Faceți cinste cu-o cafea?

PayPal

VĂ MULȚUMESC!!!

ALTE CĂRȚI GRATUITE
GĂSIȚI AICI

Contact:

blu.duaine@gmail.com

Marin Preda

CEL MAI IUBIT
DINTRE PĂMÎNTENI

Volumul II

Prefață: EUGEN SIMION

Tabel cronologic și referințe istorico-literare:
VICTOR CRĂCIUN

Coperta: Solitary Man, ulei pe hîrtie de LINDA BURGESS
www.lindaburgess.com

Format electronic și copertă:
ANTON BUDILEANU

Reproducerea integrală sau parțială a acestei publicații, precum și transmiterea ei sub orice formă sau prin orice mijloace, electronice, mecanice, fotocopiere, înregistrare sau stocare în orice sistem de recuperare, fără acordul scris al editurii, reprezintă o încălcare a drepturilor de copyright.

UUID: 9febccc4-78b6-4641-ac04-29b2c45eecae
Data versiunii curente: 19-04-2021

© BLU DUAINE PRESS, 2020

CUPRINS

PARTEA A CINCEA

PARTEA A ȘASEA

PARTEA A ȘAPTEA

PARTEA A CINCEA

Capitolul I

Mă trezii fără să fi deschis ochii, simțind că am adormit cu capul pe biroul meu cu lumina aprinsă. „Da, gîndii, iată, iar am adormit lucrînd, nu e bine, trebuie să fac ca Matilda, să mă culc seara la ora nouă și să mă scol la cinci, și pînă să plec la facultate pot lucra mai bine odihnit. E chinuitor să te prindă astfel somnul. Precis că iar am dormit patru, cinci ore în poziția asta.” Mă întinsei și fui mirat că eram totuși lungit și nu simții atingerea familiară a cristalului de pe birou și a scaunului de sub mine. Deschisei ochii și atunci sării brusc în picioare.

Nu la birou, ci pe o masă ruginită de fier adormisem. Un bec aprins spînzura în tavan. O ușă de metal, niște pereți negri și o ferăstruică înaltă, zăbrelită, îmi amintiră că eram prizonier, că fusesem ridicat de-acasă și că fusesem implicat în afacerea Sumanelor negre. Mă uitai la ceas: erau orele patru. Începui să mă plimb. Celula n-avea pat, ci doar această masă de un roșu murdar, pe care mă întinsesem cu paltonul pe mine. Mi-l scosei, mi-era cald, aruncai și căciula. Mă întinsei iar, îmi trosniră oasele. Da, oasele trosnesc, ele nu știu nimic, fac parte dintr-un întreg, căruia i se supun. Tot astfel și noi, spunea Pascal, facem parte dintr-un întreg mai mare și vrem totuși să ne credem unici… acțiune smintită, asemănătoare aceleia, să zicem, a unui picior, care n-ar vrea să mai asculte de corp și ar lua-o razna, ar începe să bîțîie, să se agite, nu fiindcă ar fi bolnav, ci fiindcă ar începe să creadă că sîngele care îl hrănește ar fi numai al lui… Așadar, să dărîmăm cu gîndul această celulă în care n-am ce să caut și din care trebuie să ies cît mai curînd, fiindcă sînt nevinovat, și să practic un exercițiu preventiv care să mă ferească de surprize și să pot accepta ce e mai rău. Deci să accept. Să-mi feresc de uzură forțele sufletești, care nu trebuiesc scoase în luptă: sensibilitatea trebuie reprimată, credințele și convingerile trimise în adîncul sufletului, loviturile fizice pe care le voi primi trebuie să întîlnească un corp inert, mă vor bate să spun ceea ce nu știu (auzisem de asta), numai să nu mă deterioreze iremediabil, încolo n-aveau decît! Eu nu eram ca Ion Micu, să văd în ei expresia unei lumi pentru care am luptat și am fost torturat și convingerile mele să nu reziste. Nu erau ai mei. Așadar, ce mi s-ar putea întîmpla?

Mă reașezai pe masa aceea ruginită și închisei ochii. Codul existent în „document”, „ordonanțe” în loc de „ordine”, nu poate să tulbure o ființă normală. În caz contrariu se interpune un alt cod, care ghidează pe cei care m-au adus aici și care mă vor scoate nu pentru a mă trimite acasă, ci în direcții surprinzătoare și necunoscute. În acest sens căpitanul care m-a arestat știe mai multe decît colonelul care a încercat cu mine un interogatoriu zadarnic. După el, după căpitan, trebuia să fiu trimis imediat acolo unde arăta codul, fiindcă o cifră m-a indicat, pe care eu o voi nega oricum. „Ordonanțe” sau „ordine” e același lucru, din moment ce teroristul fugit îmi scrisese. Era suficient. Tot ce era mai jos n-avea nici o însemnătate. Punct! Ar mai rămîne ca orbul căpitan să fie dezmințit. Pentru asta voi lupta din toate puterile. Nu sînt nici Buharin, nici Zinoviev sau Kamenev, implicat în lupta pentru putere, s-ar putea să fiu condamnat la un an, la doi, sau la cinci. Nu va dori nimeni să mă ucidă, nu sînt în mișcare astfel de forțe, nu e război civil, lumea petrece, iese la manifestații, localurile sînt pline, eu însumi am petrecut cu prietenii mei în mod pașnic, aș putea doar muri eu, de disperarea pierderii libertății. Nu simt această disperare. O să scap!… Sînt absolut nevinovat, rudele și părinții mei nu sînt nici Pop, nici Bujoiu, nici Malaxa, foști mari industriași, ci oameni simpli… Acești domni au fost acuzați că au trimis în Elveția valori stoarse din bunuri naționale, e foarte posibil să fi trimis, e chiar neverosimil să nu fi trimis, oricum, nu gîndul meu putea fi solidar cu ei, care, chiar dacă nu erau vinovați de aceste crime, erau vinovați de altele (de pildă, de mizeria materială a muncitorilor care au lucrat în industriile lor), solidari cu un regim nu atît de liberal ca să îngăduie o puternică mișcare sindicală, existentă în lumea civilizată, care să-i împiedice să fie stăpîni absoluți ai efortului uman. Astfel de lucruri se plătesc, mai devreme sau mai tîrziu, sau chiar pe neașteptate, cum s-a întîmplat la noi… Au știut cu abilitate să sugereze oamenilor că sărăcia și chiar mizeria e o stare naturală cu care trebuie să te obișnuiești, deși timpurile se schimbaseră… Au speculat geniul oamenilor simpli de a putea trăi din salarii mici, de a se descurca, numai ei știau cum, de la o lună la alta, veșnic îndatorați și traversînd o viață fără speranța unei ușurări de greutatea ei care le apăsa umerii. Mai bine plătit, tatăl meu nu se întorcea niciodată mai vesel acasă cu plicul în buzunar. Îl arunca mamei, tăcut și posomorît, și ea totuși știuse chiar din puțin să facă economii și să mă țină la liceu. Asta fiindcă eram unul, dar dacă am fi fost doi sau trei? Ce-o să zică el acum, tatăl meu, și mai ales mama, mă pomenii întrebîndu-mă, cînd or să audă că am fost arestat? Asta oferea lumea nouă părinților și bunicilor noștri? Și îmi amintii de expresiile lor, la manifestația pe care o privisem cu doi ani în urmă de pe trotuar și mă simțisem solidar cu speranța care li se citea pe chipuri, cu ardoarea credinței într-o lume mai bună.

Deodată simții un sentiment de primejdie. Alarmă! Acești securiști nu erau expresia aspirației acelor manifestanți într-o lume mai dreaptă, apăruseră ca o anomalie stranie, ca un virus nociv într-o societate fără experiența revoluțiilor, ci mai mult cu aceea a revoltelor repede reprimate în sînge. Și ce era mai curios erau recrutați chiar dintre ei, dintre oamenii simpli, și se amestecau cu ei prin tramvaie și autobuze, pe stradă și în restaurante, cu aerul cel mai firesc, cu capelele și uniformele lor cu însemne albastre, ca și cînd numai lucruri inocente ar fi făcut ei prin acele clădiri cu celule jos în beciuri.

Din nou simții un sentiment de alarmă. Îmi propusesem să-mi retrag sensibilitatea, să nu raționez în fața anomaliei, să-mi păstrez intacte forțele sufletești. Făcui un efort suprem și încetai să mă gîndesc. Atunci, în tăcerea celulei, auzii un zgomot ciudat. Mă uitai în jur. Zgomotul se stinsese. Dar imediat reapăru. Îmi încordai atenția să-l descopăr. Da, îl descoperii, venea de alături, din umărul meu stîng, și îmi dădui seama că era bătaia propriei mele inimi și nu venea din umăr, ci din ureche. Mă înspăimîntai. Inima mă trăda. „Ce-o să fac? mă întrebai. Dacă mă condamnă, n-o să rezist.” Una e forța gîndului și alta a viscerelor. Acolo, în mațe, zăcea teama și inima o prelua. Niciodată nu-mi bătuse cu o astfel de putere. Bătaia însă nu era nici precipitată, nici dezordonată, și curînd pulsația ei înaltă se mai potoli. Înțelesei că, fără să fi știut vreodată (o surpriză greu de suportat), suprimarea libertății mele nu avea urmări în conștiință, ci în instincte, ca la sticleți, care își bagă gheara în gît dacă îi închizi în colivie. Într-adevăr, deși reușii să mă liniștesc în gîndurile mele, îmi dădui seama că mă simt rău în ființa mea. Mă ridicai, mă apropiai de ușă și începui să bat în ea cu pumnul. Curînd auzii pași rari apropiindu-se. Broasca scrîșni și gardianul intră în celulă. „De ce bați?” zise. „Vreau apă!” „Uite-o acolo, n-o vezi sau ești chior?” Într-adevăr, jos pe ciment, într-un colț, lîngă o căldare, se vedea ceva care semăna cu o cană. „Dar, zic, celulele astea n-au paturi?” Și-i arătai masa de tablă ruginită pe care dormisem. „Or să te mute de-aici, n-am avut alta în noaptea asta.” Și-mi întoarse spatele și ieși cu o expresie atît de abstrasă, încît ai fi zis că nu vorbise cu un om, ci cu el însuși.

Răul pieri așa cum apăruse și fără să lase urme. Respirai ușurat. Mă uitai la ceas. Era ora cinci. Au fost clipele de care m-am speriat cel mai tare pe care le-am trăit în celule. Dacă nu mă părăseau? Ce s-ar fi ales de mine? Am înțeles atunci de ce se sinucid unii în închisori. Cred că împinși pînă la paroxism de acest rău mai puternic decît biata conștiință agresionată de revolta generalizată a viscerelor. Răul acela insuportabil nu s-a mai repetat…

Capitolul II

Drumul spre o închisoare și o noapte petrecută în celulă te îndepărtează de viața anterioară tot atît de mult ca și o călătorie de mii de kilometri. Toți ai mei erau acum departe și mai neverosimilă mi se părea după-amiaza de ieri și mai ales orele petrecute de mine cu Matilda și rudele după plecarea musafirilor. Viitorul meu apropiat nu se tulburase, dar acum, în această celulă, mi se lumina, deși raza lui se îndepărta considerabil. Dar anticipez asupra stării mele de spirit. Aceste gînduri și sentimente și mai ales această lumină îndepărtată care era viitorul meu îmi apărură abia după ce, așa cum dorisem și nu sperasem să se întîmple, un ofițer superior, nu știu dacă era general sau chiar Generalul, șeful Securității regionale, mă chemă la el la orele opt. Uniforma și galoanele sale puteau fi de general, dar înfățișarea era de plutonier. Poate chiar că asta fusese și fusese înălțat în grad vertiginos? Oricum, ofițerii mei superiori, ca să nu mai vorbesc de general, din școala militară, arătau altfel.

„Ai vrut să vezi un ofițer român, zise el, nici după ce ai fost arestat n-ai renunțat la șovinismul tău? Crezi că noi facem aici discriminări rasiale?” Relele presimțiri, văzîndu-i figura și auzindu-i cuvintele, mi se confirmară. „Ați pus în pericol Transilvania cu acțiunile voastre smintite, continuă el ridicînd vocea. Și continuați să complotați, primiți și dați ordine de peste hotare, împotriva regimului, în timp ce ocupați posturi în universități, crezînd că n-o să fiți demascați…”

Se înfuriase, se făcuse roșu, dar ochii săi orbi, holbați asupra mea, îmi făcură în mod straniu impresia că, pentru o clipă, implorau dintr-ai mei, care îl măsurau neclintiți și cu aviditate, adevărul acestei lumi, care îl urcase atît de sus, sugerîndu-i în același timp temerea, din practica lucrurilor pe care fusese pus să le comită, că ar putea ajunge și el, la fel de vertiginos, în locul meu. „Te văd, ești om ca și mine, spunea acest fulger de privire, dar eu trebuie să te condamn: știi tu de ce? Eu nu știu.” Dar asta numai pentru o clipă, în timp ce furia reveni sporind în intensitate. Deși îmi dădeam seama că n-aveam nimic de sperat din judecata unui om care făcea confuzie între șovinism și discriminare rasială, mă agățai totuși de acea luminiță de o clipă care lucise în privirea sa înecată în întunericul furiei și prinsei curaj să-l înfrunt și să mă salvez. „…de-aia ne-a trimis aici partidul și poporul, să apărăm cuceririle politice ale clasei muncitoare, încheie el izbind cu pumnul în birou… intelectuali, oameni cu carte, uneltesc să se întoarcă vremurile apuse…”

Eram concentrat cum să-mi conduc atacul și nu mai auzisem clar ce spusese mai înainte. În furia lui veni întrebarea mea, care opri valul de fraze moarte în a căror magie voia să se învăluie: „Acuzatul are dreptul la apărare sau e condamnat dinainte?” „Ce apărare, urlă el scos din sărite, și mă înjură de mamă și mîna i se crispă pe tampon, simțind primejdia confruntării cu un om viu și nu cu niște idei care îi turmentau judecata lui lașă. Aici scrie clar, dai și primești ordine, trebuie să mărturisești ce fel de ordine, dacă nu, te așteaptă plutonul de execuție! Ai auzit? Condamnarea la moarte.” „Totuși, e un drept absolut al acuzatului să se apere cînd viața lui e în joc, spusei deloc speriat, aproape zîmbind, dar fără sfidare, ci cu certitudinea că voi fi ascultat. Numai în caz de dezertare în fața inamicului soldatul e executat fără judecată, fiindcă nu mai e timp… Or în țară e liniște, nu e război civil, nu putem împușca oameni fără să-i ascultăm…” „Noi nu sîntem judecători, spuse el, noi stabilim fapte și trimitem dosarul în instanță. Acolo poți să te aperi, ai dreptul la ultimul cuvînt…”

Asta suna sinistru. Ai dreptul la ultimul cuvînt după pronunțarea sentinței, cînd nu mai puteai schimba nimic. Or, el mințea! Am aflat mai tîrziu că procesul era o simplă formalitate, dacă proces exista, sentința era dată de ei, în aceste birouri, procurorul o prelua, instanța, surdă, amenințată ea însăși dacă nu se conforma, o pronunța. Din instinct am simțit însă atunci că aici se decidea totul, că prada nu era ascultată odată ajunsă în ghearele leului, dacă leu putea fi numit individul din fața mea.

„Puteți accepta ideea că un om arestat de dumneavoastră s-ar putea să fie nevinovat și că nu e cazul să fie trimis în instanță? Dumneavoastră decideți, sînteți primul judecător și vă rog să mă ascultați…” „Nu arestăm pe nimeni degeaba!” zise el, dar se mai potoli. „Nu spun că n-ați avut motive, dar nu apar la dumneavoastră și motive de a pune un om în libertate după ce l-ați interogat?”

Asta era, și nu știam atunci că îndată după arestare nu se căutau motive de a elibera prizonierul, ci de a-l condamna, chiar dacă acesta își proba nevinovăția. Telefonul sună. Generalul ridică receptorul și ascultă. Apoi după cîtva timp spuse: „Da, arestați-l pe porcu’ ăsta imediat și să se ocupe de el Stănescu. Ceilalți, dacă v-au scăpat, dați alarma la Timișoara că trei indivizi vor să treacă Dunărea… Da, da, el să plece… Și închise. Cum să nu, mi se adresă, îi punem și în libertate, dar uite ce fac… Și avui impresia, privindu-l, că face cu mine o excepție că mă mai ascultă: vorbește, zise. Ce e cu chestia asta, cu ordinele astea care se așteaptă de la tine?”

Dar cum să vorbești cu un om care, deși se află în fața ta, un spațiu dens (viziunea sa globală asupra delictelor) s-a interpus între tine și el? Apropierea, confuzia fonetică între „ordine” și „ordonanțe” era o subtilitate derizorie pentru un om care urmărea fugari periculoși, bandiți porci, cum era cel care trebuia chiar acum arestat, și cine știe ce alte cazuri de spioni și sabotori care alimentau și justificau existența acestei clădiri și a lucrătorilor din ea. Nu-mi folosi la nimic suprema mea încordare cînd începui să-i povestesc ce era cu acea scrisoare și acele cuvinte. Luminița aceea din privire nu mai apăru în ochii lui, deși mă ascultă uitîndu-se țintă la mine, fără să mă întrerupă. Gîndul îi zbura pesemne la cei trei care s-ar fi putut să-i scape și la alții, desigur, care erau urmăriți… Se debarasă de mine: „Trebuie să spui tot ce știi în legătură cu acest Iustin Comănescu, cu care ai fost prieten, și, dacă se va dovedi că ești nevinovat, ești liber”. Ridicai glasul: „Nu am mai multe de spus decît ceea ce ați auzit și alte dovezi nu pot aduce.” „Mai gîndește-te”, îmi răspunse. „N-am la ce să mă gîndesc. Dați-mi drumul acasă, sînt nevinovat.” „O să ți se dea drumul, murmură el absent și întunecat, dacă se va dovedi că n-ai nici o legătură cu Sumanele negre, și o să explici detailat ce este cu aceste ordine… Am văzut noi alții care se declarau și mai nevinovați decît tine și în realitate…”

Ei, ce erau în realitate? Nu mai zise nimic. O tăcere rea se așternu pentru mine. Înțelesei deci că alții fuseseră și mai elocvenți în apărarea lor decît eram eu, înșelîndu-l însă, și că discernămîntul lui era atrofiat. Nu mă dădui însă bătut în fața acestui om care nu avea forța necesară a inteligenței și a instinctului de a tresări înaintea unui om acuzat numai pentru că într-o scrisoare i s-a spus o propoziție ridiculă. Începui din nou să-i explic, dar el mă întrerupse brutal: „Lasă vorbele! Ești prieten cu un criminal. Asta urmează să explici. De aceea ai fost arestat.” „Dar nu l-am mai văzut din ’45. Cum adică, arestați un om pentru că a fost prieten cu cineva pe care nu l-a mai văzut de cinci ani și care a fugit de-atunci? Asta înseamnă că o să-i arestați și familia și pe toți care au fost prieteni cu el?” „Depinde!” „Dar vă declar că eu n-am părăsit orașul atunci cînd el a plecat în satul lui departe și am martori profesori și pe toți care mă cunosc.” „O să-i ascultăm pe acești martori și ai dreptul să-i citezi și la proces în apărarea ta.”

Așadar, gîndii, proces totuși! Rămăsei tăcut și încordat. „Apărarea mea? strigai. Dar care e acuzația? Care ar fi obiectul acestui proces? Să dovedesc eu că sînt nevinovat? Cine vă dă dreptul, ce lege, să puneți un om într-o astfel de situație? Pentru a aresta pe cineva, trebuie o dovadă de vinovăție – în cazul meu, că am făcut parte din organizația Sumanele negre. Or, dumneavoastră n-aveți nici o dovadă, atunci de ce m-ați arestat? Credeți că e o glumă să arestezi un om liber? Singur ați spus că acea scrisoare nu e o dovadă. Ce rămîne atunci? Faptul că am fost prieten cu un terorist. Dar mai întîi că pe atunci nu era terorist, a devenit pe urmă, și de ce aș fi eu vinovat că a devenit? Am luat eu parte la acțiunile lui?” „Asta urmează să ne dovedești, că n-ai luat!” „Eu să vă dovedesc?” strigai indignat.

Nu mai aveam nici o reținere. Aveam intuiția că nu stătea în puterea acestui om să micșoreze răul care se abătuse asupra mea, era și incapabil și orb, nu cunoștea legile care guvernează viața oamenilor, nici cele făcute de ei, nici cele divine, dar, credeam eu, nici mai mult rău nu putea să-mi facă decît cel pe care voia să mi-l facă, adică cel mai mare, să mă arunce în mecanismul unei anchete care nu trebuia să dea greș și al unui proces pe care ei nu-și puteau îngădui și nu îngăduiau să-l piardă… Trebuie să spun că acest adevăr aveam să-l aflăm noi toți mai tîrziu, ca adevăr clar și distinct, dar arestarea noastră pune sub stare de alarmă toate instinctele, și numai cei neavertizați, cei naivi, cei care puteau fi uluiți cînd erau arestați și strigau „dar n-am făcut nimic. Ce-aveți cu mine?” puteau aștepta liniștiți în celule să fie eliberați cu zîmbete și scuze. Eu fusesem prevenit nu numai o dată de Ion Micu, și abia acum, în fața acestui om, îi înțelegeam spaima: nu auzisem de oameni arestați cărora apoi li se dădea drumul, ci numai de: a fost arestat și atît, adică s-a terminat cu el, a fost condamnat și a dispărut. Astfel dispăruse Cubleș la acea manifestație și nu mai revenise în facultate, dar nu măsurase nimeni gravitatea și semnificația faptului. Cine știe ce-o fi făcut, gîndeam, degeaba nu l-au condamnat ei… Tot astfel avea să mi se întîmple și mie… În clipa aceea însă mi s-a trezit cu putere dorința de a-l smulge pe acest om din mecanismul al cărui instrument era și a-l face să înțeleagă că poate și altfel să-și folosească puterea, și anume, să judece singur și pur și simplu să-mi dea drumul.

„Și dacă nu pot să vă dovedesc? am reluat. Dacă toți cei care mă cunosc, din frică să nu fie ei înșiși arestați arbitrar, așa cum arbitrară e și arestarea mea, vor spune: da, l-am văzut că e în oraș, dar n-am stat cu ochii pe el, am avut alte griji, nu știm exact dacă a lipsit sau nu, dacă a stat tot timpul în oraș. Or, veți decide dumneavoastră în fața acestor declarații evazive, pentru a lua parte la o crimă ajung patruzeci și opt de ore. Și cum prietenia mea cu acest Iustin e dovedită de o scrisoare în care e vorba de «ordine» sau «ordonanțe» date și primite (cine mai stă să distingă că ordine cu ordonanțe nu e același lucru), veți ajunge la concluzia că sînt vinovat. Dar fără dovezi! strigai. Nu credeți totuși că trebuie să-mi dovediți vinovăția?” „Se va vedea în cursul anchetei”, îmi răspunse implacabil. „O să vie o zi, îi spusei atunci cu o încredere aproape sălbatică în viziunea pe care o avusei în clipa aceea, cînd o să fiți în locul meu, dar nu nevinovat, și voi depune mărturie împotriva dumneavoastră. Cunosc istoria revoluțiilor și vă asigur că totdeauna (și nici revoluția proletară n-a făcut excepție) cei care s-au aflat în situația dumneavoastră au avut soarta victimelor lor.”

Capitolul III

…Nu mai pot continua relatarea acestor amintiri, această parte a lor. O greață insuportabilă mi se urcă în gît, și ca o amintire a anilor cînd, după ce am fost iar liber, am așteptat să se îndeplinească această prezicere. Nu s-a îndeplinit nimic… Această greață mă apuca îndată ce vedeam uniformele pe stradă și chipurile care afectau că sînt și ele ale unor oameni obișnuiți… cu neveste și copii și bucurii simple ca oricare dintre noi… Dar iar anticipez o experiență pe care abia ar urma s-o evoc aici… O voi scurta, deși e o verigă groasă în destinul meu. Ar trebui să scriu despre asta o nouă carte, cea de față născîndu-se numai pentru a putea să ajung, în aceste zile care mi-au mai rămas, la o scenă, una singură, cînd într-o dimineață m-am pomenit cu o floare pe biroul meu… Această scenă mă obsedează și nu perversitățile acelor timpuri al căror mit primitiv și barbar deși s-a prăbușit semenii mei încă nu se desmeticesc, sînt încă neîncrezători, ca și cînd s-ar teme să nu-i reînvie cadavrul; vor să-l lase să putrezească total și abia după aceea să-i arunce cenușa în vînt.

„Mă ameninți? rînji el cu o cruzime care abia atunci i se dezvălui. N-o să mai ai ocazia! N-o să te mai întorci de-acolo de unde o să te trimit, contrarevoluționarule!” „Nu se știe! îi răspunsei îndîrjit. Vreau să vă pun o întrebare: ce v-au făcut dumneavoastră oamenii de îi arestați? Ce suferințe v-au provocat? Ați trecut prin vreun război civil în care contrarevoluționarii v-au ucis familia, prietenii, copiii? Ați fost torturat la poliție ca vechi ilegalist? Ați avea o justificare. Nu, nimic din toate astea nu vi s-a întîmplat, vă cunosc, cei care au trecut pe-acolo arată altfel… Atunci ce-aveți dumneavoastră cu oamenii de-i arestați? N-ați citit puțină istorie? Nu știți că istoria nu stă pe loc, că după ce apare un val, se sparge, și un altul vine din urmă?” „Nu, zise el, nu sînt așa de mare filozof ca tine, eu îndeplinesc sarcina pe care mi-a încredințat-o partidul, de a stîrpi pe toți dușmanii poporului, indiferent sub ce mască s-ar ascunde, și degeaba îmi vii tu cu teorii, chestii istorice și alte baliverne, n-avem noi acuma timp de asemenea parascovenii. După tine ar trebui să lăsăm burghezia să-și facă toate mendrele și noi să ne uităm și să filozofăm, c-o fi, c-o păți, pînă ne-am trezi toți omorîți de legionari și criminali de război care au format bande teroriste prin munți și atacă satele în haite, ca lupii… Lucrătorii noștri își dau viața urmărindu-i prin coclauri și mă mai ameninți și tu ca un inconștient, chiar aici în biroul meu…” „Da, zisei și eu cu ironie, am și poziția cea mai potrivită ca să vă ameninț!” „Da, dar ia să ai un pistol-mitralieră în mînă și să mă prinzi în munți, te-aș vedea eu că n-ai mai face cu mine teorii istorice și m-ai ciurui fără discuție, ca un dușman de clasă înrăit ce ești!” „De ce aș fi eu dușman de clasă? Faceți ipoteze cu pistoale-mitralieră și munți și asupra sentimentelor mele de clasă (deși știți din dosar că tata e muncitor), numai ca să mă puteți înfunda. Ce nevoie aveți? Nu vă ajung dușmanii din munți?”

Strania luminiță de la început reapăru în privirea lui odată cu răcnetele care urmară și, spre fascinația mea, nu se mai stinse tot timpul cît urlă: „Știu eu de ce fac astfel de ipoteze cînd rămășițele bandelor Sumanelor negre care n-au fost încă stîrpite s-au unit cu legionarii și criminalii de război care asasinează activiști de partid de la sate, crezînd că n-o să punem noi mîna pe ei și o să vină anglo-americanii să-i aducă iar la putere! Am spus: ancheta va lămuri ce e cu scrisoarea asta și cu ordinele care se așteaptă de la tine și, dacă se va dovedi că ești nevinovat, ți se va da drumul. Dacă nu, la canal, să puneți acolo umărul la o construcție măreață și să nu mai aveți cum să primiți sau să dați tot felul de ordine sau ordonanțe teroriștilor fugiți în Occident. Poate vă învățați minte!” O mînă mă bătu pe umeri și mă ridicai. Apăruse un securist care mă duse în celulă.

Ar fi trebuit totuși ca luminița aceea să mă salveze. Sau poate m-a salvat doar pe jumătate? Sau poate chiar mi-a salvat viața? Fiindcă după un proces care n-a durat mai mult de cincisprezece minute nu m-au trimis la canal, unde pe urmă am auzit că mulți au murit, ci m-au condamnat la trei ani de închisoare, practic la muncă forțată în minele de plumb de la Baia-Sprie. Mai bine a fost acolo decît cele trei luni petrecute în beciurile Securității, unde am fost torturat aproape tot timpul, nu fizic, ci prin agresiune și violență asupra intimității simțirii și gîndirii mele firești, pînă la halucinație, să spun ce era cu ordinele acelea, ce fel de ordine așteaptă acel Iustin să-i dau eu de-aici din țară? Eram smuls din somn în miez de noapte, dus într-un birou unde un ofițer, totdeauna altul, începea întîi prin a-mi oferi o țigară chiar din tabacherea lui, pe urmă: numele, prenumele, profesia, părinții, rudele, prietenii și povestirea detailată a tot ce-am făcut după 23 August și pînă în prezent. Aceeași povestire, de zeci de ori, uneori doar relatată, alteori scrisă. Apoi începea interogatoriul. Cînd l-am cunoscut pe Iustin? Ce fel de om era? Ce discutam împreună? Ce prieteni comuni mai aveam? Uneori ținîndu-mă în picioare, alteori pe un scaun fără spetează, ore în șir, și silit să povestesc neîncetat. Uneori cu lampa de birou în ochi, cu un bec orbitor, alteori silindu-mă să-l urmăresc, ca să-i pot auzi întrebările, plimbarea odihnită de-a lungul și de-a latul biroului. Ajunsesem să mă gîndesc cu nostalgie la primirea și interogatoriul colonelului ungur în biroul căruia nimerisem parcă din întîmplare în seara cînd fusesem arestat. Cînd am ieșit după trei ani l-am întîlnit odată pe stradă și l-am oprit. Nu mai era colonel și l-am întrebat dacă își mai aduce aminte, așa și pe dincolo, de un universitar, într-o seară, la el în birou… „Nu, dragă, mă confunzi, eu sînt ober chelner la restaurantul «Făgetul», de șapte ani lucrez acolo”, și s-a îndepărtat repede, stîrnindu-mi îndoieli. Totuși, nu mă înșelam, avea aceeași mustăcioară blondă și același păr ușor patinat și pieptănat lins. Același glas, dar bineînțeles nu aceeași bună dispoziție jovială de atunci. Mi-a rămas din acele trei luni petrecute la Securitate, pe lîngă un sentiment insuportabil de mare neliniște, pe care numai munca istovitoare din mină l-a mai atenuat, și o nedumerire. De unde învățaseră acei băieți, care mai toți erau cam de aceeași vîrstă cu mine și păreau toți ori de pe la țară, ori fii de muncitori, tortura rafinată cu ajutorul unui interogatoriu? Cine le dezvăluise astfel de secrete, care nu se coc decît prin practică veche în această meserie și bineînțeles în servicii la fel de vechi și cu tradiție? Nu știu cine îi învățase, dar n-am surprins la nici unul nici cel mai mic semn că ar fi vorba de o tehnică învățată. Nu, era una însușită și care făcea în întregime parte din chiar gîndirea lor intimă. Nu erau automate, cum s-ar putea crede. Simțeau că trăiesc în mod firesc torturîndu-mă pe mine și aveau surîsuri fine, cînd de fiecare dată protestam: dar am mai făcut aceste declarații de sute de ori. Sau: vă cred, și eu dacă aș fi în locul dumneavoastră aș fi nedumerit de această scrisoare și aș pune aceleași întrebări. Dar vă declar totuși că nu se ascunde nimic în acele cuvinte, că a fost o glumă absurdă, neverosimilă, stupidă, de studenți. Nici o fibră nu se mișca pe obrazul anchetatorului. Și continua, plesnind de sănătate, de satisfacție că era tînăr, ras proaspăt și pieptănat, cu guler bine călcat de nevastă-sa, care îl primea la întoarcere cu îmbrățișări și sărutări, misteriosul plan de demolare a voinței mele, a rezistenței mele sufletești, pînă ce – mi se sugera – voi renunța la o apărare zadarnică și voi face declarații complete. Nu le păsa și nu intra în calculele lor că un om care n-are ce declara seamănă tot atît de mult cu unul care are. Cînd deci să oprești această tortură și cînd să continui? Cînd? Nicicînd! Pînă declari sau pînă cînd îți pierzi controlul și începi să delirezi. Atunci urma o pauză de o zi și o noapte și erai dus din nou sus, cu forțe proaspete, cîte îți mai rămăseseră. Nici o grijă, e destul timp să le pierzi aceste forțe și să spui pe urmă și ce lapte ai supt de la mă-ta. Aveau, desigur, experiență și probabil că între ei le scăpau scurte cuvinte numai de ei înțelese. Cum stai? Merge, n-o s-o ducă mult. Tu? A mărturisit, mare pehlivan… Fiindcă mărturisirea, deși suficientă în sine, antrena apoi producerea probelor, noi arestări de inși implicați, noi declarații și apoi sentința. Cum să scape cineva care n-avea nimic de declarat de acest asalt continuu al mai multor voințe asupra ta, care n-aveai decît una? Scopul justifica smulgerea în acel fel a probelor, după aceea totul intra în legalitate, băieții erau satisfăcuți, își făceau datoria, uneori erau înaintați în grad. Totul era să nu intri în această mașină de produs dovezi, care din punct de vedere moral trăia, bineînțeles, pe realități, adică pe cazurile de culpabilitate adevărată, spionii, teroriștii, fugarii prinși la graniță, care desigur se apărau și rezistau ca și un nevinovat. Ce făceau totuși cu un nevinovat? Nu-l iertau nici pe acesta, nu-l declarau nevinovat și să-i dea drumul, dar sentința era mai blîndă, cum a fost în cazul meu. Cînd se oprea mașina? Cînd nu mai puteai colabora cu ea. Fiindcă mult timp trăiai cu sentimentul că trebuie să răspunzi la întrebări, e unica ta șansă, să povestești, să explici. Anchetatorul era altul, el poate că nu știa, sau poate era mai inteligent decît ceilalți și s-ar putea ca, auzindu-te, să înțeleagă și să fie ultimul interogatoriu care ți se mai ia.

Într-o zi însă am încetat să mai vorbesc, nici nu mai auzeam întrebările, devenisem apatic, absent, nepăsător. Faceți ce credeți, spuneam, condamnați-mă, împușcați-mă, dar nu mai am nimic de declarat. Nu era o tactică, ci cu adevărat cel mai adînc instinct al meu intrase în alarmă: dacă mai continuam să le răspund puteam muri cu adevărat sau să-mi pierd mințile. Imediat a urmat procesul, pe baza unui articol pe care nu-l cunoșteam, și am fost condamnat după o simplă formulă pe care nici n-am auzit-o bine, a procurorului, care colabora cu instanța. „Recunoști că…” a zis judecătorul și a repetat ininteligibila formulă. „Nu recunosc!” am răspuns. „Nu recunoști, dar probele sînt la dosar.” Apărarea? Un individ care cerea, grăbit, circumstanțe atenuante. Martori? Nu fusesem anunțat că îi pot cita. Doar acest individ pe care nu-l cunoșteam și care a zis: „Onorată instanță, dat fiind cazul în speță, cer circumstanțe atenuante”. Sala? Cîteva capete necunoscute, nimeni dintr-ai mei. „Trei ani închisoare”, a rostit judecătorul și am respirat adînc, căci tot atît de bine aș fi putut auzi cinci, șapte sau, cine știe, și mai rău, cum am auzit apoi la Baia-Sprie că li s-a întîmplat altora, pentru aparențe de vinovăție mai anodine decît a mea.

Aici însă trebuie făcută o precizare: e vorba de cinismul care se instalează în închisori, cinism menit să-i facă pe toți egali, să poată trăi fără să-și piardă sarcasmul, humorul devenit negru și toată gama de sentimente umane, care îți dau certitudinea că, deși închis, nu ți-ai pierdut judecata și nu te poate duce nimeni de nas. Îl vezi pe-ăla? O să-ți spună că e nevinovat. A fost prins după stabilizarea din ’47 cu un sac de cocoșei, a stat la pîrnaie cîteva luni, a fost iertat, i-au dat drumul imediat, l-au prins iar cu un sac de cocoșei, plus dolari. Dar pe-ăla de colo, care pare deșelat, care se preface că abia poate să împingă vagonetul? E generalul cutare, care era cît pe-aci să zădărnicească planul regelui de a întoarce armele și a-l aresta pe Antonescu, jandarm mare peste Capitală! Dacă îl întrebi o să-ți spună că datorită lui s-a făcut 23 August și că acum iată răsplata. Mai multe adevăruri, mi s-a șoptit, planează asupra fiecăruia pe care îl vezi aici. Unul e cel pe care îl spune el, altul e cel pe care îl știe doar el și nu-l spune, altul pe care îl știu alții despre el, altul pe care îl știe Securitatea și mai e un adevăr pe care nu-l știe nimeni, dar care va apărea prea tîrziu, cînd n-o să mai intereseze pe nimeni. A fost dezvăluirea care m-a surprins cel mai tare și care mi-a rămas. Fiindcă, gîndindu-mă la mine, știam și eu un adevăr pe care nu l-a descoperit nimeni, nici Securitatea: caietele mele, asupra cărora anchetatorii nu m-au interogat, deși erau la ei și constituiau o dovadă zdrobitoare a ereziei gîndirii mele filozofice. Mai tîrziu am aflat că numai pentru că ar fi citit cineva astfel de lucruri și nu scris, și a luat ani grei de închisoare. N-am fost judecat după ele, probabil că n-au avut un expert să le studieze, sau poate că expertul nu era un idiot și n-a făcut un referat care să mă acuze. Și mai era adevărul gîndirii mele intime, pe care o cunoștea doar Ion Micu, adevăr pe care îl formulasem în acea memorabilă discuție de la braserie, cu care el nu fusese de acord: că o revoluție trebuie întîi pregătită și apoi declanșată, ca să poată cu adevărat să ne dea tuturor sentimentul jubilator al unei profunde eliberări…

Capitolul IV

Înainte de a fi trimis în Baia-Sprie am stat cîteva luni într-o închisoare unde toată lumea de deținuți mi s-a părut născută dintr-un coșmar al comicului. Ce este un individ care a fost odinioară o ființă a cărei simplă semnătură putea determina fericirea sau nenorocirea altora? O epavă fără dinți, cu pungi la ochi, hămesit după un castron cu ceva murdar în el, dar care îl făcea hulpav, cum poate nu fusese el niciodată la recepțiile cu icre negre și cine știe ce rarități, păstrugă, cegă, pești, nisetri… Mulți dintre ei au scăpat și, redevenind liberi, au putut să se dedice cu strălucire profesiunilor lor inițiale, de ingineri, chimiști, medici sau matematicieni. Numai foamea și pierderea libertății pot degrada o ființă umană. Foști miniștri, subsecretari de stat, patroni de uzine, bancheri puternici ai altor vremuri, corpul lor semăna acum cu un sac de cartofi… Fuseseră smulși din familiile lor unde ar fi putut duce o viață demnă, oferindu-și serviciile noii societăți, căci Marx nu scrie nicăieri că trebuiesc urmăriți oamenii, ci desființat doar sistemul, regimul capitalist… Ba chiar el scrie undeva că fostul proprietar de uzină are dreptul la o despăgubire, fiindcă nu e vinovat el ca individ, că a acționat în unicul cadru al unui sistem de producție considerat atîtea secole drept natural: era un produs istoric al dezvoltării, și nu al unei conspirații individuale împotriva poporului, ca să poată fi apoi judecat și pedepsit. Lenin a fost mai abil, a folosit aceste cadre, de ale căror însușiri nu se îndoia. Numai la noi scriitori viciați de un entuziasm frenetic au putut să adopte ideea că un individ pierzînd privilegiile clasei sale, care fusese odată la putere, își pierde și calitățile sale proprii, pe care de fapt nici nu le-a avut, ba chiar decade biologic. Se vorbea în închisoare de unul mai abil, ale cărui cărți erau echivoce: așa căzuți cum sînt acești foști și fără puterea de odinioară, scria el, ei sînt superiori proletarilor… Asta după ce mai întîi încercase să le scrie acestor proletari „biografiile”, salivînd de pofta de a parveni… Dar „biografiile” n-au plăcut și atunci a fugit în Occident „să depună mărturie”. Se povestea acolo în închisoare că fusese trimis de Scînteia să scrie un reportaj de la un proces al unor teroriști care se judeca la Timișoara, orașul său natal. Și l-a scris, deși știa că același tribunal avea și pe rol și jos în beci pe tatăl său, căruia trebuia să-i vie rîndul. Desigur, nevinovat. Coincidența nu i-a provocat acestui scriitor vreo dramă corneliană între dragostea sa pentru taică-său și datoria lui de reporter al Scînteii.

Era acolo generalul Macici, militar celebru în… Dar de ce să mai spun cine mai era dacă ajunseseră toți nimic? Cine voia să se poarte ca și cînd ar mai fi însemnat ceva era luat în derîdere, și degeaba ascultam șoaptele unui poet care îi cunoștea pe toți, rangurile, meritele, mărimile mi se învălmășeau în minte și nu reușeam să le rețin numele, mai ales că n-am stat mult printre ei. „Tinere, se apropia de mine cîte unul umil, n-ai cumva o țigară?” „Păi de unde, dom’ general?!” îi spuneam cu regret, dar pe urmă îl căutam pe poet, care se întîmpla să mai facă rost, îi ceream una și mă duceam la general sau ministru ce fusese, și i-o dădeam. Tresărea, uitase că îmi ceruse, o primea cu mîini care nu erau tremurînde, dar nici liniștite, o aprindea și îmi spunea: „Îți mulțumesc, generosul meu tînăr, dar ce cauți tu aici, băiat în floarea vîrstei? Ce-ai făcut?” Nu spuneam unul din cele patru adevăruri posibile, ci unul inventat, cel mai simplu și mai comod: „Cocoșei, dom’ general!” „A! Cocoșei! O să-ți dea drumul să mai declari alții, așa că fii atent…” „Da, dom’ general, cunosc trucul, dar nu mai am alții.” „Da, dar o să faci tu rost de alții, or să te prindă iar și… Aurul e ochiul dracului. Nu reziști cînd îi vezi culoarea aia frumoasă, parcă îți spune: Ascunde-mă, nu fi prost, n-o să afle nimeni!” „Așa e, dom’ general, auri sacra fames[1]” „Pe unul l-a prins că mai avea, în felul următor. Cît ați spus că ați predat? Douăzeci de cocoșei. Îi predase de bunăvoie, atunci în ’47, imediat după stabilizare, cînd, dacă îi predai, nu-ți făceau nimic. Nu vă supărați, i s-a spus, am numărat de două ori, lipsește un cocoșel, sînt numai nouăsprezece, mergeți dumneavoastră acasă, căutați-l, o fi căzut pe jos, și aduceți-l. Ăla s-a dus și s-a întors cu cocoșelul și atunci funcționarul, un polițist, a rînjit. Nu lipsește nici un cocoșel, înseamnă că mai aveți. Și l-a arestat, i-a făcut percheziție și a mai găsit… La zdup cu el!” „Ați ascuns și dumneavoastră?” „Nu, o rudă de-a mea!” „Și a prins-o?” „Cum să n-o prindă??!” „Și de ce sînteți aici?” „Mai sînt și alte delicte, de pildă omisiunea de denunț…” Evident, era adevărul pe care îl spunea el… „Și cît v-au dat, dom’ general?” „Opt ani!” Nu era de mirare. Se începea de la trei pînă spre zece, șaisprezece…

Poetul, un ins înalt ca o prăjină, semănînd cu o barză, bucureștean, avea parcă tot timpul un surîs sarcastic pe buze, dar un sarcasm bonom sau mai bine zis boem, ca și cînd nu putea uita cafenelele și viața literară din care fusese smuls fiindcă fusese prieten cu doi critici țărăniști care îl cultivau. „Aiurea! îmi spuse el, ei sînt liberi și pe mine m-au închis. Fiindcă eu, ca un prost, am preluat bancurile lor, le-am spus și altora și m-au înhățat. Marele Ion Barbu i-a înfipt bine în furculiță și eu nu l-am luat în seamă. Covrigarii de la Găești! Da, sînt niște covrigari! Dar ce importanță mai are, eu tot mă curăț, sînt atacat. Dacă aș ieși imediat, aș scăpa, a apărut penicilina și un medicament numit Pas, care vindecă, dar nu ca să mi se facă penicilină și să mi se dea Pas sînt eu aici! Ce căcat! O să mor și o să mi se vadă, întins în celulă, un nas ca o trompă, o să vă uitați toți la nasul meu și o să rîdeți!” Bineînțeles că nu-l credeam, foarte rapid mi se impusese cinismul de care am pomenit, să nu crezi ce ți se spune și să nu te miri dacă ceea ce ți se spune se adeverește într-o zi că n-a fost minciună sau prefăcătorie.

Toată ziua făceam papuci (papuci care îl treziseră și pe împăratul Chinei la o nouă conștiință), pînă într-o zi, cînd se formă o nouă echipă în care intrai și eu și ne pomenirăm cu un civil cu un instrument în mînă și cu un maldăr de nuiele alături. „Domnilor, începu el, cu ajutorul acestui instrument ingenios, numit cosor, o să învățăm împreună să facem lucruri foarte utile oamenilor, țăranilor în special, dar și altor categorii, și anume: coșuri! Ce este un coș? Este un obiect din nuiele, cu o capacitate anumită de încărcare, de pildă, coșuri pentru porumb, cu care se încarcă o căruță direct de pe ogor și a cărui capacitate, în porumb brut, coincide, după curățare, cu un dublu-decalitru. În ingeniozitatea sa, fără să măsoare cu nimic, țăranul își împletește un coș care îi permite să-și evalueze fără alte măsurători recolta sa de porumb pe un pogon, adică număra cîte coșuri a adus acasă și știe cîte duble a făcut, calcul care îi permite să-și dea seama cît poate să vîndă pe piață și cît să-i rămînă pentru hrana sa zilnică, pentru însămînțat și pentru orătăniile pe care le are el în curtea sa…”

Gîtul miniștrilor, matematicienilor, inginerilor se întinse la auzul acestui început de prelegere, asemeni școlarilor cuminți care încă nu înțeleg ceea ce li se spune, dar al căror instinct îi ține în bancă holbați, să se străduiască și să învețe totuși. „Pentru aceasta, continuă individul, cineva s-a gîndit să vină în ajutorul țăranilor și a inventat acest instrument mai ingenios decît bricegele lor. Astfel a apărut cosorul zis al lui Moceanu, fiindcă așa îl chema pe inventator. El e compus din două părți, partea lemn-oasă (și ne-o arătă) și partea fier-oasă! Deci, să recapitulăm pe scurt: Cosorul lui Moceanu a fost inventat de Moceanu. El se compune…” „…din două părți”, se auziră deodată vocile ascultătorilor. Încîntat și surprins, individul surîse în sine. „Partea lemn…” zise el… „…oasă”, îl completă auditoriul. „…și partea fier…” „…oasă”, se ridicară vocile noastre. „Domnilor, exclamă individul (și își propti o clipă bărbia în piept de satisfacție), e o adevărată plăcere să ai de-a face cu intelectuali.”

Apoi trecu la demonstrația practică, folosirea acelui cosor la împletirea unui coș. E îndoielnic că împăratul Chinei a avut de-a face cu un mai ingenios maistru care să-i dezvăluie mai repede secretul producerii revelației unei noi conștiințe, fiindcă, după cîte am înțeles eu, drumul lui a fost lung… Ai noștri au avut revelația în chiar cursul prelegerii teoretice, dar și în trecerea la practică. Totuși, maistrul a privit cu neîncredere fenomenul și a doua zi s-a înființat din nou. „Să-mi spună cineva, a început el, cine a inventat cosorul lui Moceanu.” „Cosorul lui Moceanu a fost inventat de Moceanu,” a răspuns imediat în cor echipa noastră. „El se compune din două părți, a reluat individul. Partea…” „…lemn-oasă”, am silabisit noi… „Și partea…” „…fier-oasă”, am cîntat mai departe. „Domnilor, constat cu bucurie că intelectualul de-aia poartă această denumire, că te scutește de explicații inutile…”

Bizar personaj! Își bătea cumva joc de noi, fiind stupid el însuși? Cred că era mai degrabă în întregime stupid, fără să-i lipsească o vagă, dar tot tîmpă maliție. Nu o dată, după ce am redevenit liber, citindu-i, de pildă, pe Samuel Butler sau pe Heidegger, auzeam foarte distinct o voce interioară care mă făcea să întrerup lectura: „Cosorul lui Moceanu a fost inventat de Moceanu!” Da, îmi spuneam, de ce să-i dai unei maimuțe un sonet de Shakespeare să-l bată la mașină ca să demonstrezi că îl va bate la infinit? Să-i dăm mai degrabă această clară și indiscutabilă axiomă: Cosorul lui Moceanu a fost inventat de Moceanu. Maimuța nu va reuși…

Nu păstrez astfel de amintiri din minele de la Baia-Sprie, unde am fost trimis cu poetul, care a murit acolo… Se perpelea în dormitorul comun și cerea mereu țigări, din care sugea disperat ca dintr-o ultimă plăcere pe care i-o mai putea oferi viața. Dar surîdea mereu sarcastic și ne spunea, rînjind, că o să crăpăm cu toții, fiindcă în urma lui n-o să mai rămînă nimic. O țară care nu știe să-și apere poeții va fi învinsă sau va supraviețui lamentabil la coada altor națiuni, fiindcă poezia e sîngele unui popor care curge subteran prin veacuri și îl face nepieritor. Sudoarea, deocamdată, era tot ceea ce vedeam cum curge din pieptul lui scofîlcit… Îl ștergeam, îl întorceam pe o parte și pe alta, în timp ce el ținea țigara în gură și ne înjura. Eram toți doborîți de munca dură din mine ca să mai tresărim la spusele lui. Într-o seară totuși ne uimi, ai fi zis că ne păcălea, se ridicase în capul oaselor și arăta odihnit și plin de vervă. „Nici măcar nu puteți să-mi dați un pahar de vin? Atunci cărați-vă! Ce așteptați voi de la viață, de vă încăpățînați atîta să n-o pierdeți? Ei, ce mare brînză ați face dacă v-ar da drumul? Viermi ai pămîntului, și tu, patrie, nu vei avea oasele mele, fiindcă eu am asta la mine (și ne arătă o fiolă, pe care o agită în aer), o înghit, mă dizolv în cosmos și de-acolo scuip pe voi…” Cu plumb în picioare, istoviți, îl părăsirăm și ne prăbușirăm în paturile noastre reci și murdare. „Petrini, îl auzii, hei, Petrini!… Am un mesaj pe care vreau să ți-l încredințez, pentru iubita mea”, îmi spuse cînd revenii și mă așezai alături. Și îmi dădu o adresă, pe care n-o ascultai… Memorează, răcni el:

„Iubito, mă gîndesc la tine
Ca un borfaș la ceasul unui lord
Și se ciocnesc în carnea mea drezine
Și caii au atac de cord!”

Îl avu, acel atac de cord, precedat de un val de sînge care îi țîșni pe gură și care nici măcar nu mă înspăimîntă. Ceilalți adormiseră. Ieșii afară și anunțai gardianul că unul din noi a murit. „Bine, zise el, du-te și te culcă, acum e tîrziu, o să-l luăm mîine dimineață.” Și își plecă fruntea și se îndepărtă astfel cu pistolul la șold…

[1] Foamea de aur (lat.) (n. r.)

Capitolul V

Mă întorsei acasă după o absență de trei ani și trei luni, căci cele trei de prevenție nu mi se scăzuseră, și spre bucuria mea o găsii pe Matilda tot în casa ei, nu pățise în acest sens nimic. Avea musafiri cînd sosii, pipernicitul și fatala Tamara.

„Victor”, strigă ea cînd mă văzu în prag, plimbîndu-și întîi privirea asupra chipului meu, ca și cînd nu i-ar fi venit să-și creadă ochilor. Sufletul însă îmi era inert, ascuns și tăcut, încît mă ferii de această privire, mă uitai într-o parte, închisei ușa pe care o băteau rafalele viscolului și uitai că sosisem acasă, deși sosisem aievea și într-o fracțiune de secundă văzusem ochii ei încărcați de iubirea de altădată. Dar Matilda nu mă luă în seamă, mă îmbrățișă, își vîrî chipul între obrazul și gîtul meu și rămase astfel ca o statuie care mă strîngea să mă sufoce: „Victor… Victoraș, șoptea. Iubitul meu… Ai scăpat?” „Da, îi răspunsei, am scăpat.” „De tot?” „Da, de tot!” Vrusei să urc scările, să intru în casă, dar ea mă împiedică agățîndu-se de mine, îmi aținu calea, mă înlănțui din nou și începu să mă sărute. Îi pusei mîna pe gură, îmi sărută palma… Apoi se desprinse, mi-o luă repede înainte și strigă: „Artimon, Tamara, a venit Victor! Victor, a venit Victor!” și îmi deschise larg ușa înainte.

Intrai călcînd rar, clătinîndu-mă de oboseală, dar și de nepăsare. Da, vedeam, mă așteptase, dar eu nu mă gîndisem la ea, încercasem de cîteva ori, dar gîndul nu putuse ajunge prea departe în adîncul sufletului, unde tot ceea ce trăisem mai înainte se ascunsese. Deplasarea gîndirii și amintirilor mele fusese aproape totală, ca să pot să trăiesc mai departe, să rîd, să gîndesc la ceea ce vedeam, să pot să mănînc, să mă culc și să dorm. Erau și inși care nu putuseră face acest lucru și se stingeau ca o lumînare în a cărei flacără, odată ajunși acolo, nu știuseră să sufle, sau nu mai avuseseră în ei forța vitală de a se adapta schimbării. Eu mă pregătisem atît de bine încît, dacă la expirarea termenului, în loc să mi se dea drumul, mi s-ar fi spus că mi-a sosit o nouă condamnare (și acest lucru nu era absurd, li se întîmplase unora), n-aș fi fost nici prea surprins, nici prea disperat… Tot astfel, părăsind închisoarea, nu avui decît în primele clipe o bătaie, e drept, violentă de inimă, dar apoi o neliniște stranie mi se insinuă în suflet și redevenii sumbru. Ce-o să se întîmple acum cu mine? mă întrebai. O să fiu reprimit la facultate? Și dacă nu, ce-o să fac? Dar cu Matilda cum o să trăiesc? Și sosi imediat, în amintire, cu o prospețime extraordinară, scena din după-amiaza aceea a botezului, cînd trăisem profund și iremediabil despărțirea de ea, din clipa cînd vasul proiectil îmi zburase pe lîngă tîmplă, și apoi timp de un ceas sub avalanșa defulării spectaculoase a unui sentiment al ei de violență și de înstrăinare totală… A te mai gîndi la cea mai mică urmă de iubire ar fi fost o prostie și o orbire: n-ajunge că iubești tu, iubește, aici e totul, căci ea înțelegea să rămînă activă în viața cu tine, pînă cînd… Ei, pînă cînd? Pînă cînd n-o s-o mai iubești nici tu! Și pe urmă? Pe urmă vom mai vedea… Ei bine, aveam de gînd să parcurg întreagă această etapă, la sfîrșitul căreia nu mă aștepta nimic bun? Il faut couper net[1], îi spusesem eu Matildei, care ezita să rupă cu Petrică. Ei bine, ce-aveam să fac? Voi urma ceea ce o sfătuisem pe ea, acest il faut couper net?

Or, toate acestea nu scoseseră capul în închisoare, se retrăseseră în adînc din clipa cînd fusesem arestat, pînă în clipa cînd văzusem iar cerul și pașii mei ezitanți simțiseră sub tălpi pămîntul liber… Liber, preferai pînă în pragul casei și chiar și după ce intrai în ea, starea de spirit din închisoare, cînd toate aceste întrebări dilematice nu mi se puneau. Luam cunoștință în mod lucid de această amorțire a sufletului și nu voiam s-o alung… „Vreau să văd fetița, spusei, ignorîndu-l și pe pipernicit și pe Tamara lui, care se uitau la mine cu acea umbră în privire pe care o așterne timpul și care ne face să uităm orice jignire sau resentiment: se uitau la mine cu o prietenie afectuoasă de rude. Vreau să văd fetița”, repetai după ce dădui absent mîna cu el. Amintirea fetiței fusese singura care îmi însoțea, ca o luminiță, clipele de dinainte de a cădea într-un somn de plumb. Totdeauna. Nimeni altcineva. Nici mama, căci gîndul la ea mi-ar fi stîrnit durere. Cu fetița trăiam în gînd și în timpul istovitoarei munci subterane, dar o feream, nu era un gînd total, ci doar un gînd că aveam un gînd, și anume, că înainte de a adormi se va aprinde sub pleoapele mele o luminiță, căreia îi surîdeam: „…cîte luni ai tu acum…? cinci…? șapte…? zece…? paisprezece…? Un an, trei… Și cu cine semeni? Cu tata…? Cu mama…? Cu amîndoi…? Cu vreun bunic…? Din partea cui…?”

„Scoate-ți paltonul și căciula, zise Matilda, se poate speria.” Cum să scot paltonul? Sub el costumul meu era rupt, cîrpit și murdar. Pipernicitul și Tamara înțeleseră și se grăbiră să plece. Mă dezbrăcai și vrusei să intru în dormitorul copilului. „Ești nebărbierit și nu ai o figură prea blîndă, zise Matilda. Bărbierește-te, fă o baie… ai timp s-o vezi… ustensilele tale au rămas acolo așa cum le-ai lăsat…” „Nu, zisei, las-o să se sperie, vreau s-o văd…” Și intrai în dormitorul ei călcînd greu cu bocancii mei scorojiți de ani, numai a bocanci nu mai arătau. Mă întîmpină o tăcere ferită, de sanctuar. Matilda aprinse totuși hotărîtă lumina. O văzui pe fetiță în patul ei, cu fundul în sus, pe brînci, într-o poziție chinuită, dar cu chipul senin, vîrît în pernă. Dormea. „De ce stă așa?” șoptii. „Nu știu! zise Matilda. Degeaba o întorc eu și o pun să doarmă întinsă, o găsesc cum o vezi.”

Mă aplecai și o luai în brațe așa cum era, ea deschise ochii, și în prima clipă simții corpul ei micuț într-o zvîrcolire de retragere, dar apoi se uită la mine fără să clipească, în expectativă. „Silvia, e tata”, șopti Matilda, și atunci copilul se încredință glasului cunoscut, își deturnă privirea și îngînă interogativ: „Tata?! Tata?” „Tata, mamă, a venit acasă să se joace cu tine… Sărută-l pe tata…” Fetița se relaxă, corpul ei micuț se făcu moale, se aplecă, dar n-o lăsai să mă sărute, o sărutai eu, cu grijă să n-o sperii, o mîngîiai pe părul ei blond, îi sărutai mînuțele. Era amețitor cum mă privea, se uita în lături, într-o parte, apoi în cealaltă, apoi iar la mine, calmă, puțin uimită, cu o ezitare a mișcării de întoarcere a gîtului ca și cînd între timp i-ar fi mers mintea, s-ar fi gîndit, fără gesturi necontrolate, fără grimase de dorințe de copil care nu poate sta locului mai mult de cîteva clipe, cum erau alții. Căldura dulce a corpului ei mi se transmise și mă tulbură și o pace adîncă se lăsă asupra mea, o încordare ascunsă se despleti în mine, neliniștea, privind această minune care nu sperasem să arate astfel, mă părăsi. „Fetița asta nu e proastă”, murmurai răgușit de o emoție copleșitoare, nemaiștiind ce spun, căci nu ăsta era gîndul meu din acea clipă, ci un altul, pe care nu voiam să-l exprim, de recunoștință pentru cea care o făcuse și o învățase în lipsa mea să spună tată, pentru Matilda… „E frumoasă, murmurai mai departe, e atît de frumoasă… Și e blondă…” „N-o să rămînă așa, zise Matilda, dar s-ar putea să rămînă…” „Dar cu cine seamănă, fiindcă nu seamănă nici cu tine, nici cu mine.” „Nu știu, zise Matilda, încă nu se știe, cu toate că unii copii se dezvăluiesc din primele săptămîni… Uneori seamănă cu tine… S-ar putea să fie cine știe ce străbunici… Sau poate o ființă cu totul nouă, sau cu prea puțin în ea din ce-a fost înainte…” Privirea fetiței deveni intensă. „Barba!” zise ea uimită, dar ca pentru sine. „Da, mamă, barba, zise Matilda. Tata are barbă, dar o să și-o radă, să nu te zgîrie…”

Și mi-o luă din brațe, și o puse jos, și îndată micuța făptură începu să meargă, dar cu o direcție sigură. Matilda se luă după ea. „Hai, zise, aruncă și tu zdrențele alea, fă o baie și să ne așezăm la masă. Vezi că avem acum un boyler. Am tras gaze, am scăpat de lemne, avem apă caldă cînd vrem. Am făcut și eu ceva cît ai lipsit, surîse ea, n-am stat degeaba. Vin îndată să-ți aduc pijamaua și halatul…”

Veni să mă întrebe dacă o las să mă spele pe cap. „Trebuie să te tunzi, îmi spuse în timp ce mă săpunea, păduchi ai?” „Probabil!” „Am aruncat tot, și palton, și bocanci…” „Rău ai făcut, voiam să le păstrez ca amintire.” „Ba trebuie să uiți tot… O să-ți povestesc de ce ai luat numai trei ani…” „Trebuia să iau mai mult?” „Cel puțin șapte, căci așa am aflat, pentru nimic se dă trei ani, să aibă ei timp să-ți răscolească viața, și dacă găsesc ceva, îți mai dau…” „De caietele mele ai aflat ceva?…” „Sînt ascunse bine. Nu mi-a fost ușor să pun mîna pe ele, știam ce conțin și ai avut noroc că fratele unei colege de-a mea, care ține foarte mult la mine, e profesor de marxism la Universitatea de partid, și ea mi-a spus: «Matilda, nu e bine, frate-meu mi-a spus că i s-au dat la referat niște caiete ale bărbatului tău. Poate să ia ani grei de pușcărie, dacă el face un referat și spune ce e în ele». «Păi să nu facă», i-am spus eu acestei colege. «Da, zice, dar îi e frică și lui. Dacă Securitatea dă caietele la un contrareferat?» Așa s-a și întîmplat, dar am avut toți noroc, i le-au dat lui Vaintrub… Mi-a telefonat într-o zi că vrea să mă vadă. «Doamnă, zice, nu e bine cu Petrini. Cum a putut să facă imprudența să scrie astfel de lucruri și să le mai țină și în casă? Acuma eu ce să fac? Nu pot să mint, fiindcă…» și mi-a repetat exact ceea ce gîndise și fratele colegei mele: că Securitatea nu se va mulțumi cu un referat și va cere altul, și dacă al doilea va face un referat așa și pe dincolo… În ce situație o să se trezească el, Vaintrub, că a acoperit pe cineva care se făcea vinovat de idealism și fondator al unei noi religii? «Domnule Vaintrub, i-am spus, mai există un referat, nu vă spun al cui, dar există.» «Și ce spune în el?» «În concluzie se spune că sînt prelegeri de istoria filozofiei, rezumate de cărți filozofice materialiste.» «A riscat așa ceva?» «Da, a riscat!» «Bine, atunci voi risca și eu. În orice caz, vom fi doi, poate că nu va mai fi un al treilea»… Poate că ar mai fi fost, cine știe, mai tîrziu, poate că ar fi fost trimise chiar la București, dar am intervenit și eu și mi le-au trimis acasă, mai spuse Matilda în timp ce mă spăla pe spinare. În orice caz, ori trebuie să le pitești bine, ori să le arzi…”

[1] Trebuie să rupi (legătura) fără scrupule (fr.) (n. r.)

VARIANTA COMPLETĂ A ROMANULUI
VA FI DISTRIBUITĂ PE BAZĂ DE DONAȚIE

(dați un click pe butonul PayPal din pagina III)

Veți primi cele trei volume
în format electronic (pdf/epub/azw3/mobi)
la adresa dvs. de email.
Acestea vor avea inserate în metadata
un cod unic de identificare.

PARTEA A ȘASEA

Capitolul I

Abia după patruzeci de zile de tratament începui să observ o ameliorare a bolii de care sufeream. Dispărură și falsele fenomene de diplopie, efect mai degrabă al unei mari oboseli, după cum reconfirmă oculistul, oboseală adîncă, acumulată în cei trei ani de muncă forțată. Oricum, nu aveam cancer și bucuria că scăpasem, a doua oară în viața mea, de moarte (în care crezusem cu întreaga mea ființă) mă făcu să uit de Matilda.

În spital mă vizitară într-o zi Ion Micu și Clara și îmi aduseră flori. Evitînd să se uite la mine, dar nu pentru că ar fi crezut că sînt bolnav, fără să excludă însă și această ipoteză (în acest sens și el și Clara s-ar fi putut pomeni fără veste în situația mea; ei și? Puteai face ceva? „Cu-o moarte toți sîntem datori”, reflectase odată Ion Micu cînd doi scriitori din București muriseră, unul după altul, ba chiar rîsese: „La cimitir, parodiase el ritualul unei ședințe, Cezar Petrescu, pe care tocmai îl îngropau, se pregătește Al. Chirițescu”, care tocmai agoniza), Ion Micu încercă să mă distreze povestindu-mi senzaționala ședință care avusese loc la București între timp și pe neașteptate între scriitori și I. C.

Era curios, în acei ani nașterea și moartea erau evenimente care loveau mai puțin conștiința cuiva decît o mare ședință; spiritul intra mai ușor în criză în astfel de înfruntări decît în fața pămîntului căscat în care unul dintre noi trebuia să dispară. Iar o despărțire era un lucru lipsit de interes, o chestie personală fără semnificații adînci… Erau evenimente eterne puțin importante. Nou și pasionant era ceea ce se petrecea într-o ședință. Nu voia să mă impresioneze și nici nu mă impresiona (avea în glas un soi de modestie simplă și nesimulată de om înțelept care nu jubila de o mare victorie, deși se speria în adîncuri de o înfrîngere) cînd îmi spuse că la ședință luaseră parte președintele Consiliului de Miniștri și președintele Marii Adunări Naționale, bătrînul zimbru al prozei românești… Că Gheorghiu-Dej trimisese ca observatoare două soții de lideri, prieteni de-ai lui de totdeauna, cutăriță și cutăriță, să observe și să raporteze… Că văzîndu-le, el, Ion Micu, înțelesese că miza era mare, că soarta lui I. C. era pecetluită, prezența acestor două observatoare arătînd că șeful cel mare nu mai avea încredere în sinceritatea lui I. C., în raportul pe care acesta avea să-l dea apoi despre felul cum decursese ședința cu scriitorii.

„Nu toți cei care luau parte la ea sesizaseră prezența discretă a acestor două tovarășe și semnificația care se degaja de aici, continuă Ion Micu. Bineînțeles, chestia asta îl lăsa rece pe primul ministru, sarcina lui în cultură era minimă, el avea un loc aparte în conducere, funcție mare, dar putere puțină, ca totdeauna, începînd de la 6 martie ’45, pînă astăzi. Cît despre bătrînul zimbru, se poate spune că ochiul lui vulturesc, «al unei rase necunoscute», nici nu le zărise și chiar dacă privirea sa se oprise o clipă asupra lor, nici măcar o clipă nu se întrebase cine sînt, cu toate că în timpul unor festivități și recepții cu protocol restrîns desigur că avusese prilejul chiar să schimbe cîteva cuvinte cu ele. Gîndul lui zbura prin păduri și lacuri, prin desișuri unde se ascundea vînatul, peste vîlcele prin care oștirile Moldovei dăduseră, prin veacuri, atîtea bătălii, unele sfîrșite prin mari victorii, altele îndoielnice sau sîngeroase înfruntîndu-l pe însuși marele Mahomed Cuceritorul. Nu cuceriseră însă nimic și asta îi dădea, prin secole, bătrînului zimbru, care le descrisese prin fabuloasa sa imaginație, o mîndrie secretă, o lespede de tăcere pe chip și o viziune de nimicnicie asupra prezentului. Credeam că n-o să ne ajute, nu speram să vorbească, nici nu vedeam cum ar putea el să se amestece în ițele încurcate ale acestor contemporani ai scrisului de care el fugise încă din anii de ucenicie. Totuși a spus ceva, o să vezi la urmă, ceva, ca să zic așa, turcesc, care nu era la ordinea zilei, dar constituia după părerea pe care și-o făcuse el despre noi (și poate în secret, și în parte și despre sine) cheia soluționării tuturor conflictelor omului de cultură cu emisarii tuturor stăpînirilor. Desigur, lui I. C. și principalului său adjunct, membru supleant în Biroul Politic, prezența celor două observatoare le spunea multe… De aceea conduseră ședința cu o nervozitate și iritare care inhibară pe mulți fără să-i împiedice totuși să spună cu o îndrăzneală să zicem foarte controlată, că scriitorii nu mai puteau scrie din pricina secretarului general al Uniunii. Cum, sări I. C. scos din sărite, să nu mai poți scrie din pricina… Iar adjunctul său să bruieze aceste voci timide cu ironii bine plasate… Da? Chiar așa, scriitorul nu mai scrie în liniștea biroului său fără să fie ajutat de secretarul general al Uniunii? Ar trebui atunci să-l pună să semneze și pe el pe copertă, numai că ar fi necesari atunci vreo cîteva sute de secretari generali, cîte unul pentru fiecare scriitor. Și ha, ha, ha, rîse singur, crezînd, cum se întîmplase întotdeauna, că întreaga adunare va rîde cu el în hohote. Dar nu rîse nimeni și prima serie de vorbitori, intimidați astfel, își continuară totuși cuvîntul repetînd toți unul și același lucru: să fie scos din funcția sa secretarul general. I. C. se resemnă, nu mai întrerupse pe nimeni, începu să scrie în carnetul lui, avînd aerul că el așteaptă cu răbdare să se termine istoria asta nesărată cu secretarul general care ar împiedica, chipurile, pe scriitori să-și vadă de treabă, și să se intre în ordinea de zi, pe care el o anunțase astfel încă de la început: unele probleme de creație în lumina sarcinilor trasate de partid. Experimentat în ședințe, avînd oamenii lui printre noi, el știa că aceștia nu vor întîrzia să reacționeze, făcuse o greșeală că încercase «să bage pumnul în gură» vorbitorilor, cînd în mod firesc scriitorii înșiși își vor băga pumnul în gură unii altora. Dezbinarea lor de totdeauna alimentată de trufia lor firească (fiecare se credea un geniu!) era cunoscută. Totuși din cînd în cînd ridica fruntea, se întrerupea din scris și întreba pe cîte unul cu o curiozitate nesimulată: «Cum te împiedică să scrii?»; îl simțise după felul cum vorbea că o să-l facă să se bîlbîie și că acela va da un răspuns ridicol, că nu știu ce, tovarășul secretar general umblă cu lozinci… Lamentabil! Cu lozinci umblau toți, nici măcar nu-l ironiza, să-i reamintească necesitatea lozincilor pe care partidul le lansa pentru mobilizarea maselor. Ce era însă cu această formulă «ne împiedică să scriem?». Păi nu era bine dacă un scriitor afirma acest lucru, fiindcă mulți din vechile generații se abțineau să publice și cînd unul dintre ei era cîștigat, victoria nu era mică și aveau grijă de el… Unul (important) aderase cu condiția să i se dea lemne și să i se asigure un kilogram de carne pe zi, ceea ce, desigur, i se asigurase. Lua și el parte la ședință. Încît dacă unul din aceștia se supăra, din te miri ce, de pildă, din pricina unui critic care nu-l lăudase suficient (să aderi și să te mai și critice!) sau cine știe din ce altă pricină, și spunea: nu mai scriu! se producea mare panică în rîndul activiștilor mărunți, responsabili de nemulțumirea scriitorului. Și atunci începea o agitație: era chemat criticul și beștelit, pus să-și retracteze opinia, erau pedepsiți cei care îi puseseră scriitorului bețe în roate, pînă ce acesta, îmbunat, declara că va scrie. Și atunci știrea zbura sus transmisă cu entuziasm: scrie, scrie! Cată să vezi deci semnificația acestei poziții luată în ședință față de secretarul general al Uniunii: ne împiedică să scriem! Nu pe unul, pe o mulțime! Foarte grav! Și încă nu se știa ce-o să spună prozatorul «tradus în cincizeci de limbi» și numeroșii lui susținători, printre care mă număram. Tăcea încă. Ce-o să spună vestita poetesă, îndrăgită de I. C., susținută și popularizată intens? Se va ridica și ea împotriva secretarului general? Și nenumărați alții? întrebări care apăreau la orizontul gîndirii lui I. C. și la care, scriind, desigur că reflecta… Se luă o pauză de o jumătate de oră, care se prelungi pînă la o oră, timp în care vorbii cu prozatorul tradus în cincizeci de limbi, care mă neliniști. Îl întrebai dacă a văzut cine asistă la ședință și cu ce scop. Am văzut, cum să nu văd, răspunse el agresiv, am văzut totul, nimic nu mi-a scăpat, mie nu-mi scapă niciodată nimic. Sper că luați cuvîntul, îi spusei, e unica șansă să-l gonim pe… și să veniți în fruntea noastră la Uniune. Nu e nimic de făcut, îmi răspunse el cu brutalitate, da, nimic, nu l-ai văzut? Stă și surîde, el știe rezultatul dinainte, își permite să asculte zbaterea noastră cu un surîs ironic… Vorbea de secretarul general, care într-adevăr arborase un astfel de surîs, dar care nu era deloc ironic, părea mai degrabă afectuos, protector… O să-l facem noi, zic, să-i piară acest surîs… Da, da, o să-l facem, o să-l dăm jos, zise maestrul cu ironie amară, și în locul lui o să vină Ion Amăicălițului, pentru el luptăm noi, să vie el în fruntea noastră și să ne omoare pe toți cu ciomagul, în curtea Uniunii, cum bine te-ai exprimat chiar dumneata despre el. Nu iau cuvîntul! Îl prefer pe acest imbecil care surîde. Ce-aș avea eu împotriva lui? Că e imbecil? E un imbecil liniștit și îi e frică de mine, de ce l-aș schimba cu un imbecil de care să-mi fie mie frică? Lasă, zic, că nu sînteți dumneavoastră atît de fricos! Ba sînt! Ce să fac, zice, nu pot eu să lupt cu floreta în mînă, cu unul care ține o ghioagă. Uită-te în jurul dumitale! Îl vezi? M-am uitat în jur, prin marele hol plin de scriitori, dar nu l-am văzut nicăieri pe Amăicălițului. Nici n-o să-l vezi, zice maestrul sarcastic, e acolo, înăuntru, cu președintele Consiliului de Miniștri, cu I. C. și cu marele zimbru. L-au chemat acolo! Da, stă nas în nas cu marele povestitor! Care n-a fost tradus în cincizeci de limbi! Eu am fost tradus! Nu în cincizeci, în cincizeci și una! Dar la ce îmi folosește? Spune dumneata, care ai mintea ascuțită, n-ar fi ridicol pentru mine ca să mă zbat să-l aduc pe acest pitecantropus erectus în fruntea scriitorilor? Da, da, te rog să-mi spui, te rog să-mi răspunzi sincer! Ar fi prea schematic, i-am răspuns. Totul e schematic, îl aud că zice, ți se pare că răstorni un munte și cînd colo răstorni o pietricică. Păduchi, domnule Micu, duc mîna după ceafă și găsesc păduchi! Strivesc păduchi… Nu sînt chiar păduchi, zisei, omul nostru e un simbol al puterii abuzive, trebuie alungat. Da, da, zice, și după aia vine alt simbol al puterii abuzive. Am vrut să-i răspund că individul abuziv va cădea, și el știe asta, și nu va îndrăzni să ne sfideze aducîndu-l în fruntea noastră pe Amăicălițului, dar mi-am dat seama că nu era necesar, știa și el că trogloditul nu era potrivit într-un astfel de post care cerea alte calități decît agresivitatea și violența. Era doar atins că nu fusese și el invitat acolo!? Făcea sceptice și amare presupuneri ca să i le spulber eu, să-i alung îndoiala secretă. Nu i-o alungai însă, îl cunoșteam și știam că nu va abandona și că chiar dacă ar fi fost împins în fruntea noastră Amăicălițului, va continua apoi împotriva acestuia pînă la victoria finală… Un activist surveni și îi spuse în șoaptă că era invitat la tovarășul I. C.. Iată deci… O abordai atunci pe populara poetesă și alte personalități care pe lîngă că le elogiasem sistematic în ultimii trei ani în revistă, cu mulți mă și împrietenisem în desele mele vizite la București. Poetesa izbucni în rîs cînd îi formulai ipoteza cu Amăicălițului, îmi puse mîna pe braț și mă ironiză: Ioane, tu ai fi foarte inteligent dacă n-ai fi prea inteligent. Fii atentă la ce spui, o avertizai, cînd o să iei cuvîntul. Ești vulnerabilă! Să nu rămîi perplexă! Nu pot, zice. Adică? Nu pot să rămîn perplexă. De ce? Ai uitat ce-ai spus de mine? zice. Am spus multe! Da, zice, dar am reținut esențialul. Care? Se aplecă și îmi șopti la ureche cu un cinism lingvistic care îi aprinsese fața: Ai spus că gîndesc cu… Și asta, zic, te ajută să nu fii luată prin surprindere? Da, zice, mă inspiră… Și într-adevăr, mă ului cînd ședința reîncepu și ceru prima cuvîntul. Trase foarte tare, deși se știa că era în relații prietenești cu secretarul general al Uniunii. Da, preciză ea, dar una e prietenia și alta sînt principiile. Ea nu poate să susțină că un scriitor poate fi împiedicat de cineva să scrie, dar nici să vadă că un secretar general promovează nulități, umple presa cu numele lor și ni-i dă și drept exemplu. Înseamnă că nu cunoaște adevăratele valori și prin urmare nici n-are ce să caute acolo unde s-a cocoțat. El cărți n-a scris, nu se pricepe la ele și nici la ale altora. E o anomalie care trebuie să înceteze, dacă vrem să nu ajungem la o stare de confuzie totală în problemele de literatură. Și se așeză cu chipul, ai fi zis, în flăcări, dacă exaltarea ei n-ar fi fost foarte dură și lucidă. Se auzi o voce: am de pus o întrebare. Și se ridică și i-o puse: Într-o ședință, zise acela, poeta… a fost foarte urît criticată de secretarul general al Uniunii pentru că începuse de la o vreme să scrie poezie intimistă. Eu am fost foarte indignat și m-am ridicat și i-am luat apărarea. Și ce dacă scrie poezie intimistă? Poezia e și intimistă, numai bună să fie. Atunci m-a întrerupt chiar poeta și, la fel de indignată și aprinsă la față ca acum, m-a întrebat că pe ce drum vreau s-o împing… Adică, în subînțeles, că o împing pe drumul dușmanului de clasă. Am rămas stupefiat ca și acum cînd o aud zicînd aici că secretarul Uniunii e plin de toate păcatele. O întreb, cînd a fost sinceră, atunci sau acum? Și atunci și acum, a sărit poetesa bine inspirată de acea parte a ființei ei de care îmi pomenise, căci a făcut o puternică impresie, s-a produs rumoare aprobativă, dar și reprobativă, la adresa celui care vrusese să arunce un dubiu asupra sincerității ei. Depinde cu cine e sala. În alt context răspunsul ei ar fi stîrnit rînjete disprețuitoare pentru o astfel de labilitate în principii, care îți putea permite să treci fără să clipești din ochi de pe o poziție pe alta. În clipa aceea sugestia ei era că poți fi un timp naiv, sincer și credul, dar că la un moment dat îți cad cojile de pe ochi și vezi adevărul. Perfect! Și atunci a luat cuvîntul prozatorul. Începu prin a spune că el, ale cărui cărți au fost traduse în cincizeci de limbi (aici l-a întrerupt I. C. spunînd că zilele astea i s-a raportat că a mai fost tradus într-o limbă și anume în pakistaneză). Da, da, și eu am auzit, da, mi s-a trimis cartea împreună cu o sută de dolari, a continuat celebrul prozator, i-am primit în plic și m-am dus la Banca de Stat și i-am predat… Da, am predat dolarii. Am primit pe ei șase sute de lei, da, șase sute, cît să-mi cumpăr o sută de pachete de țigări, da, știu, leul e foarte puternic, de zeci de ori mai puternic decît dolarul, i-am cheltuit leii în aceeași zi la Capșa cu prietenul meu Ion Micu, și am predat dolarii, pe toți i-am predat (și îmi puse mîna pe umăr și mi-l strînse ca într-un clește: era un semn să nu mă neliniștesc de comedia pe care o juca?). Puteați să-i păstrați, ha, ha, îi zise adjunctul lui I. C. și să faceți un voiaj în Pakistan. Am fost în Pakistan, răspunse maestrul, și în Portugalia lui Salazar, am fost și în Spania lui Franco, și la Paris am fost, am văzut raiul capitalist, vă foarte mulțumesc, îmi ajunge… Ați scris și niște articole care au fost foarte apreciate, zise malițiosul adjunct, ne întrebăm de ce le-ați întrerupt… Nu numai articolele le-am întrerupt, răspunse scriitorul cu o bruscă schimbare de ton din care înțelesei că se va lăsa acum dus de marea sa fantezie a recriminării piezișe, pe care doar puțini i-o cunoșteau, că nu va mai vorbi cu limbajul rațiunii și al logicii, știind bine că în anumite împrejurări nimic nu era mai elocvent și neliniștitor decît s-o iei razna, să devii incontrolabil și imprevizibil, simulînd în același timp exasperarea, de altfel existentă în forul său interior, căci la vîrsta lui și atît de celebru, după ce aderase prin ’46 la P. C. R. părăsind Partidul Național Țărănesc și înjurîndu-l îndelung în presă, se pomenise îndepărtat și izolat, gata să fie exclus din partid, da, nu numai articolele le-am întrerupt, ci și pagina din noul meu roman a rămas albă, roman dedicat luptei ilegale a comuniștilor… Da, albă, pentru că noi scriitorii nu putem scrie fără o anumită sensibilitate și cînd sîntem loviți tocmai în sensibilitatea noastră, punem stiloul jos și cădem pe gînduri. Da, întocmai ca Ion Lăscan, pe care dumneavoastră ni-l vîrîți sub nas ca erou exemplar din nuvela Ion Lăscan s-a pus pe gînduri a talentatului Petre Dragoș… Și eu m-am pus pe gînduri… De ce?… De ce?… De ce numai Ion Lăscan are dreptul să se pună pe gînduri și noi, scriitorii, n-avem acest drept? Adică ce drepturi avem noi? Să rămînem la Lisabona?… Nu rămînem… Deși Lisabona e în țară latină și se poate lupta și acolo împotriva regimului fascist al lui Salazar, poți fi mai util acolo partidului decît aici, unde sînt confruntat cu tovarășul… (și aici rări și mări cuvintele ca printr-o fantastică lupă) A-măi-că-lițului… Amăicălițului, repetă cu amara sa ironie, care nu mi-a făcut nimic, îl respect pe tovarășul Amăicălițului, nu i-am citit poeziile, o să i le citesc, da, îmi fac autocritica, e o lipsă a mea, cînd o să am timp îl citesc, acum n-am timp, n-am timpul socialmente necesar, să mă scuze tovarășul Amăicălițului, e mai tînăr, eu am cincizeci și patru de ani, el e mai tînăr, să vie la mine să stăm de vorbă, n-o să regrete, are multe de învățat… Da, mai are multe… multe de învățat… Delira? Nu chiar. Și pe acest delir controlat se ridică Amăicălițului și îl întrerupse intempestiv. Tovarăși, eu n-am nimic de învățat de la tovarășul… și n-am ce să caut la el, deși mă invită! Și n-am nevoie de aprecierile lui, bune sau rele asupra poeziilor mele. Și se așeză. Asta făcu foarte proastă impresie. I. C. își intensifică truda sa pe carnetul pe care scria, marele zimbru își ridică și mai sus privirea, președintele Consiliului de Miniștri spuse și el o vorbă: dialogul între generații e inevitabil și necesar, trebuie să stați de vorbă, să discutați… Eu l-am invitat pe tovarășul Amăicălițului, reluă celebrul scriitor, l-am invitat și nu l-am întrerupt. Cînd o să ia aici cuvîntul n-o să-i întrerup vorbirea, ci dimpotrivă, o să-l ascult cu mare interes, cum am mai ascultat și pe alții… Nu mi-e rușine să ascult la vîrsta mea un tînăr atît de talentat, dar care mai are ce învăța, da, mult mai are, cînd o să treacă prin ce-am trecut eu, cînd fasciștii mă pîndeau cu pistoalele în buzunare să mă împuște (și din fericire n-o să mai treacă, fiindcă i-am învins pe fasciști), dar o să treacă prin altele, fiindcă lupta partidului nu s-a încheiat, avem de luptat împotriva dușmanului de clasă care uneltește să întunece victoriile noastre, a ideologiei burgheze imperialiste și a rămășițelor mic-burgheze, atunci o să-și aducă aminte de vorbele mele și o să-mi dea dreptate… Acuma, am gîndit eu atunci, trebuie să pună punct atacului împotriva Amăicălițului, dacă vrea să nu se întoarcă totul împotriva lui. Sugerase destul, că individul e nestăpînit și deci nepotrivit pentru a fi împins într-o funcție unde se cereau calm și disponibilitate, pentru a colabora cu toată lumea și cu toate generațiile, că era infatuat și inabil (îi întinsese o cursă și el căzuse în ea, declarînd că n-are de învățat de la nimeni – nu spusese chiar nimeni, dar nu precizase că de la alții da), deși talentat, da, talentat, dar nu foarte talentat, nu-i citise poeziile, era o lipsă a lui, dar o să i le citească (voire, n-o să i le citească! sugestie: nu poți să bagi pe gîtul cuiva un poet mediocru, chit că îl popularizezi pînă la exces, dublă sugestie, nu poți pune în fruntea scriitorilor un poet pe care generațiile mai în vîrstă nu-l prețuiesc, fără riscul de a-ți îndepărta aceste generații). «N-o să-mi aduc aminte de vorbele dumneavoastră, zise însă Amăicălițului, de astă dată mai calm, dar minîndu-și totuși poziția deja șubrezită, mă scuzați, se adresă el prezidiului, că intervin, dar văd că tovarășul… își continuă atacul împotriva mea, deși declară cu ipocrizie că nu i-am făcut nimic. I-am făcut, dar nu vrea să spună, eu i-am citit cărțile și am declarat într-un interviu că imaginea pe care o oferă ele în străinătate despre țara noastră nu e prea măgulitoare. E o părere personală pe care am exprimat-o cu sinceritate, fără vreun gînd ascuns sau cu invidie pe succesul său, care totuși irită pe mulți prin tapajul pe care îl face. Nu vreau să spun mai multe despre chestia asta, nu e locul, declar doar că, în fond, dincolo de anumite dedesubturi și de părerea mea personală, nu e rău că un scriitor român e tradus în limbi străine! Foarte bine! Și cu asta nu mai am nimic de adăugat, indiferent ce-ar mai spune dînsul aici…» Da, vorbise mai bine, dar tot rău era, ba chiar mai rău, fiindcă opera celebrului prozator era unanim apreciată și părerea personală despre ea a poetului, chiar sinceră, cum declara el, nu era totuși mai puțin obtuză, în ultimă instanță chiar nesinceră, fiindcă se știa că acest argument al imaginii nefavorabile a țării noastre în opera prozatorului fusese lansat de secretarul general al Uniunii, preluat și de acesta de la I. C.. Era unul din motivele dizgrației în care căzuse prozatorul, desigur nu cel real, care era de ordin politic, ci invocat, cel politic nefiind încă elucidat: trecutul lui în presă, adeziunea sa la Partidul Național Țărănesc și alte compromisuri… Da, da, reluă el, am auzit, am auzit și nu m-am supărat, de ce să mă supăr, critica e liberă, mai ales dacă e și sinceră, un scriitor care se supără cînd e criticat dovedește că n-are încredere în scrisul său, că are dreptate criticul, că opera lui nu are valoare, dar una e critica și alta e calomnia, una e critica sinceră, înaripată de dorința de a-l ajuta pe scriitor, și alta e denigrarea, chiar sub masca sincerității, sub masca principialității, a demagogiei… Eu mi-am scris cărțile fără dedesubturi, iubind acest popor și mai ales iubindu-mi părinții mei țărani, bunicii mei tot țărani, străbunicii mei pălmași care au suferit jugul exploatării boierești, care au suferit împilarea jandarmului și a vătafului și i-am descris în cărțile mele cu dragoste, nu i-am ponegrit, nu puteam să-mi ponegresc neamul, cum am auzit că se scrie acum în Occident, unde e la modă să-ți urăști tatăl castrator și mama freudistă și să trăiești în incest cu sora ta bună și să descrii ocnele cu multă, da, foarte multă poezie, cu mult talent și să arăți că un criminal, un ucigaș e un sfînt, că inima lui e o floare, da, o floare neagră, dar tot floare, sînt și flori negre, laleaua neagră, dar nu lalele, negre sau galbene sau turcheze descriu acești scriitori, ci pederaști, pederaști activi și pasivi, colaboraționiști cu ocupantul fascist, trădători de patrie, care au o singură dorință, să ajungă în ocnă, în raiul lor, și ca să ajungă în el, ucid fetițe, dar și oameni bătrîni, și acești scriitori descriu aceste crime cu exaltare și critica îi laudă, scrie despre ei tomuri întregi, prefețe, face să curgă rîuri de cerneală. Nu sînt un astfel de scriitor, deși unii sugerează că aș fi, nu chiar criminal, deși a-ți ponegri neamul e și asta o crimă, o trădare de patrie dintre cele mai ignobile, căci patria e mama noastră a tuturor, pe pămîntul ei am deschis ochii, pe miriștile ei am auzit ciocîrlia, în ogrăzile ei am văzut răsăritul soarelui și am auzit minunatul fluierat al graurului… Nu sînt un scriitor idilic, viața noastră a fost aspră, da, aspră și în asprime nu toate virtuțile înfloresc, mai înfloresc, născute din sărăcie și mizerie, violența, cruzimea, forme ale disperării și ale revoltei… Le-am descris și pe ele, dar n-am denigrat, nu mi-am înjosit eroii… Gata, am gîndit iar în clipa aceea, ajunge, s-a înțeles ceea ce vrei să spui, nu întinde coarda… Dar el o întinse sau cel puțin așa mi se părea mie, fiindcă îl cunoșteam de cinci ani, o întinse după o teorie a lui că trebuie s-o întinzi chiar pînă plesnește și în clipa cînd plesnește să-i dai drumul din mînă și să-i zboare celui pe care îl vizezi pe lîngă urechi, să-i vîjîie pe lîngă tîmple, și imediat să-ți alegi altă coardă, să ai mai multe și s-o iei de la cap… În cazul de față cel vizat era I. C. care nu putea fi numit, dar care, la rigoare, putea fi… Președintele Consiliului de Miniștri, care îl simpatiza și nu înțelegea nimic din înverșunarea crescîndă a celebrului prozator, îl întrerupse mirat și vesel: maestre, îi zise, nu vreau să vă întrerup, dar ca să vă pot urmări, v-aș ruga să spuneți direct la cine vă referiți… sîntem între noi, putem vorbi deschis, văd că sînteți foarte îndurerat, spuneți pe față… Da, da, da, zise prozatorul prinzînd din zbor o altă coardă, da, sînt îndurerat și cum să nu fiu dacă mi se spune, nu pe față, nu deschis, nu sincer, că mi-am ponegrit țara în cărțile mele, mi-am ponegrit neamul peste hotare… Ei, da, îl opri iar primul-ministru, dar cine… Se lăsă o tăcere și se produse o relaxare și în prezidiu, toți cu expresii vesele, fals nedumerite și cu ridicări din umeri: ei, cine să fi spus, unde, cînd… Da, da, am să spun, șopti prozatorul parcă cu o tristețe metafizică, n-aș fi vrut să spun, dar trebuie să spun… O să-l numească oare pe I. C.? mă întrebam. Ai fi putut crede că vorbitorul, ajuns aici, are de gînd să-și taie punțile, să joace totul pe-o carte, nu mai putea da înapoi, podurile, în urmă, i se vor prăbuși… Ce i se mai putea face mai mult decît să fie declarat trădător de țară? Să-l spînzure? Să-l belească de piele? N-aveau decît, își trăise viața, se întîmplă, da, se scrie și în istorie că o viață glorioasă are adesea un sfîrșit tragic… Și-l asuma, de ce să nu și-l asume?… Da, da, o să-l spun, repetă, de ce să nu-l spun, e aici de față și surîde, eu nu surîd, nu pot să mai surîd… prietenul meu, fiindcă sîntem prieteni, tovarășul Dumitru Dumitrescu-Dolj, secretar general al Uniunii… scriitorilor (la acest din urmă cuvînt șovăi premeditat apoi îl rosti, dar sarcastic, cu intensă ironie, vrînd parcă să spună că iată ce-au ajuns scriitorii, să li se pună în cap un astfel de ridicol personaj, care mai și surîdea; personajul, auzind, surîse și mai accentuat ca și cînd i s-ar fi adus un elogiu…). Cineva dinafară ar fi putut crede că era prea puțin pentru o punere în scenă atît de dramatică, pentru noi însă era foarte mult! comentă Ion Micu fără patetism, cu o modestă convingere. Era o breșă care doar în aparență se plasase la nivelul Uniunii, și avînd un mobil meschin. Îmi revenea mie sarcina s-o plasez în sfera clară și distinctă a principiilor, dar fără această breșă mi-ar fi fost imposibil, fiindcă cine eram eu? Un critic literar abia cunoscut, un redactor-șef al unei reviste din provincie, în timp ce el era o puternică personalitate, care avea în urma lui o operă. Iar breșa nu se putea face decît exact în stilul în care o făcuse el. Unii declarară mai tîrziu că felul cum vorbise cunoscutul prozator le pricinuise scîrbă. Erau privilegiați ai ierarhiei care se formase de la I. C. în jos, scriitori minori și demagogi, care aveau deja mașini la scară, dar și scriitori de valoare care își încheiaseră opera și nu-i mai interesa decît o existență comodă, după ce în vechiul regim duseseră o viață grea de lipsuri materiale și plină de compromisuri zadarnice. Cînd luă cuvîntul cel care ceruse să-i fie asigurate lemnele și un kilogram de carne pe zi, el îl apără pe secretarul general al Uniunii, lucru care mă scîrbi pe mine de astă dată, deși îl prețuiam, era și el un mare scriitor, avea într-adevăr nevoie de lemne și de carne, avea și doi copii, dar…”

Capitolul II

Ion Micu tăcu, nu-și duse ideea pînă la capăt. Suferea vizibil de ceva, o expresie de minus i se așternuse pe chip. Vru să-și aprindă o nouă țigară, dar renunță cu un fel de silă… înțelesei: țigările nu mai aveau gust… „Ascultă, Victore, zise, în spitalul ăsta nu se poate bea o cafea?” Eram pe terasă. Mă ridicai, ieșii pe coridor și mă dusei în oficiu, unde întrebai o infirmieră dacă nu putea să-mi aducă o cafea. „Are medicul de gardă, zise, dacă vă dă el, vă facem…” Și o luarăm amîndoi spre camera de gardă. Medicul se uită la mine surprins, dar fata i-o luă înainte, îl luă la vale, hai dom’ doctor, nu fiți zgîrcit, doar atît îi spuse și nu-i mai așteptă răspunsul, îi luă pur și simplu cutia dintr-un sertar și ieșirăm. Cînd o aduse, Ion Micu se uită la fată clipind des. „Ați pus zahăr în ea”, zise. „No, zise și fata cu o bruscă ironie, e amară.” „Mulțumesc, sărut mîna, de unde ați ghicit?” „Ei da, mare ghicitoare”, răspunse ea cu un dispreț vesel și ne întoarse spatele și îi văzurăm corpul suplu sub veșmîntul alb care, parcă mișcîndu-se cu nepăsare, ne spunea că știa ea multe și îi cunoștea bine pe băutorii ăștia de cafea amară… „Foarte bună, zise Micu după ce gustă din ea, și nici măcar n-am ciupit-o de cur, m-a luat la mișto…” Clara avu o umbră de surîs: „Internează-te și tu ca Victor vreo două săptămîni și o să ai ocazia asta în fiecare zi. Serios, ai ajuns dependent de cafea și de bere, nu ți-ar strica o dezintoxicare…” „Un om trebuie să moară de ceva”, repetă el acest răspuns invariabil, care, se pare, pe el îl împăca cu soarta: n-avea intenția să se lipsească de aceste două droguri fără de care nici al treilea, țigara, nu mai avea gust și nici mintea nu-i mai mergea.

„Nu se poate să acordați atîta importanță unui secretar al Uniunii, tocmai dumneavoastră care sînteți un atît de cunoscut scriitor, zise președintele Consiliului de Miniștri naiv. Sau făcînd pe naivul, continuă Ion Micu. Noi nu-i acordăm importanță, răspunse prozatorul, el ne acordă nouă. Ne acordă și ne critică în presă, în toată presa, în articole de fond din marile ziare, nu numai literare, ziarele care apar în milioane de exemplare, și cititorii noștri află că n-avem nivel ideologic, că nu cunoaștem clasa muncitoare, că n-am auzit de ideile marxist-leniniste despre artă și literatură, în timp ce el le cunoaște, foarte bine le cunoaște, fiindcă s-a născut cu ele din fașă, în timp ce noi sugeam doar lapte de la mamele noastre, el odată cu laptele sugea și idei, pe care însă le-a ținut bine ascunse pînă la 23 August și numai după 23 August 1944 le-a dat la iveală, în timp ce noi am avut naivitatea s-o facem și înainte de 23 August și să fim amenințați de legionari cu pistolul, să năvălească legionarii în redacțiile de stînga unde lucram și să fim ciomăgiți, să ni se devasteze birourile, și să ne promită că vor reveni dacă nu renunțăm la atacurile noastre împotriva legiunii și a Căpitanului. Ce făcea pe atunci tovarășul Dumitru Dumitrescu-Dolj? Tovarășul Dumitru Dumitrescu-Dolj, care mi-e prieten, da, foarte bun prieten… Iritat la extrem, I. C. îl întrerupse cu brutalitate spunîndu-i că partidul cunoștea activitatea politică de dinainte de 23 August a tovarășului Dumitru Dumitrescu-Dolj, asta e o ședință în care scriitorii sînt invitați să discute probleme de creație și nu verificări politice. Sînt strîns legate, răspunse prozatorul. Partidul ne-a învățat că politica și arta se îmbină într-un tot armonios. Și cînd sîntem criticați că n-avem nivel politic, trebuie să răspundem și să discutăm chestiuni politice. I. C. tăcu, se făcu că n-a auzit, continuă să scrie în carnetul lui cu înverșunare. Scria repede, umplea filă după filă. Dar și prozatorul renunță la atacul său politic împotriva secretarului Uniunii. Se grăbi să încheie. Nu voia să abuzeze, nu atît a avut de spus, are multe de spus, dar poate că și alți scriitori doresc să-și exprime punctul lor de vedere, dacă va mai fi timp și dacă va fi necesar, o să ceară din nou cuvîntul… Atunci m-am ridicat eu. I. C. îmi aruncă o scurtă privire… Ei, parcă mă întrebă, tu ce-ai de spus? Te-am numit redactor-șef, poftim, ai cuvîntul. Da, îi răspunsei printr-o lungă tăcere, m-ai numit, după ce însă m-ai silit să gîndesc că sînt ceea ce nici un om nu dorește să fie, adică un ins manevrabil pe fondul general de lașitate umană care zace în noi, cînd în joc e un ideal pe care, chipurile, îl servim împreună. Lenin spune (și în cuvîntul meu făcui un abuz ostentativ citîndu-l de nenumărate ori, ca să-i sugerez lui I. C. și nu numai lui că nu mai putem gîndi ca și cînd Stalin ar mai trăi încă și ne-ar îndruma mai departe cu mîna lui părintească), Lenin ne învață că în chestiuni de literatură și artă nu se decide nici prin vot și cu atît mai puțin prin hotărîrea personală a cuiva, care ar deține o funcție, să zicem chiar pe merit. Se pune atunci o întrebare foarte delicată: cine decide? Da? sări numaidecît I. C. foarte brutal. Îți pui întrebări delicate într-o chestiune atît de clară cum e conducerea de către partid a literaturii și artei? Auziți ce dileme are tovarășul Ion Micu, redactor-șef al unei importante reviste din țară. Înțelesei, deși de fapt știam: eu nu eram marele prozator, să mi se permită dizertații libere pe ceea ce îmi putea trece mie prin cap, să-l învăț eu pe el sau pe alții ce zice Lenin. Era un avertisment dat și altora. Nu mă mir, continuă I. C. sarcastic, de ce revista Luceafărul literar a ajuns la un tiraj atît de scăzut (care e tirajul, se adresă el adjunctului, exact, zise acela prompt, o mie patru sute, I. C. își apucă nervos carnetul), tirajul ăsta ne pune problema reorganizării revistei și în loc să se gîndească la asta, tovarășul Ion Micu vine aici la o ședință la Comitetul Central cu întrebarea cine decide în chestiuni de literatură și artă… Și după această amenințare, mă protejă tot el clătinînd din cap cu infinită răbdare și simpatie: Nu zic să nu reflectăm la scrierile lui Lenin, dar tot Lenin spune că pînă nu smulgem din noi drăcușorul mic-burghez, avem puține șanse să înțelegem în mod just marile probleme ale revoluției și rolul care îi revine literaturii și artei în victoria ei. Și îmi făcu, patern și insistent, cu degetul. O clipă mă intimidă. Tirajul revistei noastre era într-adevăr scăzut, trăgeam trei mii și jumătate din el ne era returnat, chioșcurile ni-l refuzau fără să deschidă pachetele, nu știam de ce. Revista nu era bună, dar nu din vina noastră, cele mai interesante materiale ne erau respinse de direcția locală a presei, cu care aveam zadarnice discuții, articolele polemice cu scriitorii și criticii din București fiind amînate pînă ce obiectul polemicii devenea inactual. Totuși revista era mai bună decît altele din capitală și I. C. știa acest lucru. Evitai însă să mă las atras în explicații inutile asupra condițiilor în care era silită să apară revista noastră lunară, în care aș fi eșuat fără să pot să spun ceea ce aveam de spus. Mă făcui de asemenea că n-am auzit stupida lui obsesie referitoare la drăcușorul mic-burghez și continuai: în conducerea de către partid a literaturii și artei, teză de a cărei justețe nu se îndoiește nimeni, se pune totuși chestiunea delicată a judecății de valoare, care revine criticii literare. Or, această critică se exercită de către critici. În acest sens, tradiția rămîne: nu poate să vină un nechemat și să decidă el care poezie e bună, care e roman prost, care e piesă de teatru revoluționară și care nu e. Pentru a fi revoluționar, orice text trebuie să fie întîi realizat artistic, ca să se deosebească de un articol de gazetă pe care poate să-l scrie orice jurnalist. Nu pledez pentru autonomia esteticului, dar nici pentru autonomia urîtului, a inesteticului agresiv, a platitudinii violente care se răsfață abuziv. Lenin declara că nu-i place Maiakovski, că lui îi place Pușkin. Dar asta nu l-a determinat să ia măsuri împotriva lui Maiakovski. A lua măsuri împotriva unui scriitor era împotriva concepțiilor lui despre condiția artistului. Își spunea părerea și dorea să rămînă o simplă părere. La noi scriitorul actual netalentat este încurajat să desființeze critica, să se plîngă de ea, să ceară audiențe, să fie ascultat cu bunăvoință și să obțină să se ia măsuri represive împotriva criticului care îl respinge. De aici decurg anumite consecințe. Normele leniniste sînt ignorate, deși critica și autocritica, spune el, ne sînt necesare ca apa. Și aici ajungem iar la chestiunea delicată a viziunii globale pe care o avem despre spiritul critic. Cine are dreptul să promoveze false valori uitînd că declanșează astfel și creează un mecanism arbitrar care se plachează pe idealuri pentru care am luptat și care ne călăuzesc existența? Un poet care a declarat aici că n-are de învățat nimic de la nimeni nu-și dă seama că a exprimat o stare de spirit simptomatică. El nu e interesant în sine, ci prin ecoul pe care l-a stîrnit și sprijinul pe care l-a primit din partea conducerii Uniunii Scriitorilor. A vrut și a obținut să fie lăudat de criticii care îl contestau. Bun, și ce e cu asta? Îi ajunge lui această victorie? Înseamnă că nu e un poet, ci cu totul altceva, nu ne interesează ce, într-o societate nouă apar psihologii bizare și atît de neverosimile încît generațiile viitoare vor ridica din umeri dacă se va găsi cineva să le descrie. Coșbuc, am continuat destins și decis să-mi dau și eu foc cîtorva punți, urmînd tactica cunoscutului prozator, Coșbuc are o poezie în care criticul e băgat la pușcărie fiindcă nu-i plăceau poeziile împăratului. Totuși împăratul, scriind noi poezii, îl cheamă pe critic din celulă și i le citește, sperînd într-o apreciere favorabilă. Criticul ascultă, apoi răspunde, adresîndu-se celor care îl înconjurau:

E cheia temniței la voi.
Hai, duceți-mă înapoi…

Coșbuc a prezentat o imagine idilică a criticului, eu n-am avut curajul să spun publicului care venise să mă audă la o conferință, pe care am fost somat s-o țin, că versurile poetului erau proaste. E drept că nici publicul n-a plecat convins că vorbisem despre un poet bun, și la ieșire unii m-au întîmpinat cu căldură și ironie condescendentă: nu fiți deprimat, mi s-a spus, noi îl citim pe Eminescu și n-o să uităm ce înseamnă poezia. Totuși am venit cu speranța să auzim noi stihuri… nu le-am auzit, dar or să vină… Și am înțeles că la o a doua sau a treia mea conferință o să găsesc sala goală. Numele meu, din clipa aceea, și destinul meu se contopiseră cu ale poetului despre care vorbisem. Vom parcurge de-aici înainte împreună același drum. Iar noul Eminescu nu va mai găsi în mine criticul care să-i anunțe apariția, deși eram destinat să-i aud primul glasul! Nu, eu aveam să rămîn criticul care elogiase un fals poet și care nu mai putea să tresară, chiar dacă ar fi tresărit, la auzul versului divin al poetului așteptat… Numai dacă aveam să mă întrec pe mine însumi… Și voi încerca, am încheiat, să fac acest lucru, cu energia unui revoluționar de profesie, așa cum ne învață partidul… Lamentabil, am gîndit așezîndu-mă pe scaun alături de cunoscutul prozator, care îmi strîngea brațul încurajîndu-mă: A fost foarte bine, foarte bine, stai liniștit, parcă îmi spunea. Ce bine? Că mi-am legat soarta de aceea a lui Amăicălițului? Și încă așa cum m-a învățat partidul? Ca și cînd partidul ar fi spus că trebuie să… Știința de a rămîne tu însuți în împrejurări care ne depășesc se învață, într-o astfel de ședință te pomenești că spui ceea ce n-ai dorit să spui și, dimpotrivă, te apucă o amnezie și uiți să vorbești despre lucruri care te-au indignat atîta vreme și plănuiai să le dai la iveală. Experiența asta se capătă tot în ședințe și anume la un nivel cît mai înalt. Or, asta era prima de acest fel la care luam parte. Întîi că nu trebuia să-mi dezvălui gîndirea intimă și să afirm că am fost somat să țin acea conferință. Al doilea, nu trebuia să spun eu despre mine că m-am compromis acceptînd. Al treilea, că nimeni n-a înțeles chiar foarte clar despre care poet era vorba. Al patrulea, ce rost avea să spun despre mine însumi că sînt revoluționar de profesie… Fapt e că I. C. arăta destul de mulțumit de cuvîntul meu, avea această expresie pe chip și am simțit că roșesc, îmi ardeau urechile. După mine s-a ridicat un cunoscut poet care de la început a introdus în fluxul subteran al ședinței, cu voce dramatică de bătrîn demagog, o diversiune de o violență extremă. Nu striga, dar aveai impresia netă că urlă. Nu cred că a vrut în mod special să mă atace pe mine, fiindcă n-avea motive, totdeauna scrisesem bine despre el, e drept nu foarte bine, totuși bine în raport cu degringolada în care ajunsese talentul său după 23 August încoace. Sensul diversiunii era următorul. Că, tovarăși, ce discutăm noi aici despre Dumitru Dumitrescu-Dolj, cînd dușmanul de clasă ne pîndește și își strecoară ura sa chiar sub ochii noștri, în revistele noastre pe care scrie deasupra titlului, proletari din toate țările uniți-vă? Iată ce putem citi într-o revistă de provincie… Și scoase revista din buzunar (venise cu ea de-acasă!) îndoită să nu i se vadă numele, deschisă gata la acel text. Ce ne citi? Că un erou dintr-o proză își botezase cîinele, Căpitanul. Și numele acesta se repeta de cîteva ori, iar textul, citit tendențios, sugera rînjetul de satisfacție pe care autorul îl adresa, printre rînduri, cititorilor. Suna ca o sfidare, părea ceva incredibil, cum putuse să apară așa ceva? Iată adevăratele probleme care ni se pun, lipsa de vigilență, spiritul de gură-cască, împăciuitorismul cu elementele dubioase, care atîta așteaptă, să… etc, etc. Rumoare de satisfacție printre partizanii lui Dumitru Dumitrescu-Dolj, reținere obiectivă în prezidiu, voci: în ce revistă a apărut, cine e autorul? Poetul strigă: n-are importanță în ce revistă a apărut, putea să apară în orice revistă în care lipsa de vigilență slăbește. Totuși, se insistă, unde? În Luceafărul literar zise I. C., dar, cum bine a spus aici cunoscutul nostru poet, putea să apară și în altă parte. Mă cruța, nu voia să mă arunce în gura vigilenților, iată deci că ținea totuși la mine, cînd putea, acum, atît de ușor, să mă îndepărteze din presa literară. Totuși această diversiune grosolană nu opri tirul vorbitorilor care urmară, împotriva secretarului general al Uniunii. Spuneau cîteva fraze despre sporirea vigilenței, apoi cu o abilitate de care eu nu fusesem în stare, reveneau asupra unor probleme care privesc atmosfera care s-a creat în conducerea Uniunii. Fără dramatism, fără destăinuiri intime, cu detașare, fără ironii inutile, ca despre un lucru îndeobște cunoscut și care trebuie remediat. Se povestiră cîteva lucruri elocvente: că D. D.-Dolj era mereu cu partidul în gură și atribuia greșelile sale partidului. Care erau acele greșeli? În primul rînd, modul disprețuitor cu care îi trata pe scriitori. Felul cum li se inventau concepții burgheze și nu numai oral și în ședințe, ci și în presa de mare tiraj. Un exemplu: un scriitor este întrebat de D. D.-Dolj la ce lucrează. Vreau să scriu un roman despre mineri, dar merge greu, i s-a răspuns. De ce? Fiindcă s-a documentat în Maramureș și acolo situația minerilor nu e tipică pentru a putea oferi o adevărată imagine a minerilor din țara noastră și că el, romancierul, trebuie să se elibereze de acea realitate și să se ducă în altă regiune. Ce face atunci D. D.-Dolj? Publică un articol în Scînteia, nesemnat, deci un editorial ca din partea ziarului, în care ce spune: că printre scriitori circulă «teoria» burgheză a eliberării de realitate și… dă-i și combate această teorie, dăscălește-i pe scriitori pe trei coloane, pe pagina întîi în organul C. C.. Alt exemplu: într-o ședință de partid se ridică un scriitor care vrea să pună o întrebare (un scriitor cam naiv, după cum se va vedea). Ei, care e întrebarea? Dacă e adevărat, a zis el, că a intervenit o pauză în lupta ideologică. Toată lumea a rîs! I-auzi ce i-a trecut prin cap! Nu, tovarășe, stai liniștit, n-a intervenit nici o pauză, ce te-ai speriat? i s-a spus. Ce face însă D. D.-Dolj? Articol de fond în Scînteia de dăscălire a tuturor scriitorilor, în același stil, că ar circula printre ei ideea că ar fi intervenit o pauză așa și pe dincolo. E clar: desigur, Scînteia se interesează de problemele ideologice și de creație ale oamenilor de cultură și îi cere secretarului general al Uniunii să scrie despre astfel de probleme, dar nivelul politic și cultural al tovarășului D. D.-Dolj e atît de precar, încît el nu știe ce să scrie, adevăratele probleme de creație ale scriitorilor îi sînt de fapt străine și atunci trage și el cu urechea și nu se sfiește să informeze greșit Scînteia, cititorii și chiar partidul, prezentînd false probleme și oferind despre scriitori o imagine ridicolă, care îi discreditează. Cînd un tînăr scriitor vine la el cu o adevărată problemă de creație (și vine, fiindcă D. D.-Dolj îl cheamă), el ascultă, îl lasă să vorbească și pe urmă îi spune acelui tînăr frămîntat: iubești poporul? Da, bineînțeles, răspunde acela. Ei, dacă iubești poporul, o să știi să-ți rezolvi toate problemele de creație. Asta le spune la toți: iubești poporul? Iubești poporul? Și nu e de mirare! D. D.-Dolj e un simplu ziarist, ce caută el în fruntea Uniunii Scriitorilor? Să se ducă la ziariști! Nu l-a apărat, de fapt, decît poetul cu diversiunea lui (dar nici el n-a suflat un cuvînt direct favorabil), iar Amăicălițului n-a infirmat acuzațiile, ci doar a subliniat din gros că D. D.-Dolj e un comunist devotat și noi avem nevoie în fruntea Uniunii de astfel de oameni. A vorbit bine, în sensul că el a găsit totdeauna sprijin la D. D.-Dolj (cred și eu!), așa cum a vorbit și prozatorul de ale cărui lemne și kilogram zilnic de carne se îngrijea personal secretarul general al Uniunii. Asta nu era rău, măcar dacă ar fi făcut-o și pentru alți scriitori de seamă, oameni bătrîni, ale căror cărți nu se reeditau, deși nu aveau în ele nimic contrarevoluționar și care toată viața trăiseră numai din scris. De ei nu se îngrijea nimeni, trăiau uitați și chinuiți de lipsuri. I se dădu apoi cuvîntul lui D. D.-Dolj, din oficiu, pentru că nu ridică mîna, deși se lăsase o tăcere după Amăicălițului: nimeni nu mai dorea să vorbească. Devenise evident că era rîndul lui. Dar el, cu acel surîs stupid pe buze, surîs de gips, încremenit, care voia să exprime optimism, încredere… În realitate părea mai degrabă îndobitocit de loviturile primite, căci abia putu articula cîteva fraze că, zise el, tot ce s-a spus nu e adevărat, nu se poate dovedi… El nu-și pregătise o apărare, fusese luat prin surprindere, nu crezuse posibil să fie criticat el chiar de majoritatea celor prezenți și într-un mod atît de total, să nu i se mai recunoască nici un fel de merite, să se ceară plecarea lui și asta chiar în fața lui I. C. și a președintelui Consiliului de Miniștri. Îngîmfare extremă, prostie, psihologie de cîine care aștepta să fie apărat de stăpînul său și el să nu zică nimic? Pesemne asta voia să sugereze surîsul lui, că o să vă arate el nenea că ați îndrăznit să vă ridicați contra mea… Chiar lamentabil! Abia atunci am căpătat certitudinea că va fi înlăturat… În sfîrșit se ridică bătrînul zimbru. În cuvinte puține, dar bine cumpănite, el se adresă mai mult prezidiului și spuse că toate astea s-ar tempera mult, toate aceste frămîntări adică ar dispărea dacă s-ar îmbunătăți substanțial legea drepturilor de autor… Multe pricini de-aici pornesc, zise el domol, să se facă lucrul aista și se va vedea cum conflictele se potolesc și toată obștea scriitoricească va trăi în pașe și armonie. Era limpede, el nici nu ascultase ce se spusese acolo. Și se așeză repetîndu-i în șoaptă lui I. C.: multe discordii de aiși vin… O s-o facem și pe-asta, zise I. C. sec, încetînd să mai scrie și anunță o pauză. Mă pomenii chemat la el și îi găsii acolo și pe Amăicălițului, pe cunoscutul prozator și pe D. D.-Dolj. I. C. îi spunea acestuia, furios: vei lua cuvîntul din nou și îți vei face autocritica. E inadmisibil să te comporți ca un prinț consort. Cine vrei să te apere? Eu? Eu am făcut greșelile care ți se atribuie? Apără-te dacă poți, dacă nu, fă-ți o severă autocritică. Pune mîna și fă-ți un punctaj și să nu îndrăznești să nu te ridici și să te împaci cu scriitorii. Că ai știut să le dovedești că mai pot avea încredere în tine. Nu vreau, zise Dededolj, fără să mai surîdă, să-mi pun cenușă în cap. Îmi dau demisia. Nu-ți dai demisia, zise I. C. sardonic. Vei fi dat afară și cată să reflectezi la această nuanță. Vei fi dat afară oricum, dar tot trebuie să-ți faci o demnă autocritică. N-o să spui că eu te-am îndrumat să ne dezinformezi sistematic și să scrii ridicole articole de fond despre false probleme. Începe prin a te împăca aici, în fața mea, cu prietenul tău… (și-i spuse pe nume cunoscutului prozator), cu tovarășul Ion Micu, despre care de asemenea m-ai dezinformat punîndu-l în conflict cu poetul Amăicălițului, iar pe tovarășul Ion Micu îl rog să facă același lucru, să accepte să-i strîngă mîna poetului și să colaboreze cu el, acolo la Luceafărul literar, unde sînt atîtea de făcut. E intolerabil să ne pierdem în astfel de conflicte și munca să sufere. Bătrînul zimbru, afabil, dădea din cap înțelept, că nu e bine, zise el, să ne sfîșiem între noi, obștea scriitoricească trebuie să rămînă unită… Amăicălițului, foarte vesel, declară că el totdeauna l-a stimat pe tovarășul Ion Micu și e gata și acum să-i întindă mîna. Și i-o și întinse și tovarășul Ion Micu i-o strînse cu același optimism afișat ca și al poetului, nu fără un gînd, desigur nereciproc, dar poate că reciproc totuși, că împăcarea n-ar fi imposibilă. Dededolj nu se împăcă cu tradusul prozator, care era destul de inteligent să nu jubileze, dimpotrivă, părea sincer mîhnit și afectat. Interveni președintele Consiliului de Miniștri, popular, și în virtutea vîrstei, le zise: mă, eu sînt bătrîn, voi sînteți încă tineri, mai aveți încă timp să vă împăcați, că pe urmă n-o să mai aveți și nu puteți să muriți urîndu-vă unul pe altul. Băgați de seamă, o să fiți chemați de tovarășul Gheorghiu-Dej și nu e permis să veniți așa în fața lui. Asta îi impresionă pe cei doi și tradusul prozator zise că în mod sincer el nu are pentru Dededolj decît sentimente de prietenie, da, numai prietenie și nicidecum ură. El vrea bucuros ca între ei doi să nu mai fie nimic, el a și uitat totul… Zadarnic, Dededolj se încăpățînă să nu-i vie în întîmpinare, și atunci I. C. bătu cu palma în masă: bine, reluăm ședința! Și îl ignoră pe Dededolj ca și cînd nici nu l-ar mai fi auzit cînd acesta se ridică în plenul adunării și își făcu apoi o ștearsă autocritică formală. Luă cuvîntul în încheiere I. C., care vorbi un ceas, după notele pe care și le făcuse în carnet. Foarte prudent, deși foarte aplicat, își exprimă nemulțumirea că scriitorii n-au vorbit despre problemele lor de creație, poate cu altă ocazie or s-o facă. Apoi trecu la «chestiunile administrative», cum le numi el, legate de conducerea practică a treburilor Uniunii. Să înceteze, zise el, aceste conflicte, scriitorii să se pregătească în vederea unui congres care să-și aleagă o nouă conducere. Și vorbi despre asta îndelung, cerîndu-le ca congresul să afirme idealurile comunismului și atașamentul oamenilor de litere la acest ideal. Să se formeze o comisie care să studieze actuala lege a drepturilor de autor și să se facă propuneri de mărirea tarifelor actuale, care, față de efortul pozitiv al creatorilor, au rămas mult în urmă. etc, etc…”

Ion Micu avea o expresie bizară de candoare cînd se opri. Mă uitai la el cu atenție. „Mai vrei o cafea?” îl întrebai. Dădu din cap: „…Dacă fata aia șmecheră ne mai dă…” Ne mai dădu, dar prietenul meu rămase și după aceea tăcut și mă întrebai ce-o fi cu această expresie de pe chipul lui pe care nu i-o cunoșteam. Candoarea se amesteca și cu o vagă tristețe care îi dădea o înfățișare de copil pedepsit, dar care parcă nu știa ce-a făcut și cum de s-au întîmplat toate acestea. „Deci nu l-ai distrus pe Amăicălițului? îi spusei cu o intensă simpatie. Te-ai împăcat cu el!” „Da, zise, și am fost amîndoi cooptați în conducerea Uniunii. Eu am fost numit unul din secretari. Plecăm la București.” „Vă mutați? strigai cu glasul meu răgușit. Părăsiți orașul?” „Da”, zise. „Și revista?” „Revista o preia Amăicălițului.” „Deci tu ești acum mai mare sau mai mic?!” „E mai mare, zise Clara, observînd tăcerea soțului ei. Parcă ar fi fost insesizabil ironică. Sau parcă ar fi spus cu o resemnare care ascundea o declarație modestă de dragoste: știu acuma că el o să ajungă și mai mare, dar chiar dacă ar ajunge mai mic, nu l-aș iubi mai puțin. El se va ocupa acum, adăugă ea, de toate revistele Uniunii din capitală și provincie.” „Petrini, zise Ion Micu, dacă îți aranjez ceva la București, vii și tu?” De astă dată tăcui eu. Dacă nu-mi organizează ea ceva definitiv aici, gîndii, aș veni, de ce nu? Altfel îmi va fi imposibil, fiindcă aranjamentele ei îți restrîng foarte tare sfera de activitate, între cei patru pereți de scîndură în care te pune. „Da, desigur, îi spusei, să mă fac sănătos și…” Dar cu toate că în timpul povestirii avusesem de cîteva ori clipe grele simțind că între mine și această lume, pe care el mi-o dezvăluia, se așeza foarte des o invizibilă perdea neagră (ei, cei vii, dincolo, cu imensele lor vanități, iar eu dincoace, cu perspectiva morții) mă pomenii zicînd: „Ioane, acum că I. C. este, după cît se pare, gata oricînd să-ți satisfacă orice favoare, nu s-ar putea ca adjuncții lui, care și ei sînt foarte puternici, să mă reintegreze în învățămîntul superior? Bineînțeles, nu chiar acum imediat, ceva mai tîrziu, să zicem la anu’? Și atunci n-aș mai pleca, fiindcă mie îmi place universitatea noastră de-aici.” „Cred mai degrabă că acolo ai avea mai multe șanse, aici te cunoaște prea multă lume. Bineînțeles, zise fără șovăire, că o să încerc. Dar ceea ce pot să fac în mod sigur e să-i sugerez Amăicălițului să-ți publice între timp niște articole sau studii filozofice. Cu ele sub braț ți-aș putea pleda mai ușor cauza și cu mai multe șanse de reușită.” „Despre ce-aș putea scrie?” zisei amintindu-mi despre discuția mea, pe aceeași temă, cu Matilda.

Musafirii mei se ridicaseră să plece. Mă ridicai și eu să-i conduc. „Asta nu e o problemă”, zise el și începu deodată să rîdă, acel rîs al său sacadat și insistent, și care se intensifica tocmai cînd credeai, ca să nu te simți jignit, că trebuie să se oprească. Nu se opri decît tîrziu, dar de astă dată îmi explică tocmai la timp ca să nu-mi iau adio de la el pentru totdeauna: „De pildă, zise, despre Giordano Bruno! A fost ars pentru ideile lui!”

Da, așa era, se putea scrie despre acest italian care combătuse scolastica, dar și aristotelismul, și care nu putuse abjura pînă la capăt. Să te tîrăști în genunchi la propriu și să-ți renegi convingerile, cu speranța că, trăind, le mai poți încă răspîndi printre oameni, se putea face o dată, dar nu de mai multe ori, fără a risca să ți le arzi astfel tu însuți. Deși Galilei o făcuse. Un suflet dramatic acest Giordano, ce era de rîs aici? „Arșii ăștia, continuă Ion Micu, ne ajută, dacă n-ar fi fost ei, forța cuvîntului filozof ar fi slăbit prin veacuri. Numai Napoleon, care n-avea cultură filozofică, a putut să spună în Egipt (ar fi putut să tacă sau să se exprime altfel), cînd l-au împresurat mamelucii; a dat ordin de apărare în formă de arici, iar la centru, a zis el, să fie puși savanții și măgarii…” Și rîse iar, dar mai potolit și mai scurt. „Despre Giordano Bruno, mai spuse el, poți scrie și o carte…”

Și astfel ne despărțirăm…

Capitolul III

Tot în spital aflai că în acele zile mai părăsea orașul cineva de care fusesem strîns legat, și anume Petrică Nicolau, dar într-un mod zguduitor. Aflai de la medic, care totdeauna întîrzia puțin la patul meu să-mi spună discrete cuvinte de încurajare, dar să și comenteze evenimente din afara spitalului cu un bolnav care era, oricum, un intelectual, chiar dacă… Deși el, ca medic, știa multe, șocul pe care îl resimțea cînd o ființă umană se comporta aidoma pronosticului fatal nu era mai mic decît al tuturor. Un profesor de la școala normală, zise el, s-a aruncat de la etajul cinci cu o carte în mînă și era atît de îndîrjit, încît a căzut drept în picioare. I-au intrat bineînțeles picioarele în gît și a murit pe loc. Cartea era Reportaj cu ștreangul de gît, de Julius Fučík și înăuntru o hîrtie pe care scrisese ceva în acest sens: că se sinucide în semn de protest contra nedreptăților care există. „Ce similitudine, zise medicul nedumerit, apoi se opri. Știi cine e? mă întrebă. Fostul soț al doamnei Matilda! Nu putuse, cică, trăi cu taică-său, se mutase cu soția într-un bloc. Se spune că această soție ar fi venit apoi la școală și le-ar fi spus profesorilor în cancelarie: l-ați mîncat fript… Da, reflectă medicul blînd, nu cred că profesorii aveau vreo vină și nici taică-său… parkinsoniștii își aleg astfel de sinucideri spectaculoase…”

E clar, gîndii înfiorat, după ce medicul plecă și rămăsei singur în patul meu cu ciudata mea boală care nu da semne de ameliorare, o să mor și eu, am jucat cu Petrică în aceeași piesă. Eu, el, nefericitul de taică-său și Matilda. S-ar putea să murim toți patru, adică toți protagoniștii… Cosașul îndrăcit al lui Van Gogh, gîndii mai departe cu ochii pe lumina soarelui care îmi inunda patul, nu avea ezitări înaintînd în lanul de grîu și făcînd să șuiere spicele sub lama bine ascuțită a instrumentului său implacabil… Da, viziunea pictorului nu era rodul înfierbîntatei lui imaginații… Ce e umanitatea dacă nu un astfel de lan, strălucind în lumina fierbinte a soarelui în culori halucinante, sub un cer de un albastru dens, orbitor, și în care, tăcută, dar fără slăbire, seceră moartea?

Mă întrebai dacă n-ar trebui să ies o zi din spital și să mă duc la înmormîntarea lui, dar găsii în forul meu interior o împotrivire; îi purtam pică pentru refuzul său net și agresiv de a se împăca cu mine, cînd îi telefonasem, la îndemnul Matildei, și îl întrebasem dacă n-ar vrea să ne întîlnim ca odinioară și să redevenim prieteni. Era adevărat că nu-mi era atunci gîndul la el și, desigur, nici telefonul meu nu-i sugerase cine știe ce afecțiune, dar poate că această afecțiune n-ar fi lipsit dacă aș fi surprins în vocea lui o cît de vagă tresărire. Da, gîndii, dar am petrecut totuși cu el frumoase clipe, ascultîndu-i cu o stranie delectare la începuturile carierei mele în învățămînt înaltele și nesfîrșitele lui indignări. Și nu fusese tot el cel care, printr-o intuiție, ținuse pe loc doi ani căsătoria mea cu Matilda? Astăzi aș putea spune că vrusese astfel să mă ferească de marele eșec care mă aștepta. Judecăm oamenii nu numai prin ceea ce ei gîndesc și nici măcar prin sentimentele care îi domină (toate acestea se pot dovedi că au fost doar coaja care acoperea determinări mult mai adînci), ci și prin interferențele cu viața noastră pe care soarta i-a silit să le trăiască. Petrică nu mai putea trăi cu Matilda și m-a cunoscut pe mine ca să-l ajut să se despartă de ea; l-am ajutat, dar nu voia s-o iau eu. Nu cumva ținea atît de tare la mine și considera o prietenie mai trainică decît o efemeră dragoste al cărei final îl prevedea? Desigur, căci dragostea pentru o femeie nu ne fortifică, ci, aliată cu timpul, ne mănîncă viața… Regrete eterne, Petrică! Voi veni la înmormîntarea ta și îți voi depune pe mormînt o coroană de flori…

În ziua cînd ieșii din spital, tăria gîndirii mele, care țîșnise cu putere în ultima mea ciocnire cu Matilda (cînd ne și încăierasem) și se micșorase iar sub amenințarea unei boli în al cărei prognostic fatal crezusem, reînvie antrenînd toate forțele sufletului meu retrase atîta vreme în adîncuri. Revenii în casa părintească, unde tata mă primi cu toate sentimentele de odinioară topite, supărat doar de declarația mea că nu aveam cancer și că n-o să mor. Avea aerul omului mărginit, dar și sublim, care nu înțelege cum cineva, fiindcă a răgușit, crede că n-o să moară, cu toate că văzuse cum un om, fiul său, deși nevinovat, trebuise să ispășească o grea pedeapsă. Da, dar astea erau socoteli care trebuiau reglate cu oamenii… Moartea, ehe, e așa o chestie ce nu se întreabă, ca să nu fii întrebat. Și dacă survine totuși cînd ești departe de ea, aiurea! e așa un lucru rar și tîmpit încît… Se întîmplă, bineînțeles, altora, care nu ne interesează, de ce să te gîndești tocmai tu, care ai o viață de trăit și ești atît de tînăr… „Mai mor și tinerii, îi spusei în timp ce mama ne aducea cafele în a doua cameră «salon», plină acum de cărțile și lucrurile mele, mor și copii și adolescenți, moartea își vede de treabă, tată!” El se uită la mine și începu să dea din cap indignat, nu-mi răspunse prin cuvinte, dar avea aerul să-mi spună că nu e zdravăn la minte cel care poartă grija altora, ca și cînd asta ar putea ajuta pe cineva (din altă planetă!) să nu moară dacă trebuie, sau să nu fie șchiop dacă așa s-a născut. Asta mă făcu să înțeleg că nu credea în propria-i moarte și că dacă totuși s-ar fi întîmplat, n-ar fi cerut celor vii să creadă în ea, ci să-și vadă dracului de viața lor, în timp ce el și-ar fi văzut de moartea lui, cu care singur avea răfuieli de încheiat… Deocamdată avea o muiere cu care trăia și numai la chestii de-astea nu-i era gîndul, că mureau și tineri și adolescenți! „Nu moare de tînăr decît cine nu trebuia să se nască”, zise, și înțelesei că se credea că face parte dintre cei privilegiați, sortiți dacă nu să nu moară niciodată, în orice caz moartea lor să se piardă în timpuri imemoriale și nedeterminate, contopite cu intemporalul, cu veșnicia a tot ceea ce există… Mama însă credea în moartea ei, și abia acum îmi mărturisi spaima prin care trecuse. „Bine că ai scăpat, zise. Moartea e dată și nu iartă pe nimeni.” „Și ce-mi pasă mie de chestia asta, murmură tata răsfoind Scînteia. M-a întrebat cineva pe mine dacă vreau să vin pe lume? De ce m-aș întreba eu atunci cînd o să plec. Că, aoleo, mor, că, aoleo, ce-o să fac… Ce să faci?! Întoarce spatele la lume și mori dacă e de murit. Au murit ei regi, împărați și tot nu s-a întîmplat nimic. De ce să se întîmple atunci dacă moare într-o zi într-un șanț, beat mort, Acojocăriței. Măcar ăstuia n-o să-i pară rău că n-a trăit destul și nu și-a făcut de cap. Mai proști sînt ăia care toată viața…”

Dar aici se opri, fiindcă fără voie gîndul lui îl dusese la mama. Nu-l gonise ea din patul ei în puterea vîrstei, silindu-l să-și găsească altă muiere, care, desigur, o fi avut ea mai multă viață în trupul ei, dar pesemne că el începuse să descopere că nu ajungea numai atît…? „Ei, ce-au făcut toată viața? zise mama mai degrabă veselă decît atinsă de aluzie. Proștii-ăia! Ai uitat!” exclamă ea mirată, văzîndu-l că tace. „Ce să uit?” își ridică el privirea din ziar. Mama surîse. Să-i spună sau să nu-i spună? Era pradă ușoară, numai gura era de el. „Ce să uit, fă?” se răsti el, dar nu prea sigur de sine, mai degrabă ar fi dorit să nu i se amintească. Totuși curiozitatea era mai mare și mama, cu un glas ca de mare comedie, i-o satisfăcu. „Tu ai rămas certat cu băiatu-ăsta ani de zile, tocmai fiindcă din neștiință el îți spusese ce ne spui tu nouă acuma. Dar el era un copil, în timp ce tu ești un om în toată firea.” „Adică cum?” se holbă tata. „Adică așa! De ce or fi proști oamenii care trăiesc curat și deștepți ăia care trăiesc în murdărie! Nu văd, continuă mama, de ce porcul care se tăvălește în noroi trebuie dat model oamenilor care înțeleg că desfrîul le pierde sufletul. Un om are o singură inimă, nu două!” „Și? Ce e cu asta?” făcu tata, care n-o putea urmări, cu atît mai consternat cu cît ea nu pomenea nici de Dumnezeu, nici de rai și nici de iad. Atunci ar fi fost mai clar! Chestia asta cu două inimi îl depășea. „Hm! făcu ea, dacă ar avea două inimi ar zice: nu-i nimic, murdăresc una, dar îmi rămîne ailaltă curată, cînd o să mă satur de desfrîu, o arunc pe-aia și trăiesc cu a bună!… Le vezi cum vin la biserică la bătrînețe și se mocăie în fața sfintei fecioare să le ierte pentru viața lor cînd nu le păsa că o să vină și ceasul căinței. Tot e bine, altele nu vin deloc și pe-alea le lauzi tu!” „Ei, și la ce le folosește căința?” zise tata. „Păi nu le mai folosește, dar căința, dacă vine, cum să scapi de ea? Trebuie să te căiești, că n-ai încotro.” „Și tu nu te căiești?” o ispiti tata furios. Mama tăcu. Dacă răspundea că nu, ar fi dat dovadă de trufie, dacă spunea că da, se căiește, atunci la ce i-a mai folosit o viață de smerenie? „Mai mă căiesc și eu că nu sînt sfîntă, zise, dar nu ca alea!”

Și nu se știe de ce o pufni rîsul. Unde îi zbura gîndul? Rîdea de tata? Sau de babele acelea care se mocăiau în fața sfintei fecioare? Și de ce nu? N-avea și ea dreptul la puțină trufie? „Atunci am eu dreptate, zise tata, nu în sensul că l-aș da ca model pe ăla care își face de cap, ci în sensul că nu trebuie să te căiești, ăsta e tot secretul.” „Da, zise și mama, cîine ai fost, cîine să mori!” „Ei și? Dacă lui nu-i pasă, ce-ai tu cu el?” „Am”, zise mama și tăcu. „Ei, ce ai?” „Fiecare să-și vadă de el, că vine la patul lui de moarte dracul și îl ia în furcă, sau vine un înger și-l duce în rai, pentru el e totuna, de murit tot moare, mortul de la groapă nu se mai întoarce!” Răspunsul acesta îmi aminti de al meu de odinioară, cînd îmi venise în minte să gîndesc același lucru după ce citisem un text de Platon: dacă moartea ar fi sfîrșitul a tot, spunea el, cei mai în cîștig ar ieși ticăloșii, fiindcă o lespede pe mormînt i-ar izbăvi și de trup și de suflet și dezbaterea s-ar încheia astfel pentru totdeauna. Între timp însă aflasem, nu fără să mă turbur, că marele Karma, spiritul universului, nu lasă lucrurile astfel și că îl silește pe ticălos să se reîncarneze. Dacă a fost un ticălos mare, spiritul lui reînvie de pildă într-un dobitoc, un măgar sau într-un bou și tot astfel prin treceri succesive se purifică, pînă ce esența sa se poate contopi cu Marele Spirit care a stat la originea vieții.

Îi spusei tatei toată chestia asta simulînd îngîndurarea. „Și de unde știi că e așa? zise el cu dispreț. A văzut cineva un om reîncarnat?” „Întîi că s-a văzut, au fost cazuri foarte clare, cînd un copil a început să spună că el a mai trăit în satul cutare și l-au dus acolo savanți și oameni de știință și el a recunoscut tot, case, ulițe, oameni… Ei?” „Fugi domnule de aici, nu mai vorbi bazaconii, astea-s șarlatanii, așa am văzut eu la bîlci una care mi-a citit buletinul legată la ochi, adică buletinul era în mîna altuia și ăsta a întrebat-o: cum îl cheamă pe domnul? Și ea a spus tot, și anul nașterii și orașul… Și tu vrei să cred?…” „Al doilea, continuai eu neturburat, ție nu ți s-a întîmplat să te plimbi așa pe stradă și să vezi un om pe care să ți se pară că l-ai mai cunoscut, ăhă, așa cîndva, în altă viață?” „Cîte nu i se par omului, zise tata batjocoritor, dacă s-ar lua după toate prostiile ar ajunge să creadă că ăla care e el, nu e el…” „Aha, zic, ți s-a întîmplat?” „Mie? Nici vorbă, unuia, stam la bodegă la un aperitiv și îl aud că zice chestia asta, că el nu e el. Ascultă, mă, îi zic, tu cîte aperitive ai băut înainte să spui tîmpenia asta?” Și se întoarse spre mama, de la care așteptase un răspuns. „Tot nu m-ai făcut să înțeleg ce ai tu cu cutare și cutare, că trăiește așa cum îi place lui?” „Să se ducă în pădure, zise mama. Acolo poate să trăiască cum vrea.” „Și ce te deranjează? insistă tata. Nu înțeleg!” „Ce s-alege de lumea asta dacă toți ar trăi ca ei? Într-o zi ar scoate fiecare cuțitul și am începe să ne tăiem toți unii pe alții…” „Asta cam așa e, conveni el, da’ n-ai nici o grijă, că nu tu o să-i împiedici. Vine un război, îi mai mătrășește, pe urmă se mai potolesc… Nenorocirea e că în război îi seceră și pe ăi buni și pe ăi răi, așa că sămînța rămîne…”

Astfel se încheie discuția și tata își aprinse o țigară și rămase gînditor. „Ia spune, îl întrebai, directorul acela de la voi, Bularca, l-a dat pînă la urmă afară pe șefu-ăla de cadre?” „Nu l-a dat”, răspunse el posomorît și tăcu mai departe. „Ai înțeles de ce te întreb…” „Tocmai că mă gîndeam, ce-ar fi, Victore, să te duci tu personal să-i ceri o audiență? Una e cînd vezi omul în fața ta și îl asculți și alta e cînd îți vorbește altul de el. Ce zici?” „Bineînțeles că mă duc, zisei, toată chestia e să-l facă pe șeful cadrelor să tacă, adică să-și dea avizul. Fiindcă trebuie s-o dea întîi afară pe individa aia de care mi-ai vorbit și care e turnătoarea acestui șef de cadre…” Tata se uită în pămînt, reflectînd. „Nu te băga în chestia asta, zise, tu nu știi nimic, lasă-l pe Bularca să se descurce…” „Bine, mai zisei, mă duc chiar mîine, dar cum o să pot să intru în uzină și să ajung la el?” „Ți-aranjez eu cu paza, nu e o chestie…”

Și tata se ridică și plecă. Mă apucă pofta să-mi pun cărțile în ordine, deși nu aveam rafturi, și să-mi improvizez și un mic birou și un scaun la fereastră: aveam chef de lucru. Pe urmă plecai pe la bunicul să-mi iau caietele din subsol… Le recitii apoi febril pînă noaptea tîrziu, în micul meu pat din adolescență, mutat de mama din dormitorul lor unde rămăsese tot timpul după plecarea mea de acasă în așa-zisul salon și adormii cu gîndul dacă n-ar fi mai bine să le pun pe foc, după ce aș fi copiat din ele ceea ce nu se putea memora și aș fi eliminat tot ceea ce putea constitui pentru mine o acuzație… Nu mă simțeam bine cu ele în casă și nu aveam sentimentul net că reprezentau o valoare în sine, ca să-mi pară rău că trebuia să le distrug…

Capitolul IV

Bularca mă primi de îndată și, spre surpriza mea, nu mă expedie, mă ținu la el în birou aproape un ceas. Întîi se scuză că are o cumplită durere de cap și înghiți trei pastile dintr-o dată, așa de supărat era pe acest rău care se vedea că îl vizita din cînd în cînd și că organismul lui robust nu-l scăpa de el. „Medicul ce zice?” spusei. Făcu un gest, adică medicul nu conta. „Aveți ori sinuzită, ori spondiloză?”, reluai văzîndu-l că tăcea cu tîmplele în mîini, cu coatele pe birou. Negă din cap furios și copleșit. „Atunci aveți hipertensiune arterială. Așa-zisele migrene de care sufereau cucoanele pe vremuri au dispărut…” „Sau au trecut la noi”, zise el fixînd asupra mea o pereche de ochi mari, pe care durerea îi făcea frumoși, umani, aproape frățești. În rest, chipul lui părea brutal, dur, fără joc de expresie. Se ridică de pe scaun și începu să se plimbe rar, relaxat, cu mîinile în buzunare. Pasul îi era ușor, elastic. Se opri la fereastră, cu spatele la mine și se uită îndelung afară.

Soneria telefonului zbîrnîi. Nu se clinti însă de la geam și atunci intră secretara. „Vă caută ministerul!” îi spuse. „Cine?” mormăi el. „Tovarășul ministru!” „Care? zise mohorît, că ăia pe-acolo toți își spun miniștri. El e director-general și subalternii îi spun ministru.” „Chiar tovarășul ministru Nasture!” zise secretara. „Spune-i că sînt în uzină, cînd mă întorc îl caut eu.”

Secretara ieși, iar Bularca reveni în spatele biroului și formă un număr. „Vasile, zise, uite, ministerul iar se interesează dacă s-a remediat istoria cu rulmenții ăia nenorociți.” „Ce să facem noi, tovarășe director-general, se auzi o voce puternică în receptorul pe care Bularca îl îndepărtă de ureche. Cum îi primim, așa îi montăm… moldovence de la țară, fete de optsprezece ani… lepădat fustele lor mari și încrețite… și… să… ele, rulmenți…” „Ai fost tu acolo?” „Bineînțeles!” „Și ce zic?” „Că de la ei pleacă buni… aparate de control mai fine, de import, dar ministerul… Cică la anul!…” „Bine, Vasile, mai du-te o dată și spune-le că nu toți rulmenții crapă, așa că nu sînt de vină aparatele de control, fiindcă ori sînt bune, ori nu sînt bune. Nu ne interesează pe noi fustele încrețite ale moldovencelor, n-au ce face tractoriștii cu fetele astea cînd le rămîn tractoarele împotmolite prin noroaie…” „Chiar acum mă duc…” „Au rebuturi mari, mi se adresă apoi Bularca și, în loc să tragă consecințele care se impun, dau drumul produsului pe piață. La mine acasă mi s-a stricat odată flotorul de la baie, vechi de douăzeci de ani. Am luat unul nou: avea orificiul neperforat. Am luat altul. Intra apă în el. Am mai luat vreo trei, pînă să găsesc unul bun. Și directorul acelei fabrici și inginerul-șef și toată lumea încasează prime pentru depășiri de plan, felicitări în presă, promovări, în loc să li se returneze toată marfa și să fie puși s-o plătească… Pe capitalist toate astea îl costă, dă dracului faliment și intră la pușcărie sau își trage un glonț în cap…”

Înțelesei din aceste confidențe că acest om mă va angaja, fiindcă nu ții pe cineva să asiste la durerea ta de cap și la preocupările tale de director al unei mari uzine, ca pe urmă să-l lași să plece așa cum a venit. „Uite, Petrini, îmi spuse el apoi după ce își aprinse o țigară și îmi oferi și mie una (și nu mă supăra că mă tutuia, o făcea cu aceeași naturalețe cu care vorbise pesemne și cu tata), în cazul tău o să procedăm în felul următor: te angajăm bibliotecar, asta e sigur. Dar! E un dar aici peste care o să trecem nu prea greu. Nu te angajez direct, ca să evit o anumită complicație, ci te promovez după ce o să faci o foarte bună impresie în uzină. Dar ca să te pot promova, va trebui mai întîi să lucrezi într-o secție, să zicem ca dispecer sau la un strung, unde preferi, e la fel de ușor pentru tine să te califici rapid și să te faci remarcat. Cum, o să vezi singur și pe urmă nimeni n-o să se mai mire că ai ajuns bibliotecar. Eu ți-aș da un sfat, continuă el cu o admirabilă căldură umană care făcu să urce în mine pentru el un puternic val de simpatie, și anume sfatul meu e să te angajezi strungar. Face o mai bună impresie, poți mai ușor să-ți arăți calitățile și să fii simpatizat și să ai prieteni și pe deasupra foarte curînd o să cîștigi și ceva mai mulți bani! În plus, și cred că asta e și mai important pentru viitorul tău decît postul de bibliotecar, una e să poți afirma, în clipa cînd se va pune chestiunea reîntoarcerii tale la Universitate (și se va pune, sînt convins!), am lucrat ca strungar într-o uzină, am trăit adică în mijlocul clasei muncitoare, și alta e să spui am fost dispecer. Ce zici?” „Zic că raționamentul dumneavoastră izvorăște dintr-o foarte bună cunoaștere a lumii în care trăim!” „Înțelegi, Petrini? Oriunde o să fiu eu atunci, că o să rămîn mai departe în această uzină, că o să fiu promovat mai sus sau o să mă întorc în secția de unde am plecat ca simplu inginer (fiindcă îmi termin și eu liceul anul ăsta și o să mă înscriu la Electrotehnică), o să pot oricînd să afirm și eu că te-ai integrat perfect în sînul clasei muncitoare, că gîndești ca un muncitor înaintat și ai fost tot timpul activ și disciplinat și n-ai avut conflicte cu nimeni. Lasă la secretara mea o cerere. O să primești pe urmă acasă adresa de angajare…”

Mă întorsei acasă stăpînit de entuziasm. Tatăl meu însă primi știrea posomorît. Întîi începu să-l înjure pe Bularca zicînd că e un șmecher cum nu s-a mai văzut (prin șmecheria asta a lui a reușit el să-i ducă și îi duce și acum pe toți de nas), nu-ți rezolvă niciodată nimic și pe deasupra te și prostește și te face să-l lauzi în loc să-l bagi în aia mă-sii! „Pînă și pe tine văd că te-a dus cu preșul că o să te promoveze la paștele cailor și taci că știe el că o să fii reprimit la Universitate. Ce ți-a făcut!? strigă tata la mine furios. Asta putea s-o facă orice maistru, fiindcă tu nu știi că e un ordin că la un strung poate fi angajat orice om din țara asta, orice-ar fi făcut el, are dreptul la muncă, e literă de lege în Constituție.” „Da, zisei și eu, dar și la deratizare e muncă, litera asta de lege nu prevede alte detalii, pe baza ei aș fi putut fi reprimit și în învățămînt și uite că nici măcar un șef cum a fost acel Mircea n-a vrut s-o interpreteze în favoarea mea. Cel puțin Bularca mi-a promis și nu văd de ce ar fi făcut-o, de ce n-a făcut și el ca alții, adică să-mi spună simplu: la strung! și să nu-și mai răcească gura cu promisiuni!” „Păi da, fiindcă i s-a dus vestea că ehe! Bularca are grijă față de om! O lozincă! în realitate o să-ți spun eu cîtă grijă are. Tu să stai la strung, om cu carte, și la bibliotecă o curvă turnătoare! Fiindcă n-are el curajul s-o dea afară. Mă rog, ce act de eroism ar fi fost dacă făcea invers, pe-aia la strung și pe tine la bibliotecă?” „Nu e așa de simplu, singur mi-ai povestit data trecută cum e cu tipesa aia!” Tata începu să dea din cap de la stînga la dreapta, cu o adîncă nepăsare, care devenea și mai adîncă și mai plictisită pe măsură ce capul lui ajungea prin clătinări de decepție de la umărul stîng, la cel drept, și apoi încolo spre lume, în general, în sus spre univers… Se uita chiar în zare, nu mai ascultă restul explicațiilor mele, adică faptul că trebuia să trec prin trepte succesive… să trăiesc în sînul clasei muncitoare pentru ca… la momentul cînd… să pot spune că… „Ce mai, încheie el, așa e cum spun eu, nu e prost, n-ajungea el director-general dacă ar fi fost un neghiob. Nu te mira să-l vezi mîine-poimîine pe-aproape de ăi mari…” Și îl înjură de mamă fără admirație și poate pentru întîia oară cu invidie că nu l-a înzestrat și pe el natura cu astfel de calități care smulg simpatia proștilor și te fac mai mare peste ei…

Oricum, avui sentimentul net că spunîndu-mi toate acestea creștea în propriii lui ochi, iar eu scădeam; desigur, deocamdată, pentru că intram în uzină atît de prost înarmat, iar mai apoi fiindcă aveam să rămîn în ea atît de mult timp, poate pentru totdeauna: nici o mirare, după el surprizele în această lume nu puteau veni pentru un om decît în rău, deși, așa în general, toate lozincile de pe zidurile uzinei spun că o să mergem spre bine. „Ei, care bine? mă întreba el ca și cînd eu aș fi scris acolo lozinci. Eu eram înainte maistru monteur de avioane, eram un domn. Aviația română a fost în frunte! Acum sînt maistru peste zece raboteze, ca să scoatem toți, cinci mii de oameni, un nenorocit de tractor în care intră mai mult fier decît într-un tanc, în timp ce străinii scot tractoare mici, de trei ori mai ieftine și mai puternice. Crezi că nu le-am văzut?” Și încheie dînd din cap în felul acela al lui care îți sugera prin fiecare mișcare, spre dreapta, tot mai sus, că știe el mai bine cum stau lucrurile și nu e nimic de făcut, ce mai! o întreagă filozofie care comunica în cele din urmă cu cosmosul… „Dacă vrei să mergi înainte cu toți proștii, n-ajungi nicăieri! Dacă americanii, îmi aruncă el o privire disprețuitoare, ca și cînd eu aș fi susținut teza pe care urma el s-o combată, ar fi zis stai să-i așteptăm și pe ceilalți de pe glob să progreseze odată cu noi, nici ei n-ar fi ajuns unde sînt astăzi și nici globul nu s-ar fi urnit din mizeria în care zace…”

Vîrsta îl făcuse mai agresiv în gîndire și îmi plăcea acum mai mult de el decît pe vremea adolescenței mele, cînd fusese pe punctul de a declina ca bărbat dacă eu (și îmi plăcea să cred acest lucru) nu i-aș fi biciuit mîndria cu necruțarea mea de atunci…

VARIANTA COMPLETĂ A ROMANULUI
VA FI DISTRIBUITĂ PE BAZĂ DE DONAȚIE

(dați un click pe butonul PayPal din pagina III)

Veți primi cele trei volume
în format electronic (pdf/epub/azw3/mobi)
la adresa dvs. de email.
Acestea vor avea inserate în metadata
un cod unic de identificare.

PARTEA A ȘAPTEA

Capitolul I

Nu era mai bine! Această într-adevăr fatală Nineta (fiindcă Tamara avea doar aerul, nu fusese fatală nimănui), această securistă care își plîngea ca o Rașelă copiii pierduți, mă împinse în conul de umbră al unei organizații regionale de achiziționare a cărnii (ORACA) din care aveam să eșuez în această celulă, ca să sfîrșesc în moarte (nu voi șovăi să mi-o dau!). Nineta îmi trecuse mie ideea cu tubul, adică ideea pe care ea nu avusese curajul s-o pună în practică. Eu o voi pune însă, chiar în noaptea de după pronunțarea sentinței. Dacă ea ar fi folosit acel tub n-aș mai fi reîntîlnit-o și, desigur, n-ar mai fi trebuit să părăsesc uzina unde începusem să mă simt bine și, era clar, ordinea clipelor vieții mele ar fi fost alta, viața mea nu s-ar fi frînt.

Dar poate că ar trebui să alung această obsesie a ordinei clipelor, fiindcă, iată, dacă la Oraca, într-o dimineață, aș fi luat din vasul lui inocentul fir de floare care apăruse pe biroul meu și pur și simplu l-aș fi aruncat (am avut acest impuls, dar mi s-a părut fără sens, de ce să arunc o floare, ce rău poate să-mi facă un boboc roșu de trandafir; acum îmi spun că puteam să-l păstrez și să alung doar sugestia lui poetică, vinovata intruziune a mîinii care îl pusese acolo), atunci însă s-ar mai fi putut schimba ordinea clipelor existenței mele. Într-adevăr, doar atunci! Fiindcă mai tîrziu, zilele, orele, clipele se înlănțuiră strîns, și nicăieri nu mai apăru pentru mine verigă desfăcută sau mai slabă care putea fi ruptă și liberul meu arbitru, libertatea mea să reapară și să ies din jocul hazardului. Așa simțeam atunci, că nu mai era posibil! Dar să vedem…

Da, așa este, aceea a fost clipa, fiindcă pînă atunci, timp de cîțiva ani n-a mai apărut în viața mea nimic decisiv, despre care să pot spune că i-ar fi putut schimba cursul. Nu am făcut nimic cu Amăicălițului, deși am încercat, am scris un articol despre Giordano Bruno și m-am dus la el să mi-l publice, mi l-a publicat, dar pe urmă cînd am vrut să continui colaborarea, insul m-a primit rece și mi-a spus că au fost criticați pentru el, din pricina viziunii mele sumbre asupra filozofului. „Bine, i-am spus, dar a fost ars pe rug, cum am putea avea o viziune luminoasă despre un final atît de tragic?” „Ați apăsat prea tare și într-un fel prea ambiguu pe aspectele abjurărilor lui.” „Așa vi s-a spus?” „Exact!” „E adevărat, i-am răspuns, așa pare, că aș fi apăsat eu, dar în realitate a apăsat Papa; nu i-a suportat denegările care îi anulau abjurația și l-a ars pe rug. Am cîntărit faptele fără să-mi permit vreo ambiguitate.”

A urmat o tăcere. Amăicălițului nu arăta chiar așa cum mi-l descrisese Micu, poate doar fizic, dar s-a purtat cu mine sincer și corect, fără vreo agresivitate, deși fusese criticat din pricina mea. „Și nu pot colabora mai departe?” l-am întrebat. „Nu!” Foarte clar! Și fără urma vreunui regret. „Mă scuzați că vă mai întreb ceva: nu cumva n-aveam dreptul să public, din pricina condamnării mele?” „Nu mi s-a spus nimic. De obicei ni se spune dinainte și atunci, bineînțeles, articolul nu mai apare. Or, al dumneavoastră a apărut, așa că…” „Și nu mai pot colabora, chiar dacă aș trata teme care să nu se preteze la nici un fel de ambiguități?” „Da, dar ceva mai tîrziu…” „Adică? Cît de tîrziu?” „Mai tîrziu! repetă el cu o sugestie în glas, adică într-un tîrziu nedefinibil, mai încolo, cînd o să se uite articolul apărut… Se mai schimbă optica, surîse el, mai sînt schimbați oamenii…”

Or, atît oamenii cît și optica se schimbă greu, sau dacă se schimbă mai repede nu e sigur că se schimbă și pentru tine! Și nu încercai nici să-i reamintesc lui Micu promisiunea pe care mi-o făcuse că dacă publicam o carte ar fi putut să mă ajute să reintru în învățămîntul superior la București. Abandonai deci pe Giordano Bruno definitiv. Așadar pîrtia aceasta pe cursul vieții mele nu putuse fi urmată, chiar dacă m-aș fi încăpățînat să insist. Și în nici un caz n-aș fi putut părăsi Oraca mai curînd de cîțiva ani. Or, tocmai de acolo avea să țîșnească…

Dar tocmai în următorii ani veni pentru mine o perioadă în care începui să lucrez cu o pasiune liniștită și adîncă asupra temei mele despre o nouă gnoză, pe care o terminai. Cum am spus, caietele mă ghidau. Departe însă de a mă simți epuizat, după terminarea acestui studiu, despre care prietenul meu, Ciceo, spuse după lectură că l-a citit pe nerăsuflate și că dacă ar putea să apară ar avea un succes-bombă, adică ar fi un best-seller filozofic care ar stîrni mare vîlvă, dorința mea de a scrie mai departe crescu cu o putere extraordinară. Și nu trebui să treacă mult și în reveriile plimbărilor mele solitare pe potecile și drumurile înguste din afara orașului avui, la întrebarea ce mi se punea cu o dulce beție, ce să scriu, revelația simplă, dar nu mai puțin copleșitoare: ce altceva decît despre ceea ce îmi spunea mie timpul pe care îl trăiam? Bineînțeles, nu un roman și nici o povestire fie ea și directă a vieții mele, ci tot filozofie, adică esență despre viața mea și a semenilor mei, așa cum îmi apăruse ea mie, dar și altora, viață de cobai ai divinității, care experimenta pe noi (și nu se știa dacă și pentru noi sau doar pentru altă lume, la asta urma să răspund) legi bizare, insondabile, amenințări misterioase, transformări rapide care aruncau în aer vechi credințe și structuri naturale, alături de mituri barbare și primitive care învolburau oceanul uman, ocean pînă în acest secol atît de liniștit.

Tema intră în mintea mea în ebuliție[1] și după cîtva timp îmi dădui seama că era prea vastă, nu fiindcă n-aș fi putut-o stăpîni, ci pentru că, așa cum spune Nietzsche, mi-ar fi cerut o mare încordare a spiritului, care s-ar fi transmis și cititorului și l-ar fi obosit. Trebuia să-mi aleg pentru început, să extrag adică din ea una mai modestă. După aceea aș fi extras alta, dacă forța gîndirii mele n-ar fi slăbit. Mi se păru firesc să consider că oamenii, deși erau oameni care gîndeau ca și mine, nu erau conștienți că, de mii de ori mai mult ca în trecut, sînt cobai… Se cred totuși stăpîni pe destinul lor și sînt, din această pricină, de o trufie fără limite. Au creierul inflamat. Și poate că pentru întîia oară în istoria cantitativă a omenirii, eliberați de credința în Dumnezeu, de chingile unei morale căreia i se supuneau fiindcă știința nu sfîșiase încă vălurile divine care le inspirau vina și teama, ticăloșii se simțeau din ce în ce mai în largul lor și domnia care li se așternea înainte, care li se prepara sub ochii noștri, nu era însoțită de nici un fel de amenințare și formele de ticăloșie începeau să apară pe pămînt drept cele mai fascinante spectacole, expresia de jubilațiune a ticăloșiei mai puternică, mai atractivă, mai curajoasă față de moarte (eterna tragedie!) decît cea a conștiințelor pure, tot mai rarefiate și cărora li se rînjește: ei bine, așa este, recunoaștem, sînteți puri, aveți revelațiile voastre sublime, dar rezistă ele gîndului că pînă la urmă o să muriți într-un mod tot atît de scandalos ca și noi și lespedea mormîntului va închiDeodată cu trupurile voastre și idealurile care v-au animat și ideile generoase pentru care ați luptat? Nu există dincolo un empireu în care să vă regăsiți. Ha, ha, ha! Dincolo nu mai există nimic! Adieu, tout est fini, dirlalai, dirladada! În timp ce noi sfidăm moartea, ne batem joc de ea… Era ticăloșilor, astfel îmi veni în minte titlul noii mele lucrări. Nu secolul, nici mileniul, ci Era, care putea fi mult mai mult.

Sînt eu oare atît de sceptic, sau poate atît de înspăimîntător? mă întrebai după ce această veche idee ce îmi încolțise în minte încă din adolescență, citindu-l pe Platon, se cristaliza îmbogățită de propria mea viață. Fiindcă îmi dădeam seama: ar fi însemnat să sperii pe semenii mei cu o astfel de viziune asupra rupturii echilibrului nostru interior care ne ajutase să trăim totuși pe planeta noastră cel puțin un milion de ani. Natura umană fusese studiată cu mult înaintea mea de toți marii filozofi și artiști. Se produseseră în ea astfel de mutații catastrofale? Ajunsese ea chiar atît de fundamental diferită? Nu, dar ceva grav se produsese totuși. Omenirea va sombra în urma acestei ere sau va reînvia? Iată întrebarea. Neliniștea trebuia să se insinueze în spiritul cititorului. Totuși, cei virtuoși nu aveau chiar nici o șansă să domine, să evite, să scurteze această domnie, această frenetică eră a ticăloșilor? Ba da, trebuiau afirmate vechile valori… Teama de moarte cred că e cu atît mai mare, gîndeam, cu cît sîntem, de pildă, mai puțin legați de viață. Se zice contrariu despre bătrîni, care, chipurile, „se desprind” de ea, se liniștesc. Nu se liniștesc, dorințele rămîn, cum mi-am dat seama din starea de spirit a bunicului. Nu se desprind. Se desprind ca să vadă ce? Dincolo de viață e neantul, nimicul, spun ticăloșii. Ce să contempli? (Se ia drept contemplare nemișcarea bătrînilor.) Adîncimea infinitului mic? Vastitatea infinitului mare? Nici vorbă, bătrînul contemplă tot viața, a lui și a altora, e mîndru că a atins o asemenea vîrstă și și-a trăit bine viața, sau e deprimat dacă nu și-a înțeles-o… Aici e aici! Lumină nu e decît pe pămînt, universul e de catran. Spiritul bîjbîie încercînd să pătrundă negrul cosmos, din care miliardele de stele nu pot alunga întunericul. Cum am putea să nu ne speriem de sfîrșitul nostru? Nu ne speriem fiindcă ne naștem cu bucuria de a fi, iar această bucurie se alimentează din noi înșine și ne pune în mișcare să ne dovedim că sîntem. Ați observat? Cît de înțelepți devenim în orele cînd muncim! Moartea nu mai există decît ca o pură idee. Dacă ne-ar prinde cu ciocanul în mînă, sau la arat, sau în toiul oricărei alte munci în care ne-am dărui cu toată ființa și am muri înainte ca bucuria dăruirii să se spulbere, această dăruire ar fi ca un scut, am muri tot atît de împăcați ca într-un somn, care ne-ar doborî irezistibil și ne-am scufunda euforic, ca și cînd am fi drogați (și nu este oare somnul minunatul drog pe care natura l-a dăruit încă de la începuturi ființei monocelulare din care am devenit apoi conștiințe?). Bucuria unei împliniri ne învăluie sufletul și îl apără de groaza morții. De aceea după o credință populară mor greu ticăloșii, adică cei care n-au trăit decît pentru ei, sau au făcut rău altora (Shakespeare le aduce în acele clipe înaintea ochilor fantomele victimelor lor), dar nu numai marii scelerați au coșmarul sfîrșitului, ci și egoiștii de toate nuanțele, de la cei care au trăit pe spinarea altora, pînă la cei care n-au iubit pe nimeni. Cît de apropiată, de familiară e moartea, cît de amestecată e ea printre treburile noastre și cu cît humor simplu stăm de vorbă cu ea, ca Ivan Turbincă, acest erou care îi trăgea de-atîtea ori clapa. N-o să trăiesc cît lumea și n-o să mor de două ori, se mai spune. E un gînd de om, legat de viața plină, singura care există și care continuă și după noi, în timp ce ticălosul e pedepsit să se sperie necontenit. De aceea îi e atît de groază să rămînă singur în tăcerea odăii sale. Dacă mor, îi vine lui gîndul, n-o să mai pot înfuleca și bea la nesfîrșite petreceri, n-o să mai pot să țes intrigi împotriva altora, n-o să mai pot să-mi aduc în pat în fiecare noapte altă muiere. Ticălosul e legat de viață, nu „și-o trăiește”, cum e el ferm încredințat, căci viața înseamnă și moarte, or cu moartea el nu e în regulă, deși o sfidează tot timpul gălăgios și cinic… Se mai spune că adesea ticălosul are somnul adînc și liniștit și că puțin îi pasă de îndrăznețele lui fărădelegi comise peste zi. Cine n-are conștiință n-are nici tulburările ei. N-aș crede! Conștiință are orice om, în sensul propriu al ticălosului, zace în întuneric. Ei și? Nimeni nu-i garantează că o mică întîmplare, un fapt neînsemnat, un gînd viclean care i se șoptește la ureche de către un alt ticălos (unul mai mare!) nu i-o va trezi cînd îi va fi lumea mai dragă. Hm! dar ticălosul se poate și îndrăgosti și poate fi și respins, poate avea un copil care să-i moară, poate cădea la pat și poate fi strîns fără milă în cleștele implacabil al suferinței îndelungi cu sfîrșit doar în moarte. Ni se poate răspunde că și virtuosul poate avea aceeași soartă și dragostea lui poate fi respinsă, și copilul lui poate muri și că microbul, virusul sau cancerul nu aleg. Da, dar conștiința lui nu va fi surprinsă. Nu va intra în derută că e respins în dragoste, își va iubi copilul și în moarte (nu va fi disperat că nu l-a iubit în viață, că n-a avut grijă de el, că l-a abandonat mizeriei fizice și morale). Cît despre propria lui suferință în boală și în ghearele morții nici atunci nu va fi surprins, căci el îi cunoaște demult pe acești inamici implacabili, în timp ce ticălosul se crede nemuritor și îl va apuca în acele clipe groaza cea mare. Da, ni se poate răspunde, dar am văzut virtuoși chinuindu-se pe patul morții și ticăloși murind fericiți în brațele unei femei sau în toiul unui chiolhan… E adevărat, există și virtuoși chinuiți și ticăloși care jubilează o viață întreagă și mor fără chinuri în cîteva secunde. Dar cine îți garantează că vei avea acest rarisim noroc să fii mereu ferit de chinurile conștiinței și să închizi ochii pentru totdeauna strîngînd în brațe o muiere? Dimpotrivă, infinit mai multe șanse sînt să dai, nepregătit, de belea… Și pe urmă cine spune că a fi virtuos înseamnă să nu strîngi în brațe o muiere și să nu iei parte la un chiolhan? Da, dar felul cum o face un ticălos are o coloratură aparte… El inspiră o veselie de care amintindu-ți te apucă întîi o vagă neliniște, apoi o insuportabilă greață…

[1] agitație, tumult (n. r.)

Capitolul II

Nu e greața de a exista și nici nu e vorba, cum cred unii, de un cît de mic deficit al forței noastre vitale. Nu, greața survine dintr-o pornire cu care sîntem dăruiți de a respinge amestecul în care am fost ispitiți să intrăm, așa cum un ficat sănătos aruncă bilă în sînge cînd îi trimiți, prin stomacul care primește orice, o fleică grasă și rîncedă. Pentru că nici măcar nu putem să spunem contemplînd o ceată de ticăloși în toiul unui chef, asemeni poetului în fața stîrvului asaltat de viermi, că păstrăm totuși în noi esența divină a solidarității noastre descompuse. (Celor care au revelația absurdității existenței nu le-ar strica munca dură într-o mină de plumb, sau la un canal, și fără posibilitatea de a se retrage și mai mult în domeniul absurdului printr-o condamnare absurdă; nu, să rămînă liberi și să descopere foamea și setea și bucuria somnului demult pierdute, sau să piară, alternativă firească, deloc lipsită de sens!) Nu, prieteniile se desfac, interesele superioare devin divergente, amintirile comune se colorează în negru, sărutul iubitei devine simbolul trădării, idealurile comune se retrag și ura acerbă, ura tenace și totală, însoțită de surorile ei bune, ranchiuna nedomolită și invidia infernală, își fac apariția. Esența unei solidarități, chiar descompuse, se topește, și gîndul eliminărilor reciproce, chiar prin crimă, încolțește, și chiar dacă rar devine fapt împlinit, răcorește sufletul devastat. Și cu toate acestea singurătatea care ne face semne de departe, semne prietenești, ale unei tandreți infinite, nu ne sperie (pe unii îi sperie, fiindcă frumoasa zeiță nu-ți promite nimic care nu există în tine însuți)…

…Totuși, pe lîngă impulsul de a începe noua mea carte, simțeam nevoia să mă destind, și nu oricum… Doream eu însumi o petrecere, un chiolhan, o distracție violentă. Dar cu cine? Cu Ciceo și cu nevastă-sa? Nici vorbă! Și atunci îmi amintii de Vintilă și foștii mei colegi de la deratizare… Da! Vintilă, cel cu verva lui inepuizabilă, rubicondul care păstra în conștiința lui ca un blazon, ca un trofeu, gîndul că o frumoasă doamnă din orașul nostru trecuse, înainte de a se mărita (și măritișul îl aranjase tot el!) prin garajul său unde se hîrjoniseră împreună lăsîndu-i pe zid urmele tălpilor ei goale. Îmi amintii și de Bacaloglu, cel care ne ținea fișe la toți, cu sugestia că, la venirea anglo-americanilor, acele fișe își vor spune cuvîntul… Alo, atenție, domnul Calistrat… Da, și pe Calistrat, grasul jovial cu privirea sa porcină și cu filozofia lui că îi băga în bida mă-sii pe toți care se legau de salariul lui (deși nimeni nu se lega și n-avea această intenție), de Pantelimonescu, „strelitul” care mă inițiase în tainele vieții șobolănești… Un surîs interior însoțea amintirea petrecerii care urmase în chiar ziua în care fusesem angajat… Erau urmele fascinației… Aș fi vrut ca acel chef să se repete… După atîtea abstracțiuni, simțeam nevoia unor înjurături birjărești.

Și într-o zi îi dădui un telefon lui Vintilă și într-adevăr cheful se repetă, dorința mea coincisese cu un eveniment pe care ei tocmai voiau să-l sărbătorească. Curiozitatea mi se ascuți. După atîția ani grasul Calistrat, care fusese condamnat la un an închisoare fiindcă violase în deplasare o curvă, îmi apărea acum drept un inocent, Bacaloglu un ranchiunos mai degrabă comic, iar faptul că își lăsase tatăl să cerșească afară în fața porții, după ce îi mîncase averea, îmi apărea drept una din acele istorii pe care le poți auzi într-o anumită lume, ca o parabolă, foarte adesea o invenție populară menită să apere codul moral de dezordinea de care se simt adesea ispitite unele vlăstare rele din naștere. Istorie veche, maniheistă, fiul cel bun… fiul cel rău… Iar „strelitul” Pantelimonescu – un naiv, adept al unei secte ale cărei precepte religioase nu puteau fi decît o frînă pentru firea lui complexată (aflasem că citise mult și desigur că nu-i era ușor să învingă în el resentimentul împotriva oamenilor care îl dăduseră afară de la o școală primară unde era învățător și îl trimiseseră la închisoare, apoi la deratizare). Aveam să aflu mai multe. Vintilă mă pregăti. În drum spre cunoscutul „Bufet” intrarăm într-o bodegă.

„Calistrat, îmi povesti el, care vă amintiți, dom’ profesor, fusese tehnician înainte de istoria lui din deplasare, făcuse un memoriu și reușise să redeschidă procesul lui de viol, fiindcă nu luase un an, un an făcuse, dar de condamnat îl condamnaseră la șapte. Avocatul făcuse recurs, care se respinsese, dar totuși după un an îi dăduseră drumul. Așa, fără a i se admite oficial probele, înțelegeți că condamnarea îi rămăsese acolo la dosar, și cum să mai fii primit în meseria ta cu o belea ca asta pe cap? Șapte ani! Că te-apuci tu să explici că ai fost grațiat, iertat, că nu ești vinovat, cîrnați: ce scrie aici? Șapte ani! Ei? Cine stă să te-asculte? Ni-meni, dom’ profesor, și atunci avocatul a făcut recurs extraordinar și a dovedit cu probe că individa era demult prietenă a clientului lui, adică gagică, și a cîștigat, i s-a anulat sentința și a fost reprimit în uzină. Cînd ați fost primit și dumneavoastră în uzină, a fost reprimit și el, cu toate drepturile, ba chiar i s-a plătit din urmă și ceva din salariu. Ei, să vedeți cum s-a cumințit Calistrat, a lăsat-o mai moale cu bețiile, s-a înscris la studii fără frecvență și și-a luat diploma de subinginer, desenator tehnic.” „Te pomenești, zisei, că și Bacaloglu a obținut cine știe ce succese…” „Daaa, făcu Vintilă fără vreo admirație, dar cu o sensibilă considerație față de prietenul său de cartier din copilărie. Ce vină avusese el, dom’ profesor? Că i se făcuse în uzină o figură? Figura cu ștecărul pe care i-l vîrîse în fulgarin cine știe ce besmetic, ca să rîdă de el? Nu vă spun că individul a fost el prins vrînd să scoată pe poartă un electromotor? A mărturisit, dom’ profesor, și istoria cu ștecărul, nu știu cum, fiindcă sînt specialiști la anchetă care te fac să spui și ce n-ai făcut, darmite ce-ai făcut. Și s-a revizuit și condamnarea lui Bacaloglu!” „Și ce e el acum?” „Șef, dom’ profesor!” „Mare?” „Ei, nu mare, dar e șef! Știți unde?” „Ei, unde?” „Tot la deratizare, știți, în locul ăluia micu, de la Sfat, care ne trimitea pe noi pe teren… Dar nu vă spun, dom’ profesor, adevăratul motiv pentru care dă Calistrat o masă. A primit Premiul de Stat pentru un strung făcut de ei, un colectiv de subingineri din care făcea și el parte!” „Nu mai spune!” „Pe cuvînt de onoare!” „O să-mi spui acum că și Pantelimonescu e director pe undeva, sau poate chiar profesor universitar, zisei gîndindu-mă că și eu fusesem promovat șef-contabil, iar Vintilă era el însuși șeful unui Aprozar. Și-o fi luat, te pomenești, chiar doctoratul în psihologia șobolanilor. Am avut un prieten care și-a luat doctoratul în psihologia peștilor. De ce nu și în a șobolanilor, care sînt mult mai interesanți decît peștii?”

Mă uitai la el cu coada ochiului, să văd dacă mai era același, în stare să sesizeze din zbor o ironie și s-o amplifice. Nu chiar! Devenise respectuos pentru alții, pentru curba pe care o parcurseseră și firește și pentru el însuși. Nu prea mai avea haz! Dacă și ceilalți suferiseră aceeași transformare aveam să mă plictisesc în mod sigur. „Da, zise, într-adevăr cu multă considerație, și Pantelimonescu a fost reprimit în învățămînt…” „Dar nu e șef!” „Nu e, dar e bine, dom’ profesor!” răspunse el cu o admirație care îmi sugera că strelitul de care rîdeam noi, e! e!? învățător! e un domn, nu un besmetic oarecare!

Era și el, Vintilă, un asemenea domn, în costumul său bine croit, care dădea prestanță mersului său de minge pe două picioare, căci în acești ani Vintilă se îngrășase considerabil, semăna în acest sens cu prietenul meu Ion Micu, parcă nu mai avea în mișcările lui aceeași vioiciune de altădată. „Totuși, zisei, am impresia că Bacaloglu n-a progresat prea mult, chiar dacă e șef, tot printre șobolani a rămas.” Vintilă se înduioșă. „Hm! făcu, bietul Bacaloglu, săracul Costaichie, a pățit-o cu nevastă-sa!” „Păi parcă nu era însurat!” „S-a însurat între timp. A găsit o fată, dom’ profesor, dumnezeită, și fata îl plăcea; era măritată și a desmăritat-o bietul Costaichie.” „De ce? De ce îi zici bietul?” „O să vedeți! Pînă să divorțeze, fata…” „De ce îi zici fată dacă era măritată?” „Păi pentru că nu arăta, dom’ profesor, avea ea așa o aliură de fetișcană… Ei, și fetișcana ce-și zice ea: da, îmi las eu bărbatul, asta nu e greu, da’ ia să văd dacă mă iubește tot atît de tare ca și el, ia să te pun la probe…”

Și lui Vintilă deodată îi reveni verva, își izbi uluit fruntea cu palma și se văită indignat. „…Ah, cît de prost poate să ajungă un bărbat cînd îi cade așa, în mod unilateral, cu tronc, după o muierușcă. Se plimbau așa pe marginea rîului. Zici că mă iubești? mormăi el cu dispreț, arătînd cu capul încolo, spre o albie fictivă de rîu. Ei, aruncă-te în apă! Că hîr, că mîr, Bacaloglu nu știa să înoate, dar îi era rușine să spună. Nu te-arunci?” susură el imitînd-o pe fetișcană ca și cînd ar fi avut o limbă de șarpe și apoi tăcu posomorît. „Ei, zisei, și ce-a făcut Costaichie?” „S-a aruncat, dom’ profesor, așa cum era, îmbrăcat și încălțat, era să se înece. Și aia se uita la el cum se zbate și hi-hi-hi, ha-ha-ha, rîdea, închipuiți-vă, dom’ profesor, uite-așa, ha-ha, cu gura pînă la urechi. (’tu-i gura mă-sii dacă n-o apucam de picior și o țineam cu capul în apă pînă începea să scoată bolboci!) A, dar n-ajunge!”

Se opri din povestit și exclamă cu multă milă pentru noi doi, uitîndu-se la halbele goale dinaintea noastră: „Și nu mai putem să bem și noi cîte una?” „Ba da”, zisei… Apoi: „Noroc, dom’ profesor!” și continuă: „Se face iarnă. Mă duc, zice fetișcana, să schiez. Nu zice, nu întreabă, mă, bleandă, tu știi să schiezi? Hai cu mine! Dacă știi e-n regulă, dacă nu, cumpără-ți schiuri și te învăț eu. Nu! Și ăsta, nătărău, gelos (dar gelos pe cine?), merg și eu, zice. Și pornesc ei spre Tîmpa și gagica îi dă schiurile să i le ducă în spinare. Ajung ei sus (era într-o duminică), iau masa la cabană și după-masă începe ea niște piruete așa, niște cristianisme și el se uită și stă pe-aproape de ea să-i admire silueta zveltă. Ei, și după un timp se satură ea de figurile pe care le făcea și hai să ne întoarcem. Și a luat-o spre coborîre, pe serpentinele alea, dar nu, zice; cobor un pic și te-aștept, i-a dat drumul în viteză, adio, Bacaloglu, Addio del passato[1]. Besmeticul însă a luat-o la goană după ea. Cum venea de se încolăceau serpentinele alea, ea îl vede, așa, de jos în sus, i se face milă de el, și se oprea să-l aștepte. Milă? Să-l aștepte, credeți? Nici nu apuca ăla să se apropie, să stea și el puțin și să-și tragă sufletul și gagica întorcea schiurile, se proptea în bețele alea, i-arăta curul și hîîîrști, valencia! Credeți că Costaichie a tras vreo concluzie negativă de-aici? A luat-o în continuare la goană după ea și-așa s-a repetat figura pînă jos, zece kilometri. Cînd au ajuns pe teren neted Bacaloglu gîfîia să-și dea sufletul, cu limba scoasă de-un cot și fata zice, alo, nu așa înțeleg să-mi arăți că mă iubești, da’ cum, zice ăsta. Nu știu, zice ea, și aici Vintilă rîse domol și admirativ, de astă dată ca și cînd i s-ar fi impus și lui superioritatea tipesei. Pe urmă l-a răsplătit, dom’ profesor. Atîta solicitudine din partea lui, merita și el un gest frumos. De Revelion ea îi zice: nu pot să fac Revelionul cu tine, sînt încă măritată, dar vom proceda în felul următor: seara, pe la ora zece, cumperi o sticlă de șampanie, iei un taxi și vii la mine, aproape de casă, eu urc, pornim, destupăm sticla, ciocnim și o bem pentru un an nou, fericit, cînd o să ne căsătorim și o să fiu numai a ta. Așa au făcut, dom’ profesor, și pe toamnă s-au luat. Numai că repede Costaichie a descoperit o discrepanță între spusele ei și realitate. A avut el vaga bănuială că nu era numai a lui. Certuri, scandal… Dar asta era, că de prins n-o prindea. Ai zis, zice, că te duci la coafor. Nu te-ai dus! Ba m-am dus, dar lipsea coafeza mea și atunci… Și spunea o minciună oarecare, greu de controlat, chiar dacă trebuia să acopere o după-amiază întreagă. Trece anul și vine iar Revelionul. Eram la el, mă invitase. Fix la ora zece, individa îi spune lui Costaichie: dragă, știi că pantofu-ăla cu toc înalt s-a rupt cuiul chiar după-masă și l-am rugat pe cizmar să facă tot posibilul să mi-l dreagă chiar în seara asta. Mă reped să-l iau. Eram lîngă Costaichie. Du-te, zice, dar ce drac de cizmar ține el deschisă dugheana în seara de Revelion? Ține, ține, ciripește ea și o întinde. Costaichie se posomorăște. Amuțește. Și pe urmă odată îi cade fisa! Revelion, ora zece, parcă și lui i se întîmplase la un Revelion o chestie exact la ora zece. Vintilă, zice, hai la cizmar, care dracu cizmar, întreb, îl știu eu, zice, nu e prea departe. Mergem noi la cizmar, cîrnați, cizmarul, care avea două odăi deasupra dughenei, a dat din umeri, începuseră să-i vină și lui musafiri: doamna n-are nici un pantof la mine, zice, e adevărat că o servesc oricînd, dar nu mi-a adus nimic în ultima vreme. Eheee! îl aud pe Costaichie pe drum. Știu eu unde e ea acum, într-un taxi, bea șampanie! Și îmi povestește tot ce v-am spus eu acum… Și așa s-a sfîrșit iubirea lor, încheie Vintilă mereu vesel. A dat-o afară din casă chiar atunci, de față cu invitații, i-a scos rufele, hainele, bulendrele. Gagica, bățoasă, foarte bine, zice, fiindcă poimîine tot aș fi plecat eu! Impotentule!” „Și? zisei. Ce-a mai făcut pe urmă dumnezeita, după al doilea divorț?” „Păi s-a măritat chiar cu tipul la care ieșise în taxi să bea șampanie, zise Vintilă, un inginer, cam în vîrstă, cu păr, așa, grizonat, dar distins bărbat, foarte serios, i-am întîlnit odată pe stradă și am stat de vorbă. Au și-un copil.” „Și Bacaloglu?” „Hm! Bacaloglu, o să-l vedeți! Nu mai mă însor, Vintilă, zice. A căzut în doaga asta!” „Ce doagă?” „Nu vă spun! rîse el, ca și cînd mi-ar fi sugerat că ținea atît de mult la mine, încît nu voia să mă lipsească de plăcerea de a descoperi singur ceva extrem de interesant. O să vedeți!” repetă.

[1] Arie faimoasă în ultimul act din Traviata de Giuseppe Verdi (n. r.)

Capitolul III

„Bufetul” însă nu mai exista, fusese dărîmat și în locul lui se construise un hotel, iar la parter un elegant restaurant cu braserie. „Veniți după mine”, zise Vintilă intrînd și trecu printre mese și mă duse într-o încăpere, un separeu, acolo li se rezervase masa. Sosiseră toți, lipsea, bineînțeles, țiganul, ăsta, pesemne, nu progresase deloc.

Erau îmbrăcați bine, costume de comandă, stofă englezească, pantofi de 289 lei, cravate de mătase la gulere bine apretate. Erau la țuici și nu se așezaseră încă pe scaune. Mai așteptau pe cineva? Grasul Calistrat ciugulea din farfurii cîte-o măslină, cîte-o felie de salam de Sibiu și arăta atît de mulțumit de sine încît nici nu observă venirea mea și a lui Vintilă, ca și cînd ar fi uitat că el mă invitase la masă. Și mai ales era treaz. Îmi plăcu de el, era grav, liniștit, chiar modest, față de isprava pentru care luase Premiul de Stat. Mă așteptasem să-l găsesc deja afumat și plesnind de veselie. Mă apropiai de el, îl felicitai, dar se făcu sau chiar nu auzi ce-i spusei și mă lăsă cu mîna întinsă continuînd ciuguleala. Gîndii că trebuie să mă car imediat, dar interveni Vintilă: „Mă besmeticule, dă mîna cu dom’ profesor”, și atunci Calistrat tresări și își fixă privirea sa porcină asupra mea și bolborosi: „Dumneata cine ești?” Ca să-mi dau seama că nu era nici treaz, cum crezusem, și nici afumat, ci beat pulbere, dar cum dracu de se ținea atît de bine pe picioare? „A, zise, dumneata erai? Scuză-mă, n-am memorie vizuală și sînt atîția ani de cînd nu ne-am văzut…” În schimb Bacaloglu era mult mai semeț și mai infatuat decît pe vremea cînd se ocupa cu uciderea directă a șobolanilor. Era normal: acum îi ucidea prin interpuși și ai fi zis că nu era un simplu șef al ecarisajului la Sfatul Popular, ci al întregului oraș; el era președintele! Îmi întinse o mînă fleșcăită pe care și-o retrase în chiar secunda cînd i-o strîngeam. Flegmă mare, mă mirai că nu-mi întinse doar un deget, cum se spune că făcea Carol I cu miniștrii săi.

Ca și în prima zi cînd ne cunoscusem la deratizare, famenul, palidul Pantelimonescu, strelitul, mă acapară vorbindu-mi ca și atunci în șoaptă și uitîndu-se din cînd în cînd într-o parte să vadă dacă nu-l auzea cineva, deși nu-mi spunea nimic secret… Se bucura, în mod sincer, zise, că scăpasem de uzină și ajunsesem șef-contabil, oricum, pînă la reintegrarea mea în învățămînt e o soluție mai bună decît să… Aici își acoperi chiar gura cu palma, deși, uitîndu-se într-o parte, se convinsese că nu-l aude nimeni străin și-mi șopti: „Sînt convins că n-o să aștepți mult, mă ghidez după cazul meu, care n-a fost atît de grav ca al dumitale, n-am făcut decît vreo șase luni, dar oricum nu mai speram să fiu reprimit să-i învăț iar carte pe copii… Mai ales dacă scăpăm de erorile noastre. Eu am fost sub influența unei femei, grozave din toate punctele de vedere și din pricina ei am făcut și închisoare și nici nu m-am putut însura. Dom’ profesor, toate celelalte mi se păreau niște oițe stupide, cu glasul lor cristalin care era doar meritul epiglotei, sub el un vid absolutamente total, des têtes de linotte[1], cum spun francezii, păsărici vorbărețe și zăpăcite. Femeia asta însă avea ceva în cap, o idee universală și formidabilisimă… Pot să v-o spun, sînteți profesor de filozofie, o s-o înțelegeți și o să mă înțelegeți și pe mine.” În acest timp urmăream contorsiunile gurii lui, care nu știu de ce îmi sugera, ca și în primele clipe cînd îl cunoscusem, un nedefinit sentiment de repulsie, de murdărie, și o dorință de a mă desprinde de el, cu toate că insul îmi făcea destăinuiri care ar fi trebuit să mă acapareze. Îl întrerupsei: „Dar de ce nu ne așezăm la masă?” Nu auzi.

Mă îndepărtai, luai de pe masă un sandvici cu icre, îl mîncai, dădui peste cap un păhărel de țuică și revenii lîngă strelit cu un alt sandvici în mînă. „Ei, zisei, care era ideea aceea universală și formidabilă?” Strelitul se uită neîncrezător și în dreapta și în stînga. Dar deodată renunță la orice fel de precauții și vorbi liber, ca orice om. „Dom’ profesor, zise de astă dată parcă prea tare, noi luptăm (sublinie acest cuvînt) împotriva unor rele, dar cine ne spune că relele acelea nu sînt spre binele nostru și așa-zisele victorii, în tehnică, în stîrpirea gîngăniilor, chiar a șobolanilor, a ciorilor și lupilor și mai ales în medicină împotriva microbilor și virușilor, așa-zisele vaccinuri, n-o să ne izoleze din ce în ce mai mult de natură și o să ne periclităm propria noastră natură? Iată, să luăm de pildă vînatul, s-a moleșit nemaiavînd lupul pe urma lui, cine ne spune că n-o să ne moleșim și noi distrugîndu-ne toți dușmanii? Ei, cine? Măsurăm noi bine consecințele acțiunilor noastre?”

Era clar, strelitul înghițise și el cîteva țuici. „Fii mai concret, zisei, revino la ideea universală și formidabilisimă a acelei tipese.” „Dom’ profesor, v-o spun, orice ființă umană dacă trebuie să moară, trebuie s-o lăsăm să moară, indiferent că e copil, adolescent sau matur. Salvarea ei încarcă omenirea cu probleme insolubile prin simpla existență în plus a unei ființe pe care natura a decis s-o înlăture, pentru ca marele furnicar uman să nu aibă de suferit. Altfel crește furnicarul și atunci chiar natura lui intrinsecă decide să moară altcineva, sau alții, dar prin mijloace mai abominabile, crime oribile comise de indivizi contra altor indivizi, sau crime comise de state împotriva altor state! Ce ziceți?!!” „Da, zisei, chiar formidabilisimă tipesă. Bănuiesc că era șefa dumitale!” „Exact!” „Ce meserie avea?” „Tot învățătoare. Era directoarea școlii. A refuzat vaccinarea copiilor, le-a spus să nu vie în ziua respectivă la școală și atunci ne-a arestat pe amîndoi.” „Ar fi fost interesant, zisei, dacă i s-ar fi îmbolnăvit propriul ei copil, ce-ar fi făcut…” „N-are copii, dar s-a îmbolnăvit ea odată, era să moară, a refuzat orice medicamente… Dar eu voiam să vă spun ceva despre părăsirea erorilor. Știți cînd mi-am dat seama că ideea asta e complet greșită?” „Ei, cînd?” „În instanță! Am avut noroc cu un judecător inteligent care i-a pus ei o întrebare. Pe mine m-a dat peste cap, pe ea nu. Să admitem, pentru demonstrație, a zis el, că natura se echilibrează singură după legile ei secrete. Că noi nu știm de ce face natura anumite lucruri. Aveți în față un copil sănătos și frumos și deodată într-o zi rămîne paralitic. Nu moare, rămîne schilod. Boala se numește poliomielită. Putem noi accepta să nu-l vaccinăm? Cui folosește un infirm? Care ar fi sensul condamnării lui să nu se poată juca, să nu poată alerga și el ca alți copii și să stea tot timpul în cărucior? Știți ce i-a răspuns ea? El ar întruchipa cantitatea de suferință pe care oamenii o merită și de care, cu ajutorul medicilor, fug de ea din ce în ce mai mult… Natura e perfectă și n-avem noi ce să ne amestecăm cînd ea decide ceva. Bine, a zis atunci judecătorul, o să vă băgăm la închisoare și o să întruchipați personal cantitatea de suferință de care oamenii fug. Dacă o să constatăm, după ce veți fi liberă, că nu vă ajunge, o să ne mai vedem și în orice caz nu veți mai putea să-i învățați pe copii, un model de prostie cum sînteți. Poate vă vindecați?! Aveți dreptul să mă condamnați, a zis ea atunci, dar nu să mă insultați. Nu v-am insultat, am spus pe nume motivul pentru care vă condamnăm. În lege are altă denumire, pentru prostie pură legea nu condamnă pe nimeni, dar prostia culpabilă cade sub paragraful cutare care pedepsește sectele dăunătoare. O variantă a celei din care faceți parte se ridică împotriva instrucțiunii copiilor, să rămînă adică analfabeți, am depistat cazuri de astfel de părinți bigoți care interziceau copiilor să se ducă la școală. Și dumneata? mi s-a adresat el mie. Susții aceleași idei ca ale doamnei? Oricum, a rîs el ironic, ești bărbat, poate gîndești, hm! conform virtuților pentru care purtăm noi pantaloni și căciulă. Aici, în sală, s-a rîs, formidabil tip judecătorul ăsta, un om de vîrsta mea, se vedea că e de treabă și ar fi vrut să nu mă condamne prea tare. Ironia lui era afectuoasă. «Dom’ judecător, i-am spus, recunosc că am nutrit și eu acele idei…» «Acum, acum în prezent, a zis el, le mai nutrești?» «Nu pot să scap de ele dintr-odată», i-am răspuns și în sală s-a produs iar veselia mare. Judecătorul rîdea și el. «Ei, zice, cît îți trebuie să renunți la ele? A? Șase luni e prea mult? Ei, hai, să-ți dăm șase luni și dacă în închisoare o să faci o declarație că ești complet restabilit, ți se va da drumul imediat. Nu poți s-o faci chiar acum, această declarație? Te duci acasă!» N-am putut s-o fac, dacă ea n-ar fi fost de față, aș fi făcut-o. Dar dacă n-ar fi fost de față n-aș fi putut să-i aud răspunsul la întrebarea cu copilul și nu mi-aș fi dat seama de ceea ce înseamnă eroare. Cred că era cam țicnită și mă țicnisem și eu trăind cu ea. E curios lucru cum o femeie te poate zăpăci la cap!” mai spuse strelitul cu o uimire care sugera că nici acum nu era în afara acestei primejdii, adică de a se țicni din nou. Nu neapărat în vechea direcție, dar în alta, sînt destule idei care circulă libere în aer, așa cum circulă microbii și virusurile. „Și ce face ea acum?” îl întrebai. „Și-a terminat condamnarea, e funcționară la un C. E. C.” „Și tot formidabilisimă a rămas?” „Absolutamente, răspunse el, înghițind o nouă țuică, dar nu ne mai putem vedea, să nu ne condamne din nou.” „Dar tot o iubești!” „Da, nu pot s-o uit, sau mai bine spus nu găsesc alta care s-o eclipseze!” Iată deci că țicneala nu-i trecuse. Sau poate chiar femeia îl vrăjise pentru toată viața?…

Țuicăreala continuase în acest timp și antreurile dispăruseră din farfurii. Nu înțelegeam însă de ce stăteam mereu în picioare. „Ce facem, domne?” zise Bacaloglu iritat și plictisit, adresîndu-se gazdei, laureatul Calistrat. „Eu zic să ne-așezăm la masă, le bag în bida mă-sii, nu le mai aștept ji dacă mai îndîrgie, cînd vin, le dăm pe ujă afară”, zise Calistrat a cărui voce se alterase în sfîrșit și îmi suna în urechi cum i-o cunoscusem odinioară. Așa deci! Așteptau, ceremonioși, niște doamne, desigur nu soțiile lor, altfel ar fi venit împreună, cine avea, bineînțeles, adică doar Vintilă și laureatul, fiindcă Bacaloglu divorțase și nu mai voia să se însoare cum îmi spusese Vintilă, iar Pantelimonescu abia îmi povestise de ce nu putea s-o mai facă.

Ne așezarăm, Bacaloglu alături de Calistrat, eu în fața lor, cu Vintilă și strelitul la dreapta și la stînga. Dar ușa se deschise și toți se ridicară imediat dînd scaunele înapoi. Mă răsucii și văzui patru doamne care intrară cu o expresie comună de veselie și siguranță că mai puteau întîrzia un ceas și nimeni din cei de față n-ar fi îndrăznit să le facă vreun reproș. Stăpîne pe situație, nu numai aici, ci așa în general și oriunde. Avui un șoc și mai rămăsei pe scaun cîtva timp, uluit de surpriză, nu erau doamne, ci niște tîrîturi, una mai respingătoare decît alta. Nici măcar tinere! Curve în pragul ofilirii și desfigurării totale, cînd zbîrciturile și vinețeala pleoapelor, rictusul vulgar al gurii, odinioară fragedă, obrazul altădată mat și fără pori, abia mai puteau fi ascunse sub fardul gros și rujul sidefiu (nu violent roșu, nu mai era la modă).

Ceremonial… Sărutări de mîini respectuoase (într-adevăr, nici un reproș că întîrziaseră mai mult de-o oră, deci nici scuze), scaune trase, Olimpia, jjj, stai lîngă mine, te’n bida mă-tii, eram decis să vă dau pe ujă afară, dar te iubesc și te iert, doamnă Laura (Vintilă), faceți cunoștință cu dom’ profesor Petrini, hai zictir, jjj, a vost be vremuri profesor și atunci din greșeală, tajbă, besmeticule, vezi că ești gazdă și tu l-ai invitat pe dom’ profesor, n-a venit el aici fără invitația ta specială, gare invitație specială, poa’ să plece dacă nu-i convine, nu mă inderesează, ba așa mi-ai spus, transmite-i filozofului invitația mea specială, mi-e dor de el, dar acum vrei să faci pe grozavul față de doamna Laura, nu ți-ajunge doamna Olimpia… Măgduța, stai, domne, lîngă mine să mai mi-alungi melanholia, te-am așteptat ca pe o amantă, cu toate că eu nu mai cred în femei, sînteți toate niște curve, și ar fi mai bine, domne, să declarați asta deschis, ar fi mai simplu, am evita mii de suferinți, dom’ profesor (șoaptă), v-am avertizat, chestia cu doaga, urmăriți cu atenție! Claudia, dă-l în bida mă-sii pe zdrelit, ăsta i-a legat diavolița chestia și a devenit imbotent, o tragedie care ne așteaptă și pe noi, dar jjj, mai tîrziu, nu foarte tîrziu, după chilele pe care le bagi în butoiul tău, strelitul are un suflet sensibil și eu o să-l salvez de individa aia și o să mă mărit cu el, o să vedeți… Ce face, domne, chelneru ăsta, stăm cu farfuriile goale, mie mi-e foame…

Și gura lui ca un buzunar se pleoști în semn de dispreț, nimic nu era bun, dacă stătea el acolo părăsit și îi era foame. Nici urmă din melancolia declarată, dar parcă și apetitul îi era nesincer, fiindcă începu să mestece și să clefăie fără chef cînd chelnerul ne aduse păstrăvi la grătar, apoi turnedo Rossini…

[1] capete de cînepă (fr.) (n. red)

Capitolul IV

Cum am mai spus, nu numai somnul rațiunii naște monștri, ci și o luciditate prea mare. Stropind din belșug cu vin roșu acest turnedo care îi plăcuse, sau mai bine zis îl preparase cîndva Rossini, descoperii că nici Olimpia, nici Laura, nici Claudia și nici Măgduța nu erau ceea ce spiritul meu, saturat de aerul rarefiat și abstract al preceptelor filozofice în care trăisem cel puțin un an, văzuse în ele, în clipa cînd intraseră în separeu, adică niște tîrfe în pragul decăderii. Întîi aflai, în timpul conversației care nu lîncezi, că Olimpia, care se așezase lîngă grasul Calistrat, era văduva unui cunoscut compozitor dirijor din orașul nostru, dirijor care fusese prieten de pahar cu tatăl lui Calistrat, un vestit chelner meloman și amator de artă, avea în casa lui tablouri (nu puține) de mari maeștri români ai penelului și discuri cu interpretări rarisime strînse și păstrate de decenii din leafa și bacșișurile lui de chelner și pe care veneau să le asculte chiar și personalități străine ale muzicii, în trecere prin orașul nostru. Îi aducea soțul doamnei Olimpia, acum aci de față și văduvă veselă. Fusese veselă și cînd nu era văduvă? Se pare că da. În orice caz de băut începuse să-i placă dinainte și anume după ce soțul ei se trudise din greu s-o învețe. Avea oroare de bețiile lui din pricină că mare parte din nopți și le petrecea singură. Copii n-aveau și totuși într-o zi, exasperată, îi spuse că vrea să divorțeze. Muzicianul căzu pe gînduri. „Bine, îi zise, diseară vii cu mine.” Și o duse la restaurant. Mîncară, el bău cu moderație și pe la unsprezece ei i se făcu somn. „Fănică, îi zise, acum mergem acasă.” „Ai văzut, îi spuse și el, n-am băut nimic!” „Ce vrei să spui?” „Păi acum mergem și noi undeva unde e deschis pînă la trei și unde sînt amici și bem și noi cu ei un pahar.” Amici? Era curioasă, deși îi era somn. „Bine”, zise resemnată. Da, amicii ăștia aveau un haz nebun, dar pe la orele trei pica de somn. „Fănică, mergem…” Nu, cum să meargă, protestară toți, acuma se vor deplasa la gară, acolo e deschis pînă la șapte. „Pînă la șapte? N-o să stăm pînă la șapte”, zise ea îngrozită. Nuuu! o asigurară ei, nici vorbă, or să bea cîte o cafea și gata… Cafea? Da, băură, dar abia după aia veniră niște sticle speciale, pline de păianjeni și de praf, le păstrase pentru ei un chelner care îl cunoștea pe muzician. „Fănică, mi-e somn, hai acasă!” „Nu, stai să vezi și tu cum e, zise Fănică. Crezi că e ușor? Să-ți dai și tu seama și să nu te mai gîndești să divorțezi…” „Bine, nu mai divorțez, dar acum hai acasă, e șapte…” „E șapte? Cum, zise muzicianul, dar acum se deschide peste tot…” Adică tocmai acum să meargă acasă? O luau de la cap…

Povestind, doamna Olimpia era de o veselie tandră și senină, ai fi zis că soțul ei n-a murit și va pica și el aici curînd… „Ce-și poate dori mai mult un zoț mort? zise Calistrat. O nevastă așa ga tine! Gred că noaptea vine și de trage de picior să bei un bahar gu el! Era zimpatic! Ga fost bețiv de prima glasă, de Dumnezeu va fi ierdat…” „În timp ce pe tine Dumnezeu n-o să te ierte, că ești bețiv de-a doua clasă”, zise doamna Olimpia. „De ce gonzideri?” „Fiindcă treci repede peste treptele cele mai frumoase cînd bei, ca să ajungi la ultima în care să te complaci.” „Și gare ar fi dreptele alea? Nu gunosc drepte…” „Bărbatu-meu spunea: la prima sticlă te simți ca un înger, la a doua ca un leu, la a treia ca un porc. Tu ajungi repede în faza asta, singura care îți place…” „De bag în bida mă-tii gu bărbatu-tău, gu tot, eu nu l-am văzut nigiodată bă dreapta îndîia j’adoua, gă doar de la gine am învățat, dagă nu de la el și de la tata… E drept, îmi ger scuse, tu nu tregi nigiodată de dreapta îndîia, ești un înger și de-aia de iubesc, un borc ji un înger, jjj…” Și aici Calistrat părăsi furculița și cuțitul, se dădu pe spate și rîse la noi într-adevăr cu opulența unui porc pe care vinul l-ar fi transformat prin miracol în om…

Era bine îmbrăcată văduva muzicianului, călătorea cînd voia în străinătate, pomenea des nume de personalități din capitală, oameni de cultură, dar și din sferele responsabile, care îi dădeau toate aprobările să schimbe valută și să plece. Era cam trecută? Nici vorbă. Cum de mi se păruse? Numai în Orient și în Extremul Orient femeile erau înlăturate de la treizeci de ani și bărbatul își aducea în casă o floare de lotus de șaisprezece, care se ofilea și ea curînd și îi urma o a treia. Dar ce știe o astfel de floare de lotus față de o floare de magnolie, cum arăta la patruzeci de ani văduva muzicianului? Mi-o fi ghicit acest gînd, această comparație? Învăluită printr-o anumită știință de a fuma într-un nor de rotocoale de fum, se uita la mine cu acel surîs și acea privire care îți sugerează că deși cineva te vede pentru întîia oară, te cunoaște de mult și ce bucuroasă ar fi să se afle singură cu tine, la ea acasă sau la tine, cu o cafeluță alături, lîngă o veioză potolită, care să te facă să n-o vezi că nu mai e, desigur, o fetiță, dar nici atît de bătrînă cum ar face-o o luminație à giorno sub care uneori și tinerii arată ridați, și să depeni cu ea vechi amintiri, dintre cele care sporesc tandrețea sufletului, topesc asperitățile, nasc dorința unei intensități prezente a clipei, mai încărcată de voluptăți decît îmbrățișările tinerilor care nu au un trecut și nu-i cunosc valoarea…

Dar în loc să-i răspund la privire începui să mă ocup de vecina mea, cea care își pusese în gînd să-l scape pe strelit de formidabila lui tipesă, din pricina căreia toate femeile păleau în ochii lui. Aici însă eșuai total, se uită la mine atît de mirată (mirată că un astfel de tip, care nu-i spunea chiar nimic, își făcea iluzia că ar putea să-i placă), încît mă apucă un rîs disproporționat în hohotele lui față de lipsa unui motiv aparent… Era o cioară, dar cu un decolteu care lăsa să se vadă niște sîni ce îți intrau absolutamente sub nas și din pricina lor revenii la atac… „Cioară, îi șoptii, cioară dragă, ai niște sîni minunați, ei, de ce te uiți așa urît la mine, da, arăți ca o cioară, nu fiindcă ești brunetă, că ai fi țigancă, ci fiindcă mie îmi plac ciorile, cum ciugulesc ele un bob de porumb nedigerat dintr-o baligă, sau păduchii din coama unui cal pe care se așază. Vezi cît de modeste sînt? Și mai au și darul premoniției. Cînd cîrîie ele într-un anumit fel, spun ceva, dacă știi să le asculți… Fii cioară drăguță și o să te fac să te simți porumbiță… N-ai nici o șansă cu strelitul, poți să-i arăți și un autobuz și el tot pe tipesa lui o vede… În timp ce tu îmi placi mie, băiat tînăr, de…”

„…Alo, alo, filozofule, nu de da la fedele noastre, nu zînt de nazul tău, ai destule fede în mahala dagă cu nevastă-ta, o distinsă doamnă, n-ai fost bapabil să te împaci…” „Ce te legi tu de el, mă, besmeticule, ca și cînd tu nu te-ai născut tot în mahala… ha, ha…” „Exizdă ji o mahala aristogratică… Atîda îi spun, să nu se lege de fedele noastre…” „Dar ce, bă, toate sînt ale tale, ha, ha, vezi că… dom’ profesor, dom’ profesor, ce v-am spus… Atenție!” „Am iubit-o ca nimeni pe lume, am spălat-o pe cap, nu era femeie, era un copil și stătea cu capul aplecat în baie și i-am luat capul și am dat cu săpun, i-am frecat părul ei mătăsos și i-am simțit în palme năsucul, gura care se deschidea sub șuvoiul dușului de mînă și spatele încovoiat cu inelele spinării dulci și fragede, să-ți dai viața pentru ea… Hî, hî! Hîîî… Clipe nemuritoare… Simțeam și eu că am pentru ce trăi… Și într-o zi m-a doborît… Îmi lăsa bilețele… desene caraghioase cu mine și ea… și dedesubt, iscălit cu scrisul ei lat și bărbătesc, puteai să pariezi pe orice că nu era al ei, mititica ta fetiță… Așa zicea. Vrea mereu surprize… Azi nu mi-ai făcut nici-o surpriză, mieuna ea… Alergam, căutam… Ce surprize puteam să-i fac?… Mărgele, gablonțzuri, perle artificiale…” „Mă Costaichie, dar așa o surpriză bine sculată, să mă scuze doamnele, îi făceai tu?” „Du-te, mă, în bida mă-tii, tu crezi gă asta e totul?” „Scuză-mă, Costaichie, răspunde la întrebare… Să mă ierte doamnele, doamnă Olimpia, nu vă supărați, doamnă Măgduța, stimată doamnă Laura, he, he, permiteți-mi, am avut o ședință, nu fac vreo aluzie la persoanele de față, dar discutam și noi lipsurile și scăderile noastre în comerțul de stat și unul că e bine, altul că e foarte bine, altul că e satisfăcător cu lipsuri și ia cuvîntul un tip din prezidiu și ne mustră, tovarăși, zice, să nu ne culcăm pe Laura… Doamnă Laura, savurați confuzia, ha, ha, nu vă supărați, a auzit și el… dar nu asta am vrut să spun. Costaichie, tu te plîngi că n-aveai ce surprize să-i faci… Ți-am pus o întrebare! Fii bun și răspunde la ea! Spune-mi ce mi-ai spus mie…” „Alde lucruri zînt în fond mai importante degît exberiența ta de armăzar buduros…” „Știți ce mi-a spus mie, dom’ profesor? L-am întrebat: mă, o…? Da, zice, dar se desf… repede! Cum repede, mă besmeticule? Repede, zice, imediat… Aoleo, Costaichie, i-am spus, grizonantu-ăla cu care te-a schimbat avea el secretele lui, nu-ți rămîne decît să te faci pederast, altceva nu ți-a mai rămas… He, he, he… Șșșș! Fiți atent! Acum o să dea iar în plîns… Da, cu lacrimi, să vedeți cum o să-i curgă șiroaie, ca la o babă…” „Nu pot să spun că nu m-a iubit, altfel nu mă chema ea s-o spăl pe cap, mititica mea fetiță… Dar ar trebui, domne, să ne purtăm cu ele ca în evul mediu, să le punem o ștampilă de foc pe spinare, cu litera T să vadă și cel care s-ar mai îndrăgosti de ea cine e și să nu-și facă iluzii. T sau C, curvă, fiindcă trădătoare poa’ să nu spună mare lucru, fiecare credem că l-a trădat pe altul, dar pe mine nu… Sadică, domne, chiar așa?, în același fel?, de Revelion, într-un taxi, cu o sticlă de șampanie… Domne, dar omul mai trăiește și sub o dimensiune metafizică…” „Ho-paaa! Mă Costaichie, ascultă aici la mine, n-are valoare decît o singură dimensiune.” „Unde e credința, domne, chiar așa, toate sînt curve? Ce poți să mai faci decît să-ți iei lumea în cap? Dar unde dracu să te duci, fiindcă oriunde te-ai afla, tot de ele dai… Și eu sînt un om bun, domne, la toți am vrut să fac bine și am fost primit cu pietre, hî, hî… hîîî…” „Bă, imbegilule, nu mai plînge aici ca o oaie gufurită, rîde filozoful de noi, gare nu știu gum a bigat aici, îl invid să se care bînă nu-mi ies din bepeni…” „Mă Costaichie, scuză-mă, spui că ești un om bun și că ai vrut să faci bine la toți. Nu te supăra, dar ce bine i-ai făcut tu propriului părinte care te-a adus pe lume și a muncit pentru tine? I-ai aruncat o buca’ de pîine cînd l-ai văzut cerșetor la poarta lui și în loc să te apropii și tu cu o vorbă bună și să-i spui tăicuțule, hai în casă, nu mai sta tu aici să rîdă lumea de noi și să chemi o femeie să-l dezbrace și să-l spele și să-i faci și lui o supă grasă și fierbinte să-și mai vie în fire, tu i-ai zis, cînd el a spus, bogdaproste, Costaichie, bogdaproste, i-ai răspuns tu, să fie în c… morților! Nu te supăra, cum armonizezi tu fapta asta cu ideea pe care ți-ai făcut-o că ești un om bun? (Fiți atent, dom’ profesor!) Asta aș vrea să știu de la tine și altceva, pe cuvîntul meu dacă mai am să-ți reproșez ceva…”

În clipa aceea, Calistrat puse mîna pe o felie groasă de pîine și i-o trimise lui Vintilă drept în obraz. „Poți să-i reproșezi orice, mîrîi el, fără să se mai bîlbîie, cu condiția să-l dai afară pe filozof pe care nu l-a invitat nimeni.” „Ba da, strigai, tu m-ai invitat, probabil cu intenția ca pe urmă să mă jignești.” Și în clipa următoare strînsei paharul în mînă foarte calm și i-l aruncai în cap. Nu-l nimerii, se sparse cu zgomot sec în perete, apucai un altul, care i se făcu țăndări în frunte și îi deschise imediat o șuviță de sînge ca o rîmă roșie și ezitantă, nu știa încotro s-o ia, spre nas sau spre sprîncene. El nu simți această gîdilătură, dar simți agresiunea și sări în picioare. Rămăsei liniștit la locul meu, aș fi vrut s-o încasez, ca pe urmă să pot să-i mut fălcile. Ceea ce se și petrecu, mă pomenii cu o ploaie de pumni în cap, niște măciuci moi, care mă năuciră. Săriră toți și ne despărțiră, nu înainte să ne apucăm de gulere și să ni le rupem, cu cravate cu tot. Dar în timp ce eu mă reașezam gîfîind la masă, individul părea să fi uitat cu totul de sine, se vedea că nu mai știe ce i se întîmplă, atît de beat era. „Ce e asta, dragă, zise doamna Olimpia scandalizată fără să se mire, l-ai invitat sau nu l-ai invitat?” „Du-te în bida mă-tii, zise Calistrat cu o seninătate nefirească, toarnă-mi și mie un bahar de vin.” „Da’ ce sînt eu, maică-ta?! Toarnă-ți singur, iar eu am plecat.” „Da, agum îți blac filozofii, duț gura mă-tii, toarnă-mi tu un bahar de vin, zdrelitule…” „Domnilor, zisei ridicîndu-mă, vă urez în continuare petrecere plăcută, a fost o neînțelegere, n-am fost invitat direct, ci prin Vintilă, lucru pe care nu trebuia să-l accept, o invitație nu se primește prin intermediari decît între prieteni…”

În clipa aceea cioara mă apucă de mînă și mă trase jos. Avea o mînă moale și fierbinte, care mă convinse mai mult decît protestele celorlalți… Că stai, domne, zicea Bacaloglu cu dispreț că făceam tot eu pe șifonatul, după ce primul aruncasem cu pahare, șterge-te, domne, pe obraz, nu simți că ești plin de sînge? „N-are nimic, numai gine n-are sînge nu-i gurge”, zise Calistrat care, văzînd că nimeni nu vrea să-i toarne în pahar, pusese mîna pe-o sticlă și își turnă singur, aparent sigur pe mișcările lui, dar vărsă paharul și vinul roșu se întinse ca o băltoacă pe fața albă de masă. „Și, de ce-ai dat tu, mă Calistrat, cu pîine în mine? rîdea Vintilă. Fiindcă te-am ținut o vară întreagă cu pîine, pe care nu mi-ai plătit-o nici acuma, cînd ai luat Premiul de Stat! Vai de premiul tău, v-ați apucat și voi acolo, niște șmecheri, ați demontat piesă cu piesă un strung nemțesc, l-ați desenat, i-ați adus ici-colo cîteva modificări neesențiale și după ce l-ați botezat prototipul M. U. Universalgenev, cîrnați, ha, gata, mari inventatori… Să nu negi, fiindcă tu mi-ai spus, ha, ha…” „Așa se face brogresul, zise Calistrat amenințînd să toarne iar în pahar, brima roată dințată s-a făcut din lemn și fiegare a copiat pe aldul bînă în zilele noastre…”

În sfîrșit reuși să umple paharul fără să-l verse. „Bine, mă Calistrat, așa e cum spui, dar de ce nu recunoști tu că l-ai invitat pe dom’ profesor și erai treaz cînd mi-ai spus că ți-e dor de el, și te-apuci acuma să-l jignești? Asta e purtare la tine, de om civilizat?” „Nu știu, nu mă inderesează, dar să nu se lege de fedele noastre.” „Ești cam tralala, așa ți s-a năzărit și prima dată cînd am băut noi toți împreună la deratizare, că dom’ profesor se leagă de salariul tău… Hi, hi! Recunoști că ești cam tralala! Să-ți spun de ce: ăsta e un pretext, fiindcă de la început, pînă să vie fetele, te-ai purtat urît… Și acum e bine? Dacă rămîi cu o stea în frunte? Fiindcă rănile în frunte nu se vindecă fără urme și de cîte ori o să te bărbierești o să-ți vezi în oglindă semnul de bărbat chipeș cum ești, o să te înfurii și o să spargi oglinda, ha, ha…”

Începeam să mă plictisesc… Nu petrecerile aranjate sînt cele mai reușite. Bacaloglu, a cărui ranchiună, prin ridicarea lui la rangul de șef al ecarisajului, se topise, n-avea nici un haz cu desamăgirea lui în amor și cu dorința care i-ar fi sărat inima lui bleagă, să ștampilăm femeile cu T sau C. Strelitul, nu știu de ce, tăcea, și băutura îl învinețise parcă, ai fi zis că vinul alunga viața din el, în loc s-o biciuie. Iar „fetele” tăcute, foarte atente, stăteau parcă în așteptarea a ceva. Poate eu îi împiedicam pe toți să intre în universul secret al grupului lor? Agresiunea mea contra lui Calistrat îi deranjase? Fiindcă el nu făcuse decît să spună cuvinte, care în anumite împrejurări nu mai au nici o importanță, mai ales dacă omul e beat, în timp ce eu azvîrlisem cu paharul și „fetele” văzuseră sînge… Era sigur, se speriaseră, fiindcă ridicîndu-mă de pe scaun și spunînd sec bună-seara, nici una nu-mi aruncă vreo privire și nici Vintilă nu spuse ceva să mă rețină. Mă conduse însă pînă afară. „Dom’ profesor, zise, și acuma ce faceți? Vă duceți acasă?” „Da, zisei, o iau pe jos și mă duc acasă. Nu prea m-am distrat.” El rîse: „Nu-i nimic, lăsați…”

Parcă mi-ar fi promis el o altă distracție mai grozavă, de care însă nu era sigur ca să se angajeze… Pornii prin noaptea răcoroasă de sfîrșit de septembrie. De fapt mă distrasem, deși ciocnirea mea cu Calistrat, lipsită de un fond de conflict real, avea în ea ceva gratuit, vag abstract. Paharul care i se făcuse țăndări în frunte era însă foarte concret, un ciob i-ar fi putut nimeri într-un ochi și la gîndul că s-ar fi putut să rămînă individul chior, mă înviorai și nevoia mea de violență și vulgaritate se potoli.

Capitolul V

Cum se împacă însă ideea armoniei conștiinței noastre cu cosmosul, din prima mea carte, cu ideea apariției erei ticăloșilor din a doua, în care descriam o mutație catastrofică în conștiința actuală a omului? Nu se împăcau, dar nu mă neliniștii. Îmi spuneam că Gnoza va fi probabil actuală în clipa cînd dominația ticăloșilor va determina o reacție a partizanilor vechilor valori și noua religie sugerată de mine, după ce un puternic geniu o va prelua (fiindcă nu eram smintit să cred că și eu aș fi un astfel de geniu!), se va răspîndi și va intra în conflict cu partizanii lui Belial[1] (așa au fost numiți de un vizionar american cei care au determinat odinioară distrugerea Atlantidei; noul Belial ar urma să-și facă apariția, fiindcă terenul este pregătit)…

„Cum ai putut, îmi spuse Ciceo uimit după ce termină de citit Era, să proiectezi o astfel de viziune minuțioasă și realistă asupra viitorului nostru? Nu e nimic apocaliptic în ceea ce spui tu, ba chiar s-ar putea afirma că e o viziune practică, gospodărească, însă grea de un presentiment care te apasă la urmă ca o piatră de moară. Să știi însă că nu ești original, cineva mi-a vorbit de o astfel de carte apărută în America Latină, n-am reținut autorul, dar titlul e Istoria universală a infamiei.” „Desigur, zisei, ideile unui timp plutesc în acel timp și mai mulți oameni pot gîndi același lucru fără să se cunoască. Are prioritate numai cel care le-a dat o mai mare forță de expresie și le-a scris într-o limbă de mare circulație. Nu m-aș mira să aud într-o zi că nici Gnoza nu e originală. Lacunele mele de informație, în ceea ce privește rezultatul ultimelor cercetări în toate științele, vor fi decisive pentru destinul acestei cărți. Îmi rămîne orgoliul de a fi scris-o totuși cel dintîi. Istoria aceasta universală a infamiei ce este, un tratat?” „Nu, cică, sînt niște povestiri!” „Iată, deci, a mea e totuși altceva, se referă la viitor și e un tratat…” „Ce ciudat, zise Ciceo, ai scris o astfel de carte neagră și totuși nimic nu îmi pare în tine negru.” „Nu e nimic ciudat, s-a spus și despre Schopenhauer, cu ironie, că în viața lui intimă nu era deloc pesimist și că s-a bucurat de ea cît a putut…” „Și ce vrei să scrii acum?” „Același lucru, despre conștiință, dar întorcîndu-mă acum spre infinitul mic acauzal, oceanul primordial al haosului din care se naște tot ceea ce prinde formă. Lumea subcuantică, pornind de la aceeași teză: conștiința este esența universului, nu numai a ființei vii, ci și a lumii fizice. În fond e vorba tot despre misterul omului, despre care s-a scris timp de două mii de ani pînă s-a ajuns la eșecul actual al filozofiei care a îmbrățișat disperarea și absurdul. Fizicienii însă și-au văzut de treabă, ignorînd neputința filozofilor. Vreau să spun că ne așteaptă o nouă aventură în căutarea esenței noastre, deschisă de fizică prin descoperirea tranziției cuantice, așa-numitul colaps, fenomen fundamental al întregului univers fizic. Nu e un fenomen bun pentru logica noastră, fiindcă deși au trecut aproape patruzeci de ani de cînd se cunoaște comportarea stranie a luminii, numai unda ei există, atîta timp cît n-o privești, dar îndată ce un aparat de experiență îi semnalează prezența, adică o «privește», ea dispare și cum dăm de corpuscul (cele două entități ale luminii, fiind, după cum știe orice elev, unda și fotonul, care e o particulă), el nu mai există și apare iarăși unda, eveniment misterios și ilogic, care a fost numit tranziție cuantică, sau colaps, pus sub ecuație de Schrödinger, după atîta timp deci tot nu se știe mai mult despre acest fenomen acauzal. Acauzal? Și totuși universul mare cauzal, și călăuzit de legi, se sprijină pe el. Deja de la Aristotel, prin Fizica, aflăm că Anaximandru afirma același lucru, pe care instrumentele noastre de experiență l-au descoperit: nici apa și nici un alt element nu stă la baza lucrurilor, ci ceva diferit care e fără margini și din care nasc, spre a exista, și cerurile și toate lumile din ele. Apeiron-ul, ceea ce grecii numeau nelimitatul, acauzal în esența sa și spiritual, conștient și volitiv, reapare după două mii de ani lăsîndu-ne semne bizare în aparatele noastre de experiență. De ce dispare fotonul îndată ce dăm de el și apare unda? Și apoi reapare fotonul? Ai zice că e o joacă de-a v-ați ascunselea. Putem noi să evităm să gîndim, ieșind din fizică (pentru că fizicianul nu poate explica ceea ce aparatele sale nu arată), și numai astfel mai putem raționa, că între noi și evenimentul numit tranziție cuantică nu s-a produs o atingere de care atît experimentatorul cît și fotonul sînt conștienți? Lumina refuză să se lase «văzută» așa cum există ea în univers, ca realitate complementară (undă-foton), formînd un singur fenomen. Poți să ai un frison! Noi care considerăm că doar viața vie poate avea astfel de reacții, că lucrurile «moarte» sînt moarte de-a binelea, poți să te uiți la o piatră cît vrei și nimic nu se întîmplă între tine și ea. Chiar nimic? Asta nu vrea cumva să spună, adică acest joc de-a v-ați ascunselea al luminii, că nimic nu se petrece în natură fără ca cineva «să știe»? Sau mai precis, fără intervenția unei conștiințe? Pînă acum am considerat lumina drept dulcea undă venită din soare să ne încălzească chipurile și să germineze pămîntul. Și deodată aflăm… Ți se pare enorm ceea ce îți spun?”

Ciceo nu voia să arate că e aiurit de ceea ce auzea. Părea gînditor. „Chiar s-a demonstrat chestia asta?” zise el cu acea bănuială a omului obișnuit că multe drăcovenii se pot spune, dar nici una nu rezistă gîndirii practice și obișnuite care, ca să înțeleagă ceva, pornește totdeauna de la cauză la efect. „Adică cum să crezi, surîse el, că uitîndu-te la o piatră, piatra știe și ea de chestia asta? Auzi, dragă, se adresă el nevesti-sii care tocmai ne aducea un platou cu sandviciuri, ce zice Petrini, că sandviciurile astea la care ne uităm noi acum și o să le mîncăm știu și ele de noi…” Izbucnirăm toți trei în rîs. Ciceo chiar se aiurise, multă vreme după aceea, deși schimbasem subiectul, o lumină de stupoare îi stăruia în priviri și vedeam clar că dacă aș fi continuat pe aceeași temă l-ar fi apucat neliniștea… Curioasă însă, doamna Pop, care își cunoștea bine bărbatul, observă, desigur, că soțul ei nu mai gîndea cu toată mintea și reveni: „Ce era cu sandviciurile acelea?” „Să le lăsăm, confirmă el supoziția mea, altfel nu mai dorm la noapte.” „Ba vreau să știu, zise ea, n-o fi vorba de bau-bau!” „Chiar bau-bau, dar nu pentru copii, Lavinia, zise Ciceo, e vorba de o nouă dovadă a existenței lui Dumnezeu, dar demonstrată prin comportarea fără logică a elementelor.” „Dumnezeu e ilogic acum? zise doamna Lavinia. Nu mai e bunul părinte care să ne bage în rai sau în iad după faptele noastre?”

Soția lui Ciceo era juristă. Se cunoscuseră ca „adversari”… Ea apăra interesele unei uzine față de un salariat care cîștigase în instanță să i se plătească salariul din urmă pe timp de un an cît timp fusese concediat pe nedrept; uzina refuza totuși să execute hotărîrea judecătorească; salariatul i se adresase personal lui, lui Ciceo, care judecase conflictul de muncă, întrebîndu-l foarte nedumerit ce valoare are un verdict de justiție, dacă practic, totuși, o uzină nu ține seama de el? Și atunci se întîlniseră ei doi, Ștefan Pop, judecător, și Lavinia Mureșianu, șefa serviciului juridic al acelei uzine. „Considerați că hotărîrea noastră a încălcat legislația muncii?” o întrebase el. „Nu tocmai!” răspunsese ea. „Aveți dubii? Atunci de ce n-ați făcut recurs?” „Avem dubii asupra orientării politice a salariatului.” „Plătiți-i salariul din urmă conform hotărîrii noastre și lăsați alte organe să-l dea în judecată pentru orientarea lui politică.” „Ar însemna să-l băgăm la zdup, lucru pe care nu-l dorim, răspunsese jurista. E un vestit maistru oțelar, dar face pe tiranul la cuptorul S. M., nu ține seama de nimeni, nu formează cadre, păstrează «secretul» numai pentru el și face «grevă» cînd nu i se plătește cît cere.” „Ei, cît cere?” „Mult! De patru-cinci ori salariul tarifar.” „Înseamnă că l-ați mai plătit…” „Da, în speranța că ne va forma cadre noi.” „Totuși oțelarii lui au depus favorabil.” „Da, dar nu vă întrebați de ce a așteptat un an de zile pînă să ne dea în judecată, după ce l-am concediat?” „Nu, de ce?” „A așteptat să-l chemăm înapoi, să ne ploconim în fața lui, cum se mai întîmplase.” „Deci v-ați mai ploconit?” „N-am avut încotro.” „Și ce s-a întîmplat de nu l-ați mai rechemat?” „Am cerut Reșiței să ne detașeze temporar un maistru oțelar și ne-a trimis unul care nu e chiar «regele oțelului», ca maiestatea-sa Truțan Gheorghe, dar care a acceptat totuși să-și dezvăluie secretele băieților de pe platou și să ne formeze cadre. E un maistru mai tînăr, căruia nu-i umblă gura toată ziua lăudîndu-și vechii patroni și partidul socialist în frunte cu Titel Petrescu, pe care noi, comuniștii, cică, l-am fi curățat.” „Așa deci! Totuși nu pentru acest diferend politic l-ați dat afară.” „Și pentru! Toate la un loc.” „Facem disjungerea necesară, dintre conflictul de muncă și opiniile politice, îi plătiți salariul din urmă și, în ceea ce privește reprimirea lui în uzină, faceți recurs și invocați motivele politice, nu atît de grave încît să facă obiectul unui proces ca atare, dar incompatibile cu o reangajare.” „Așa deci! exclamase tînăra juristă, credeți că nu ne-am gîndit? Dacă invocăm motivele astea, el va fi de față și nu numai că nu le va nega, ci și le va susține ridicînd glasul cu vehemență. Așa e el, un astfel de tip! Nu-l interesează ce s-a schimbat în jurul lui. Oțelul, altceva nu știe, și Titel Petrescu! Vă închipuiți că procurorul nu e pus acolo să facă pe filozoful, să-și dea seama că bătrînul oțelar e de fapt un om simpatic și inocent în iluziile lui social-democrate.” „Fir-ar să fie! exclamase și tînărul judecător. Ce e de făcut? Totuși, ce vă împiedică să-i plătiți salariul din urmă?” „Nu atît salariul vrea el, fiindcă e un om cu stare, are casa lui, băieți profesori care cîștigă, și mai ales (aici e buba!) nu știu cîte iugăre de pămînt la țară, multe, pe care le cultivă nevastă-sa; e amenințat să fie trecut la chiaburi dacă se află că nu mai e oțelar. Am vorbit cu el! Ar renunța la salariul din urmă dacă l-am reprimi.” „Reprimiți-l!” „Nu vrea directorul! Nu mai are încredere în el, l-am mai reprimit, cum v-am spus, de cîteva ori! Are dreptate, bătrînul nu-și mai poate schimba mentalitatea, am avea numai necazuri cu el și pînă la urmă tot aici am ajunge.” „Bine, colega, dar atunci de ce v-ați prezentat atît de nepregătiți la proces?” Aici tînăra juristă tăcuse un timp, apoi exclamase: „Nu vă amintiți? Martorii noștri au trecut de partea lui și erau aceiași băieți care veneau la direcție și se plîngeau că maistrul Truțan nu-i învață și pe ei nimic, îi înjură de mamă și le trage mereu șuturi…” „Cît e de bătrîn?” „Cincizeci de ani! Arată mai bătrîn, din pricina mîncării și a băuturii, e un fel de John Falstaff, dar pe care nu l-a văzut nimeni rîzînd…” „Ați văzut piesa? Cum e, domnișoară, mă refer la interpreți, bineînțeles!” „Încă n-am văzut-o, dar am recitit-o. Așa fac totdeauna înaintea unui spectacol cu piese mari, nu pot urmări debitul actorilor, care au tendința să înghită pe nerăsuflate textul, ca să-și pună jocul lor în valoare și nu sensurile adînci ale piesei. Mă și enervez cînd îi văd cum nu gîndesc deloc la ceea ce le iese din gură și atunci recitesc piesa dinainte, mai ales cînd e vorba de Shakespeare…” „Și mai aveți curiozitatea deznodămîntului?” „Bineînțeles! Mă încîntă mereu surpriza replicilor și poezia care curge din ele… Dar dacă actorii sînt chiar proști, sau rău distribuiți în roluri, mi se întîmplă să și ies din sală. Se spune însă că spectacolul ăsta ar fi chiar bun.” „Domnișoară, îmi permiteți să vă invit eu la acest spectacol?”

Domnișoara acceptase și după un an se căsătoreau. Băuseră la nuntă vin trimis de „regele oțelului”, din pivnițele lui de la țară… Pînă la urmă fusese reprimit la cuptoarele S. M., dar fără prerogativele de altădată și mai ales după ce judecătorul îl avertizase că un nou conflict cu uzina, justiția nu-l va mai soluționa în favoarea lui.

Îmi povestiseră toate acestea cu mult mai multe amănunte și cu acea undă secretă de emoție în glas cu care învăluim adesea tot ceea ce s-a întîmplat cu noi cînd am întîlnit ființa iubită. Ceea ce mi se părea însă incredibil mie, care eșuasem cu atîtea ființe iubite, era faptul că eroii acestei reușite erau aci de față și nici un gest, nici o umbră în priviri, nici o pîndă a unui gînd neexprimat nu sugerau că peste această poveste în care un judecător și o juristă se îndrăgostiseră unul de altul, cu chipurile aplecate într-un dosar (care conținea o semnificativă existență întîrziată într-o lume la care nu se putea adapta), nu trecuse nici o furtună, nici un nor greu care să le zgîlțîie sau să le întunece senina lor iubire (deși ceva trecuse, cînd el își dăduse demisia ca judecător și începuse să practice avocatura: s-ar fi putut să n-o practice, să fie adică respins de barou și el știuse că o astfel de primejdie fusese reală). Îi pîndisem ani în șir în timpul vizitelor mele: era cu putință, îmi spuneam, să nu se ascundă în spatele acestei armonii le bourdonnement sourd du désordre fatal[2] care zace în orice ființă umană, așa cum descoperisem eu întîi la Nineta Romulus, apoi la Căprioara, după aceea la Petrică, și total, din plin, copleșitor, la Matilda? Pînă și mama fusese silită, ca să-și recapete liniștea, să o rupă în floarea vîrstei, fără să se despartă, cu tatăl meu. (O chinuia gîndul că omul de care ea se îndrăgostise o mîngîia și o săruta de față cu ea pe sora ei mai mică și nimic n-o putea face să creadă că se mulțumiseră amîndoi doar cu aceste sărutări a căror vinovăție era rău mascată de rudenie; și pe ea o sărutase astfel, cu aceeași privire aprinsă, cu aceeași jubilațiune oarbă a instinctului triumfător; nu acceptase să i se tulbure pentru toată viața sufletul! mai bine nu! mai bine fără el, decît să pună stăpînire pe clipele ei viermele scîrbos al geloziei… de ce nu putuse redeveni senină acceptîndu-l așa cum era? pentru că presimțise ce era în ea, murmurul, rumoarea din adîncuri a dezordinei, o auzise în acele clipe de trădare și, desigur, se speriase…)

Nimic însă nu răzbătea în afară din viața acestui cuplu, în afară de o continuă plenitudine în înțelegere. Desigur, flacăra nu era spectaculoasă, dar le lumina, cum am spus, din plin, micul lor destin. Era frumoasă Lavinia? La început mi se păruse că nu, dar nici o femeie nu e în mod absolut frumoasă sau urîtă pînă n-o cunoști. Căprioara nu fusese frumoasă cînd o întîlnisem? Cînd mă părăsise însă descopeream cît e de urîtă. Există, cum știm de fapt foarte bine toți, frumuseți ascunse. Dar și urîțenii la fel de bine ascunse, aparențele, cum se zice cu îndreptățire, sînt înșelătoare. O pură anatomie nu ne poate spune mare lucru, deși prima noastră reacție se produce comițînd o dublă eroare, datorită iluziilor pe care le investim brusc într-un chip zis frumos, și repulsiei la fel de instantanee întîlnind un chip urît. Dar cine poate nega că un chip poate fi frumos pentru că e urît? Și altul urît tocmai fiindcă e atît de frumos? Nu se poate explica astfel de ce, de pildă, o urîtă găsește un superb bărbat și una frumoasă uimește pe toată lumea acceptînd unul și bătrîn și idiot și bețiv și infidel. Frumusețea și urîțenia fizică se metamorfozează și se retrag în fața unor realități sufletești care spectatorului îi scapă. Lavinia, după ce am cunoscut-o mai bine, era deosebit de frumoasă. N-o pot descrie; o brunetă gravă și liniștită, fără vreun cusur fizic, cu o expresie izbitoare de căldură umană și devotament care îți spunea din prima clipă, dar fără emfaza bigotă a unor soții, ci cu prietenie: sînt dăruită bărbatului și copiilor mei; dacă vrei să ții la noi toți împreună, te vom iubi și noi. Ceea ce se și întîmplase. Casa lor, orele de sîmbătă seara pe care le petreceam împreună erau pentru mine, cum am mai notat aici, locul de refugiu, oaza în care reveneam să mă odihnesc și să uit de nisipul deșertului vieții mele afective. Asta nu însemna că nu încercam să-i tulbur, cum făcusem acum relatîndu-i lui Ciceo strania comportare a luminii în aparatele de experiență, fără să fiu însă inițiat, ca un fizician, în acest fenomen. Speculațiile îmi aparțineau.

[1] Termen folosit inițial în vechile scripturi ebraice cu semnificația de „cel rău” sau „cel fără valoare”; ulterior personifică diavolul în textele ebraice și creștine. (n. r.)

[2] murmurul surd al dezastrului iminent (fr.) (n. r.)

Capitolul VI

„Da, Lavinia, zisei, Dumnezeu e ilogic și acauzal. S-a spus asta timp de două mii de ani (avem dovezi destule, de pildă, așa-zisa lui dreptate, sau flagrantele lui nedreptăți; Abraham căruia îi cere să-și jertfească fiul ca să-i dovedească credința e o istorie naivă, de adormit popoarele, în realitate n-a venit nici un înger care să oprească mîna fanaticului, copilul a fost înjunghiat și nu numai o dată în timpul erei noastre și fără ca această jertfă să folosească cuiva), dar l-am și interogat adesea și aceia dintre noi, care se credeau cuprinși de starea de grație, ne-au răspuns totdeauna că nu putem, cu mintea noastră, să pătrundem ceea ce e de nepătruns. Dar acum am început să dăm de urmele lui și ce credeți că a făcut cînd i-am forțat cîteva secrete? A fost silit (ăsta e cuvîntul!) să se arate. Cum? Să-ți povestesc, Lavinia…” Și reluai speculația fantezistă despre jocul de-a v-ați ascunselea al luminii. Copiii ascultau și ei curioși acest basm modern din care nu se întruchipa însă nimic care să-i fascineze, că lumina ba apărea, ba dispărea, nici o minune, asta puteau face și ei cu o lanternă… Lavinia, ca și soțul ei, arăta incredulă, dar nu anxioasă. La urma urmei, părea ea să spună, totul poate fi adevărat, dar întrucît ne-ar schimba chestia asta destinul? Tot vom muri! Și atunci? „Vă amintiți vîlva pe care a produs-o descoperirea radiumului? reluai eu. A fost după aceea studiat și ce s-a aflat în legătură cu radioactivitatea sa intensă? Întîi că atomii săi se dezintegrează într-o manieră foarte ciudată, deși nucleele sînt absolut identice, unele explodează, altele nu. Conform cărei determinări? Am putea fi tentați să emitem ipoteza că între cele două nuclee ar exista o deosebire pe care noi n-o observăm, dar alte cercetări au silit pe fizicieni să admită ipoteza indeterminării, manifestată și în alte fenomene, cum ar fi cel al tranziției cuantice. Dar nu asta e atît de frapant în comportarea radiumului radioactiv. I s-a descoperit periodicitatea dezintegrării, care, după cum o să vedeți, ne dă de gîndit. Avem în față o astfel de pietricică radioactivă să zicem de două grame. S-a calculat atît de exact timpul dezintegrării ei încît s-a înscris cifra 1590 de ani, cînd din două grame mai rămîne unul, pietricica se reduce adică la jumătate. După alți 1590 de ani, se reduce iar la jumătate. Și așa mai departe, după fiecare perioadă, din jumătatea care a mai rămas, se reduce jumătate. Da, dar asta e mereu, pînă la sfîrșitul lumii. Rămîne totdeauna o jumătate care se reduce la jumătate, timp de mii de miliarde de ani înapoi spre haosul infinitului mic. Cercetați, cercetați, parcă ne-ar spune «cineva» cu ironie, că o să vă lămuriți buștean.” „Adică acest «cineva» cine ar fi?” zise Lavinia. „Hm! Cineva care «știe».” „Mă îndoiesc, zise Ciceo deodată decis să nu accepte inacceptabilul. De «știut» nu știm decît noi. Astea sînt fenomene din mecanica universului, care oricît de misterioase ar fi, tot fenomene mecanice rămîn. Universul n-a dat pînă acum ceva mai bun decît omul. Restul e un joc orb al energiei, cauzal sau acauzal, din care, e adevărat, am ieșit noi. Cum am ieșit, e interesant de aflat, recunosc, dar parcă…” Și tăcu. „Dar parcă, ridică el glasul, tot mai mare chef am să beau un pahar de vin decît să-mi sparg capul cu… apeironul!”

Și îl și bău, cu sete, acel pahar, demonstrativ. Copiii, care știu cînd tatăl are humor, rîdeau. „Așadar, Ciceo, zisei, nu vrei să mergi mai departe.” „Nu!” răspunse el cu același glas prin ale cărui modulațiuni copiii discerneau ceva nespus de vesel, încăpățînare infantilă, asemănătoare cu a lor, furie instinctivă împotriva agresiunii acestui apeiron. „Nu, repetă el, fiindcă și așa, în ceea ce mă privește, sînt furios pe savanți că m-au silit să aflu că cerul nu e mai înalt de două-trei sute de kilometri. Eram mult mai fericit cînd credeam că e fără limite, decît acum cînd știu că e doar o pojghiță și dincolo de el, vidul, un întuneric încărcat de porcării mortale, iradiații care ar ucide într-o clipă pe oricine ar încerca să intre în el. Ce-am aflat? Că sîntem prizonieri într-un ocean de gaze. Parcă mă și sufoc cînd mă gîndesc, în timp ce înainte mintea îmi zbura fără hotar și cerul era lăcașul minunilor.” „Ești un om de tip medieval, zisei, refuzi să accepți că pămîntul se mișcă.” „Da, știu, Galilei, e pur si muove[1], pînă la urmă o să-mi spui, Petrini, că vreau să ne retragem prin păduri, să bem lapte de iapă și să ne radem cu o bucată de coasă. Vreau doar să spun un lucru simplu, că aflînd că cerul care mi-a încîntat copilăria nu mai e același, nici eu n-am mai rămas același, în timp ce bunica stătea și se uita la el ceasuri întregi în șezlongul ei, fericită. Iar eu gîndesc, chiar cînd e albastru ca peruzeaua: e frumos, dar dincolo de el e un întuneric de smoală. Iadul!” „De ce, zisei, e firmamentul. Orion, o catedrală de lumină, Calea Lactee…” „Da, galaxiile, niște melci, despre care ni se spune acum că fug unele de altele cu mare viteză… Încotro dracu fug? Cică universul e în expansiune.” „Ai vrea să fie fix?” „Bineînțeles! Adică să fie în mișcare fixă, cum e soarele și planetele. Asta mai merge! Sau cum sînt norii, care se mișcă, dar nu dispar, nu sînt în «expansiune». Cred că savanții ăștia s-au țicnit la cap. Am auzit de unul care a vrut să pună Totul într-o ecuație. Să arate că un măr din care tai felii e cît pămîntul. Un polonez! Pînă la urmă a înnebunit! Ăștia totdeauna au vrut să arate că sînt mai grozavi decît alții, au format o dietă în care orice deputat putea avea drept de veto asupra majorității. Și atunci inamicul a găsit un trădător care a zis veto și le-a invadat țara.” „Da, zise Lavinia, lui nu-i plac chestiile astea! Într-o zi am găsit la Consignația un binoclu mare de cîmp, nu voiam să-l cumpăr, dar m-am uitat prin el și l-am luat. Îți aducea o casă de la un kilometru chiar sub nas, vedeai prin fereastră ce fac oamenii în ea ca și cînd ai fi fost cu ei în odaie. Și într-o seară m-am uitat cu el la lună și l-am strigat: Ștefane, vino să vezi luna de aproape, e extraordinar. Dar el: nu vreau să văd luna de aproape. Dar de ce? Așa! Las-o acolo unde e… să stea acolo unde-o știu eu! Și n-a vrut, dar copiii mureau de curiozitate…” „Da, zisei, a spus adineauri ceva foarte adevărat, că omul nu mai e același după ce descoperă ceva. Asta într-adevăr ne poate neliniști: dacă nu mai e același, e în bine sau în rău? Înainte omul era mai mult un aventurier în căutarea fericirii, astăzi a devenit un aventurier în spirit, vrea neapărat să afle, cu mijloacele științei și nu prin pură speculație filozofică, cine e, ca să poată ști ce-o să devină. Dar deja această aventură ne costă – o insecuritate mai mare, pe care nimic n-o compensează, fiindcă marile puteri au pus mîna pe acele descoperiri ale savanților, cu ajutorul cărora își pot nimici adversarul în cîteva minute. Cu această perspectivă, e clar că nu mai putem contempla, fermecați, Orionul. Dar nu mai putem da înapoi, e prea tîrziu! Unii spun asta cu exaltare: nimeni nu mai poate da înapoi roata istoriei, incluzînd în asta și progresul științelor, o binefacere! Da, dar și o neliniște mai mare. Cum o să ieșim din această aventură fără precedent, chiar în ipoteza că omenirea va ști să înlăture amenințarea bombei cu hidrogen? Vreau să spun, în afara pasiunii de a cerceta, ce ne mai place să facem? Fiindcă tocmai ascultam astăzi la radio un fel de prelegere, pe care individul o ținea cu aerul cel mai firesc din lume că spune ceva util și rațional: cum să ne organizăm timpul liber! Fără să-și dea seama că farmecul timpului liber tocmai în asta constă, să nu-l organizezi, fiindcă din clipa aceea a încetat să mai fie liber. Timp liber înseamnă să faci ce vrei, adică să dai curs în voie oricărei tentații, fără sentimentul de culpabilitate că în felul acesta îl pierzi, acel timp. Sigur că în timpul tău liber poți organiza, să zicem, o excursie, dar numai dacă ai chef. Ai zice că nici nu merită să iei în seamă asemenea prostie, dar sînt și oameni care după orele de muncă nu simt bucuria disponibilității, ci un fel de vid, cu atracție spre ceea ce «organizează» alții, aranjamente, întîlniri undeva, și tocmai lor li se adresa individul de la radio, în loc să-i lase în pace să descopere singuri ceea ce i-ar încînta să facă. Ideea din subtext era, desigur, grijulie, nu cumva omul fără timp liber organizat să facă vreo prostie, să agațe vreo fată pe stradă, să se îmbete sau să facă scandal. Aici e temerea: perfecta organizare a vieții omului de mîine, cu diminuarea puterii imaginative și dispariția artelor. De pe acum muzica simfonică a părăsit armonia și excelează în disarmonie, producînd asupra ascultătorului nu vechea magie, ci o tulburare nervoasă depistată de medici drept nocivă, iar pictura a căzut în decorativ. Chagall, Picasso, Chirico, Dali sînt ultimii mari pictori, iar sculptura s-a abstractizat și ea, în căutarea «esențelor». Desigur, esența formelor poate ispiti, dar în practică ele se confundă, un cap de femeie reprezentat printr-un ou ne duce cu gîndul și la un ou, reprezentat printr-o femeie. N-ar fi rău dacă am gîndi: femeia e un ou, dar o găină e mai degrabă un ou decît o femeie și încă acest arbitrar al esențelor ne-ar deranja cel mai puțin dacă n-am gîndi: prostia asta poate s-o facă și un copil! – ceea ce a și dus la admirația mîzgăliturilor copiilor și a artei primitive.” „Ba să spun drept, mie îmi place arta primitivă, zise Lavinia. Mă amuză, dimpotrivă, are multă imaginație.” „Drept să-ți spun, zisei, nu știu ce să-ți răspund, dar dacă mă pui la ambiție îți fac și eu, din lemn, un vrăjitor african de care poți să te și sperii, nu numai să te amuzi. Dar dacă mă pui chiar să imit, cu modelul alături, un Moise, de Michelangelo, îți declar că nu pot oricît m-aș strădui, după cum nici o frază mozartiană, în timp ce o simfonie modernă m-ar ispiti, fiindcă sunetele ei nu exprimă nici un mister, adică nici o coerență…” „Poate că n-o sesizăm noi?! zise Lavinia. Pe primăvară eram la București într-o sîmbătă și ne-a invitat o cunoștință la un concert în care se cînta pentru întîia oară la noi ceva de Enescu.” „Dixtuorul”, zise Ciceo. „Da, ceva cu suflători, dar parcă nu erau nici flaute, nici clarinete, un fel de bețe. Dar nu erau nici fluiere, fiindcă se sufla în ele dintr-o parte. Dirija Silvestri. Ti-ti, ti, fî, fî, fî, su-șu-sum, fi, fi, fi, n-am înțeles nimic, da’ nu numai eu, nici n-a durat cîteva minute și totul s-a terminat. Sala, gheață! Nici un fel de aplauze, o tăcere neobișnuită la noi, unde se aplaudă atît de ușor. N-aveai ce să înțelegi, fiindcă îndată ce suflătorii ai fi zis că voiau să închege o melodie, cum spui tu, cît de cît coerentă, dirijorul o reteza brusc și iar o luau de la cap cu și-su-su și fi-fi-fi! Și atunci se întoarce Silvestri spre sală, era la Ateneu, și zice: domnilor, e o piesă grea, deosebit de bogată și dificilă, permiteți-mi s-o mai cîntăm o dată. Și a cîntat-o! Același lucru, oricît ai fi fost de atent și tot nu puteai să distingi vreo temă melodică. S-a aplaudat ici-colo. În pauză, puțină jenă printre melomani. Văd că vine spre noi cunoștința care ne invitase, era cu nevasta, aveau locuri în altă parte. «Ei, zice el asudat, roșu la față. V-a plăcut?» «Nu», zic eu. «Nu v-a plăcut, sau n-ați înțeles?» «Am înțeles perfect, zice Ștefan, dar nu ne-a plăcut!» «Da?! spune cunoștința noastră. Mie și-acum îmi bate inima!» Și își făcea vînt cu batista, atît de tulburat era. Așa că vezi!” „Lavinia, am o bănuială, zisei surîzînd. Nu cumva cunoștința voastră era compozitor?” „Nu știu, era compozitor, Ștefane?” „Da, zise Ciceo, un tînăr compozitor.” „E normal! zisei. Între ei, compozitori, pictori și chiar romancieri, se înțeleg perfect. Nu mai fac artă pentru marele public, ci numai pentru ei înșiși.” „Totuși Enescu e mare, zise Lavinia, și nu numai în Rapsodii. Și poate că într-o zi o să ne placă și Dixtuorul.” „Nu zic că și mie îmi place Pasărea de foc a lui Stravinski, dar n-aș lua-o cu mine într-o insulă, pe un disc, dintre cele zece la care m-ar constrînge ipoteza unui exil”, răspunsei.

„À propos, zise Ciceo, ai mai fost pe la București? Și fiindcă nu răspunsei îndată, copii, zise, gata, la culcare.” Nu întîrziară să se ridice decît atît cît să arate că nu se supun ei numai la un singur îndemn. Trebuia să vie un al doilea, apoi o amenințare, apoi întîrziatul în sărutări care trebuiau să fie atît de tandre și insistente încît Ciceo, dar mai ales Lavinia să-și iasă ușor din pepeni: haide, dragă, ajunge odată, și le smulgea brațele strîns încolăcite de gîtul ei și le ardea una la fund, chiar scoasă de-a binelea din sărite. Fetița și băiatul o ștergeau chicotind…

[1] Și totuși se mișcă – frază atribuită matematicianului, fizicianului și filozofului italian Galileo Galilei în 1633, după ce a fost obligat să își retragă afirmațiile heliocentrice. La momentul respectiv, sistemul favorizat de instituțiile religioase era cel ptolemeic, în care Pămîntul era centrul universului și toate corpurile cerești orbitau în jurul lui. (it.) (n. r.)

Capitolul VII

Erau excedați de dragostea copiilor în timp ce eu trebuia să îndur în fiecare seară arsura unui gînd care mă făcea să-mi imaginez pînă la halucinație o scenă ale cărei detalii îmi alungau somnul și îmi făceau sufletul prizonier fără scăpare: Silvia mea stătea la masă cu un străin și trebuia să vadă apoi cum e dusă la culcare și mama ei se retrăgea în dormitor cu acel străin. Astfel, singurică, fetița mea trebuia să adoarmă de fiecare dată cu o nedumerire în sufletul ei inocent: unde e tata? Și mama, ce face ea acolo cu omul ăla și nu doarme cu mine? Cum se apăra ea de această nedumerire? Putea ea apoi, în timpul zilei, să mai fie veselă și încrezătoare? Mai putea ea surîde? Tandrețea ei spontană mai putea țîșni? Și să se adreseze cui? Tatăl nu era aproape și venea s-o vadă doar duminica, iar pe mama trebuia s-o vadă cum îi servea acelui om ceaiul, dimineața, cum se gătea apoi să plece de-acasă și pleca împreună cu el cu mașina, pentru ca la întoarcere să-i pună supă în farfurie, să stea de vorbă cu el, nu mai terminau de vorbit! „Da, îmi mărturisea ea, ei vorbesc, ci nu mai termină, ci cu atîta vorbă!” și alteori seara să se gătească „se gătește mama, se uită în oglindă, ci nu mai termină, ci, ci cu atîta gătit” și s-o lase singură, să se ducă la „o recepție”. „Des?” „Nu prea des, ta-taaa, dar…” „Dar ce?” Nu mai știa ce vrusese să spună cu acel dar… „Dar mama te iubește, se poartă frumos cu tine!” „Da, dar…” „Ei, ce mai e?” „Se ceartă cu Mircea…” Vasăzică așa îi spunea ea acelui Mircea, pe nume! Adevărat, cum i-ar fi putut spune: tată în nici un caz, domnul nu, dar nici nenea! „Ei și? Se întîmplă să se mai și certe lumea…” „Da, ta-taaa, dar, ci nu mai termină cu atîta certat…” „Chiar?” Nu răspundea. Era clar, nu se certau des, nu se duceau des la recepții, dar atunci cînd se certau și se duceau la recepții erau împreună și pe ea o uitau.

În acele ore, bune sau rele, mama nu mai era a ei. Și nu mai era a ei nici cînd o duceau la culcare și ei doi rămîneau singuri. „Tata se gîndește la tine tot timpul, îi spuneam, și cînd o să te faci mai mare o să poți veni la mine și să stăm tot timpul împreună.” Atît, nu riscam să-i spun să vie de pe acum, s-ar fi putut să n-o mai văd niciodată, căci timpul cînd ea ar fi ajuns la vîrsta să opteze era incomensurabil, și ruptă de mine atîția ani s-ar fi înstrăinat de mine și opțiunea ar fi fost cu totul nesigură. „Să nu-i spui mamei ce vorbim noi! E un secret al nostru. Vom fi numai noi doi, tata nu se mai însoară.” „Ta-taaa, dar de ce nu vii și tu mai des?” „Eu stau departe, mi-e greu să viu.” „Păi ia trenul!” „Iau eu trenul, dar am serviciu și nu pot lipsi decît duminica.”

Ne plimbam prin oraș, ca mai înainte, dar un alt oraș, cu mari bulevarde și cu o nesfîrșită mulțime de oameni pe străzi. Trecuse mult timp pînă să mă liniștesc, pînă să-mi dau seama că nu mai era nimic de făcut, sufletul Silviei era deja scindat, tata rămăsese el ta-taaa, dar cu mama se întîmplase ceva, n-o iubea numai pe ea, ci și pe Mircea, care și el se purta frumos cu ea, dar… Ascundea multe acest dar, însă am înțeles că mica ei ființă se apăra bine, era veselă, mînca și dormea bine și încetul cu încetul se blindase împotriva a ceea ce la început o nedumerise, că nu mai putea să se încreadă în întregime în dragostea mamei, se îndepărta de ea, încolțeau în inima ei singurătatea și independența, sentimente premature, dar nu apăsătoare, ba chiar îi plăceau, începuse să fie obraznică și încăpățînată, își retrăgea și ea afecțiunea pentru mama exact în măsura în care și mama și-o retrăgea pentru a i-o dărui lui Mircea, exasperînd-o pe Matilda, iar acel minus din viața ei zilnică, tata, n-o făcea să sufere, dimpotrivă, ai fi zis că îi părea bine, iar împrejurarea că erau trei care se ocupau de ea îi sporea sentimentul de independență și libertate. Totul era în faza inocenței. Dar ce-o să se întîmple mai tîrziu? Și iar mi se strîngea inima: dacă în sufletul acestui copil, silit să afle de timpuriu prea multe, nu va apărea ceva dur împotriva oamenilor, cinismul, ironia necruțătoare, neîncrederea în fidelitate și răceala în iubire?! Și mă străduii multă vreme s-o vorbesc de bine pe mama ei, s-o asigur că numai pe ea o iubește, că și Mircea e un om bun. „Ci, ci tata, Mircea are doi băieți mari, ci sînt studenți în Anglia… Ci dacă și eu o să învăț bine, ci mă trimite și pe mine în Anglia!” „I-auzi! Mai e pînă atunci. Pînă atunci ori moare măgarul, ori piere samarul.” „Ci nu înțeleg!” „Ci mi-e greu să-ți explic!” Vrusesem să-i spun că pînă atunci ori nu va mai fi în situația s-o poată trimite și pe ea în Anglia, ori se va despărți mama ei de el și-o să fim iarăși împreună.

Gîndisem cîtva timp acest lucru, fără să mă bizui la început pe vreo certitudine, în afara faptului că surprinsesem adesea o nostalgie pe chipul Matildei. Odată despărțiți, ura ei împotriva mea se stinsese și urmase o tăcere asemeni unei vetre în cîmp care a devenit deodată cenușă și asupra căreia s-au lăsat, misterioase, dar nu moarte, marile tăceri ale haosului, lumea străină de efemerele noastre patimi, cerul înstelat, noaptea vie cu adierile ei de vînt foșnind prin ierburi, în mijlocul cărora numai omul poate fi împăcat, gîndind: să uiți totul, să nu uiți nimic, și să nu-ți pese. El singur poate purta în suflet pacea, conflictul, nepăsarea, liniștea, zbîrlirea, pieirea, dispariția cu obrazul lipit de mama lui, pămîntul, pe suprafața căruia strîngînd în mîini bulgării, poate muri rînjind cu sfidare sau cu dragoste care să-l facă din ticălos, frate al tuturor extincțiilor. Matilda se pomenise silită să se gîndească singură (adică fără mine) la ceea ce făcuse. Chiar la prima mea vizită, după șase luni (fiindcă îmi era insuportabil gîndul să-i mai văd vreodată chipul), o găsisem veselă și cu priviri care se fixau asupra mea ca odinioară, fără să se sinchisească de bărbatul ei care era de față, ca într-un joc ce reedita parcă în mod straniu situația în care ne aflam noi doi cînd ea era măritată cu Petrică.

Pînă ce într-o zi îmi dădui seama că nu mă iluzionam. Mă primi ca altădată în orele ei de mare expansiune a sufletului și chiar reedită într-un anume fel scena de pe vîrful dealului cu Petrică. Desigur, soțul ei nu se urcă în vreun copac, ci își păstră o impenetrabilă și calmă figură. „Tu ai luat masa undeva?” mă întrebă. „Nu”, zisei, deși mîncasem. „Nici noi, Mircea abia a venit” (de unde venise? Era duminică, a, da, ștabii ăștia sînt adesea chemați nu numai duminica, ci și la miezul nopții!). Mă invită deci la masă și acceptai.

Silvia însă avu o comportare neliniștitoare, în timpul mesei începu să se joace cu lingura în supă, să se fîțîie pe scaun, să clefăie interminabil carnea în gură și să arate o surzenie totală față de amenințările mamei. Surprinsă, scoasă din sărite, pînă la urmă, Matilda o plesni, dar Silvia nu se tulbură cîtuși de puțin, vărsă paharul cu apă pe masă și expresia de impertinență de pe chipul ei nu se șterse. „Ce e cu fata asta? exclamă Matilda uluită, e din zi în zi mai obraznică. Victor, ia urecheaz-o tu nițel, o fi crezînd că dacă ești tu cu ea, o să-i iei apărarea.” „Silvia, zisei, ce e prostia asta? Ai șase ani, nu mai ai patru, ești fată mare!” Și o luai în brațe de pe scaun și o pusei pe genunchi, dar corpul ei era țeapăn, expresia de înstrăinare, nu-și mai lipi cu tandrețe capul de obrazul meu. Da, copilul nu mai era cu totul inocent, era clar că simțise nefirescul invitației maică-sii și nu-și putuse exprima prin cuvinte dezacordul; îl exprimase însă în felul ei. „Bine atunci, eu am plecat, zisei, dacă nu-ți place să stai cu mine la masă.” Nu era un reproș, și nici nu-i spusesem aceste cuvinte ca să-i sugerez vreo mîhnire din parte-mi, scontînd un regret din partea ei. Încă de la această vîrstă apar în noi stări psihice foarte coerente și de mare inerție, nu pot fi deplasate nici prin vorbe, nici prin amenințări și nici prin pedepse. Mîhnire însă simțeam și într-adevăr trebuia să plec dacă nu voiam să-i fac ei și mai mare rău. Avea dreptate, locul meu nu era acolo, micul ei suflet nu accepta amestecul, ca și cînd, cunoscînd-o bine pe maică-sa cu antenele instinctului, ar fi intuit eroarea în care ne-ar fi atras pe toți într-un joc în care ea refuza să intre.

„Mergi cu mine la plimbare?” o întrebai ridicîndu-mă. Dădu din cap scurt cu privirea imobilă: nu! Nici nu trebuia s-o întreb, era clar că nu putea atunci să mă ierte pentru că acceptasem să iau masa cu maică-sa și cu Mircea. „Victor, zise Matilda, merg eu la plimbare, am să-ți spun ceva!” Silvia se însenină cînd auzi și deodată îmi surîse: „Pa, tata, ci cînd mai vii?” O luai iar în brațe, o sărutai, spusei bună ziua lui Mircea și o așteptai apoi pe Matilda în stradă.

Știam că n-avea nimic să-mi spună și dacă avea nu acum îmi va spune, voia doar să-și dea seama pentru început dacă mai puteam comunica. Nu greșeam, ne plimbarăm vreo două ore și într-adevăr nu-mi destăinui nimic. Schimbaserăm însă mii de cuvinte, aproape în șoaptă, cuvinte incolore, ca niște etichete pe sticle goale, care nu se mai ciocneau între ele, nu mai scoteau scîntei ca altădată, ci ne picurau doar o mare liniște în inimă, o mare destindere și o vagă, o nedefinită și lipsită de temei speranță. Dacă o mai iubesc. Desigur, îi spusei. Ca și la început. Da, și ea simțea același lucru. Se mira cum de-am ajuns noi aici. „O fi vreun blestem”, zisei. „Și eu m-am gîndit, zise. Să-ți spun un secret: nu-l iubesc pe Mircea.” „Știu că nu-l iubești!” „Dar mă iubește el ca un nebun!” „Da, știu că te iubește ca un nebun!” „Lucru pe care nu l-am simțit la tine decît la început.” „Nu l-ai simțit nici la început, ți s-a părut.” „Nu-nu! Altfel nu-l lăsam pe Petrică.” „Da, ai greșit că l-ai lăsat! Mi-ai spus-o de atîtea ori.” „Nu, voiam un copil și am avut bănuiala că Petrică, cu boala lui, nu putea să mi-l dea.” „Mai bine, putea ieși un copil cu ereditate încărcată.” „Nu, m-am interesat, boala asta nu e ereditară.” „Parcă poate cineva să știe cu precizie totală ce e ereditar și ce nu e! Deci am dreptate, m-ai iubit cu premeditare, ca să faci un copil.” „Și eu! Te-am iubit, dar n-a lipsit și premeditarea.” „Nu, nu m-ai iubit deloc și asta s-a văzut îndată ce ne-am căsătorit.” „Să-ți spun un secret!” „Încă unul?” „Da, eu nu pot să iubesc!” „Știu că nu poți să iubești. Dar îți ieși din fire cînd celălalt încetează și el să te mai iubească.” „Da, îmi ies din fire, nu pot să trăiesc fără să fiu iubită!” „Mare descoperire! Cine poate trăi fără să fie iubit?” „Tu, de pildă, n-ai nevoie și tu știi asta și am început să te urăsc cînd am descoperit acest lucru.” „Da, fiindcă am rămas la părerea că rolul femeii e să iubească și să întrețină flacăra iubirii, de-aia i-a dat natura frumusețe și farmec.” „Și al bărbatului? El ce rol are?” „S-o ocrotească! De-aia e înzestrat cu forță și echilibru.” „Da, vezi, nu ne-am înțeles!” „Nu există înțelegere!” „Nu?” „Nu!” „Atunci ce există?” „Există iubire, acolo unde ea se naște, există și înțelegere. Sînt legate. Desigur, nu lua asta în sens absolut, nu totdeauna unde există iubire există și înțelegere. Spun doar că e greu de conceput că doi oameni care nu se iubesc se pot înțelege. Tolstoi se întreba: ce-i ține pe oameni în viață? Răspunsul cred că e al lui, nu al meu: iubirea. Asta în mod absolut și nu neapărat doar în sens creștinesc și nu exclusiv între sexe. Poți, de pildă, iubi omenirea, sau natura, sau doar copiii, sau animalele, fiindcă fără iubirea de ceva am redeveni fiare. Sau și mai rău, am ajunge să ne iubim doar pe noi înșine, devenind monștri. Nu e adevărat că tu nu poți iubi, fiindcă altfel n-ai mai da naștere la iubire în altul. Ar însemna că te iubești mult pe tine, lucru respingător, care nu poate atrage decît tot pe un ins respingător. Or nici primul tău bărbat, nici Petrică, nici eu și nici acest Mircea nu sîntem niște inși respingători.” „Toți ceilalți da, nu sînt, dar tu ești.” „Da, se poate ca tu să nu fi văzut în mine decît ceea ce am respingător. Toți avem în noi ceva care stîrnește repulsia, dar nu uita că și virtutea (vorbesc de cea adevărată) poate fi respingătoare pentru un ticălos.” „Deci eu sînt o ticăloasă!” „Da, cam ești!” „Și totuși mi-ai spus că mă iubești încă! Iubești o ticăloasă?” „Iubești un ins respingător?” „Da, cu speranța să-l schimb!” „Nu s-ar zice că ai avut vreodată în suflet speranța! Sau mai bine zis ai vrut să mă schimbi prin distrugere, prin anihilare!” „Ha-ha! Ai văzut tu destul în tine un om a cărui trufie nemăsurată pretindea să i se ridice în fiecare zi cîte o statuie.” „V-ați emancipat și iată ce iese din voi!” „Da, nu mai vrem să vă gîdilăm la tălpi.” „Călătorie sprîncenată spre ținta voastră, visul uitat al matriarhatului. Oamenii de știință au descoperit că sînteți mai vitale decît noi și o luați în serios. Vitale, da, dar nu în spirit, unde produceți numai dezordine.” „Și voi nu produceți. Războaiele le facem noi!” „Războaiele le face Dumnezeu și se clocesc și în ura dintre bărbat și femeie.”

Matilda căscă îndelung și cu mare voioșie. „Mă dor picioarele, zise, hai să intrăm undeva și să bem o cafea, continuăm acolo!… Orice aș fi crezut, zise ea apoi după ce intrarăm într-un mic bar și ne așezarăm, că poți să ajungi, afară de contabil.” „N-am ajuns, zisei, fiindcă n-o să rămîn contabil jusq’ à la fin de mes jours[1].” „Tot mai speri?” „Nu sper, sînt sigur!” „Dacă ai accepta ca Mircea să se ocupe de cazul tău, ar fi atît de simplu și n-ai mai sta în acest post nici măcar o săptămînă. Situația nu mai e aceeași ca acum cinci ani!” „Hai sictir!” „Asta e o prostie! Între oameni civilizați lucrurile astea se aranjează. Oricît am vrea noi să credem că sîntem despărțiți, în realitate nu sîntem și nu putem fi total despărțiți. Chiar dacă n-ar exista Silvia. Fosta soție își ajută fostul soț, fostul soț o ajută și el pe ea, actualul soț îl ajută și el pe fostul soț… E normal! Iubesc amîndoi aceeași femeie… (Mi-ai spus că mă iubești ca la început!) Dar cînd mai există și un copil?!” „Aha, de-aia m-ai invitat tu la masă! Formăm aceeași familie?” „Nu fi prost! Vreau să spun că avem interese comune! Nu ți-ar plăcea ca Silvia să știe că tatăl ei e profesor universitar?” „Ba da, dar Silvia va afla și cui datorez eu această favoare, lucru care mi se pare scabros! Prefer să știe că voi fi iar universitar prin propriile mele sforțări!” „Dar Silvia nu va ști niciodată!” „Întîi că va ști, fiindcă îți ghicesc gîndul: pace și armonie între noi trei, lucru imposibil, fiindcă nu se poate uita că acest ștab mi-a luat copilul, în timp ce știa că el mai avea doi. Și pe urmă chiar dacă Silvia nu va ști că Mircea m-a ajutat, o să știu eu, și asta îmi face scîrbă! Mai bine și-ar fi făcut altă dată datoria și nu m-ar fi lăsat să fiu condamnat. M-a lăsat! Și în timp ce eu eram la ocnă, pregătea terenul să-mi ia copilul.” „Nu el ți l-a luat, ci eu!” „Și asta crezi că se poate uita?” „Am să repar această greșeală cum o să pot, o să ți-o trimit pe Silvia în vacanțe de cîte ori o să vrei, și cînd o să se facă mare nu va mai fi problema că fetița ți-a fost luată. Pe urmă tu o să te căsătorești și o să ai copiii tăi, ești în plină tinerețe, n-o să-mi spui că o să te resemnezi și n-o să-ți refaci viața!”

Așadar, asta era explicația stării ei de spirit, totuși vrusese într-adevăr să-mi spună ceva ieșind cu mine la plimbare. Ce nu mergea?! Ce primejdie simțise că o amenință? Nu era o enigmă, Silvia se îndepărta de ea, fie că își descoperea tatăl, deși se spune că asta vine mai tîrziu, fie că o făcea de pe acum să plătească, ghicindu-i în mod obscur vinovăția de a fi adus între noi un străin. Deci nici întrebările dacă o mai iubesc nu fuseseră atît de goale. O ispitii: „Consider viața mea refăcută, nu mă interesează să mai trăiesc de-aici înainte cu o femeie în aceeași casă!”

Dar cu ea? Acest lucru nu-l afirmai. Își aprinse o țigară și gîndii că mîinile îi tremurau, dar nu un tremur perceptibil, mai degrabă o anume disarmonie în mișcările degetelor. Ce bizar, credeam că m-am despărțit de ea definitiv și iată că a fost suficient ca Matilda să se apropie iar de mine, chiar în acest fel care nu mă îndreptățea cu nimic să-mi fac iluzii, ca să uit tot ceea ce îmi făcuse și să-i sugerez, prin declarația mea, că voi trăi singur, că oricînd se poate întoarce. Chiar doream această întoarcere? Desigur, însă în condiții ideale: să revină la starea ei de dinaintea căsătoriei noastre, lucru care nu mi se părea imposibil, atît de încredințat eram că mă iubise cu adevărat, în cei doi ani, că eu rămăsesem același și că schimbarea ei ulterioară era inexplicabilă, străină de ea, nefirească, asemeni unei maladii misterioase de care, după divorțul nostru, se vindecase.

„Bine, îmi spuse, o să trăiești singur în casă, deși eu nu cred, fiindcă nu te-ai desprins de tot de mine și nu poți iubi pe cineva cu rămășițele alteia în suflet, dar ce te împiedică să accepți propunerea mea? Crezi că e un rău mai mare să te lași ajutat, decît să aduni cifre și să faci bilanțuri contabile opt ore pe zi, tu care arzi de dorința de a avea iarăși în față studenți, și să le vorbești despre ceea ce te pasionează? Lasă vanitatea deoparte, fă o separație între trecut și viitor și raționează: de fapt cine m-a dat pe mine afară din Universitate? În ultima instanță factorul politic, reprezentat printr-un anume Mircea, care din lașitate, așa și pe dincolo, poți să-i spui cum vrei, a închis ochii cînd trebuia să-i deschidă… Repet, ești îndreptățit să-l judeci cum vrei, fiindcă oricum ai dreptate!… Ei bine, acum, același om vrea să-și îndrepte greșeala, atît cît se poate, fiindcă anii de pușcărie nu mai poate nimeni să ți-i dea înapoi, înțelegi? Nu te ajută, îndreaptă o greșeală.” „Ai vorbit tu cu el?” „Nu, zise Matilda hotărîtă, dar sînt sigură că poate și vrea s-o facă.” „Deci, zisei, să-i ofer eu lui și ție o mai liniștită conștiință.” „Nu fi naiv, crezi că atît el cît și alții se perpelesc în somn fiindcă ar avea ceva pe conștiință? Politica abstractizează faptele și le înlănțuie de la cauză la efect, asta s-a întîmplat pentru că altceva s-a întîmplat mai înainte și o să se mai întîmple cît timp oamenii vor trăi pe pămînt: toți sîntem vinovați, nimeni nu e vinovat. Pînă va apărea acea societate ideală în care fiecare vom plăti prompt pentru erorile noastre, o să mai curgă apă pe Dunăre, acum nici măcar dacă moare unul nu e oportun să-i răscolim erorile, fiindcă asta ar duce la descoperirea altor erori și asta la altele!… Ajungem departe! Și cine ar garanta că nu se vor produce astfel reacții imprevizibile, care ar stîrni nenorociri și mai mari, pe o scară chiar catastrofală.” „Așa gîndește el?” „Da, așa gîndește. Și tu reacționezi ca și cînd n-am trăi într-o lume dată (nu cea mai bună, acum, dintre lumi, totuși dată, cu realitățile și legile ei brutale), tu gîndești mereu că există chiar acum posibilitatea unei lumi ideale și îi judeci pe oameni după această viziune a ta utopică.” „Da, așa este, așa reacționez, dar instinctiv și nu rațional, fiindcă așa simte ființa mea că poate exista în armonie cu ea însăși. Rațional ai, adică acest Mircea, are dreptate, fiindcă altfel ar trebui să nu mai fie ceea ce este, asta e soarta lui, pe care și-a asumat-o și chiar dacă, să zicem, ar fi judecat și condamnat, el n-ar recunoaște că a trăit în eroare. Nu erau erorile lui! Sau aceste erori s-au născut din altele, mai mari, consecințe ale determinărilor politice, geografice și istorice, cu rădăcini extinse și adînci și foarte îndepărtate. Iar aspirația lui, a acestui Mircea, este să ne însușim și noi ca indivizi ceea ce și-a însușit el și alții ca exponenți. Da, se face, poporul e înțelegător în totalitatea lui, el are o filozofie pe care o exprimă și cel mai umil individ anonim: asta e situația! Filozofia acceptării prin înțelegere. Chiar îl auzi pe cîte unul: ce era să fac, dragă, asta e situația! Așa gîndesc și eu rațional. Și totuși nu înțeleg, adică nu pot să-mi asum greșelile altuia, deși le înțeleg sau mai bine zis mi le explic. Mi-ar fi ușor s-o fac, dar instinctiv mă dau înapoi, fiindcă ar însemna, prin înțelegerea mea, să-mi dau girul pentru noi erori. Cine îmi garantează, ce forță, ce mecanism social constituit și eficace, că odată ce îmi dau girul (odată! într-o situație grea, excepțională) nu vom face apoi noi abuzuri de puterea și situația în care sîntem puși chiar și fără situații unice, dificile, date? Nu-mi garantează nimeni, fiindcă legea nu e încă zeiță, în această inevitabilă și dureroasă perioadă de tranziție. Singură ai spus că nu e oportun să judecăm chiar toate erorile. O să-mi răspunzi că asta nu e ceva nou în lume, de acord, sînt tot atît de filozof ca și acest Mircea, dar eu îmi asum alt destin și nu pot fi (nu din virtute, ci din neputință) complicele lui sau al oricărui altuia!” „Ce să zic, exclamă Matilda cu ironie, i-ai pedepsit de i-ai omorît!” „Da, știu, Petrică m-a învățat ceva pe vremuri în ale profeției, nu va trece mult și victime și călăi se vor întîlni la același banchet, vor ciocni unii cu alții paharul, vor petrece și se vor strînge reciproc de umeri cu emoția sinceră în suflet că sîntem toți oameni și erorile, de fapt, nu sînt ale noastre, sau sînt ale tuturor. M-aș alătura și eu, sincer vorbesc, la petrecerea aceasta a uitării generale, dacă, hm! Mi-e greu să-ți spun, o să mă mai gîndesc și dacă vă interesează (adică pe tine și pe Mircea) o să vă spun…” „Deci nu vrei!” zise Matilda. „Acum în nici un caz!” „De ce? Lasă teoriile și spune așa, omenește, ce te împiedică!” „A, da! exclamai și eu parcă aducîndu-mi aminte de ceva ca și cînd aș fi fost de acord că pînă atunci mă ținusem de teorii, străine de fapt de adevăratul motiv al reacției mele. În primul rînd, continuai, pentru că lucrez, și lucrez bine, al doilea, sînt informat ce se predă acum la Universitate în materie de filozofie, nu mă interesează. Am spus acum fiindcă sînt convins că lucrurile se vor schimba. Atunci aș putea chiar să accept ca domnul Mircea să îndrepte ceva din eroarea pe care n-a putut să n-o comită față de mine! Vezi ce înțelegător sînt! Nu sînt absurd!”

Și izbucnii în rîs!

Mă credeam, ca altădată, soțul ei, puteam rîde și jubila stăpîn, așa-zicînd, pe situație. Reacția ei însă fu de o brutalitate totală și absolută. Atunci, pe loc, nu zise nimic, urmă o tăcere înghețată și străină, ne ridicarăm de la masă și ne despărțirăm. Aparent goală de sens sau dătătoare de liniște, pace adîncă între două inimi înstrăinate, dar care s-au iubit odată, discuția mă lăsă cu un sentiment tulbure că eram amenințat fără scăpare. Această întîlnire fusese de mult pregătită, mi se propusese ceva și eu respinsesem orgolios această propunere. Acum mi se păreau ridicole replicile mele, ca și întrebările ei dacă o mai iubeam.

Dădui în cele din urmă din umeri. Dar duminica următoare găsii ușa închisă. Ieși doar, întru tîrziu, servitoarea, care îmi spuse că nu e nimeni acasă, au plecat undeva într-o excursie. Și cîteva duminici primii același răspuns. Înțelesei: n-aveam s-o mai pot vedea pe Silvia. Încercai zadarnic cîteva luni, cel puțin s-o prind la telefon. Cine e acolo? auzeam glasul cînd al Matildei, cînd al acelui Mircea, cînd al servitoarei. Matilda și soțul ei îmi închideau telefonul fără un cuvînt, iar servitoarea avea placa ei: nu sînt acasă, sînt plecați. Încercai nu duminica, ci în zilele lucrătoare, și anume dimineața, cînd știam că ei sînt chiar plecați. Dar servitoarea dădea din cap repetînd aceeași placă. Dar fetița? Unde e fetița? Și ea era plecată. Unde? Nu știa.

[1] pînă la sfîrșitul zilelor mele (fr.) (n. r.)

VARIANTA COMPLETĂ A ROMANULUI
VA FI DISTRIBUITĂ PE BAZĂ DE DONAȚIE

(dați un click pe butonul PayPal din pagina III)

Veți primi cele trei volume
în format electronic (pdf/epub/azw3/mobi)
la adresa dvs. de email.
Acestea vor avea inserate în metadata
un cod unic de identificare.