totul o să fie bine în ce privește metoda dublării oamenilor, dublarea cu corectări, transformarea informațională a oamenilor obișnuiți…

— Totuși, în privința aceasta nu e vorba de o rezolvare inginerească, nu există o garanție de sută la sută, spuse Kraveț cu încăpățânare. Desigur, se poate încerca… Tu crezi că Azarov o să accepte?

— O să accepte, ce să facă! Da, asta nu e o soluție inginerească, organizatorică. Și nu este o rezolvare simplă. Dar altă rezolvare nu există… O să reunim în jurul muncii noastre oameni talentați cercetători, constructori, medici, pictori, sculptori, psihologi, muzicanți, scriitori, sau, pur și simplu, oameni cu experiență, care știu câte ceva despre viață și despre om. Vom începe să aplicăm în viață ceea ce este mai necesar: tămăduirea bolilor și a infirmităților, corectarea înfățișării exterioare și a psihicului… Apoi, aproape pe nesimțite vom selecta treptat informația pentru programul universal al „mașinii-mamă”, ca să introducem în creierul și în corpul omului tot ce omenirea a acumulat mai bun de-a lungul existenței sale.

— PUPO — pronunță Viktor. Programul Universal de Perfecționare a Omului. Sună grozav! Măi-măi…

— Trebuie să încercăm, spuse Adam cu încăpățânare. Da, nu există o garanție sută la sută, nu stă totul în puterile noastre. Poate că nici n-o să ne reușească totul. Dar dacă nu vom încerca, dacă nu vom năzui către asta, atunci cu siguranță, n-o să iasă nimic! Și știți, mie mi se pare că, în acest domeniu nu e chiar atât de mult de lucru. Important e ca, într-o generație sau două, să se împingă dezvoltarea omului în direcția necesară, iar mai departe treaba o să meargă și fără ajutorul mașinilor. Pentru că oamenii știu și singuri să facă oameni, să-i educe și să-i dezvolte.

„Vor exista de toate — își aminti aspirantul de ultima însemnare din jurnal — și îndrăzneala, și ideile, și uimirea copilărească în fața măreției lumii și vuietul oceanului în furtună, și inteligența aparatelor, și beția muncii, și cerul albastru și mirosul ierburilor încinse de soare, și înțelepciunea bătrâneții și maternitatea plină de încredere… și chiar și amintirea nenorocirilor și greșelilor, ca ele să nu se mai repete! Vor fi de toate: cunoașterea lumii, înțelegerea reciprocă, dorința de pace și tenacitatea, înclinația spre visare și scepticismul care remarcă imperfecțiunile, marile proiecte și priceperea de a le realiza. În esență, pentru o viață mai bună s-a făcut mult și a mai rămas puțin!

Să-i lăsăm pe oameni să fie așa cum vor să fie. Numai să vrea!

Soarele era de un galben incandescent. Automobilele treceau în goană uruind. Trecătorii își târau pașii prin arșiță. Milițianul dirija circulația, imprimându-și tocurile în asfaltul străzii. Trei ingineri se duceau la lucru…

Примечания

1

Aluzie la un personaj cunoscut din literatura poliţistă sovietică, (n.r.).

2

Centre de cercetare şi industriale din SUA, unde în timpul celui de al doilea război mondial au fost create bombele cu uraniu şi plutoniu. N.R.

3

Krivoşein, textual înseamnă „cu gâtul strâmb”. (N.T.).

4

În româneşte de George Lesnea.