Vintilă Corbul

CĂDEREA CONSTANTINOPOLELUI

Vol. II

APOCALIPSUL

După ce trecu prin faţa sa ultimul regiment de cavalerie din ariergarda forţelor expediţionare otomane, Yakub-Paşa întoarse calul şi se îndreptă spre poarta militară a Adrianopolelui. Padişahul îi poruncise să rămână în Capitală, spre a supraveghea de acolo, de la centru, reţeaua-i de agenţi secreţi răspândiţi atât înlăuntrul imperiului, cât şi dincolo de graniţele sale. Yakub se socotea uneori asemenea unui păianjen care pândeşte din mijlocul pânzei ţesute cu sârg tot ce se întâmplă la periferie, spre a acţiona cu promptitudine.

Înfiorat de frigul neobişnuit în acel prag de primăvară, îşi strânse mantaua în jurul corpului. La birou îl aşteptau tot felul de probleme complicate, care se cereau a fi rezolvate grabnic. Se opri în faţa clădirii mohorâte care adăpostea sediul serviciului secret, descălecă şi urcă scările de la intrare, în vreme ce santinelele îi dădură onorul.

Ajuns în cabinetul său de lucru, chemă pe ofiţerul de serviciu.

– L-ai convocat pe Kaligas, aşa cum ţi-am ordonat?

– L-am convocat, Luminăţia-ta. Aşteaptă în anticameră.

– Să intre!

Peste câteva clipe, grecul Kaligas se ivi, ploconindu-se servil.

– Kaligas, am o treabă pentru tine, îi vorbi Yakub. Dacă te descurci bine, te umplu de bani.

– Am să-mi dau toată silinţa, stăpâne.

– Am nevoie de un om de nădejde pe care să-l trimit la Constantinopole, în taină, spre a-mi furniza de acolo informaţii asupra mişcărilor de trupe ale inamicului.

Obrajii grecului se goliră parcă de sânge. Bănui unde voia şeful serviciului secret să ajungă.

– Îţi pot recomanda oameni de încredere, stăpâne. Am la Constantinopole legături serioase...

– De aceea m-am şi gândit la tine, îl întrerupse Yakub. Eşti capabil, ai iniţiativă, nu fugi de primejdii...

– Acum fug, Luminate! bâigui Kaligas. Agenţi ai prefectului poliţiei constantinopolitane sunt deja pe urmele mele.

– În curând le vom da atâta de furcă, încât nu vor mai avea timp să se ţină de tine. Ai să lucrezi în voie, fără să trezeşti bănuieli.

– Dar în Constantinopole nu se mai poate intra! susţinu Kaligas cu disperare în glas. Porţile oraşului au fost închise, ştii şi tu, stăpâne!

– Adevărat! Dar ai să pătrunzi prin cartierul genovez, din Galata. Acolo, porţile se pot deschide oricând pentru prieteni. Din Galata, treci Cornul de Aur şi ajungi neobservat în inima Constantinopolelui. Dacă-mi recrutezi câţiva romei în stare să-mi furnizeze informaţii militare, te poţi înapoia la Adrianopole, unde ai să aştepţi în linişte sfârşitul războiului. Hai, nu te mai codi! N-ai să fii singur. Te va sprijini fostul tău patron, Leone Storlato, înapoiat acum câteva zile din Italia.

„Iată-mă consolat! reflectă amărât Kaligas. Voi atârna în ştreang având o companie ilustră. Ne vom ţine reciproc de urât, în vreme ce ne vom bălăngăni în aer.” Era indignat. Yakub-Paşa îl expunea cu nepăsare unor primejdii mortale. Dar nu avea de ales. Trebuia să plece la Constantinopole, deşi îl sugruma spaima. O spaimă ciudată, provocată desigur de presentimente negre.

Înclină capul şi rosti resemnat:

– Când trebuie să plec, Luminate?

– Cu cât mai repede, cu atât mai bine! Nu uita să iei legătura cu Abdul Rahman, spre a pune împreună la punct modalitatea transmiterii informaţiilor, îţi urez noroc, Kaligas!

* * *

Orban se uita cu mândrie şi dragoste la tunul lui uriaş - fără seamăn în lume - care înainta cu încetineală de melc spre Constantinopole. Cincizeci de perechi de boi puternici trăgeau la jug, abia urnind mastodontul de fontă. Două sute de oameni îl flancau, spre a-l sprijini, ori spre a-l îndrepta dacă avea tendinţa să o ia spre şanţuri. Alţi două sute de inşi mergeau înainte, netezind gropile, în vreme ce cincizeci de dulgheri construiau podeţe de lemn peste accidentele de teren, sau peste cursurile de apă, astfel încât tunul să fie ferit de dezechilibrări primejdioase. Zece mii de soldaţi de sub comanda lui Caragea-Beg îi asigurau paza. O sută de care trase de câte trei perechi de boi transportau ghiulele sferice de marmoră ce aveau să fie aruncate asupra fortificaţiilor Constantinopolelui. Orban îmbrăţişa cu privirea mulţimea de oameni ce-i escorta tunul, zicându-şi că geniul lui îşi găsise în sfârşit preţuirea cuvenită.

Încerca un simţământ de mare satisfacţie ori de câte ori evoca primele trageri de exerciţiu făcute pe câmpul de manevre din apropierea Adrianopolelui. Sultanul poruncise ca un mare număr de crainici să le vestească din ajun în principalele pieţe ale Capitalei, spre a feri populaţia de spaima pe care i-ar fi provocat-o fără îndoială bubuiturile năprasnice venite pe neaşteptate. În ciuda acestor măsuri, lumea trecuse prin mari emoţii, iar câteva femei însărcinate născuseră înainte de termen.

Atât de lentă era deplasarea gigantului, încât coloana părăsise Adrianopolele încă din primele zile ale lui februarie, urmând ca în circa două luni să ajungă sub zidurile capitalei bizantine. Până acum respectase programul, dar cu sacrificiul a şase oameni striviţi sub roţile tunului. Ocoliseră satele şi târgurile, dar când fuseseră obligaţi să treacă prin unele localităţi, dărâmaseră şiruri întregi de case spre a lărgi drumul şi a face astfel loc enormei piese de artilerie.

„Analele acestui asediu îmi vor imortaliza numele înaintea generalilor!” reflecta cu trufie Orban.

* * *

Marele amiral Suleiman Balthoglu, comandantul suprem al flotei de război otomane concentrată la Gallipoli, termină de citit mesajul abia sosit de la Adrianopole, îl făcu sul, apoi se adresă cu gravitate ofiţerilor de marină adunaţi în jurul său:

– Înălţimea-sa sultanul Mehmed Khan a proclamat războiul sfânt, încredinţându-ne misiunea de a institui blocada maritimă a Constantinopolelui. Marina imperială otomană îşi va face datoria! Ordon îmbarcarea imediată a marinarilor şi ridicarea ancorelor! Întreaga flotă va ieşi în larg, cu direcţia Constantinopole! Comandanţii de unităţi trec la posturi! Executarea!

Ofiţerii, grupaţi pe terenul de instrucţie al bazei navale, rupseră rândurile şi se îndreptară în grabă spre navele lor trase la chei ori ancorate în rada portului. Pe punţi se auziră comenzi scurte, urmate de o mare forfotă. Totul se desfăşura metodic, rapid şi în cea mai desăvârşită ordine. Marele amiral ştiuse să-şi instruiască subalternii.

În vreme ce primele corăbii părăseau portul, Suleiman Balthoglu se urcă pe puntea navei-amiral, urmat de ofiţerii săi de stat-major. Dinspre sud sufla un vânt prielnic. Cerul, acoperit în cursul nopţii şi al dimineţii, se golise de nori şi acum era de un albastru-limpede, ca peruzeaua. Pescăruşii se roteau în văzduhul îmbibat de miresmele proaspete ale primăverii. Rezemat cu mâinile de balustrada castelului de la pupa, Balthoglu contempla şirul de nave care ieşeau din rada portului, orânduindu-se apoi în formaţie de drum. Flota aceasta era opera lui. O închegase în mai puţin de patru ani, înfăptuind dorinţa padişahului de a avea în Mările Mediterană, de Marmara şi Egee o marină de război care să precumpănească forţele navale ale creştinilor. Suleiman Balthoglu câştigase preţuirea sultanului, reuşind într-o campanie-fulger să debarce în insula Lesbos, să ia cu asalt portul Coloni şi să-l oblige pe principele Gattilusio să plătească un tribut de 2000 de galbeni. Reputaţia lui fusese atunci uşor întunecată de gestul nesocotit al unor ofiţeri care-l denunţaseră sultanului că îşi însuşise întreaga pradă de război, lipsindu-şi subalternii de roadele unei expediţii ce li se cuveneau şi lor potrivit datinilor. Chemat la Adrianopole spre a se justifica, fusese spălat de acuzaţiile ce i se aduceau graţie sprijinului ocult al unor prieteni puternici. Ofiţerii care se făcuseră vinovaţi de „josnice calomnii” fuseseră îndepărtaţi din armată şi degradaţi. Marele vizir Khalil, în dorinţa de a-şi crea un nou şi puternic partizan, încercase să-l numească vizir al armatei, dar Zaganos-Paşa izbutise să pună mâna pe acest post, folosindu-se de creditul său pe lângă sultan. Între Balthoglu şi Zaganos se născuse astfel o mare rivalitate.

Comandantul suprem al forţelor navale otomane era un renegat, ca şi vizirul armatei. Bulgar de origine, se lepădase, de legea creştinească şi îmbrăţişase mahomedanismul, schimbându-şi numele de Palda în Balthoglu.

Instalat pe puntea de comandă, marele amiral se desfăta contemplându-şi flota, alcătuită din trei sute cincizeci de nave militare şi de transport - galere, trireme, bireme, parandarii, fustae şi brigantine. Era hotărât să reînnoiască isprava cruciaţilor care cu două secole în urmă, cuceriseră Constantinopole, luându-l cu asalt dinspre mare. O victorie de o asemenea anvergură i-ar deschide drumul spre viziratul armatei, poate chiar spre comanda supremă a tuturor forţelor militare otomane.

* * *

Clikor Avakumian, neguţătorul de mătăsuri, se pregătea să petreacă fără nici o veselie sărbătorile Paştilor. Ajunsese în pragul falimentului, fiii lui o luaseră razna, înhăitându-se cu tot felul de derbedei, nevastă-sa, Pelaghia, înrăită de sărăcie, îşi descărca paraponul asupra lui cicălindu-l, iar băiatul lui de prăvălie, Nikos, îi furase câteva cupoane de mătase şi le vânduse unor prostituate. Spre a-i pune vârf amărăciunilor, primăvara - îndeobşte prilej de bucurie pentru întreaga suflare creştină - era acum întâmpinată cu spaimă de către constantinopolitani, fiindcă acesta era anotimpul cel mai potrivit pentru deschiderea campaniilor militare. Dacă în iarnă unii oameni îşi făcuseră iluzii asupra intenţiilor padişahului, acum nimeni nu mai nutrea speranţe într-o împăcare între Bizanţ şi Imperiul Otoman. Veşti despre uriaşele pregătiri militare ale osmanlâilor şi despre măcelurile săvârşite de ei prin satele şi târgurile rămase în ciuntitul hinterland al Bizanţului nu mai permiteau îndoieli în ceea ce priveşte viitorul Constantinopolelui.

În ciuda perspectivelor foarte întunecate, romeii se pregăteau să cinstească sărbătorile aşa cum cere datina. În ajunul învierii, când copiii trec pe sub sfânta masă, Clikor se dusese la biserica din cartierul lui şi se uitase cu duioşie la băieţii şi fetiţele îmbrăcaţi în hăinuţele cele mai frumoase, care se îmbulzeau să se strecoare în patru labe pe sub masa încărcată cu flori şi icoane, orânduită sub cupola turlei, pictată cu sfinţi. Evocase anii atât de frământaţi ai copilăriei sale şi vărsase câteva lacrimi pentru străbunii lui, care pătimiseră atât de greu de pe urma turcilor.

În noaptea Paştelui, întreaga familie se găti cu cele mai frumoase straie, spre a merge la slujba învierii. De-a lungul anilor de belşug, salariaţii lui Clikor - croitori, ucenici, băieţi de prăvălie, slujitori casnici - îl însoţiseră de fiecare dată la biserică, alcătuindu-i un fel de suită ce-i sublinia importanţa în societate. Acum, familia Avakumian avea să fie escortată doar de Nikos, ultimul servitor care-i mai rămăsese.

Când stăpâna casei se duse să-l cheme pe Nikos, fiindcă sosise timpul plecării la biserică, nu-l găsi în camera lui. Îl căutară prin toate odăile, răscoliră atelierul, magaziile din curte. Zadarnic.

– Descreieratul! îl sudui Pelaghia, care nu-i putuse ierta furtul cupoanelor. Aş pune rămăşag că s-a dus după femei. Ce-i trebuie păgânului ăstuia slujba învierii?

Pe Clikor îl fulgeră un gând, dar nu-l împărtăşi soţiei şi copiilor, spre a nu le strica seara. În sfârşit, plecară la biserică. Mai tot drumul Pelaghia bodogăni, boscorodindu-şi bărbatul în lipsa lui Nikos.

Ajunşi în piaţa bisericii Sfânta Sophia, văzură lume multă. Călugări şi laici împroşcau cu sudălmi pe creştinii care se îndreptau spre măreţul lăcaş de rugăciune, luminat feeric în onoarea marii sărbători.

– Ce căutaţi, vânduţilor, în biserica Sfânta Sophia, pângărită de papistaşi?

– Înapoi, păcătoşilor!

– Duceţi-vă la bisericile ortodoxe! Acolo vă e locul! În Sfânta Sophia să intre numai ereticii şi duşmanii adevăratei noastre credinţe!

– Blestem pe capul vostru, romei ploconiţi Vaticanului!

Atâta vreme cât vrăjmaşii Unirii se rezumaseră la violenţe verbale, Clikor şi cei ai lui îşi continuaseră drumul către catedrală, căci de când se ştiau ei, numai în acest lăcaş îşi sărbătoriseră Paştele. Dar când ortodocşii fanatizaţi de predicile călugărului Ghenadios prinseră să arunce cu pietre, Clikor găsi că este mai cuminte a face calea întoarsă. Grăbiră pasul şi ajunseră la ieşirea din piaţă tocmai când străjile imperiale interveniră spre a impune ordinea, cu atât mai vârtos cu cât însuşi basileul anunţase că va asista la slujba religioasă de la Sfânta Sophia. Auziră în urma lor mare tumult, dar nu-şi întoarseră ochii într-acolo, de parcă s-ar fi temut să nu fie schimbaţi în stane de sare, asemenea femeilor curioase fugite din Sodoma şi Gomora.

Pe o străduţă lăturalnică găsiră o mică biserică arhiplină. Intrară. Aici, drept-credincioşii ascultau cu smerenie evanghelia. Când preoţii rostiră plini de evlavie: „Hristos a înviat din morţi, cu moartea pre moarte călcând”, se auziră sub bolţile pictate suspine şi câteva hohote de plâns.

Clikor, soţia şi copiii lor, împăcaţi cu dumnezeirea şi cu ei înşişi, porniră apoi spre casă, purtând lumânări aprinse ce le luminau timid chipurile transfigurate. Flăcăruile lumânărilor lor se integrau într-un feeric şuvoi ce izvora de sub bolţile bisericii, spre a se răsfira pe străzi. Drept-credincioşii proteguiau luminiţele plăpânde, ferindu-le cu mâna făcută căuş de zbenguielile vânticelului primăvăratic.

Acasă, Clikor şi ai lui găsiră pe masa pregătită dinainte ouă roşii, cozonaci, friptură de miel şi câteva sticle cu vin roşu - sângele Domnului. După ce se înfruptară din modestul ospăţ pascal, se culcară încântaţi de frumuseţea sărbătorii, care, în ciuda repetării ei an de an, nu-şi pierdea din farmec şi din prospeţime. Înainte de a închide ochii, Clikor mulţumi Sfintei Fecioare fiindcă îl învrednicise să se bucure în linişte şi de acest Paşte. Somnul îi fu tulburat însă de un vis urât. Se făcea că oameni ai legii băteau cu brutalitate în poartă. Când Clikor se duse să le deschidă, un ins îmbrăcat în negru îl privi acuzator pe sub borurile pălăriei şi îi puse mâna pe umăr. „În numele legii, eşti arestat! Urmează-ne!” „Ce-am făcut? Ce mi se impută?” se jelui înspăimântat Clikor. „Ai cumpărat de la neguţătorii genovezi mătase intrată prin contrabandă în Constantinopole şi ai confecţionat din aceasta caftane pe care le-ai comercializat, încălcând dispoziţiile din partea prefectului.”

Clikor simţi că i se usucă limba. „Nu-i adevărat! Jur pe ce am mai sfânt!” „Nu blasfema, nenorocitule! îl repezi individul cu pălărie trasă pe ochi. Te-a denunţat băiatul tău de prăvălie, pe care l-ai învinuit pe nedrept de furt.”

În clipa aceea Clikor îl văzu pe Nikos stând înapoia oamenilor legii şi rânjind.

„Ştii ce pedeapsă te aşteaptă! rosti iarăşi cu severitate şeful zbirilor. Scoaterea ochilor!” Râse cu falsă bunăvoinţă. „Orbirea este mai blândă decât tăierea capului, adăugă. Să fii recunoscător stăpânirii fiindcă îţi îngăduie să supravieţuieşti - fie şi orb - nelegiuirii tale. Luaţi-l!” porunci oamenilor legii. Când se simţi înşfăcat de mâinile lor puternice, Clikor scăpă un geamăt...

Deschise brusc ochii. Pelaghia îl zgâlţâia de umăr.

– Trezeşte-te, Clikor! Sperii copiii cu gemetele tale! Pesemne că ai mâncat prea multe ouă şi ţi-au căzut greu la stomac. Hai, linişteşte-te şi culcă-te!

Neguţătorul mulţumi Neprihănitei Fecioare fiindcă totul fusese numai un vis, se înveli cu plapuma până la bărbie, căci cămaşa de noapte, udă de transpiraţie, i se răcise pe corp, înfiorându-l.

– Mă culc, mă culc! rosti. Deodată se ridică în capul oaselor.

– Nikos? Unde e Nikos?

– Nu-ţi mai fă griji şi pentru nenorocitul ăsta! S-a întors pocăit acasă după ce te-ai culcat. Era plin de vânătăi. S-a încăierat cu nişte derbedei, care l-au stâlcit în bătaie. Când îl vezi, îi plângi de milă.

Clikor oftă şi lăsă din nou capul pe pernă.

– Să-l oblojeşti, Pelaghia! E şi el un copil!

– Lasă! Mâine îl doftoricesc. Acum culcă-te!

– Hristos a înviat! zise Clikor.

– Adevărat a înviat! Hai, închide ochii!...

A doua zi de dimineaţă soarele se iţi după tivul unui norişor trandafiriu ca obrajii unui îngeraş, vestind o zi minunată. Clikor, Pelaghia şi copiii, la care se adăugă şi Nikos - spăsit, cu capul înfăşurat în cârpe curate - stăteau în jurul mesei, la micul dejun, şi ciocneau ouă roşii.

– Hristos a înviat!

– Adevărat a înviat!

Copiii se bucurau când ouăle lor ieşeau învingătoare din competiţie. Pelaghia turna tocmai ceai în căni, când auziră bătăi violente în uşa dinspre stradă. Livid, Clikor sări în picioare. Coşmarul din timpul nopţii îi reveni brusc în minte. Fusese totuşi un vis premonitor?

Nikos alergă să deschidă uşa. În prag apăru vecinul lor de prăvălie, pantofarul Tulupanos. Avea ochii rătăciţi şi tremura din tot corpul. Mişcă buzele fără a scoate un sunet. Făcu un nou efort şi bolborosi:

– Turcii!... Vin turcii!...

Membrii familiei Avakumian încremeniră. Clikor aspiră adânc aerul. Visul lui avusese totuşi un rost. Numai că nu ştiuse să-l interpreteze. Când văzu chipul congestionat al Pelaghiei, se temu să nu o lovească damblaua.

– Ce ţi se năzări, Tulupanos? încercă să glumească. Mi se pare că te-ai trezit din somn cu faţa la aşternut.

– Turcii! repetă pantofarul cu groază. Ascultaţi trompetele de pe ziduri! Şi clopotele!

– Bat clopotele pentru Sfintele Paşti, îi vorbi Clikor cu indulgenţă.

– Şi trompetele tot pentru Sfintele Paşti sună? se bâlbâi vizitatorul. Mai bine taci şi ascultă!

Clikor îşi încordă auzul, dar nu desluşi mare lucru, căci de la o vreme suferea de un început de surzenie. Se duse la fereastră, o deschise larg şi scoase capul afară. Abia acum îi parveniră sunetele prelungi, îndepărtate, ale trompetelor de pe ziduri, care dădeau alarma, îngânându-se cu glasurile vibrante, metalice, ale clopotelor din întreg oraşul.

– Ei, acum auzi? întrebă Tulupanos cu un fel de satisfacţie bolnăvicioasă. Mai spui că mi se năzare?

Clikor îşi făcu semnul crucii.

– Dumnezeu să ne ierte păcatele şi să ne ajute! Niciodată n-am avut mai multă nevoie de ajutorul lui.

Pelaghia şi Tulupanos îşi împreunară mâinile ca la rugăciune.

– Amin!... Amin!

* * *

Girolamo Minotto, bailul veneţian din Constantinopole, se aşezase tocmai la masa lui de lucru spre a face nişte socoteli, când auzi alarma. Puse pana de gâscă lângă foaia de hârtie pe care aşternuse o coloană de cifre şi se ridică în picioare. După ce ascultă câteva clipe, se îndreptă spre camera alăturată, unde soţia sa, Lavinia, lucra la un gherghef. La intrarea lui, Lavinia îl privi înfricoşată.

– Auzi, Girolamo?

– Aud, scumpa mea. Zâmbi, încercând să o încurajeze: O să-i respingem pe turci aşa cum i-am respins şi altă dată. Bătu din palme, chemându-şi slugile: Giuseppe, Iacopo, aduceţi armura şi armele! Repede!

Lavinia îşi frământa în neştire mâinile.

– Draga mea, îi vorbi cu blândeţe, nu uita că eşti soţia bailului veneţian! Trebuie să fii un exemplu pentru femeile din oraşul acesta!

După ce îşi îmbrăcă armura, îşi îmbrăţişa soţia.

– Du-te la copii şi-i linişteşte! Sărută-i din partea mea! Rămâi cu bine, Lavinia!

Îi făcu un ultim semn cu mâna şi părăsi încăperea.

* * *

Cardinalul Isidor încheie lectura versetului din Apocalipsul Sfântului Ioan Teologul: „Iată, el vine cu norii, şi orice ochi îl va vedea, şi îl vor vedea şi cei ce lau împuns, şi se vor jelui din pricina lui toate seminţiile pământului”, apoi îşi înălţă privirea spre fereastra deschisă prin care răbufneau în cameră şi cascada de raze aurii ale soarelui şi avalanşa dangătelor, închise Biblia, o aşeză pe masă, apoi se îndreptă spre fereastră. Se sprijini cu mâinile de glaf şi îşi aruncă privirile peste Constantinopolele învăluit într-o pulbere de aur.

Deodată avu o viziune cumplită. Se făcea că asupra imensei metropole se despicase cerul, şi din străfundurile lui pornise să plouă cu foc şi cu sânge. Cardinalul închise ochii. Poseda un simţ al divinaţiunii care nu-l înşelase niciodată.

Călugărul slujitor intră tulburat în cameră.

– Aţi auzit, Eminenţă?

– Am auzit, fiule. Pregăteşte-mi platoşa şi armele! Eh, Dumnezeu a vrut, oamenii să nu se bucure sărbătorind Învierea Domnului nostru Isus Hristos, ci să se pregătească de luptă şi de moarte.

Călugărul îl privi neîncrezător. Poate că Atotputernicul, în marea lui înţelepciune, voise să pedepsească pe constantinopolitani pentru păcatele lor. Cardinalul îi citi gândurile în ochii-i rotunjiţi ca ai unui peşte.

– Hai, du-te repede şi fă ce ţi-am spus!

Călugărul ieşi bolborosind ceva printre buzele-i groase, acoperite în parte de streaşina mustăţii zburlite...

* * *

Prinţul Orkhan, fiul răposatului sultan Osman, îşi terminase tocmai rugăciunea de dimineaţă, când trompetele şi clopotele prinseră a se face auzite. Îşi strânse covorul de rugăciune, pe care stătuse până atunci îngenuncheat, îl făcu sul şi îl aşeză cu respect în lada lui din lemn de trandafir încrustat cu fildeş. Ciudate mai sunt şi căile Dumnezeirii! Războiul care-şi vestea acum începutul îşi avea originea în cererea de sporire a alocaţiei lui de întreţinere. Acesta să fi fost motivul real, sau era doar un pretext? Răposatul sultan Murad, cât şi fiul său Mehmed al II-lea îl socoteau un trădător fiindcă ceruse azil politic bizantinilor. Vai, şi ce fragil era acest refugiu! Adeseori îşi lăsa cugetul să ţeasă ipoteze în jurul viitorului. Îşi dădea seama cât de grea era propria lui situaţie. El, un prinţ din neamul lui Osman, se vedea silit de împrejurări să dorească înfrângerea turcilor, compatrioţii săi, fiindcă aceştia îi doreau moartea. În bătălia care peste câteva ceasuri avea să se angajeze trebuia să lupte alături de creştini. Basileul, după ce-i ceruse acordul, îi încredinţase comanda unui detaşament alcătuit din refugiaţi turci, dar şi din romei, care-l priveau cu firească neîncredere. Orkhan ştia că unii consilieri imperiali se pronunţaseră împotriva numirii lui în fruntea acestui detaşament. Erau ridicoli! El, Orkhan, avea tot interesul ca Mehmed să fie înfrânt. Numai aşa i-ar putea lui tronul.

Nu mergea însă până acolo încât să se îmbete cu apă rece. Ştia că doar o minune ar putea îngreuna cumpăna victoriei de partea împăratului Constantinos. Bizantinii lui erau puţini şi slabi, în schimb, soldaţii lui Mehmed se numărau cu sutele de mii, iar setea de cuceriri le înzecea puterile.

Suspină, apoi se duse la panoplia cu arme. Desprinse din cui iataganu-i împodobit cu diamante şi îl anină la brâu. Îi mângâie mânerul, apoi, cu pas hotărât, porni spre uşă.

* * *

Căpitanul Reynaud de Brienne deschise buimac ochii. Pârdalnicele glasuri ale clopotelor îl smulseseră dintr-un somn dulce ca mierea, după istovitoarele dar atât de încântătoarele-i asalturi amoroase din timpul nopţii. Se răsuci în aşternut şi se uită la femeia tânără, cu obraji trandafirii, sâni tari şi carne sănătoasă, care dormea goală în preajma lui. Şi pe ea o treziră clopotele. Voluptuoasă, se lipi de pieptul lui şi îi şopti:

– Sfintele Paşti! În noaptea asta am pus poate şi noi sămânţa unei noi vieţi!

Lui Reynaud nu-i plăcu aluzia, întinse totuşi mâna şi îi mângâie sânii. O undă de plăcere îl făcu să se învârtoşeze, dar tocmai în clipa aceea auzi bătăi puternice în uşă. Desluşi glasul ordonanţei.

– Kir căpitan! Kir căpitan!

– Înveleşte-te! porunci Reynaud femeii, care se execută, pudică.

Îşi trase şi el cuvertura până la piept.

– Intră! strigă.

Gasconul care-l slujea de mai bine de zece ani năvăli înăuntru. Era atât de obişnuit cu spectacolul oferit de stăpânul său în companie galantă, încât nu risipi nici o privire asupra femeii din pat.

– Alarmă generală, Kir căpitan! Vin turcii!

Reynaud sări gol din pat.

– Dă-mi repede hainele! Şi armele dă-mi-le! Credeam că sună clopotele de sărbătoare!

* * *

Isaac Tewel, zaraful, se lăsă să cadă în jeţul său. Dangătele care nu mai conteneau îi tăiaseră picioarele. Şi mâinile i se înmuiaseră.

– Turcii! bolborosi cu glas stins. Turcii!

Se uită la lada ghintuită din colţul camerei. Era plină cu ducaţi, cu florini, cu dinari, cu aspri, cu lire, cu ţechini, cu scuzi, toţi de aur... Ce se va întâmpla cu monetele lui de aur dacă turcii vor năvăli în oraş? Moşe Kapsali şi Isaac Sarfati, coreligionarii săi, care păstrau în taină legături cu agenţii lui Yakub-Paşa, îi preveniseră pe evreii cu influenţă din sânul comunităţii constantinopolitane că nu au a se teme de turci, că sultanul Mehmed îi simpatizează pe israeliţii asupriţi de ghiaurii intoleranţi, că sinagogile vor fi respectate sub orânduirea de stat otomană şi că evreii se vor bucura de mari drepturi, ca nicăieri în lume.

Isaac Tewel făcea parte dintr-un popor încercat de prea multe suferinţe, dezamăgiri şi împilări, ca să mai creadă în făgăduieli, de oricât de sus ar fi venit ele. Trebuia să-şi ascundă banii. Dar unde? În casa asta mare, dar atât de dărăpănată, în care locuiau claie peste grămadă douăzeci de familii, ocupa şi el două chiţimii. În coliviile astea ce tainiţă putea să-şi facă? Se uită la pereţii groşi. Da, în ziduri ar fi posibil să scobească un ascunziş pentru aurul lui. Dar pentru treaba asta i-ar trebui un zidar. Dacă zidarul i-ar cunoaşte tainiţa, n-ar fi ispitit să vină noaptea spre a-l sugruma şi a-i fura comoara?

Îşi plânse de milă fiindcă era bătrân, bolnav şi neputincios. Nu, nu va apela la serviciile unui meseriaş din afară. Se va strădui să-şi facă de unul singur o ascunzătoare sigură. Dar unde? Sub podeaua din odaia lui de culcare? Scândurile, pe jumătate putrezite, nu erau greu de urnit. Din păcate, munca aceasta cerea eforturi, şi el nu era deprins să le facă. Degetele-i subţiri erau îndemânatice doar la pipăitul şi la număratul monetelor. Munca fizică nu-i plăcuse niciodată. Fiindcă nu i se oferise prilejul să se folosească de puterea braţelor, i se atrofiaseră muşchii. Se uită la mâinile-i neputincioase, care-i tremurau fără să şi le poată stăpâni. Îşi spuse că va trebui să cumpere câteva unelte, dar cu prudenţă, spre a nu da de bănuit.

Şi clopotele astea nenorocite, care nu mai conteneau!... Îşi acoperi cu palmele urechile clăpăuge. acoperite cu laţe de păr rar şi cenuşiu, îşi adună puterile şi se ridică din jeţ. Scoase dintr-un sertar al dulapului câteva monete de argint, necesare cumpărării uneltelor, le vârî în buzunarul caftanului ros în coate, îşi puse pe cap pălăria neagră cu boruri rotunde şi porni la drum...

* * *

Ca şi în fiecare dimineaţă, Don Francisco de Toledo făcea scrimă cu aghiotantul său, spre a-şi păstra forma sportivă şi măiestria în mânuirea armelor. În cămaşă şi cu mânecile sumese, avea aerul unui tânăr care se amuză din plin. Executa tocmai un atac cu un coupe en flèche, împotriva căruia aghiotantul se apără cu o abilă oprire, când clopotele începură să-şi rostogolească sonorităţile grave. Don Francisco încetă exerciţiul.

– Destul, Pedro! Am terminat jocul. De acum înainte ne vom încrucişa spadele numai cu păgânii! Zâmbi: în asemenea momente solemne se obişnuieşte să adopţi o poză gravă şi să rosteşti câteva cuvinte bine simţite, pe care posteritatea să le înregistreze, aruncând asupra ta o lumină eroică. Eu n-am să spun decât atât: hai să bem câte un pahar cu vin în cinstea luptelor care ne aşteaptă şi apoi să alergăm pe ziduri!... Să ne facem datoria şi să ucidem cât mai mulţi turci!

Kristafis, tâmplarul, geluia o scândură când potopul sonor al dangătelor deferlă peste Constantinopole, dominând stridenţele trompetelor. Se opri din lucru. Îi părea rău că trebuie să-şi lase scândurile neterminate, dar datoria era mai presus de toate.

Puse rindeaua deoparte, luă scândură de pe banc şi o ridică în picioare, sprijinind-o de zid, îşi scutură şorţul de talaş, apoi trecu în odaia alăturată, unde nevastă-sa, Kubelina, împărţea lapte covăsit şi pâine celor unsprezece copii ai lor. O alimentaţie potrivită anemicului lor buget de familie.

Tâmplarul avea 32 de ani, iar soţia lui abia împlinise 28. Se căsătoriseră devreme, iar în cei unsprezece ani de căsnicie făcuseră tot atâţia feciori.

Kristafis îşi scoase şorţul, îl pături şi îl puse în dulap, îşi sărută nevasta, copiii, îşi luă o bardă şi o măciucă, apoi trecu în atelier. Aruncă o ultimă privire asupra bancului cu unelte, întrebându-se când îşi va putea relua lucrul, şi mai ales cum se va descurca biata Kubelina în timpul absenţei lui. Ascultă din nou muzica clopotelor. Clătină din cap şi ieşi în stradă, încolonându-se printre oamenii înarmaţi care se îndreptau spre ziduri...

* * *

În chilia ei din monastirea Sfânta Treime, Irina, fiica senatorului Evghenis Kalamides, îngenunche în faţa icoanei Arhanghelului Mihail. Dangătul apropiat al marelui clopot al monastirii se împletea cu dangătele îndepărtate ale clopotelor altor monastiri şi biserici constantinopolitane. Irina imploră cu umilinţă pe Sfântul Arhanghel să ferească de urgia turcilor pe părintele, pe fratele şi pe iubitul ei. Îl mai rugă să apere oraşul şi să-i mântuiască pe locuitorii lui. Abia la urmă aminti sfântului şi de ea. Şiroaie de lacrimi i se scurgeau pe obrajii netezi, albi ca fildeşul.

– Dar mai presus de toate, ocroteşte-l, Doamne, pe Leandru!

Hohote de plâns îi agitau trupul firav, înveşmântat în negru. Cuvintele Sfântului Augustin îi reveniră în minte: „Dumnezeu îşi pleacă mai degrabă urechea la un suspin decât la o rugăciune”...

* * *

Theophilos Vorenas inspecta unităţile de străjeri de pe zidurile din apropierea porţii militare Sfântul Roman în clipa când posturile de observaţie de pe turnuri semnalară apariţia primelor detaşamente turceşti.

Vorenas, care executase până atunci, fără tragere de inimă, o operaţie de control rutinieră, încercă un simţământ cutremurător. Uită de toate încurcăturile lui din ultimele săptămâni, uită de odioasa lui logodnă cu Marula, care-l făcuse multă vreme să se simtă asemenea unei sărmane insecte prinse într-o pânză de păianjen, uită de teama-i inspirată de viitorul său socru.

Asediul aşteptat cu oroare de constantinopolitani îşi găsea înfăptuirea. Vorenas aproape că se bucură. Căsătoria lui cu Marula avea să fie amânată sine die. Cui îi va mai arde acum de nunţi, de petreceri?

Urcă în fugă treptele de piatră spre platforma superioară a celui mai apropiat turn. Când ajunse sus şi îşi aruncă privirile asupra terenului ondulat de dincolo de fortificaţii, simţi că îi îngheaţă inima. Vorenas nu era fricos. Dar spectacolul oferit de multitudinea coloanelor turceşti care se desfăşurau în evantai în preajma zidurilor oraşului era zguduitor. Sar fi zis că pământul fusese invadat de termite uriaşe.

Vorenas cuprinse cu privirile până în zare enorma colcăială de trupe care se deplasau cu iuţeală, instalându-se pe poziţii. Văzu nenumărate batalioane de pedestraşi şi escadroane de călăreţi împânzind văile şi colinele, văzu puzderie de tunuri şi maşini de asediu trase de boi ori împinse de servanţi, văzu steaguri verzi fluturând în vânt şi mai văzu atât de multe platoşe sclipind în soare, încât părea că un imens val de lavă incandescentă se revărsase la picioarele fortificaţiilor constantinopolitane.

Din mijlocul fantasticei viermuiri se ridica un vuiet continuu, în care se contopeau ropotiri de copite, scârţâit de osii, porunci, zgomot de arme...

„Vor izbuti oare zidurile să zăgăzuiască talazurile de turci?” se întrebă Vorenas cu îndoială.

În tabăra creştină se dăduse alarma. Trupele bizantine se instalau pe fortificaţii. Tunurile erau pregătite pentru tragere.

Vorenas trimise curieri spre a vesti comandanţilor săi aflaţi încă în oraş sosirea turcilor. În faţa porţii Sfântului Roman, un batalion inamic începuse să execute lucrări de pregătire a terenului: valuri înalte de pământ. consolidate cu trunchiuri de copaci legaţi între ei cu piroane şi crăcane de fier. Odată instalaţi la adăpostul acestor întăriri, îşi spuse Vorenas, turcii nu vor mai putea fi loviţi de săgeţile trase de pe ziduri, ori de tirul tunurilor uşoare, deoarece înapoia valurilor de pământ se crea un unghi mort, ideal pentru ocrotirea trupelor. Cel mai potrivit ar fi să facă o incursiune asupra inamicului, spre a-l împiedica să-şi desăvârşească lucrările. Tactica hărţuirilor era folosită adeseori cu succes de către asediaţi.

Firesc ar fi fost să nu se arunce într-o operaţie plină de riscuri înainte de a cere autorizaţia comandantului fortificaţiilor, generalul Ravduhas, şeful său direct, dar timpul era prea scurt. Constitui în grabă un detaşament alcătuit din cincizeci de voluntari înarmaţi cu săbii scurte şi pumnale, bune în luptele corp la corp, apoi coborî împreună cu oamenii săi pe esplanada dintre zidurile exterioare şi şanţurile cu apă. Traversară şanţul, folosindu-se de un pod mobil, şi se avântară asupra poziţiei ocupate de batalionul duşman.

Turcii se aşteptau atât de puţin să fie atacaţi, încât fură surprinşi pe când săpau pământul şi legau trunchii de copaci. Lupta se încinse zănatică. Zeci de osmanlâi căzură străpunşi de săbiile romeilor. Pionierii turci, scăpaţi cu viaţă, o luară la fugă, lăsându-şi lucrările neterminate.

Când goarnele turceşti sunară alarma, Vorenas socoti că îşi încheiase misiunea. Dădu semnalul de încetare a luptei şi, urmat de oamenii lui, se întoarse în cetate. Pierderile sale erau infime. Un mort şi doi răniţi. Inamicul înregistrase însă şaptezeci de morţi.

Fapta vitejească a lui Vorenas stârni entuziasmul. Un ofiţer bizantin dovedise că turcii nu sunt imbatabili şi că o operaţie militară bine gândită şi abil condusă putea fi încoronată de izbândă.

Când Vorenas reveni la postul său, Giovanni Giustiniani îl îmbrăţişă.

– Te felicit, Vorenas! Voi propune împăratului să fii înălţat în grad. Îţi urez să cucereşti noi lauri în marea bătălie care ne aşteaptă!

* * *

Sultanul Mehmed Khan galopa în fruntea comandanţilor de armate şi a ofiţerilor săi de stat-major, toţi călări pe frumoşi cai arabi, trecând în revistă trupele turceşti masate de-a lungul uriaşelor fortificaţii terestre bizantine, înălţate de la Marea de Marmara şi până la Cornul de Aur. Mehmed îşi cunoştea meseria de împărat. După intensitatea uralelor şi după o anumită nuanţă în frecvenţa lor, putea să aprecieze dacă entuziasmul era spontan ori de comandă. Frontul turcesc, adânc aproape de trei mile, la care se adăugau rezervele plasate pe poziţii potrivite spre a fi aruncate în luptă acolo unde va fi nevoie, vibra ca o fantastică orgă, cu toate clapele apăsate în plin. Padişahul despica această mare de oameni aşa cum în trecutul legendar Dumnezeu despicase Marea Roşie.

După ce termină inspecţia trupelor, se îndreptă spre uriaşul său cort de mătase roşie, aşezat pe culmea unei coline ce domina fortificaţiile constantinopolitane, cuprinse între poarta Sfântului Roman şi poarta Adrianopolelui. Flamuri verzi cu citate din Koran, brodate în aur, înălţate pe catarge, fâlfâiau în briza marină. Garda imperială dădu onorul.

Ajuns în faţa cortului, Mehmed descălecă. Era voios, obrajii i se îmbujoraseră, iar ochii îi străluceau. Aruncă o ultimă privire asupra zidurilor impozante ale Constantinopolelui, încoronate de flamurile bizantine, apoi intră în cort urmat de generali. Traversă un vestibul şi pătrunse în încăperea hărţilor. Acestea erau întinse pe mese lungi, străjuite de cartografii armatei. Se apropie de harta care înfăţişa poarta Sfântului Roman şi zona înconjurătoare, întinse mâna spre firul şerpuitor al râului Lycus, trasat cu albastru.

– În sectorul acesta trebuie concentrate toate eforturile noastre! Pe aici vom pătrunde în Constantinopole! Se întoarse spre marele vizir, aflat în dreapta sa: Ai trimis soli împăratului Constantinos?

– În clipa aceasta parlamentarii noştri sunt desigur în faţa basileului, Înălţimea-ta.

– Mă întreb dacă împăratul va avea înţelepciunea să accepte ultimatumul nostru şi să capituleze.

– Mândria şi patriotismul său vor înăbuşi glasul prudenţei. Se va lupta până la ultimul om.

Mehmed zâmbi batjocoritor.

– Numai un neghiob ar încerca să reziste cu o mână de oameni uriaşelor mele armate.

Khalil ridică din umeri.

– Sunt de acord cu Înălţimea-voastră că în condiţiile actuale o rezistenţă bizantină îndelungată este, teoretic, imposibilă. Constantinos se întemeiază însă pe anumiţi factori de vreme ce cutează să ne înfrunte.

– Pe ce se întemeiază? Pe nişte ipotetice ajutoare din afară? Îşi face iluzii Constantinos.

Khalil îşi împreună mâinile.

– N-aş putea garanta, Mărite Doamne, că Occidentul nu se va mişca.

– Informaţiile primite până acum vădesc un dezinteres total al Europei creştine faţă de conflictul nostru cu Bizanţul.

– Europa creştină a nădăjduit că Înălţimea-ta nu-şi va materializa ameninţările împotriva

Constantinopolelui.

Mehmed se uită iritat la primul său sfetnic. Aruncă iataganul pe hartă, acoperind cu tăişul lui poarta Sfântului Roman.

– Eşti un alarmist, Khalil.

– Sunt omul realităţilor, Sire.

– Pun rămăşag că în mai puţin de două săptămâni voi intra triumfal în Constantinopolele cucerit, graţie spărturii pe care o voi face în zona porţii Sfântului Roman.

– Ţin rămăşagul, Sire.

Mehmed îi întoarse spatele. Se adânci câteva momente în studiul hărţii, apoi îşi ridică privirile asupra lui Karagea-Paşa.

– Ţi-am încredinţat comanda frontului cuprins între Mesoteichion şi Cornul de Aur fiindcă diviziile tale sunt odihnite şi pot intra imediat în luptă. Ţinând seamă că efortul nostru principal se va axa în această zonă, vei dispune de cele mai multe unităţi de artilerie grea. Vei fi, de asemenea, sprijinit şi de corpul ienicerilor. Îşi mută privirile asupra lui Işak-Paşa, guvernatorul general al Anatoliei: Frontul de sub comanda ta, cuprins între Mesoteichion şi Marea de Marmara, este oarecum periferic faţă de centrul bătăliilor care se vor desfăşura în sectorul lui Karagea. Asta nu înseamnă însă că ţi-am scutit trupele de sacrificii sângeroase. Aştept să acţionezi cu toată vigoarea spre a crea diversiuni menite să atragă importante forţe inamice şi să uşureze în acelaşi timp operaţiunile militare ale lui Karagea-Paşa. Işak-Paşa se înclină.

– Aşa voi face, Înălţimea-ta.

Mehmed îi zâmbi cu falsă bunăvoinţă. Nu avea nici un fel de încredere în acest prieten al marelui vizir.

– Pentru a-ţi uşura sarcina, Işak, am hotărât să numesc în funcţia de comandant secund al grupului tău de armate pe Mahmud Anghelos, credinciosul meu serv, pe care-l înalţ pe data de azi la rangul de paşă cu trei tuiuri.

Işak-Paşa înţelese că Mahmud Anghelos primise misiunea să-l spioneze. Mahmud îngenunche la picioarele sultanului, care îl ajută să se ridice şi îl sărută pe amândoi obrajii.

– Mahmud, să fii vrednic de încrederea mea, sprijinindu-l din toate puterile pe şeful tău ierarhic, Işak-Paşa!

Câţiva generali, prieteni ai marelui vizir, îşi aruncară priviri semnificative. Ascensiunea lui Mahmud, acest tânăr imberb, care nu avea decât însuşirea de a fi câştigat prietenia echivocă a padişahului, îi irita peste măsură.

Sultanul se întoarse spre Zaganos-Paşa, cel care cumpănea cu spiritul său bătăios ponderaţia lui

Khalil.

– Operaţiunile militare din sectorul tău vor fi reduse în mod practic la zero. Fortificaţiile dintre Cornul de Aur şi Bosfor, sunt cuprinse în cartierul genovez al Galatei. Or, genovezii ne-au asigurat de neutralitatea lor binevoitoare. Asta înseamnă că trupele tale vor constitui o importantă rezervă, susceptibilă a fi folosită în orice alt punct al frontului. Pentru a le putea deplasa cu uşurinţă, îţi ordon să construieşti neîntârziat un drum de acces foarte larg şi bine pietruit, ce va ocoli Cornul de Aur. Bineînţeles, nu îţi vei slăbi vigilenţa în ceea ce-i priveşte pe genovezi. N-am încredere în ei. Sunt sigur că joacă pe două tablouri. Sectorul care cuprinde valea râului Lycus va rămâne sub comanda mea directă. Tunul cel mare, făurit de Orban, va fi folosit tot aici. Se adresă apoi lui Hamza-Paşa, şeful statului său major: Să-mi raportezi de îndată ce flota noastră de război va sosi la baza de la Cele Două Coloane. Ordon ca toate unităţile noastre navale să intre în dispozitiv fără nici o întârziere! Vreau ca învăluirea Constantinopolelui să fie totală: şi pe uscat, şi pe apă!

Făcu semn agăi ienicerilor să se apropie.

– Reşat Nuri, ienicerii vor interveni în luptă numai la comanda mea!

Se întoarse apoi către celelalte căpetenii militare:

– În fiecare seară, după ultima chemare a muezinului, comandanţii de mari unităţi se vor prezenta la cartierul general spre a-mi raporta operaţiile militare executate în timpul zilei şi spre a primi noi ordine!

Se uită la clepsidra din apropierea hărţii. Nisipul se scurgea molcom, ca şi secundele timpului.

– Foarte curând vom afla răspunsul basileului. Dacă va fi negativ, vom deschide imediat ostilităţile printr-un bombardament masiv asupra oraşului. Karagea, Işak, Zaganos, treceţi la posturile voastre!

* * *

Pe turnurile palatului imperial al Blachernelor, stindardele de război ale basileului fâlfâiau majestuos, vestind constantinopolitanilor că asediul fusese în mod practic deschis. De pe platforma superioară a donjonului, Constantinos cuprindea cu privirea doar o parte din imensa tabără otomană ce se desfăşura dincolo de centura de fortificaţii a oraşului. Generalii şi ofiţerii săi de Stat-major stăteau nemişcaţi înapoia lui, respectându-i tăcerea. Mai erau de faţă şi comandanţii trupelor veneţiene şi genoveze, române şi catalane, care aveau să se bată umăr la umăr cu romeii pentru apărarea Constantinopolelui. „Sunt mulţi osmanlâii lui Mehmed! reflecta cu tristeţe împăratul. Mulţi ca viermii pământului!” Se feri să împărtăşească gândurile sale ofiţerilor. Adoptând o mască impasibilă, li se adresă cu ton doctoral:

– În general, asediaţii se bucură de un mare avantaj faţă de asediatori. Fortificaţiile le asigură o apărare eficientă, şi deci pierderi minime, în vreme ce agresorii, expuşi în câmp deschis săgeţilor şi ghiulelelor duşmane, se pot aştepta la pierderi extrem de severe, atât în oameni, cât şi în materiale.

„O, Basileule, pe cine încerci tu să înşeli?” reflectă Lysandros Chrisogeorghis, locţiitorul marelui domestic, care trăsese deja concluzii foarte negre după ce analizase disproporţia dintre forţele beligerante.

Constantinos îşi mai plimbă o dată privirile asupra poziţiilor turceşti, cântărindu-le puterea.

– Aşa cum am prevăzut, sultanul îşi masează trupele şi artileria în vecinătatea văii Lycus, precum şi a porţii Sfântului Roman, pentru că zidurile din acest sector sunt mai slabe. Ţinând seama de dispozitivul forţelor inamice, va trebui să facem unele schimbări în comandamentele noastre. Cele mai înverşunate lupte se vor da în faţa porţii Sfântului Roman.

Din rândurile ofiţerilor generali se desprinse genovezul Giustiniani.

– Sire, îmi asum răspunderea apărării acestei porţi! Turcii nu vor trece decât peste cadavrele noastre!

Chipul împăratului se lumină.

– Nobile cavaler, îţi încredinţez bucuros acest sector, care reprezintă cheia de boltă a întregii noastre apărări. Tot aici îmi voi stabili şi eu cartierul general. Făcu un semn cu mâna generalului Chrisogeorghis.

– Chrisogeorghis, citeşte ordinea de bătaie a comandamentelor aşa cum am stabilit-o în ultimul consiliu de război!

Generalul desfăcu un sul de pergament şi îi dădu citire:

– Comanda trupelor genoveze din zona Myriandrion este încredinţată lui Paolo, Antonio şi Troilo Bochiardi.

Cei trei fraţi, falnici în armurile lor strălucitoare, făcură câte un pas înainte, apoi reintrară în rândul ofiţerilor.

– Bailul veneţian Girolamo Minotto va asigura cu unităţile sale militare apărarea palatului Blachernelor şi a fortificaţiilor din această zonă, continuă Chrisogeorghis.

Bailul era însoţit de fiul său mai mare, Franco, un adolescent cu ochi visători, de poet. Şi tatăl şi fiul erau mândri că participau la apărarea oraşului care le dăduse azil.

Basileul le zâmbi cu afecţiune.

– Întrucât veneţienii au constituit cel mai numeros contingent aliat, ordon ca, pe tot timpul duratei luptelor, alături de baniera imperială de purpură să fluture deasupra palatului şi baniera Sfântului Marco!

Chrisogeorghis reluă lectura:

– Teodore Caristo cu veneţienii lui vor apăra zidul lui Theodosios şi poarta Kaligaria.

Caristo, un bătrân venerabil, dar încă în toată puterea, avea renumele unui arcaş fără pereche. Glasul generalului se auzi iarăşi:

– Senatorul Theophilos Paleologos, cu trupele sale bizantine, apără poarta Selymbria. Cavalerul veneţian Catarino Contarini apără poarta Pagae şi Poarta de Aur.

De o eleganţă rafinată, Contarini îşi purta cu cochetărie armura splendid cizelată. Era cel mai influent şi mai avut membru al coloniei veneţiene, iar printre strămoşii lui se numărau dogi, cardinali, ambasadori şi generali.

– Manuel Paleologos apără poarta militară numărul doi, citi Chrisogeorghis.

Manuel Paleologos, matematician, filozof şi literat erudit, renunţase la cercetările lingvistice spre a se lupta pentru apărarea Constantinopolelui. Înlocuise pana de gâscă şi călimara cu sabia şi cu scutul.

– Senatorul Constantinos Comnen, continuă generalul Chrisogeorghis, va asigura apărarea ansamblului de fortificaţii Sfântul Diomedis. Demetrios Cantacuzino, locţiitorul marelui logotet, va apăra zidurile dinspre Marea de Marmara până la portul Eleutherios. Prinţul Orkhan, cu trupele sale turceşti, va asigura apărarea portului Eleutherios şi vărsarea râului Lycus în mare.

Împăratul salută cu mâna pe principele musulman, care se înclină cu respect. Nu i se părea ciudat că un turc lupta în rândurile apărătorilor Bizanţului. Erau destui romei renegaţi înrolaţi în armatele sultanului. Mutatis mutandis.

Chrisogeorghis continuă:

– Cavalerul Pere Julia şi trupele catalane apără sectorul maritim cuprins între portul Contoscalion şi portul Bucoleon. Cardinalul Isidor şi trupele papale acoperă zona maritimă a Acropolei.

Cardinalul purta platoşă şi arme, asemenea celorlalţi comandanţi.

– Boierul Ioan Vlahul şi trupele lui de români apără poarta Sfânta Theodosia.

Împăratul se uită cu plăcere la căpitanul loan, un bărbat înalt, lat în spate, cu plete argintii, încadrat de doi tineri boieri români, înveşmântaţi în zale.

– Poarta Ispigos va fi în grija senatorului Theodoros Paleologos, citi Chrisogeorghis. Căpitanul Gabriele Trevisan, cu detaşamentele de marinari veneţieni şi genovezi, va sprijini trupele care apără Cornul de Aur. În fine, căpitanului Alvisio Diedo i se încredinţează comanda flotei concentrate în portul militar. Zece nave de luptă vor fi aliniate de-a lungul marelui lanţ care închide Cornul de Aur.

Chrisogeorghis făcu o pauză, aşteptând aprobarea împăratului asupra numelor şi comandamentelor citate.

Constantinos clătină din cap în semn de încuviinţare.

– Bine! Continuă!

– Marele amiral Lucas Notaras va comanda primul corp de rezervă amplasat în cartierul Petra, în imediata apropiere a zidurilor dinspre uscat, iar Nicephorios Paleologos va avea în grijă al doilea corp de rezervă, situat pe coama colinei din apropierea bisericii Sfinţii Apostoli.

Împăratul îşi zise cu tristeţe că lunga enumerare de comandamente era impresionantă, dar că în realitate toţi aceşti generali cu nume răsunătoare nu aveau sub comandă decât zece mii de soldaţi. În jur de treizeci şi cinci de mii de romei constantinopolitani ar mai fi fost capabili să poarte armele, dar din apatie, sau, mai grav, din laşitate, preferau să-şi păzească pielea stând în oraş, la adăpost, şi aşteptând desfăşurarea evenimentelor. La aceştia se adăugau călugării antiunionişti, care sabotau pur şi simplu efortul de război. Împăratul încerca o imensă greaţă faţă de aceşti oameni cu simţul datoriei atrofiat. Din fericire, se mai găseau şi monahi care ceruseră să se bată pentru apărarea oraşului. Comandantul lor, Partenios Chrisoloras, stareţul monastirii Sfinţii Apostoli, stătea posomorât, fiindcă monahii lui - pregătiţi milităreşte - fuseseră ignoraţi de generalul Chrisogeorghis. Şi basileul observă omisiunea.

– Chrisogeorghis, ai uitat să citezi corpul înarmat al călugărilor, de sub comanda Prea Sfinţiei-sale stareţul Partenios.

Generalul încercă să o dreagă:

– I-am lăsat la urmă, Sire, spre a-i cita laolaltă cu membrii statului-major al Majestăţii-tale.

– Aşa da!

– Prea Sfinţia-sa stareţul Partenios şi inginerul Johann Grant sunt ataşaţi cartierului general, spre a fi folosiţi acolo unde va socoti de cuviinţă Majestatea-sa împăratul.

În clipa aceea un aghiotant se apropie de basileu.

– Majestate, parlamentari turci s-au înfăţişat la zidurile exterioare şi cer să fie primiţi de Măria-ta, spre a-ţi comunica un mesaj al sultanului Mehmed Khan.

– Am să-i primesc în incinta zidurilor theodosiene. În vreme ce ofiţerul plecă să execute porunca, basileul, urmat de generali, coborî la locul fixat pentru întâlnire.

Parlamentarii - cinci la număr - arborau un steag alb. Fură aduşi în prezenţa împăratului, legaţi cu câte o năframă la ochi. Luxul acesta de precauţiuni, îşi zise Constantinos, era inutil. Desigur că padişahul era temeinic informat de agenţii lui asupra mijloacelor de apărare ale creştinilor.

– Liberaţi-le ochii!

După ce li se desfăcură năframele, parlamentarii salutară pe împărat. În fruntea lor se afla un tânăr arătos, îmbrăcat în haine brodate cu aur. Judecând după vârstă, nu părea să deţină un post prea înalt în ierarhia turcă. Mehmed nu trimisese în solie un mare demnitar, spre a demonstra probabil desconsiderarea sa faţă de împăratul romeilor.

Şeful grupului de parlamentari era Aziz, fostul icoglan. Se simţea mândru fiindcă fusese ales pentru îndeplinirea acestei misiuni. Combinaţiile lui începuseră să dea rezultate. Mizase pe Radu cel Frumos, şi odată cu intrarea tânărului prinţ în graţiile sultanului, făcuse şi el, Aziz, un nou salt în ierarhia palatului, obţinând postul de şef secund al Corpului de Elită.

– Vorbeşte, parlamentarule! îl pofti basileul.

Aziz tuşi, spre a-şi drege glasul. În ciuda siguranţei pe care o afişa, era emoţionat. Nu trecuse nici un an de când părăsise corpul pajilor imperiali, şi acum se afla în faţa autocratorului Constantinos în calitate de purtător de cuvânt al padişahului. Începu să vorbească răspicat, cu emfază:

– Majestate, preaputernicul meu Stăpân, Înălţimea-sa Sultanul Mehmed Khan, îţi trimite un ultim mesaj de pace, sub steagul alb al soliei. Potrivit legii sfinte a Koranului, padişahul doreşte să cruţe pe locuitorii Constantinopolelui de ororile unui asediu, luându-şi angajamentul să nu le vatăme nici familiile şi nici bunurile dacă i se vor supune de bunăvoie. Ţie, Măria-ta, ţi se va îngădui să te retragi cu toate averile tale în orice parte a imperiului tău. Acolo te vei bucura de prietenia stăpânului meu, Sultanul. Dacă vei respinge mâna pe care ţi-o întinde cu augustă clemenţă, nu ţi se va mai arăta nici o îndurare. Oraşul va fi nimicit, iar trupele otomane vor călca pe cadavrele romeilor, tineri şi bătrâni, femei şi copii, fără deosebire.

Basileul ştia că solii sultanului nu îndeplineau decât o formalitate. Nimeni nu avea încredere în cuvântul turcilor. Ori de câte ori asediau câte un oraş, făgăduiau garnizoanei şi populaţiei civile garantarea vieţii şi a bunurilor în schimbul capitulării. Credulii care făceau greşeala să se predea erau trecuţi prin tăişul săbiei.

– Să-i spui stăpânului tău, parlamentarule, că bizantinii vor lupta până la ultimul om pentru libertatea lor şi pentru independenţa imperiului. Ne batem pentru o cauză dreaptă şi suntem siguri că Dumnezeu ne va ajuta să ieşim învingători şi din această încercare. Să-i spui padişahului tău că nu suntem la capătul resurselor, că întreaga creştinătate se va ridica în sprijinul nostru. Dacă va înţelege că dorinţa cea mai vie a bizantinilor este de a trăi în pace şi bună înţelegere cu toţi vecinii, va renunţa la asediu şi se va înapoia în capitala lui, lăsându-ne să ne vedem în linişte de treburile noastre. Dacă vrea război, ne vom bate. Acum eşti liber, parlamentarule, să te întorci la ai tăi!

Aziz salută, apoi făcu stânga împrejur. Solilor turci li se legară iarăşi ochii, apoi fură conduşi spre zidurile exterioare ale fortificaţiilor.

Basileul se întoarse spre generalii săi.

– Din clipa aceasta orice punţi au fost rupte. Dumnezeu să ne ajute!

* * *

Hasan Fakih, comandantul celei de-a douăzecea baterii de tunuri grele privea cu încordare spre înălţimea de dincolo de valea Lycus dominată de cortul purpuriu al sultanului. Aştepta un semnal pentru a începe bombardamentul asupra porţii Region şi a fortificaţiilor care constituiau obiectivul unităţii sale.

Hasan Fakih era mândru fiindcă padişahul încredinţase artileriştilor cinstea de a deschide ostilităţile împotriva capitalei bizantine. Ofiţerii şi soldaţii din celelalte arme erau desigur geloşi pe importanţa acordată tunarilor.

Deasupra cortului de mătase al sultanului se înălţă spre zenit dâra strălucitoare a unui mănunchi de artificii roşiatice, ce lăsă în urmă o coadă de fum vizibilă de la mare distanţă. Semnalul aşteptat!

– Tunari, foc! ordonă Hasan Fakih.

Piesele de sub comanda sa bubuiră, scuipându-şi ghiulelele de marmoră asupra fortificaţiilor bizantine.

De pe platforma amenajată în faţa cortului său, Mehmed al II-lea văzu scăpărările de la gurile sutelor de tunuri ce-şi dezlănţuiră urgia asupra zidurilor constantinopolitane. Abia peste câteva clipe îi ajunseră la ureche bubuiturile rostogolitoare. Uriaşul tun al lui Orban le depăşi cu vuietul său infernal. S-ar fi zis că cerul se despicase, slobozind asupra cetăţii un trăsnet cutremurător. Speriat, armăsarul arab al sultanului cabră la verticală. Şi caii ofiţerilor de stat-major se smuciră înspăimântaţi. Mehmed îşi struni armăsarul. Fumul ieşit din gurile pieselor de artilerie ţesu un paravan care acoperi câteva momente fortificaţiile bizantine. Dar briza îl destrămă repede, dezvăluind iarăşi zidurile aparent neatinse.

Marele vizir Khalil lăsă să i se mai liniştească huruitul din urechi, apoi se apropie de sultan.

– Se pare, Mărite Stăpâne, că făgăduielile lui Orban nu se împlinesc atât de repede.

Fraza era întortocheată, dar sensul limpede. Sultanul îl privi pieziş.

– Ai o soluţie mai bună, Khalil?

– Tratativele, Sire. Sunt mai ieftine şi mai puţin zgomotoase.

Mehmed zâmbi.

– Prefer muzica zgomotoasă a tunurilor, Khalil. Şoaptele târguielilor mă îngreţoşează... Câteodată mă întreb cum de nu îţi cresc aripi.

– Aripi, Sire?

– Aripi de porumbel, Khalil. La Curtea mea tu eşti porumbelul păcii.

– Iar Zaganos-Paşa este şoimul războiului, surâse la rândul său marele vizir.

„Eşti îndrăzneţ, bătrânule!” cugetă Mehmed, fără să se supere. Bombardamentul îi crease o stare de bună dispoziţie. Bubuiturile tunurilor făcură iarăşi să se zguduie pământul.

– Răbdare, Khalil! îl povăţui cu bunăvoinţă. Răbdare! Examina iarăşi cu privirile fortificaţiile care continuau să străjuiască trufaşe oraşul romeilor.

– Sunt înarmat cu răbdare, Sire. Aş dori totuşi zidurilor să se deschidă mai înainte ca armatele creştinătăţii să se pună în mişcare...

Mehmed râse.

– Încearcă să vezi lucrurile mai în trandafiriu, Khalil! Dacă şoimii vor da greş, voi apela la porumbei.

Până atunci, ascultă ce minunat sună glasul tunurilor!...

În consiliul de război ţinut la cartierul general după lăsatul serii - cu acompaniamentul neîntrerupt al canonadei - sultanul ascultă rapoartele comandanţilor de mari unităţi, care făcură bilanţul operaţiilor militare din prima zi a asediului. Cei mai mulţi ridicară în slăvi rolul artileriei, fie din convingere, fie spre a fi pe plac sultanului, mare admirator al acestei arme. Scepticii se abţinură să-şi spună cuvântul, spre a nu face notă discordantă în corul de elogii. Karagea-Paşa raportă apoi efectul celor câtorva ieşiri executate de detaşamente inamice, care atacaseră unităţi avansate ale infanteriei turceşti. Vorbi apoi despre pierderile înregistrate de ambele părţi, dar omise a menţiona că pierderile turceşti erau mai numeroase decât cele ale inamicului. Amplifică isprăvile soldaţilor săi.

– Am luat douăzeci de prizonieri, Înălţimea-ta. Mehmed îl privi pe sub sprâncene.

– Numai atâţia?

– Numai atâţia au scăpat cu viaţă, Mărite Stăpâne. Padişahul păru să cugete câteva clipe, apoi se întoarse spre grupul generalilor.

– La miezul nopţii puneţi în funcţie catapultele! Aruncaţi asupra oraşului proiectile incendiare!

Marele vizir slobozi o săgeată împotriva lui Zaganos-Paşa.

– Înălţimea-ta, efectul proiectilelor incendiare nu este deloc faimos. Artificierii noştri n-au reuşit să descopere secretul focului grecesc. M-am întrebat adeseori, Mărite Stăpâne, cum de nu a izbutit Yakub-Paşa să obţină formula focului grecesc, deşi i-am acordat în acest scop fonduri băneşti deosebit de importante?

Nedumerirea exprimată cu falsă naivitate de marele vizir ascundea o acuzaţie gravă. Ce destinaţie dăduse Yakub sumelor repartizate serviciului de spionaj? Aluzia îl atingea şi pe Zaganos-Paşa, şeful direct al lui Yakub. Zaganos se făcu pământiu. Marele vizir îi punea la îndoială cinstea!

– Îngăduie-mi, Puternice Stăpâne, să-l disculp pe Yakub! vorbi cu reţinută mânie vizirul armatei.

Sultanul îi făcu semn să tacă.

– Khalil are dreptate. Proiectilele noastre incendiare sunt nişte surogate ale focului grecesc. Ştiu că Yakub a făcut tot ce i-a stat în putinţă spre a obţine formula pe care romeii au reuşit să o ţină până acum secretă. Evident, chiar dacă eşecurile nu-i sunt direct imputabile, aceasta nu îl absolvă de orice vină.

Şeful serviciului de spionaj simţi că îl podideşte sudoarea. Sultanul i se adresă cu răceală:

– Mi-ai raportat deunăzi că ai numeroşi spioni în tabăra inamică. Trimite-le vorbă să-mi procure neîntârziat formula focului grecesc!

Yakub plecă fruntea.

– Aşa voi face, Înălţimea-ta.

Işak-Paşa interveni în sprijinul marelui vizir, prietenul său, lansând indirect un nou atac insidios împotriva lui Zaganos.

– Îmi permit să raportez Înălţimii-tale nişte deficienţe care ar putea să ne creeze în viitor serioase dificultăţi. În cursul zilei, câteva tunuri au explodat în timpul tragerilor, ucigându-i pe servanţi.

Sultanul se încruntă.

– Ce ai de spus, Zaganos? îi vorbi cu severitate. Arsenalele sunt în grija ta!

– Tunurile au fost suprasolicitate, încercă vizirul armatei să se disculpe. Am dat porunci ca tunurile scoase din uz să fie imediat înlocuite. Arsenalele lucrează în plin, Înălţimea-ta.

– Nu-mi place treaba asta, Zaganos, zise padişahul, posomorându-se. Sabahattin, caii! Vreau să inspectez bateriile de artilerie!

Pe Zaganos îl încolţi brusc frica. Sultanul îi acordase până acum toată încrederea. Dar de la un om ca acesta se putea aştepta la orice. Khalil şi partizanii lui trecuseră la contraofensivă. Îi plăteau, dealtfel, cu aceeaşi monetă. Marele vizir nu uitase că el, Zaganos, şi cu Yakub încercaseră să-l compromită, implicându-l în afacerea Kakulia.

Când sultanul şi generalii ieşiră din cort, luna arunca o lumină alburie asupra taberei turceşti, asupra zidurilor fortificate ale Constantinopolelui, asupra fâşiei de teren liber dintre liniile amice şi inamice. Gurile tunurilor în plină tragere, văzute de departe, scăpărau în întuneric ca nişte pietre de cremene lovite de amnare.

În timpul inspecţiei, sultanul se opri în mijlocul unei baterii, spre a urmări modul în care îşi îndeplineau servanţii funcţiile. Observă că după fiecare tragere servanţii trebuiau să regleze ochirea, fiindcă reculul provocat de explozia pulberii şi de ieşirea ghiulelei din ţeavă mişca tunul din loc. Îşi puse în gând să găsească o soluţie care să înlăture inconvenientele reculului.

La miezul nopţii, catapultele intrară în acţiune. Proiectilele incendiare aruncate de imensele praştii descriau pe cerul de smoală fantastice dâre luminoase, lovind apoi cartierele de locuinţe de dincolo de ziduri. Deasupra Constantinopolelui apărură vâlvătăile primelor incendii. În clipa aceea Mehmed avu revelaţia propriei lui puteri. Ca şi Jupiter, stăpânea trăsnetele şi le putea abate asupra cui voia. Ca şi Jupiter, era stăpân pe viaţa şi pe bunurile oamenilor. Ajunsese egalul zeilor. Aceasta îl făcu să încerce o exaltare nemaiîntâlnită. Fusese de ajuns să dorească războiul, ca Asia şi Europa să ia foc. Fusese de ajuns să dorească a-şi suprima rudele jenante, ca cei mai înalţi demnitari ai statului să legifereze fratricidul. Era mai puternic decât Jupiter, decât Mahomed, decât Hristos, a căror autoritate rămânea pur spirituală, pe când autoritatea lui nu cunoştea îngrădire nici în domeniul spiritual, nici în cel laic. Nemurirea faimei lui era asigurată. Nu-i mai rămânea decât să câştige şi nemurirea trupească. Alchimiştii nu se străduiau oare a descoperi elixirul vieţii veşnice?

Îşi ridică ochii spre stele. „Atotputernice Allah, să ai teamă de mine, căci îţi voi lua tronul! Eu voi fi stăpânul universului! Eu şi numai eu!” Vorbele acestea nu le rosti, ci le păstră în căuşul sufletului, fiindcă ofiţerii lui nu erau vrednici să-i audă dialogul cu dumnezeirea...

Se înapoie la cartierul său general abia în zori. Înainte de a intra în cort, se adresă marelui vizir, care-şi savura în taină recenta-i victorie asupra lui Zaganos-Paşa.

– Khalil, ai fost desemnat să conduci personal operaţiile militare împotriva cetăţuilor Terapia şi Studion, ultimele avanposturi fortificate ale sistemului defensiv constantinopolitan. Voi asista la aceste asedii, care-ţi vor permite să-ţi desfăşori talentele de strateg.

Sultanul îi zâmbi cu făţarnică simpatie. Khalil înţelese că era suspectat, că padişahul nu voia să-l scape din ochi. Deşi inima îi sângera, chipul lui reflectă o mare bucurie.

– Sunt fericit, Mărite Stăpâne, fiindcă îngădui umilului tău rob Khalil să se bată cu duşmanul sub augustele tale priviri.

Zaganos jubila. Sultanul îi dăduse o mare satisfacţie, răpindu-i lui Khalil plăcerea de a avea ultimul cuvânt.

* * *

Împăratul Constantinos examina alarmat crăpăturile deschise în pereţii fortificaţiilor de neîntreruptele bombardamente inamice. Sub impactul uriaşelor ghiulele de marmoră, turnurile se cutremurau, vibrau, sufereau ca nişte fiinţe vii. Blocuri mari de piatră se rupeau din carnea zidurilor, prăvălindu-se peste romeii aflaţi la picioarele lor.

Ofiţerii de stat-major ai basileului erau consternaţi. Câţiva generali cercetau uluiţi stricăciunile.

– Mă tem că va trebui să renunţăm a ne mai folosi de tunurile noastre grele. Reculul lor zdruncină platformele de piatră, transmiţându-se până la fundaţii. Şocurile multiple şi repetate pun la grea încercare zidurile. În timp, prăbuşirea lor se va produce inevitabil.

– Ce înţelegi prin „timp”, Ravduhas? întrebă împăratul.

– O săptămână... maximum două!

– Pe ziduri se întemeiază toată apărarea noastră! Fără ocrotirea lor, întreg frontul va ceda!

Ravduhas ridică trist din umeri.

O ghiulea inamică se sparse aproape de buza platformei de piatră pe care se afla împăratul. Turnul se cutremură din temelii. Bucăţi colţuroase de granit ţâşniră prin aer, doborând doi ofiţeri din statul-major imperial. Câţiva călugări infirmieri se iviră aferaţi, aşezară răniţii pe tărgi şi coborâră pe scara interioară în încăperile de jos ale turnului.

– Cred că am găsit o soluţie, Sire, spuse Ravduhas. Vom confecţiona nişte saltele de mari dimensiuni, umplute cu câlţi, cu care vom acoperi pe din afară zidurile cele mai primejduite. Vom amortiza astfel şocurile provocate de ghiulelele inamice. Populaţia civilă ne va sprijini la confecţionarea saltelelor.

Împăratul clătină din cap cu neîncredere, dar şi cu resemnare:

– Soluţia asta îmi pare cam bizară! Dar dacă nu există alta...

Un ofiţer care aruncă întâmplător o privire spre tabăra duşmană exclamă:

– Sire, turcii atacă!

Constantinos se apropie de metereze şi privi în jos.

Sub protecţia unui detaşament de infanterişti, care alcătuiseră din scuturile lor un paravan, se apropiau câteva companii de genişti. Aceştia, de îndată ce ajunseră la picioarele zidurilor, începură să sape malurile şanţului, răsturnând pământul înăuntru, spre a-l acoperi. Alţi genişti aruncau fascine care aveau să servească drept liant. Turcii erau ocrotiţi de cămăşi din zale, de care săgeţile trase de arcaşii bizantini se frângeau neputincioase.

– Cu săgeţile nu facem nimic, Sire! interveni Petronas Camatiros, comandantul artileriei. Cu câteva lovituri de tun îi spulber pe toţi turcii ăştia!

– Tunurile? Exclus! se pronunţă Ravduhas. Dacă folosiţi tunurile, nu mai răspund de ziduri!

Camatiros strigă exasperat:

– Să ripostăm doar cu săgeţi artileriei otomane? Absurd!

Genovezul Giustiniani Longo făcu un pas înainte.

– O ieşire cu oamenii mei, şi îi risipesc pe turci fără multă osteneală.

Împăratul îl încurajă cu un zâmbet:

– Îti urez noroc, nobile cavaler!

Giustiniani porni pe scări în jos. Peste câteva clipe îl văzură în spatiul dintre cele două rânduri de ziduri, adunându-şi oamenii. Mercenarii lui se mişcau cu iuteala şi precizia unor automate. În scurt timp, un detaşament alcătuit din mercenari în armuri îi atacă pe turci. Lupta se angaja aprigă. Pedestraşii otomani, profitând de avantajul superioritătii lor numerice, încercară să-i copleşească pe soldatii lui Giustiniani. Dar instruirea acestora în mânuirea armelor era incomparabil mai bună decât a osmanlâilor. Săbiile grele, rotite în pustiitoare secerări, zburau capete, brate, torsuri, smulgeau scuturi, iatagane, deschizând pârtii însângerate printre rândurile duşmanilor.

Turcii începură să bată în retragere. Informat de ieşirea ghiaurilor, Karagea-Paşa trimise întăriri: un regiment de infanterie şi trei escadroane de spahii. Pentru creştini, continuarea luptei în asemenea conditii ar fi echivalat cu o sinucidere. Giustiniani şi mercenarii lui se retraseră luptând pas cu pas spre zidurile exterioare. În curând se adăpostiră înapoia lor, lăsând pe câmpul de luptă câtiva morti, înconjurati de mormane de cadavre înveşmântate în uniforme turceşti.

* * *

În aceeaşi zi, marea de oameni din tabăra otomană asistă la un spectacol neobişnuit. Pe culmea zidurilor constantinopolitane defilară în sunete de trompete formatiuni militare bizantine, cu drapelele fâlfâind în vânt. Erau atât de mulţi ghiaurii aceştia blestemaţi, încât inundaseră fortificaţiile.

Turcii, ofiţeri şi soldaţi, îşi aruncau priviri nedumerite. Li se spusese până atunci că apărarea bizantină era neglijabilă, iar acum li se oferea priveliştea unui furnicar de duşmani. Şovăielnicii începură a se îndoi că vor reuşi să ia curând cu asalt oraşul.

Basileul Constantinos era încântat de succesul stratagemei sale. Încă din ajun dăduse ordin căpitanilor Gabriele Trevisan şi Alvisio Diedo să defileze cu marinarii lor pe creasta zidurilor, rotindu-se de mai multe ori în sunetul muzicilor, spre a da inamicului impresia că trupele bizantine sunt aproape tot atât de numeroase ca şi cele turceşti.

Sultanul Mehmed, informat de spectaculoasa paradă militară, în vreme ce asista la asediul Terapiei, se încruntă intrigat. Îl dezinformase oare Yakub-Paşa, furnizându-i cifre inexacte asupra efectivelor armatei bizantine? Dacă basileul dispunea de trupe atât de multe, cum i se raportase de către cei care văzuseră strania defilare, probabilitatea cuceririi Constantinopolelui într-un termen scurt devenea problematică. Dacă ar fi nevoit să ridice asediul capitalei bizantine fără să fi făcut vreo ispravă, reputaţia lui ar suferi o gravă ştirbire. Marele vizir Khalil şi partizanii lui l-ar ridiculiza, iar trupele care se răsculaseră odată împotriva lui ar fi poate ispitite să-l înfrunte iarăşi.

Mehmed chemă la ordin pe Khalil-Paşa şi pe cei patru generali care dirijau asediul Terapiei.

– Dacă până la apusul soarelui Terapia şi Stadionul nu vor cădea în mâinile noastre, să vă spânzuraţi de primul copac înalt întâlnit în cale. Am nevoie de toti soldatii spre a-i concentra sub zidurile Constantinopolelui!

A doua zi de dimineaţă, sub privirile constantinopolitanilor buluciti pe tărmul Mării de Marmara, avu loc altă paradă, de data aceasta nemăsluită. Flota navală otomană, comandată de amiralul Balthoglu, se desfăşură sub zidurile maritime ale oraşului. Sute de corăbii împânziră apele albastre zebrate de valuri înspumate, căci era o zi vântoasă, prevestitoare de vreme urâtă.

Creştinii, militari şi civili, înteleseră că din acest moment turcii îi rupseseră cu desăvârşire de restul lumii. Un cordon neîntrerupt de forţe vrăjmaşe, terestre şi navale, avea să se încolăcească în jurul lor, asemenea unui gigantic şarpe.

În aceeaşi seară, bombardamentul de artilerie încetă brusc. Crainici ai sultanului se apropiară de fortificaţiile dinspre uscat şi vestiră prin portavoce, în greceşte, cucerirea cetăţuilor Terapia şi Studion. În continuare, invitară populaţia oraşului să se adune pe ziduri în ziua următoare, în jurul orei prânzului, spre a asista la tragerea în ţeapă a prizonierilor de război romei. „Aşa pedepseşte Înălţimea-sa Padişahul pe ghiaurii care-i resping ofertele de capitulare necondiţionată. Aceeaşi soartă o vor avea şi apărătorii Constantinopolelui dacă nu se vor preda fără condiţii în cel mai scurt timp.”

Când i se aduse la cunoştinţă hotărârea sultanului, basileul Constantinos simţi că i se încrâncenează pielea.

– Mehmed încalcă cele mai elementare uzanţe internaţionale! rosti cu mânie. Nu este la prima lui crimă de acest fel. Toate popoarele civilizate respectă viaţa prizonierilor. Dar la ce ne putem aştepta de la nişte barbari?

Spre a da o satisfacţie - din nefericire derizorie - supuşilor săi şi spre a dovedi turcilor voinţa-i neclintită de a continua lupta, dădu o proclamaţie, îndemnând trupele creştine să lupte cu cea mai mare dârzenie pentru apărarea oraşului. În încheiere ordonă ca turcii căzuţi în captivitatea bizantinilor să fie spânzuraţi pe zidurile de centură, sub ochii otomanilor, în semn de represalii faţă de executarea prizonierilor romei.

Legile umanitare erau înlăturate de legea Talionului!

* * *

Iakumi Paraskevos stătea ghemuit în pat, ţinându-şi genunchii la gură, şi asculta tremurând zgomotul asurzitor al bombardamentului care potopea de patru zile fortificaţiile dinspre uscat ale Constantinopolelui şi cartierele de locuinţe din preajma acestora. Deşi afară strălucea soarele, în odaie domnea semiîntunericul. Draperiile trase nu lăsau să se filtreze decât o geană de lumină palidă, îngemănată cu lumina gălbuie, muribundă, a unei candele cu untdelemnul pe sfârşite. Câteva icoane vechi erau aşezate pe perete, deasupra unui mic altar de casă.

De aproape un deceniu - căci socoteala exactă a anilor o uitase de mult - Iakumi Paraskevos stătea între cei patru pereţi ai odăii sale. În tot acest timp nu părăsise niciodată casa. Nu vedea nici soarele şi nici lumea de pe stradă decât prin plasa deasă a perdelelor. Cunoscuţii şi vecinii nu mai ştiau dacă trăieşte sau a murit.

Iakumi îşi schimbase voluntar căminul în temniţă, fiindcă nu mai voia să vadă oameni şi nici să fie văzut de aceştia. Singura fiinţă pe care o tolera în preajma lui era Vanghelia, maică-sa. Numai ea păstra legătura cu lumea din afară. Muncea ca să asigure existenţa ei şi a „băiatului”, făcea cumpărăturile, pregătea de mâncare, într-un cuvânt, întreţinea gospodăria şi familia. Iakumi împlinise 27 de ani, dar după înfăţişare, nimeni nu i-ar fi putut aprecia vârsta. Nici el însuşi nu mai ştia cum arată, căci în casă nu exista oglindă. Iakumi avea oroare de propriul său chip şi, într-un fel, repulsia lui era justificată. Lepra îi mâncase obrajii, nasul, buzele, lăsându-i oasele aproape dezgolite de carne. Mâinile, pe care nu putea să nu le vadă, ajunseseră nişte cioturi, cu degete pe jumătate măcinate. De obicei le ţinea înfăşurate în cârpe, ca să-şi ferească privirile de înfăţişarea lor hidoasă.

Se îmbolnăvise la vârsta de 19 ani, pe când părintele său, Dimitraki, era gardian la un lazaret de leproşi din Constantinopole. Tatăl, aflat în contact permanent cu bolnavii, nu se molipsise. În schimb, pacostea îl lovise pe băiat.

De îndată ce Iakumi observase primele semne ale bolii la încheieturile mâinilor, nu mai ieşise din casă. Tatăl, care văzuse în cadrul activităţii lui mii de leproşi, în toate fazele, îi pusese cu precizie, dar şi cu groază, diagnosticul. De atunci, Dimitraki şi Vanghelia îşi ţinuseră fiul închis în odaia lui, păstrând cu străşnicie taina. Dacă s-ar fi aflat în cartier că băiatul are lepră, nimeni şi nimic nu l-ar fi scăpat de o internare în lazaret.

Trecuseră ani. Dimitraki murise după ce fusese lovit în cap cu o piatră de un lepros cuprins de un acces de nebunie furioasă. Vanghelia îl plânsese o vreme, fiindcă îşi pierduse nu numai soţul, ci şi singurul sprijin, dar nu se lăsase doborâtă de disperare. Deoarece fiul ei trebuia hrănit şi protejat, se înhămase singură la muncă.

În voluntara lui închisoare, Iakumi îşi măcină traiul plângându-şi soarta şi aşteptând sosirea de la lucru a maică-şi, cu care schimba câte o vorbă. Pe cât de posac se arăta Iakumi, pe atât de guralivă era Vanghelia. Când îi servea prânzul sau cina, îi povestea tot felul de întâmplări văzute prin oraş.

Viaţa aceasta monotonă se desfăşurase fără zguduiri pentru bietul lepros, până în cea de-a doua zi a asediului. Dimineaţa, maică-sa plecase - ca de obicei - la lucru. Dar la prânz nu se mai înapoiase spre a-i da de mâncare. Iakumi nu se lăsase cuprins de panică, fiindcă se mai întâmplase ca maică-sa să întârzie în oraş. Dar când absenţa ei se prelungise după lăsatul nopţii, îl asaltase brusc spaima. Dacă i se întâmplase ceva rău bătrânei?... Ştia că turcii asediaseră Constantinopolele. Auzea şi zgomotul canonadei. Când zăbranicul nopţii se lăsase asupra oraşului, văzuse pe după perdeaua dată puţin la o parte cerul înroşindu-se spre soare-apune de para incendiilor.

După ce se scursese şi a doua zi fără ca Vanghelia să-şi facă apariţia, Iakumi simţise că îl încolţeşte nebunia. Ce avea să se aleagă de el dacă dispărea maică-sa? Cine avea să-i mai aducă hrană, să-i poarte de grijă, să-l încurajeze, să-l mângâie? Va trebui să iasă din casă spre a-şi căuta singur de mâncare... Numai la gândul că avea să fie văzut de lume, îl cutremura o spaimă vecină cu demenţa.

Fiindcă îl chinuia foamea, consumase toate alimentele pe care le mai găsise prin dulapuri. După un frământat monolog, convenise că trebuia totuşi să iasă în oraş, spre a-şi găsi un rost. Desigur, nu se va aventura pe străzi decât după lăsatul nopţii, căci trebuia să se ferească de oameni.

Cu sufletul încleştat de emoţie, aşteptă apusul soarelui, apoi coborârea întunericului. Se îmbrăcă anevoie, fiindcă cioturile mâinilor abia îl mai ajutau, îşi trase adânc pe frunte o pălărie cu boruri largi, purtată odinioară de tatăl său, îşi învălui faţa până sub ochi cu o năframă a maică-şi, apoi deschise înfrigurat zăvorul uşii şi ieşi în lume.

Când se văzu sub cerul liber, îl trecură fiori. Aerul curat de afară, după anii petrecuţi în atmosfera viciată a odăii lui cu ferestre veşnic închise, îl îmbătă ca o băutură tare. Pe uliţele cufundate în beznă nu întâlni însă urmă de om, ceea ce îi mai dădu curaj. Se îndepărtă de casă - dar nu prea mult - pentru că îi era frică să nu se rătăcească. Îl înspăimânta atât de tare libertatea după cei opt ani de claustrare, încât îl chinuia o senzaţie de vomă. Când văzu un om ivindu-se după un colţ al străzii, îi veni să o ia la fugă. Dar nu îl ajutau picioarele, căci îi căzuseră parte din degete şi abia mergea şchiopătând. Din fericire, necunoscutul, preocupat de treburile lui, trecu grăbit pe lângă el, fără să-i acorde vreo atenţie. Se încrucişă şi cu alţi inşi, dar nici aceştia nu părură să-l remarce, Iakumi răsuflă uşurat. Trecuse cu bine primul examen al luării de contact cu oamenii. Nu-i rămânea acum decât să-şi găsească de mâncare. În buzunar avea ceva bani din anemicele economii ale maică-şi.

Ferestrele luminate ale unei cârciumi îl atraseră ca un magnet. Văzu la un geam nişte ghirlande de cârnaţi atârnaţi de o bârnă afumată. Dacă ar fi fost sănătos, ar fi intrat în prăvălie, ar fi cumpărat doi cârnaţi, ceva pâine şi un pahar cu rachiu. Prea mult nu l-ar fi costat. Dar nu îndrăzni să păşească pragul. La gândul că oamenii dinăuntru i-ar desluşi la lumina lămpii chipul pustiit, îl cuprinse iarăşi groaza.

Se îndepărtă de cârciumă. În timp ce mergea pe străzi, îşi căuta din ochi mama. Ce fericit ar fi dacă Vanghelia s-ar ivi după colţul de acolo!... Dar speranţele lui nu se împlineau. Pe Vanghelia o înghiţise parcă pământul.

Intestinele lui Iakumi chiorăiau, cerându-şi porţia de hrană. Foamea, stăvilită un timp de emoţia primei lui escapade nocturne, se trezi iarăşi, violentă, chinuitoare. După o cotitură a străzii apăru o femeie. Mergea grăbită, purtând în mână o legătură cu forme rotunde. Într-o astfel de legătură Vanghelia îi aducea lui de mâncare. Amintirea bunătăţilor preparate de maică-sa îl îmboldi şi mai vârtos să caute ceva care săi astâmpere foamea. Fu ispitit să se repeadă asupra femeii şi să-i smulgă legătura, dar după o scurtă şovăire renunţă.

Umilit, îndurerat, îşi continuă drumul. Începu să plângă. Lacrimi fierbinţi i se prelingeau pe obrajii devoraţi de lepră. Deodată privirile i se opriră asupra gunoaielor îngrămădite în faţa unor case. Îşi aminti că maică-sa zvârlea la gunoi resturile de alimente pentru pisicile şi câinii vagabonzi. Poate că va avea şi el norocul să găsească ceva bun printre rămăşiţele aruncate pe stradă. Un morman mai înalt decât celelalte, lipit de zidul unei case bogate, cu obloanele trase, îl făcu să se oprească. Oamenii avuţi nu sunt zgârciţi cu alimentele. Numai săracii înfulecă şi ultimele firimituri de pe masă. Poate va găsi vreo bucată de carne mai puţin alterată.

Se plecă şi începu să scormonească înfrigurat cu cioturile lui printre rămăşiţele intrate în putrefacţie. Văzu o coastă de porc cu ceva carne pe ea. O apucă şi vru să o tragă din grămadă. Deodată îi dădu drumul, scăpând un strigăt de groază şi de scârbă. Un şobolan mare cât o pisică, care umbla prin gunoi, îl muşcase de mână, înfigându-şi dinţii mici, dar ascuţiţi ca briciul, în ciotul degetului arătător. Aproape că nici nu simţise durerea. Disperat, izbucni iarăşi în plâns...

Bubuiturile tunurilor continuau să se rostogolească în partea de apus a oraşului. Un liliac cu aripile desfăcute, care fugea ca şi Iakumi de oameni şi de lumină, zbură pe deasupra lui, pierzându-se în noapte...

* * *

Elefteria Thrasaki trecea prin Forum Bovis, când văzu multă lume adunată lângă obeliscul egiptean. Mulţimea - alcătuită mai ales din femei, bătrâni şi copii - asculta vocea cu sonorităţi metalice a unui crainic care dădea citire unui apel al împăratului Constantinos către populaţia Constantinopolelui.

„Cetăţeni!... Războiul dezlănţuit de turci împotriva noastră ne impune sacrificii sângeroase. Luptele se desfăşoară cu îndârjire atât pe uscat, cât şi pe mare.

Vitejii noştri soldaţi apără cu preţul vieţii lor independenţa imperiului, viaţa voastră şi a copiilor voştri, bunurile spirituale şi materiale ale întregului popor. Cetăţeni ai Constantinopolelui!

Bombardamentele executate fără întrerupere de turci asupra fortificaţiilor noastre au pricinuit mari stricăciuni, surpând alocuri zidurile de centură. Toţi cetăţenii valizi ai oraşului, bărbaţi şi femei, sunt chemaţi fără zăbavă la fortificaţii, spre a contribui cu munca lor la consolidarea zidurilor avariate. Graţie acestui efort vor îngădui soldaţilor care sunt folosiţi actualmente la lucrările de reparaţii să se înapoieze la metereze spre a rezista cu arma în mână musulmanilor. Dumnezeu Atotputernicul şi Sfânta Fecioara Maria ne vor ajuta în măsura în care noi ne vom ajuta! Constantinos Imperator.”

Elefteria Thrasaki încercă să prindă tâlcul îndemnurilor basileului. Bănuitoare din fire, căuta întotdeauna scopuri tainice, duşmănoase poporului, în proclamaţiile imperiale.

Când crainicii stăpânirii citiseră - înainte de deschiderea ostilităţilor - proclamaţia prin care basileul poruncea cetăţenilor să se înroleze sub flamurile imperiale spre a apăra fiinţa Capitalei primejduite, Elefteria Thrasaki cugetase îndelung, apoi avusese o lungă discuţie cu Ianaros, soţul ei.

– Bărbate, ai hotărât să te baţi pentru împărat şi pentru oraşul ăsta blestemat, în care n-am cunoscut decât mizeria. Te-ai înscris voluntar ca să mori pe ziduri, lăsându-mă pe mine văduvă şi pe copiii tăi orfani. Dacă ai socotit că aşa este bine, te priveşte! Pe băieţii mei, pe cedrii mei frumoşi, Haralambis, Sifakas şi Manolis, n-am să-i las să plece la luptă! Nu vreau să-şi înfrăţească sângele cu ţărâna şi să-i mănânce viermii în groapa comună, când pentru ei viaţa abia începe. Haralambis are nouăsprezece ani, Sifakas, şaptesprezece, Manolis, şaisprezece. Am să-i ascund la fratele meu paraliticul, unde nimeni n-are să-i caute, fiindcă în casa lui nu s-a auzit niciodată gunguritul copiilor. Lasă-mă să termin, bărbate! Mai avem şi două fete frumoase, zâne, nu altceva! Am să le feresc şi pe ele de ochii oamenilor până ce o să treacă furtuna. Noi suntem săraci, bărbate. Nu avem averi de apărat. Sub romei ori sub turci o să ducem aceeaşi viaţă nevoiaşă. Pentru cine să se jertfească feciorii mei? Pentru Manusakas, băcanul din colţ, la care ne-am înglodat în datorii? Pentru Fundukas, argintarul, care ne sfidează cu banii lui şi cu rochiile scumpe ale neveste-şi? Pentru Theophanos, stareţul monastirii din apropiere, care plesneşte de gras ce e, fără să se fi gândit vreodată a ne îndestula şi pe noi cu pomană, deşi aveam atâţia copii de crescut? Pentru împărat şi pentru ciracii lui vânduţi papistaşilor? Pentru cine să se jertfească feciorii mei? Spune, pentru cine?

Ianaros încercase timid să-i explice cum stăteau lucrurile, dar în cele din urmă plecase capul în faţa bărbătoasei sale neveste, care în căminul lor cântase întotdeauna cocoşeşte.

În vreme ce crainicul se îndepărta, făcând sul proclamaţia basileului, oamenii care-l ascultaseră se priveau plini de îngrijorare, împărtăşindu-şi veşti rele. Câţiva bătrâni comentau apelul imperial, adăugând că lumea trebuia să înţeleagă nevoile ţării şi să alerge la ziduri.

„Vă convine să faceţi pe vitejii, lăsând jertfele pe seama celor tineri!” reflecta Elefteria mânioasă. „Sunteţi atât de dărâmaţi, încât nimeni nu mai are nevoie de voi! Mai bine v-aţi vedea de neputinţele voastre, boşorogilor!”

Un neguţător de grâne, cu hainele decolorate şi roase în coate, pe care Elefteria îl cunoştea din vedere, izbucni furios:

– Eu n-am ce să caut pe ziduri! Să se ducă acolo veneţienii şi genovezii, care s-au îmbogăţit pe spinarea noastră! Pe mine m-au îngropat dările. Ei se bucură de avantaje fără număr. Fac comerţ fără a da socoteală autorităţilor imperiale. Eu n-am de gând să muncesc la fortificaţii! N-am să muncesc nici dacă basileul ne va sili s-o facem! N-au decât să mă bage la închisoare! N-au decât! M-am săturat de toţi şi de toate! M-am săturat!

Se îndepărtă vorbind de unul singur şi gesticulând dezordonat. Elefteria Thrasaki îi ascultase tirada şi îi dăduse dreptate. Violenţele lui verbale îi întăriseră convingerile. Porni spre casă fără să se mai uite la ceilalţi oameni care se risipeau plini de îngrijorare...

* * *

Sultanul Mehmed îşi împlântă privirile în ochii amiralului său, temutul Suleiman Balthoglu, supranumit „marinarul de fier”.

– Terapia şi Stadionul au căzut în mâinile noastre. Ţie, Balthoglu, îţi revine misiunea să ataci şi să cucereşti cetăţuia de pe insula Prinkipo, ultimul avanpost maritim al capitalei bizantine. Cât timp îţi trebuie ca să debarci pe insulă şi să iei cu asalt cetăţuia?

Amiralul arătă clepsidra aşezată pe masă, alături de hărţile militare.

– Atâta timp cât îi trebuie nisipului din clepsidră spre a se scurge de douăzeci şi patru de ori.

Sultanul zâmbi. Îi plăcu siguranţa amiralului şi precizia răspunsului său. Balthoglu se prosternă la picioarele padişahului, sărutându-i vârfurile cizmelor, apoi încălecă şi porni în galop spre cartierul general al flotei de la Cele Două Coloane.. Pe drum râdea în barbă: îl dusese de nas pe mucosul imperial cerând douăzeci şi patru de ore pentru o operaţie ce nu va dura mai mult de şase-şapte ceasuri. În acest chip îşi va spori reputaţia de strateg. Era bine informat asupra capacităţii de rezistenţă a fortăreţei din Prinkipo. Ultimii Paleologi o lăsaseră în paragină, fiindcă nu avuseseră fonduri pentru reparaţii. Garnizoana cuprindea circa treizeci de mercenari, la care se adăugau localnicii refugiaţi între zidurile cetăţuii. Pregătise din timp această operaţie. Stabilise unităţile navale care aveau să participe şi dăduse instrucţiuni amănunţite comandanţilor respectivi.

Era aproape miezul nopţii când ajunse la cartierul său general de pe ţărmul Bosforului. Fiindcă îi plăcea huzurul, cină ca un sibarit. Luna se urcase deasupra Galatei când Balthoglu, sătul şi bine dispus, coborî pe plajă, unde îl aşteptau aghiotanţii săi. Dinspre uscat bătea un vânticel călduţ, primăvăratic, impregnat cu miros de iarbă proaspătă. Amiralul străbătu cu pas vioi pasarela până la puntea de comandă a navei sale. Noaptea luminoasă îi îngăduia să desluşească siluetele galerelor, biremelor şi triremelor care aveau să-l însoţească. Lăsase grosul flotei să blocheze intrarea Cornului de Aur, rezervându-şi pentru cucerirea insulei Prinkipo o escadră alcătuită din optzeci de nave. Echipajele, inclusiv trupele de infanterie şi de artilerie auxiliare, se ridicau la douăsprezece mii de oameni.

Constantinopolele se profila în depărtare pe fundalul celor şapte coline, înspicate ici şi colo de luminiţe pâlpâitoare. În schimb, de-a lungul liniei de centură dinspre uscat incendiile înroşiseră văzduhul.

Navele atinseră punctele de debarcare de pe insulă fără a întâmpina vreo rezistenţă. Soldaţii coborâră pe uscat în pas alergător. Balthoglu se temea ca nu cumva garnizoana cetăţuii să i se predea fără luptă, văduvindu-l de un succes spectaculos. Se bucură când patrulele trimise în cercetare se înapoiară raportând că porţile cetăţuii erau zăvorâte.

Trupele turceşti se instalară pe poziţii în jurul fortificaţiilor. Potrivit datinii otomane, crainicii cerură garnizoanei greceşti să capituleze, oferind în schimb garantarea vieţii şi a libertăţii. Faţă de răspunsul negativ al mercenarilor, Balthoglu ordonă deschiderea focului. Se luminase de ziuă. În curând Balthoglu avu prima surpriză dezagreabilă. Tunurile uşoare aduse de pe navele sale nu biruiră rezistenţa zidurilor. Canonada continuă două ceasuri, apoi amiralul ordonă trupelor să pornească la asalt.

Arcaşii turci sloboziră zeci de mii de săgeţi asupra meterezelor, acoperind înaintarea infanteriştilor, care purtau scări înalte, necesare escaladării zidurilor. Apărătorii cetăţii, protejaţi de armuri, nu avură de suferit de pe urma săgeţilor. Adăpostiţi după creneluri, aruncau asupra asediatorilor săgeţi bine ţintite, rărindu-le rândurile. Populaţia civilă refugiată în cetăţuie revărsa asupra turcilor ajunşi la picioarele zidurilor bolovani şi cazane cu apă fiartă. Răsăritul soarelui îl găsi pe Balthoglu înnebunit de furie. Trupele sale nu făcuseră nici un progres. Romeii, deşi puţini la număr, ţineau piept cu încăpăţânare. Amiralul se uita exasperat la astrul care se înălţa pe bolta cerului, batjocorindu-i parcă neputinţa. Îl obseda imaginea clepsidrei de pe masa cu hărţi a sultanului. După chipul cum se desfăşura asediul, nici nu putea fi vorba de un succes rapid.

Furibund, opri asaltul, ordonând un nou şi masiv bombardament de artilerie. Recomandă servanţilor de la tunuri să ochească atent crenelurile, spre a le sfărâma şi ucide pe apărători. Ofiţerii din statul-major erau consternaţi.

– Să-mi aduceţi imediat un număr cât mai mare de localnici! ordonă Balthoglu aprins. Femei, bătrâni, copii, fără deosebire! Cu toţii să fie traşi în ţeapă aici, sub ziduri, ca să ştie blestemaţii de ghiauri ce-i aşteaptă!

Îndeplinirea poruncii lui ceru timp, fiindcă localnicii care nu se refugiaseră înlăuntrul fortăreţei se ascunseseră prin cele mai adânci coclauri. Până să fie aduşi cu cârdul şi înfipţi în ţepuşele înalte cât un stat de om, sosi vremea prânzului. Spectacolul nenorociţilor care se zvârcoleau în chinurile agoniei nu numai că nu făcu să scadă moralul asediaţilor, ci le întări voinţa de a se lupta până la capăt.

Cuprins de o frenezie a distrugerii, Balthoglu ordonă atunci nimicirea monastirii de călugăriţe din vecinătatea cetăţuii, precum şi profanarea mormintelor din incinta bisericii, în care dormeau pentru veşnicie basilei şi basilise. Turbat de mânie, îşi smulgea hainele, urla, blestema, umblând de colo până colo, dând porunci adeseori contradictorii. Opri bombardamentul, ordonă un nou asalt, apoi redeschise focul de artilerie. Îi trecu prin minte să aducă maşini de asediu, catapulte şi berbeci, pentru a dărâma porţile cetăţuii, dar se răzgândi. Dacă s-ar afla la cartierul general al sultanului că amiralul a solicitat maşinile folosite la asediul Constantinopolelui spre a cuceri o mică cetăţuie, pe jumătate ruinată, ar furniza argumente zdrobitoare duşmanilor lui, care abia aşteptau să-l discrediteze. În vreme ce se frământa căutând noi soluţii, se apropie de el un şef de echipaj.

– Ce pofteşti? se răsti amiralul.

– Slăvite stăpâne, la noi, în Anatolia, obişnuim să facem foc de vreascuri umede la gura vizuinilor cu vulpi. Fumul pătrunde în vizuină, înăbuşind vulpea şi silind-o să iasă afară.

Balthoglu înţelese că i se oferea un mijloc rapid şi eficace, care să-l scoată din încurcătură.

– Cum te cheamă?

– Daud, luminate stăpâne!

– Daud, pune-ţi planul în aplicare! Dacă reuşeşti, te fac ofiţer. Dacă dai greş, te trag în ţeapă, fiindcă datorită ţie pierd un timp preţios. La treabă!

Cinci sute de oameni, puşi sub comanda lui Daud, începură să strângă mormane de vreascuri şi să le îngrămădească la picioarele zidurilor cetăţuii. Le îmbibară cu pucioasă şi cu smoală, apoi le dădură foc. În jurul vastului edificiu se ridică la repezeală un vârtej de fum negru, irespirabil.

Trupele turceşti, înăbuşite de volutele negre care încingeau cetăţuia, se retraseră la câteva sute de metri. Balthoglu aştepta cu înfrigurare roadele metodei lui Daud.

Deodată, din rândurile soldaţilor săi izbucniră strigăte de bucurie. Făcându-şi loc printre faldurile jucăuşe ale perdelelor de fum înecăcios, apărură primii mercenari, cu braţele ridicate. În urma lor păşeau localnicii care-i ajutaseră în luptă. Toţi aceştia arătau jalnic. Răniţi, cu arsuri pe mâini şi pe faţă, înnegriţi de funingine, îl făcură pe Balthoglu să se întrebe cu uimire cum de rezistaseră cu atâta succes numeroasei lui armate. Graţie lui Daud îşi îndeplinise misiunea înaintea termenului aprobat de sultan.

– Prizonierii să fie traşi în ţeapă şi plimbaţi de-a lungul zidurilor dinspre mare ale Constantinopolelui! porunci amiralul. Iar locuitorii insulei să fie vânduţi ca robi!

Aruncă o ultimă privire asupra cetăţuii care-i periclitase la un moment dat cariera şi, înainte de a coborî spre ţărm, îl chemă pe Daud.

– Voinicule, te ridic la rangul de comandant de galeră! Voi cere Înălţimii-sale Sultanul să-ţi semneze chiar azi brevetul de ofiţer. Să mă slujeşti şi mai departe cu aceeaşi pricepere!

* * *

Senatorul Constantinos Comnen se afla la postul său de comandă de pe turnul Sfântului Diamandis, când fiul său cel mai mic, Leandru, i se înfăţişă, purtând cămaşă de zale şi sabie la centură. Senatorul era nervos şi obosit, fiindcă abia respinsese cu trupele sale un puternic atac inamic.

– Ce cauţi aici? îşi întrebă cu asprime feciorul.

– Îţi cer permisiunea să mă înrolez printre apărătorii oraşului!

Senatorul crezu că n-a înţeles bine.

– Ce spui?

– Vreau să mă bat cu turcii!

Ochii strălucitori ai băieţandrului, aerul său semeţ, combativitatea lui îl impresionară pe bătrân. Prâslea era doar favoritul lui.

– Tu ai să-ţi vezi de şcoală, Leandru! Termină-ţi întâi studiile, după aceea poţi să încingi sabia!

– Nu mă mai duc la academie, tată! Nu se mai ţin nici jumătate din cursuri. Profesorii tineri au îmbrăcat armura. Şi dintre studenţi s-au înrolat mulţi în armată. Cei care au rămas nu fac altceva decât să se certe, să se insulte, să se încaiere. Unioniştii cu antiunioniştii, partizanii Paleologilor cu adversarii Paleologilor, beliciştii cu pacifiştii...

– Văd că şi tu ai câteva vânătăi! zâmbi senatorul.

– Dacă aş fi stat deoparte, m-ar fi învinuit că sunt laş. Iar dacă mă bat, barem să mă bat cu turcii!

Senatorul îi vorbi de data aceasta cu blândeţe şi înţelegere:

– Tu eşti nevârstnic. Nu e destul că fraţii tăi se luptă pentru Bizanţ? Nu fac ei parte din statul meu major?

– Fraţii mei? exclamă Leandru, strâmbând dispreţuitor din nas. Eu n-aş accepta să mă adăpostesc sub pulpana ta. Detest favoritismele! Vreau să lupt cot la cot cu soldaţii de rând!

„Îmi seamănă! reflectă senatorul cu tainică mândrie. E tot atât de dârz ca şi mine!” Adăugă cu voce tare:

– Îţi preţuiesc simţămintele, Leandru. Ai încuviinţarea mea. Am dorit să te feresc de primejdii. Dar poate e mai bine aşa. Mergi pe drumul pe care ţi lai ales! Dumnezeu să te ajute!...

Infinită este capacitatea de adaptare a oamenilor şi la bine, şi la rău. Când Leandru se îndreptă spre centrul de recrutare din Forum Amastianorum, aproape că nici nu mai auzea bubuiturile tunurilor, atât de mult se deprinsese cu vuietul lor. Şi localnicii umblau pe stradă văzându-şi de treburi, ca şi când nu s-ar fi aflat în plin război. Atmosfera de calamitate se făcea simţită doar când treceau pe stradă convoaie cu răniţi, cârduri de prizonieri turci, detaşamente de călăreţi înarmaţi, ori coloane de soldaţi romei cu armurile scofâlcite, acoperite de praf şi mânjite cu sânge închegat. Uneori se scurgeau spre ziduri cete numeroase de civili, încadraţi de ofiţeri şi urmaţi de care încărcate până la refuz cu materiale de construcţie.

Lumea începu să-şi dea seama de gravitatea situaţiei doar când prăvăliile cu alimente prinseră să se golească de mărfuri, iar preţurile să crească vertiginos. Poliţia hăituia pe speculanţi, dar setea de îmbogăţire a acestora era mai puternică decât frica de sancţiuni. Pe străzi nu se mai vedeau litiere somptuoase, echipaje elegante, veşminte luxoase. Bogăţiile fuseseră ascunse cu grijă.

La cercul de recrutare, ofiţerul de serviciu îşi dădu imediat seama că Leandru era nevârstnic, dar nu făcu obiecţiuni, fiindcă primise instrucţiuni să trimită la lucru pe fortificaţii pe toţi civilii capabili de muncă. Când noul candidat îşi declină numele, ofiţerul îl privi cu interes.

– Eşti fiul senatorului Comnen?

– Da, Kir ofiţer.

– Acum vreo zece ani am fost sub comanda sa. Era un om deosebit. Se uită cu simpatie la Leandru. Bănuiesc că vrei să fii trimis în linia întâi... Din nefericire, la ora actuală avem mai multă nevoie de oameni la repararea fortificaţiilor.

Chipul lui Leandru se posomorî vizibil. Ofiţerul se grăbi să adauge:

– Mă tem însă că n-ai să fii în stare să cari bolovani şi lemnărie... Poate că ar fi mai bine să renunţi...

– Am muşchi zdraveni! zise Leandru, umflându-şi pieptul şi încordându-şi bicepşii.

– Bine, replică ofiţerul. Ai să te duci la poarta Sfântului Roman şi ai să le arăţi celor de acolo biletul acesta, continuă, completându-i un document cu numele lui şi cu sarcina pentru care fusese recrutat. S-ar putea ca acolo să ţi se încredinţeze alte atribuţii.

– Chiar să mă şi trimită în linia întâi? întrebă Leandru cu speranţă în glas.

– De ce nu?

Băieţandrul luă biletul, îl vârî în buzunarul dinăuntru al hainei şi, după ce salută milităreşte, ieşi în stradă. Pe măsură ce se apropia de ziduri, se intensifica şi vuietul canonadei. Pe drum se încrucişă cu o coloană de răniţi duşi pe tărgi, militari şi civili cu hainele sfâşiate şi îmbibate de sânge. Un soldat cu braţul stâng bandajat, care făcea de pază la poarta Sfântului Roman, îi făcu semn cu lancea să intre pe uşa care ducea în interiorul turnului celui mare din dreapta porţii. Leandru salută scurt şi păşi pragul...

Rezemat de unul din crenelurile turnului, căpitanul Reynaud de Brienne urmărea cu privirile batalioanele de turci care se apropiau în formaţii masive sub protecţia unui intens tir de artilerie, care făcea să se cutremure fortificaţiile. Nu-i plăcea desfăşurarea operaţiilor militare. Cu excepţia mercenarilor lui Giustiniani şi a puţinelor trupe regulate bizantine din sectorul său, apărătorii zidurilor erau lipsiţi de experienţă. Deşi manifestau un zel lăudabil, le mai trebuia multă instrucţie militară spre a ţine piept başibuzucilor, spahiilor şi ienicerilor care aveau războiul în sânge. Dintre arcaşii de sub comanda lui, prea puţini erau ochitori de prim rang.

Căpitanul cercetă cu privirea zidul exterior: în câteva locuri fusese dărâmat de ghiulelele inamice. În timpul nopţii, militarii şi civilii îl cârpiseră rudimentar. Nu! Nu-i plăcea deloc războiul acesta de uzură, îl înflăcărau doar bătăliile desfăşurate pe întinderi vaste, cu foarte variate operaţiuni tactice, cu impetuoase şarje de cavalerie şi cu spectaculoase marşuri şi contramarşuri ale formaţiilor de infanterie. De Brienne constata cu amărăciune că tunurile câştigaseră în importanţă, dând bătăliilor un caracter lipsit de eleganţă, de cavalerism. În concepţia lui, artileriştii nu erau decât nişte meseriaşi care se războiau în chip laş, de la distanţă. Când pedestraşii răzbeau până la poziţiile bateriilor de artilerie, soarta tunarilor era pecetluită.

Între timp, turcii ajunseseră la şanţul cu apă, peste care aruncau podeţe mobile. Soldaţii lui Giustiniani, adăpostiţi după crenelurile parapetului exterior, îi potopeau cu săgeţi şi cu bolovani aruncaţi de catapulte. De Brienne observă un başibuzuc lovit în ochi de o săgeată. Turcul, întins cu burta în sus pe pământ, mişca spasmodic din membre ca o broască ţestoasă căzută pe spate. Spectacolul acesta îl mai înveseli. Atenţia îi fu atrasă apoi de un ofiţer otoman care dirija instalarea podeţelor. Bătu pe umăr pe un soldat de lângă el, arătându-i-l cu mâna.

– Ofiţerul de colo! Ia-l!

Din arcul soldatului ţâşni o săgeată care nu-l lovi pe turc. Reynaud făcu o schimă scârbită. „Cu ce oameni merg la război!” reflectă mânios. Smulse arcul din mâna soldatului şi îi luă o săgeată din tolbă.

– Uită-te la mine! îi strigă.

Încordă arcul, ochi şi trase. Săgeata zbură zbârnâind prin aer şi îşi încheie traiectoria înfigându-se în gâtul ofiţerului, care-şi agită grotesc braţele, apoi căzu în şanţul cu apă. Încălzit, de Brienne luă o nouă săgeată. O slobozi, nimerind pe un başibuzuc care se uita în şanţ după ofiţerul căzut. În aceeaşi clipă observă prezenţa lui Leandru, care se oprise în stânga lui. Îl măsură din cap până în picioare.

– Ce cauţi aici?

Băieţandrul îi înfăţişă biletul eliberat de centrul de recrutare. În vreme ce Reynaud parcurgea cu privirile documentul, Leandru se uită printre creneluri la liniile turceşti. Vânzoleala oamenilor cu turbane, sclipirile de la gura tunurilor, agitaţia din tabăra bizantină îl buimăciră.

– Dumneata eşti Leandru Comnen? zâmbi cu ironie francezul. Aici nu avem nevoie de copii! Pe ziduri, oamenii se bat şi mor, nu se joacă!

– Nu am venit să mă joc! ripostă Leandru înfipt.

– Du-te acasă, puştiule, ascultă-mă pe mine! Dacă vrei, fă scrimă cu prietenii, dar lasă treburile serioase pe seama noastră.

Tonul lui era vădit ofensator, îl irita tinerelul acesta frumuşel, căruia Irina Kalamides îi trimitea scrisori de dragoste. Oh, cât sânge rău îi făcuse lectura înflăcăratelor ei rânduri adresate adolescentului!

– Crede-mă, băiatule, nu e deloc plăcut să zaci într-un spital şi să te mănânce viermii. Viermii, amice, se înfruptă şi din carnea oamenilor vii, nu numai a celor morţi.

Obrajii lui Leandru se împurpurară.

– Am venit aici ca să rămân, Kir de Brienne! rosti cu dârzenie.

Ofiţerul ridică din sprâncene.

– Mă cunoşti, tinere?

– Din vedere.

De Brienne chemă pe un şef de grupă.

– Condu pe flăcăul acesta la căpitanul Vorenas! Poate are ce face cu el.

Le întoarse apoi spatele.

– Haidem! vorbi gradatul lui Leandru. Căpitanul Vorenas este jos, pe zidul din afară!

O ieşire a mercenarilor lui Giustiniani dincolo de zidul exterior trezi curiozitatea căpitanului de Brienne. Genovezii dăduseră năvală peste turci, iar încâlceala era atât de aprigă, încât nu se mai puteau desluşi amicii de inamici. Francezul ordonă arcaşilor lui să nu mai tragă. Nepricepuţi cum erau, riscau să-i nimerească pe genovezi. Trebuia deci să se mărginească la rolul de spectator pasiv. „Stupid război!” cugetă din nou. Prezenţa lui Leandru Comnen îi sporise indispoziţia.

Şi turcii îşi curmaseră bombardamentul, spre a nu lovi în propriii soldaţi. Nu se mai auzeau decât strigătele de luptă ale combatanţilor, vaietele răniţilor şi zgomotul metalic al armelor ciocnite cu violenţă.

Lui de Brienne îi ţiuiau urechile: încetarea canonadei îi crease o senzaţie ciudată. Se deprinsese cu bubuiturile. Liniştea - cu excepţia zgomotelor neglijabile de jos - era atât de grea, încât începu să-l supere. S-ar fi zis că norii albi, pufoşi, ce invadaseră bolta cerească, amortizaseră vacarmul. Pe deasupra zidurilor, sus de tot, trecu în zbor un stol de cocori ce veneau dinspre sud. În clipa aceea de Brienne avu brusc senzaţia că retrăieşte un moment din primii lui ani de viaţă. Într-o străfulgerare, timpul se întorsese înapoi cu două decenii, iar fiinţa lui revenise la dimensiunile din copilărie. Se văzu în ambianţa familiară a castelului strămoşesc, scrutând zarea de acolo din înălţimea donjonului, în aşteptarea apariţiei coifurilor cu panaşe ale englezilor. La brâu îi atârna o sabie minusculă, iar la gât purta un colan cu blazonul conţilor de Vermandois-Brienne, străbătut de bara bastarzilor. Un stol de cocori în formă de „V” plutea lin pe deasupra donjonului...

Reynaud se trezi din reverie. Se regăsi în mijlocul arcaşilor bizantini. Lupta din faţa şanţului cu apă continua furioasă. Îşi trecu mâna peste frunte. De la o vreme îl bântuiau tot mai des amintiri din copilărie. Se spune că trecutul reapare obsedant oamenilor ajunşi în pragul morţii. Reynaud zâmbi. Îl pândea şi pe el bătrâna Doamnă cu coasa? Mercenarii sunt deprinşi cu prezenţa morţii. Eh, dacă în loc de bastard ar fi fost fiul legitim al contelui de Vermandois, acum ar fi stăpânit domeniile paterne şi ar fi strălucit în sălile de recepţii ale palatului Louvre. Poate că ar fi dobândit şi bastonul de mareşal...

Fiindcă nu concepuse să trăiască din mila fratelui său vitreg, actualul deţinător al titlului de conte de Vermandois, îşi închiriase braţul la diverşi principi, ajungând în final angajatul basileilor din Constantinopole. Vieţuise puţin, dar intens. Şi cu ce se alesese? Cu gradul de căpitan în garda imperială şi cu o leafă nenorocită, achitată cu mari întârzieri.

– Ce mi-ai trimis pe cap, Reynaud? auzi glasul lui Vorenas, care apăruse în preajma lui. Crezi că am timp să mă ocup de ţânci cu caş la gură?

De Brienne râse amar:

– Ţâncul cu caş la gură, cum îi spui tu, mi-a suflat-o pe cea mai frumoasă femeie din Constantinopole.

– Am auzit povestea, surâse Vorenas. E drăguţ al naibii norocosul tău rival!

De Brienne făcu o strâmbătură, ca şi când ar fi gustat dintr-un pahar cu venin.

– Norocos e un fel de-a zice. Femeia disputată şi câştigată de el zace acum într-o monastire. În realitate, ambii rivali au pierdut.

– L-am trimis lui Ravduhas. Să-l folosească la repararea zidurilor.

De jos se auziră strigăte de victorie. De Brienne se uită printre creneluri.

– Turcii bat în retragere. Au lăsat pe teren ceva morţi.

– Trebuie să recunoaştem că Giustiniani ştie să se bată, zise Vorenas. Ce e al Cezarului...

– N-ar fi exclus să-l vedem într-o zi proclamat moştenitor al tronului, murmură de Brienne.

De la o vreme începuse să-l irite preferinţa pe care împăratul o acorda acestui genovez.

– Turcii îşi vor relua bombardamentele, spuse Vorenas.

Ultimul lui cuvânt fu acoperit de o bubuitură puternică.

– Tunul cel mare! rosti francezul.

Enorma ghiulea vâjâi prin aer, apropiindu-se de ziduri.

– Vine spre noi! exclamă Vorenas.

O explozie colosală zgudui turnul din temelii. Cei doi ofiţeri se sprijiniră instinctiv de creneluri. Se auzi un huruit, apoi platforma turnului se despică în două. Crăpătura, îngustă la început, se lărgi, se adânci... Sub privirile îngrozite ale celor doi ofiţeri, jumătate din edificiu alunecă în jos, cu creneluri, cu arcaşi, cu tot. Mişcarea aceasta de scufundare, lentă în prima secundă, se acceleră. Lui de Brienne îi rămase în ochi expresia de îndobitocită spaimă a arcaşului care până atunci se aflase în apropierea sa şi care acum era târât în abis. Crescu şi vuietul prăbuşirii blocurilor de piatră. Apoi, în locul unde se scufundase jumătatea de turn se căscă un gol uriaş, din care ţâşni o trombă de praf şi moloz. Dinspre tabăra turcească se auziră urale.

Vorenas, de Brienne şi arcaşii supravieţuitori de pe porţiunea de construcţie rămasă în picioare se priviră năuciţi. De Brienne îşi reveni cel dintâi.

– Voi arde zece lumânări groase spre a mulţumi Sfintei Fecioare că ne-a scăpat cu viaţă! Acum să vedem cum coborâm de aici!

Şi Vorenas îşi reveni din buimăceală.

– Pe scări, iată cum!

Soldaţi adunaţi la picioarele turnului înjumătăţit sprijineau scări înalte de pereţii rămaşi intacţi...

* * *

Leandru se socotise desconsiderat când Reynaud de Brienne îl prevenise că războiul nu este o joacă. Dar după ce Ravduhas îl detaşase la grupele de intervenţie rapidă, îşi dăduse seama că luptele cavalereşti din istorisiri nu se apropiau nici pe departe de realitate. Războiul nu se rezuma la o încercare de puteri, la o întrecere în mânuirea armelor, ci avea şi faţete mult mai urâte. De pildă, camarazii din grupa sa nu erau câtuşi de puţin acei ostaşi mândri, atât de admiraţi la defilări. Constantinopolele, ajuns în restrişte, avea nevoie de braţul tuturor fiilor săi. În grupa lui Leandru se aflau şi chiori, şi guşaţi, şi şchiopi, şi eczematoşi, şi bătrâni ajunşi în pragul decrepitudinii, şi copilandri cărora abia le mijise mustaţa, şi călugări burtoşi, şi vagabonzi zdrenţuiţi, urduroşi, şi chiar puşcăriaşi, care acceptaseră să muncească în grupele de intervenţie rapidă, în schimbul promisiunii unei micşorări a pedepselor respective.

Leandru îşi făcu botezul războiului în aceeaşi seară, când, laolaltă cu oamenii din grupa lui, fu trimis să degajeze terenul de dărâmăturile jumătăţii de turn. Lucrările trebuiau terminate până în zori, fiindcă enorma grămadă de pietre, cărămizi şi moloz nu numai că prinsese dedesubt trupurile multor soldaţi care ar fi intrat în descompunere, dar acoperise parţial şi spaţiul dintre zidul exterior şi cel interior, împiedicând deplasările trupelor de-a lungul fortificaţiilor. Problema reconstrucţiei avea să se pună abia mai târziu.

Leandru fu desemnat să facă parte dintr-un lanţ de oameni care treceau sfărâmăturile de cărămidă şi de piatră din mână în mână, până dincoace de fortificaţii, pe un teren viran. La început treaba nu-i păruse grea, dar după câteva ore de manipulare a cărămizilor, palmele lui neobişnuite cu asprimea materialelor prinseră să-l usture, apoi să-l ardă cumplit.

După aceea trebui să ajute la transportarea resturilor omeneşti scoase de sub dărâmături. Până atunci, Leandru cunoscuse moartea numai sub aspectul solemn, impunător, al ceremoniilor funebre. Bunicul său, doborât de o criză cardiacă, fusese expus pe un catafalc de paradă, înconjurat de lumânări aprinse şi de flori cu miresme tari. Chipul bătrânului era calm, zâmbitor, de parcă moartea nu şi-ar fi pus pecetea.

Cadavrele scoase de sub dărâmături îşi pierduseră orice înfăţişare omenească. Nu mai erau decât bucăţi de carne sângerândă, amestecate cu oase sfărâmate, capete turtite, creieri ţâşniţi din ţeste plesnite, plămâni, intestine şi fâşii de piele învălmăşite într-un oribil terci, picioare, mâini smulse, învineţite, trunchiuri decapitate, smocuri de păr îmbâcsite cu moloz. Soldaţii scăpaţi cu viaţă, dar grav răniţi, mutilaţi, îl impresionară şi mai tare. Rănile gangrenate răspândeau o duhoare dulceagă, greţoasă. Ultimele momente ale nenorociţilor care agonizau, pierzându-şi picătură cu picătură esenţa vieţii, îl făcură să înţeleagă şi mai vârtos măreţia înspăimântătoare a morţii.

Câteva zile de activitate în echipa de intervenţie îl maturizară prematur. Când i se acordau câteva ore de odihnă într-una din acele cazărmi dezafectate din preajma Porţii a Patra militare, era atât de istovit, încât cădea ca un sac pe laviţele rudimentare. Câteodată era ispitit să lase totul baltă şi să fugă acasă. Dar tinereţea şi simţul datoriei îl ajutau până la urmă să-şi înfrângă slăbiciunea.

În dormitorul în care fusese repartizat, îşi alesese un loc aproape de o fereastră veşnic deschisă. Numai aşa se mai putea apăra de exalările fetide ale trupurilor omeneşti asudate, nespălate, prăvălite în cele mai groteşti poziţii.

Leandru încercă o necuprinsă bucurie când, după o noapte istovitoare, un ofiţer din garda imperială se ivi în dormitor şi le vorbi răguşit:

– În ultimele zile trupele noastre au suferit mari pierderi. Golurile trebuie acoperite. Care dintre voi doreşte să lupte pe ziduri? Evident, nu vă vom trimite în linia întâi mai înainte de a vă instrui, spre a vă deprinde cu metodele de luptă ale inamicului.

Se oferiră câţiva voluntari, printre care şi Leandru.

– Luaţi-vă lucrurile şi urmaţi-mă! porunci ofiţerul. Recruţii se orânduiră într-o foarte aproximativă coloană şi porniră la drum. Fură conduşi într-o tabără militară instalată în cartierul Triton, aproape de poarta Silivri. Acolo li se dădu de mâncare şi, fără a mai fi lăsaţi să se odihnească, fură mânaţi pe un câmp de instrucţie. Începură imediat exerciţiile militare. Doi ofiţeri instructori şi trei gradaţi le explicară rudimentele mânuirii arcului, a săbiei, a lanciei şi a ghioagei, stăruind asupra tehnicii de luptă individuală. După zece ore de instrucţie, recruţii fură duşi la dormitoare. Leandru se frământă toată noaptea, cuprins de o vie excitaţie nervoasă. Visă că este împresurat de duşmani puternici şi foarte dibaci, împotriva cărora nu se putea apăra. Din când în când se trezea din somn gâfâind, acoperit de o sudoare fierbinte.

În zori li se aduse raţia de hrană, apoi fură din nou mânaţi pe câmpul de instrucţie, unde se mai aflau şi alţi voluntari tineri. Gradaţi brutali, dar foarte pricepuţi în meseria lor, îi luară iarăşi în primire. După cinci ore de exerciţii, Leandru simţi că se sfârşeşte. Dacă nu li s-ar fi dat chiar atunci o pauză de douăzeci de minute, s-ar fi prăbuşit în ţărână.

Se afla de cinci zile în tabără, când comandantul lor îi înştiinţă că perioada de pregătire se încheiase şi că vor fi trimişi să întărească unităţile militare de pe fortificaţii. Acolo, în răgazurile dintre lupte, îşi vor continua instrucţia. Leandru, laolaltă cu alţi cinci tineri, fu repartizat la compania căpitanului Theophilos Vorenas, în cel mai periclitat sector: valea râului Lycus. Când ajunseră la unitate, Vorenas le ţinu un scurt logos, prevenindu-i că vor trece prin grele încercări, că moartea este adesea unica recompensă a luptătorilor, dar că bucuria de a te bate pentru apărarea patriei este mai cuprinzătoare decât orice pe lume. Vorbele lui Vorenas erau uneori acoperite de vacarmul bombardamentului inamic. Dar Leandru era fericit. I se oferea în sfârşit prilejul de a-şi încrucişa sabia cu duşmanul.

* * *

La cartierul general al împăratului Constantinos consiliile de război se succedau seară de seară, într-o atmosferă de profundă îngrijorare. Artileria inamică provoca mari stricăciuni zidurilor, depăşind capacitatea apărării de a le repara. Lucrările executate noaptea, în pripă, de către populaţia civilă, erau necorespunzătoare, datorită mai ales lipsei mâinii de lucru calificate. Unele ziduri începuseră să dea semne alarmante de degradare. Era limpede că turcii urmăreau să le surpe pe alocuri, spre a da apoi asaltul, revărsându-se în oraş ca apele prin spărturile unui dig.

Generalul Ravduhas şi inginerul Grant îl avertizară pe împărat că turcii începuseră să sape coridoare subterane dinspre liniile lor până sub cele bizantine, cu intenţia de a planta mine care să arunce în aer fortificaţiile. Ravduhas, folosindu-se de calculele lui Grant, fora tuneluri, plasând contramine. Războiul acesta de cârtiţe luase mari proporţii: în câteva rânduri, coridoarele săpate de soldaţii din ambele tabere se întâlniseră dând naştere la furioase încăierări sub pământ.

Reţeaua de galerii subterane zămisli în mintea lui Theophilos Vorenas o idee ingenioasă şi aparent simplă. Forarea unui tunel pe sub liniile turceşti, prin care un detaşament bizantin să se strecoare până sub tunul cel mare al lui Orban, pe care să-l arunce în aer. Consultat, inginerul Grant ceru un termen, spre a calcula elementele necesare. Informat de Ravduhas asupra proiectului imaginat de căpitanul Vorenas, basileul îşi dădu imediat asentimentul.

Forarea începu cu mare grabă, sub directa supraveghere a lui Grant. În paralel, Vorenas îşi adună compania.

– Am misiunea să organizez un detaşament de sacrificiu, alcătuit din ostaşi hotărâţi să învingă sau să moară, vorbi soldaţilor săi. Cei care vor să mă urmeze să iasă în faţa frontului l

Întreaga companie făcu un pas înainte. Mândru de comportarea oamenilor săi, Vorenas alese zece dintre aceştia, printre care şi pe Leandru Comnen. Căpitanului îi plăcuse expresia de fanatism oglindită în ochii băieţandrului.

Din momentul acela, căpitanul trecu la pregătirea de luptă a detaşamentului. Potrivit ordinelor basileului, care se temea de activitatea spionilor, atât săparea tunelului, cât şi instrucţia detaşamentului se făcură în cea mai mare taină. Nouă zile dură forarea coridorului subteran. După încheierea lucrărilor, inginerul Grant raportă împăratului:

– Sire, tunelul este gata. Conform calculelor mele, mai am de săpat doar doi metri la verticală, ca să ies în tabăra turcească. Nu ascund Majestăţii-voastre faptul că detaşamentul va fi expus unor mari primejdii. N-ar fi exclus, de pildă, ca gura tunelului să iasă în incinta unui cort, sau într-un punct bine păzit; într-un asemenea caz, întreaga operaţie ar eşua.

– Înţeleg. Dar trebuie să ne asumăm riscurile! Ravduhas, se adresă basileul comandantului fortificaţiilor, căpitanul Vorenas s-a pregătit?

– S-a pregătit şi aşteaptă ordinele Majestăţii-tale. În aceeaşi noapte, curând după primul cântat al cocoşilor, detaşamentul lui Vorenas pătrunse în tunel, îndreptându-se la lumina felinarelor spre liniile turceşti. Şi el şi soldaţii lui purtau haine militare turceşti, luate de la prizonierii otomani. Oamenii se strecurau pe culoarul strâmt în şir indian. Mergeau încovoiaţi, spre a nu se lovi cu capul de plafonul jos. Din zece în zece metri se aflau nişe ceva mai largi, spre a îngădui unor oameni veniţi din direcţii opuse să se încrucişeze fără a fi împiedicaţi de îngustimea coridorului.

Leandru era emoţionat. Bătăile inimii lui întreceau parcă ropotul înăbuşit al paşilor. Călăuza coloanei le recomandase să înainteze în linişte, fiindcă zgomotele, transmiţându-se relativ uşor sub pământ, ar putea alarma pe turcii aflaţi eventual în vreun tunel paralel cu cel străbătut de bizantini.

Din când în când se opreau şi trăgeau cu urechea. La un moment dat, ghidul coloanei atrase atenţia lui Vorenas:

– Auziţi?... Bocănituri repetate spre stânga noastră. Turcii sapă un tunel. Cu prilejul ăsta am izbutit să-l depistăm. O să le venim noi de hac!

Cămaşa lui Leandru se udase de sudoare. Respira greu şi avea senzaţia că se înăbuşă. Se gândi că acelaşi lucru îl simţeau şi oamenii îngropaţi de vii.

– Dacă mai mergem mult, ne ia dracu! şopti Scribanis, soldatul dinapoia lui Leandru, îmi vâjâie urechile şi abia mă mai ţin picioarele.

Ajunseră în sfârşit într-o încăpere în care puteau sta înghesuiţi vreo opt oameni. Acolo se aflau patru săpători, împreună cu Hariton Crinitis, şeful de echipă.

– Deschidem gura tunelului, Kir căpitan? întrebă Hariton.

– Deschide-o! Repede!

– Dumnezeu să ne ajute! zise Hariton, făcând semnul crucii. Deschideţi ieşirea! porunci oamenilor săi. Dar fără gălăgie!

Leandru stătea chircit pe culoar, fiindcă nu avea loc în încăperea în care săpătorii muşcau cu târnăcoapele pământul moale. Ciudat! Deşi săpau cu nădejde, icnind, uneltele lor nu se auzeau.

Şeful grupei de săpători făcu semn oamenilor lui să se oprească, apoi lipi urechea de plafon.

– Aud nişte bocănituri! Ce-o fi? exclamă intrigat. Nu m-ar mira să răzbim într-un corp de gardă! Acum ce-o fi, o fi! Daţi-i drumul, băieţi!

Oamenii reîncepură să scobească încet pământul, utilizând nişte săpăligi ascuţite. Soldaţii îşi ţineau răsuflarea, aşteptând încordaţi clipa hotărâtoare.

– Gata! şopti unul dintre săpători.

– Stingeţi lămpile! spuse Hariton.

Se făcu brusc întuneric; în culoar se simţi un curent de aer rece, proaspăt, pe care plămânii oamenilor adăpostiţi în măruntaiele pământului îl aspirară cu sete.

Hariton Crinitis se uită cu înfrigurare pe gura care răspundea afară. Văzu cerul înspicat cu stele şi auzi acelaşi bocănit puternic, neregulat. Săpătorii lărgiră orificiul. Cu multă grijă, unul din ei scoase capul prin deschizătura destul de largă spre a permite unui om să iasă la suprafaţă. Se uită în jur, precaut, apoi trase capul înăuntru.

– Am avut noroc! anunţă voios. Am răzbit într-un padoc de cai. Maica Precista, slăvit să-i fie în veci numele, a avut grijă de sufletele noastre l

Romeii se închinară cu evlavie. Vorenas îşi frecă încântat mâinile. „Calculele lui Grant au fost exacte!” reflectă. Existenţa padocului din imediata apropiere a tunului mare fusese semnalată de nişte prizonieri turci. Vorenas se întoarse spre soldaţii săi.

– Ştiţi ce aveţi de făcut! Veniţi după mine! Folosindu-se de o scăriţă, ieşi primul din tunel. Se pomeni în mijlocul unui ţarc îngrădit, în care erau îngrămădiţi mulţi cai voinici, de tracţiune. Se uită pe deasupra lor şi observă spre stânga parcul de artilerie al turcilor şi tunurile lor cele grele. Marele tun al lui Orban le domina pe toate celelalte. Focurile din bivuacuri luminau siluetele unor santinele. Oamenii săi ieşiră pe rând din tunel. Caii dădeau semne de nervozitate. Nechezau, scurmau pământul, se agitau, încercând să iasă din padoc. O iapă cabra speriată. Un turc intră în padoc, spre a-i linişti. Altul strigă de pe margine somnoros:

– O fi intrat vreun dihor în padoc!

Turcul umbla printre cai vorbindu-le domol, bătându-i prietenos cu palma pe grumaz sau pe crupă. Arsaphios, unul dintre oamenii lui Vorenas, se strecură printre cai, ajungând neobservat în spatele musulmanului. Deodată îl cuprinse cu braţul pe după gât şi strânse zdravăn. Turcul scoase un geamăt strangulat. Arsaphios îşi accentuă presiunea. Vertebrele cervicale ale turcului pârâiră, apoi trupul lui tresări într-un ultim spasm şi se înmuie vlăguit. Arsaphios îl lăsă să cadă.

– Într-acolo! şopti Vorenas, arătând cu braţul întins tunul cel mare.

Ieşiră din mijlocul cailor umblând domol, ca şi când ar fi fost de pe acolo. Lângă parcul de artilerie era un foc mare, în jurul căruia dormeau câţiva turci înfăşuraţi în pături. O santinelă picotea, sprijinindu-se în lance. La apariţia lui Vorenas şi a oamenilor săi, îmbrăcaţi în uniforme turceşti, nu făcu nici un gest.

Tunul cel mare al lui Orban se ivi după o palisadă de protecţie. Era atât de uriaş, încât umplu de uimire pe Vorenas şi pe romeii săi. Servanţii tunului stăteau deoparte şi dormitau. Ofiţerul bizantin zâmbi. Îşi alesese bine momentul. Artileriştii turci se aflau întruna din acele lungi pauze necesare răcirii ţevii tunului.

Vorenas avea ochiul câmpului. Dintr-o singură privire cuprinse lăzile cu detonant, precum şi movilele de proiectile rotunde, din marmoră şlefuită. Îl văzu şi pe Orban, care dormea întins pe o pătură lângă un foc mic. Un zâmbet rău se aşternu pe chipul căpitanului. Îl ura de moarte pe transilvăneanul acesta, care se făcuse unealta duşmanilor Crucii.

Îşi scoase de la brâu un pumnal şi se aşeză pe pătură, apropiindu-şi gura de urechea inventatorului. Îl împunse uşor cu vârful pumnalului în şale şi îi şopti într-un susur:

– Orbane, dacă scoţi o vorbă sau faci vreo mişcare, eşti un om mort! Vârful cuţitului meu abia aşteaptă să-ţi găurească ficatul.

Transilvăneanul căscă ochii. În prima clipă îşi închipui că îl muncea un vis urât, dar foarte repede îşi dădu seama că totul era aievea. Înspăimântat, se uită în jur. Servanţii tunului aţipiseră. Câţiva turci - ale căror chipuri îi erau necunoscute - stăteau în picioare în jurul său şi îl priveau ameninţător. „Ce se întâmplă? se întrebă descumpănit. Oamenii ăştia au înnebunit! Ce au cu mine?”

Glasul omului tolănit lângă el pe pătură şopti iarăşi:

– Ordonă oamenilor tăi să încarce tunul cel mare în vederea tragerii! Dar bagă de seamă, să folosească trei încărcături de detonant!

– Nu se poate! se împotrivi slab Orban. Ar însemna să arunc tunul în aer!

– Asta şi vreau! ripostă cu asprime Vorenas. Orban simţi că îl trec sudori reci. Presiunea cuţitului asupra şalelor lui se accentua. Ascuţişul lamei îi înţepase superficial pielea.

– Aşteaptă! bâigui.

– Ordonă încărcarea tunului! rosti neînduplecat ofiţerul bizantin.

Glasul lui, deşi potolit, era atât de ameninţător, încât Orban înţelese că nu avea de ales. Era îndrăgostit de tunul lui, dar îşi preţuia mai mult viaţa. Vârful cuţitului îi pătrunse mai adânc în carne.

– Opreşte! Fac ce vrei! bolborosi înfiorat de durere şi de frică.

– Sus! Porunci iarăşi Vorenas. Şi nu uita! La cea mai mică împotrivire, te ucid!

Orban se ridică în picioare, împleticindu-se. Cercul de turci necunoscuţi din jurul lui se strânse.

– Suntem creştini! şopti ofiţerul bizantin. Creştini dintre aceia pe care i-ai trădat tu. Acum îţi dau prilejul să-ţi răscumperi în parte ticăloşia.

– Iertare! se milogi Orban.

– Dă semnalul de pregătire a tragerii! se răsti cu voce joasă Vorenas.

Transilvăneanul scoase de la piept un fluier, îl duse la gură şi, după o ultimă ezitare, suflă. Sunetul ascuţit trezi pe turcii care săriră în picioare.

– Servanţi, la posturi! strigă Orban. Comandantul de tun, un bărbos cu pieptul lat şi bombat ca o platoşă de fier, îl privi nedumerit:

– Nu s-a răcit încă ţeava, Efendi Orban! Pumnalul se înfipse şi mai adânc în şalele transilvăneanului.

– Treci la tun! zbieră Orban, terorizat.

Servanţii se repeziră la posturi, încărcătorii alergară la lăzile cu detonant. Comandantul de tun ridică din umeri, întrebându-se dacă n-a înnebunit inginerul.

– Trei încărcături! strigă Orban, ajuns pe marginea unei crize de isterie.

– Trei încărcături! repetă comandantul de tun.

Servanţii vârâră detonantul pe gura ţevii, după care îl tasară bine. Împinseră apoi în ţeava ghiuleaua de marmoră.

Orban simţea un tremur nervos în pulpe. Opera vieţii lui avea să fie nimicită! Ce va spune sultanul? La gândul acesta se cutremură. Mai bine moartea!

Vorenas îi simţi instinctiv ezitarea. Cunoştea bine limba turcă. Fără a mai da timp lui Orban să se răzgândească, strigă cu putere:

– Foc !

Servantul ochitor, deprins să execute ordinele, aprinse fitilul detonatorului.

O bubuitură asurzitoare făcu să se cutremure pământul. Ţeava tunului se desfăcu asemenea cojilor unei imense banane. Bucăţile de bronz încins fură împroşcate în toate direcţiile. În locul unde se aflase până atunci tunul se ridică o imensă vâlvătaie galbenă-albăstruie.

În aceeaşi clipă Vorenas înfipse pumnalul în şalele transilvăneanului. Vârful lamei străbătu într-o frântură de secundă stratul de muşchi, străpungând ficatul. Orban se prăbuşi, în vreme ce suflul exploziei îl doborî şi pe Vorenas şi pe romeii săi. Ofiţerul se dezmetici cel dintâi. Sări în picioare, strigându-şi oamenii:

– Înapoi în tunel!

Se repezi spre padocul cailor, urmat de soldaţii săi, năuciţi încă de şocul suflului.

În tabăra turcă se stârni mare agitaţie. Servanţii marelui tun fuseseră spulberaţi de puterea exploziei. Un turc ce făcea de pază la movilele cu ghiulele observase nedumerit scena. Suflul îl doborâse şi pe el, dar apucă să se ridice de jos nevătămat.

– Puneţi mâna pe bandit! strigă, arătându-l cu mâna pe Vorenas, care fugea spre padoc.

Cugetul lui funcţionase cu întârziere. Abia în ultima clipă îşi dăduse seama că se petrece ceva suspect.

Se iscă învălmăşeală. Turcii, buimăciţi de somn şi de puterea bubuiturii, începură să alerge care încotro, strigând înspăimântaţi:

– Ghiaurii! Au năvălit ghiaurii!

– Fugiţi!

– Ne omoară ghiaurii!

Câţiva, mai lucizi, se avântară pe urmele lui Vorenas şi ale oamenilor săi. Bizantinii se strecurară în goană printre caii care se vânzoleau înspăimântaţi. Un armăsar îl lovi cu copita pe Arsaphios în picior, spărgându-i rotula. Fulgerat de durere, soldatul se prăbuşi.

Vorenas ajunse la gura tunelului.

– Intraţi! Repede! strigă romeilor săi.

Exulta. Obţinuse cea mai strălucită victorie din întreaga-i carieră. Primii soldaţi se strecurară în măruntaiele pământului. Veni şi rândul lui Leandru, care se afla parcă pe altă lume. Se pregătise sufleteşte spre a-şi jertfi viaţa, dar totul se terminase fără ca vreunul din soldaţi să fi participat direct la acţiune. Ofiţerul rezolvase singur totul. Se vârî pe gura neagră a tunelului. Turcii pătrunseseră printre cai.

Vorenas îşi numără oamenii, care se aruncau pe rând în orificiul coridorului subteran.

– Arsaphios! strigă. Arsaphios!

Îl căută din ochi, dar deodată simţi o împunsătură de foc în spinare. „M-au lovit!” gândi. Se prăvăli lângă gura tunelului. Romeii îl traseră repede înăuntru, rupând involuntar coada unei săgeţi înfipte sub omoplatul său stâng. Nu-i observară rana decât în clipa în care se văzură cu toţii în încăperea subpământeană. Porniră unul câte unul de-a lungul tunelului care ducea spre oraş. Leandru şi un gradat măsliniu îl cărau pe ofiţer.

Şeful echipei de săpători rămase ultimul. Cu gesturi calme, precise, aprinse fitilul minei care avea să distrugă gura tunelului, zădărnicind totdeodată urmărirea.

Turcii, turbaţi de furie, dădură doar peste Arsaphios. Acesta ştia însă ce-l aşteaptă. În clipa când turcii se repeziră asupra lui, îşi înfipse sub sânul stâng pumnalul propriu. Tresări ars de o durere năprasnică, apoi îşi pierdu cunoştinţa...

* * *

Amiralul Balthoglu era încredinţat că victoria putea fi obţinută numai printr-un atac dinspre mare, aşa cum se întâmplase în 1204, când Constantinopolele căzuse în mâinile cruciaţilor latini. Fusese informat despre nimicirea tunului celui mare şi despre moartea lui Orban. Îi ajunseseră la ureche ambele versiuni. Prima, din sursă turcă, pretindea că explozia s-ar fi datorat unei greşeli de manipulare a detonantului. Versiunea bizantină afirma că distrugerea tunului fusese provocată de un detaşament de romei strecuraţi în liniile turceşti. Oricum, afacerea arunca o umbră asupra lui Karagea-Paşa, în al cărui sector erau cuprinse bateriile grele şi tunul mastodont al lui Orban. Vina se răsfrângea şi asupra lui Zaganos-Paşa, în calitatea lui de vizir al forţelor armate.

În vârtejul de intrigi zămislite de această catastrofă se lăsase antrenat şi Khalil-Paşa, marele vizir, care reluase teoriile sale împotriva războiului cu Bizanţul, lansând totdeodată obişnuitele lui atacuri asupra incompetenţei lui Zaganos. Balthoglu era hotărât să profite de pe urma conflictului dintre căpeteniile armatelor de uscat, spre a încerca o manevră al cărei succes l-ar fi catapultat în fruntea înaltului comandament otoman.

Atât agenţii lui Yakub-Paşa, strecuraţi în Constantinopole, cât şi marinarii de pe catargele navelor turceşti care patrulau de-a lungul lanţului de protecţie al Cornului de Aur îi dezvăluiseră numărul navelor creştine, cât şi amplasamentele lor înlăuntrul golfului. Zece mari corăbii erau aliniate paralel cu lanţul întins între turnul Sfântului Eugen de pe ţărmul constantinopolitan şi turnul Crucii din Galata, cartierul genovez. Dintre acestea, cinci erau genoveze, două bizantine, una sub pavilionul Anconei şi ultimele două din Candia. În port se mai aflau douăzeci şi şapte de nave, ţinute în rezervă, printre care trei galere din Tana, două din Veneţia, precum şi trei galere bizantine pe cale de a fi înarmate.

Împotriva acestor vase creştine Balthoglu se putea năpusti cu flota sa din Marea de Marmara - aproximativ trei sute de nave - fără a mai aştepta sosirea flotei turceşti din Marea Neagră. Pentru că trebuia totuşi să-şi asigure o portiţă de scăpare în cazul unui eventual eşec, hotărî să manevreze astfel încât sultanul să ordone atacul naval. Dacă, prin imposibil, operaţiunea ar da greş, ar invoca absenţa forţelor navale din Marea Neagră, atribuind astfel padişahului responsabilitatea înfrângerii. Cu abilitate diplomatică prezentă în aşa chip chestiunea, încât Mehmed, cântărind disproporţia dintre cele două flote, îi dădu poruncă să execute un atac asupra Cornului de Aur, având drept obiectiv nimicirea navelor creştine, cucerirea portului şi debarcarea unor trupe turceşti în scopul invadării Constantinopolelui. Pentru a sprijini atacul pe mare, sultanul ordonă trupelor de uscat să declanşeze simultan un asalt pe întreaga linie a frontului. Diversiunea aceasta nu va permite bizantinilor de pe ziduri să intervină în sprijinul forţelor de apărare din Cornul de Aur.

Mehmed hotărî şi data acestei acţiuni: 19 aprilie. Amiralul îşi pregăti laborios ofensiva. Abia în noaptea din ajunul bătăliei distribui ordinele de operaţii, pentru ca inamicul să nu fie cumva prevenit de intenţiile sale.

Balthoglu îşi îngădui să se odihnească două ore înainte de a se lumina de ziuă. Când se trezi din somn, zorii viorii prindeau tocmai să lumineze cerul. Ziua se vestea minunată. Văzduhul era limpede ca sticla. Balthoglu îşi făcu rugăciunea în prezenţa aghiotanţilor săi, spre a-şi manifesta încă o dată zelul religios, apoi îşi puse armura şi se îmbarcă pe vasul-amiral...

* * *

Messer Zorzi Doria, comandantul escadrei alcătuite din cele zece nave aliniate de-a lungul marelui lanţ, nu dormea. Cunoştea inferioritatea numerică a flotei sale faţă de forţele navale inamice. Încredinţat că turcii vor încerca un atac dinspre mare, ţinea în permanenţă o jumătate din echipaj - cu rândul - în stare de veghe. Mai ştia că atacurile sunt declanşate de obicei în zori, când somnul este mai adânc şi mai dulce. Nu concepea să acorde inamicului avantajul suplimentar al surprizei. Zorzi Doria prefera să doarmă ziua şi să vegheze noaptea.

Se afla pe punte, la postul de comandă, când observă o mişcare suspectă printre navele inamice care patrulau în larg. Acestea, în loc să penduleze prin faţa zidurilor oraşului, se concentrau pe tăcute. De ce? Era lesne de prevăzut!

Messer Zorzi Doria îşi bău tacticos ceaiul, apoi ordonă ofiţerului de cart să dea alarma prin semnalizare cu braţele, pentru ca inamicul, înşelat de liniştea din tabăra bizantină, să nu se teamă că i-au fost surprinse intenţiile. Marinarii care se odihneau cu rândul fură treziţi; în mai puţin de zece minute întregul personal trecu la posturile de luptă. Aceleaşi pregătiri rapide se făcură şi pe celelalte nave de sub comanda sa. Plasate în afara marelui lanţ, aşteptau atacul.

O luntre se desprinse de lângă flancul vasului-amiral spre a da alarma şi în port. Messer Zorzi zâmbi satisfăcut. Elementul surpriză avea să joace acum în favoarea lui. Trase cu urechea spre centura dinspre uscat a fortificaţiilor. Bubuituri izolate de tun păreau să indice că şi pe frontul terestru domnea o relativă acalmie.

Scrută cu încordare semiîntunericul care învăluia încă Marea de Marmara. Navele turceşti se apropiau pe nesimţite. S-ar fi zis că echipajele dormeau şi că doar vântul împingea încet vasele spre golf. Apoi auzul lui exersat prinse lipăiala abia perceptibilă a unor rame cufundate cu regularitate în undele mării. „Galerele turceşti!” gândi excitat de proximitatea bătăliei.

Messer Zorzi avea reputaţia unui soldat încercat. Armura era veşmântul său favorit, iar sabia îi era amantă. Cicatricele de pe obraz, urme ale unor lupte fără număr, nu-l urâţeau, ci îi dădeau o frumuseţe virilă de zeu al războiului...

Pedro Ramirez, vâslaş pe galera-amiral a flotei turceşti, mânuia în tăcere rama greoaie, sincronizându-şi mişcările cu ale celorlalţi vâslaşi înlănţuiţi de băncile lor. Şi Pedro Ramirez era prins în lanţuri fixate de bancă; în cazul că galera s-ar fi scufundat, vâslaşii ar fi fost traşi în adâncuri, odată cu epava.

Bătea un vânticel rece, în ciuda primăverii înaintate, dar Ramirez nu-l simţea, deşi era gol până la brâu. De patru ani de când trăgea la rame, vânturile, arşiţa, ploile, dar mai ales loviturile de bici îi tăbăciseră pielea.

Pedro Ramirez, ţăran din Estramadura, fusese silit de lipsuri să se angajeze soldat în trupele puternicului rege Alfonso de Aragon. Pentru a-şi hrăni familia, îşi vânduse braţul aventurosului suveran spaniol, care visa să refacă, sub oblăduirea sa, Marele Imperiu Roman.

Surprinsă de o năprasnică furtună, corabia „Santa Maria de Compostello” - care transporta trupe aragoneze de la Barcelona la Napoli - se scufundase în miez de noapte. Zorile îl găsiseră pe Ramirez plutind solitar pe întinderea cenuşie a apelor agitate, agăţat de o frântură de catarg. Pierdut între cer şi mare, îşi adăsta cu fatalism moartea. O navă se ivise în zare, trezindu-i speranţele. Dacă ar fi ştiut atunci prin ce cumplite încercări avea să treacă, s-ar fi lăsat poate să moară înecat. Nava care-l salvase era una din acele galere barbare ce infestau Mediterana, jefuind corăbiile creştine. Fiindcă în ajun un vâslaş de pe galeră murise de dizenterie, Ramirez fusese pus în lanţurile mortului şi silit să tragă la rame.

De acolo, de pe banca galerienilor, văzuse grozăvii fără seamăn: abordaje, lupte sângeroase, jafuri, violuri, asasinate, sacrilegii... Trei ani fusese martorul unor orori indescriptibile abătute asupra creştinilor.

Trei ani se rugase lui Dumnezeu să fie eliberat din acest infern, sau să moară. După trei ani, Atotputernicul îşi plecase urechea. O galeră a cavalerilor din Rhodos surprinsese în larg nava barbarescă. După o scurtă luptă, piraţii fuseseră învinşi, iar creştinii ţinuţi până atunci în lanţuri se văzuseră sloboziţi din jalnica lor captivitate. Pe când se îndrepta spre Rhodos, galera cavalerilor călugări fusese interceptată de forţe navale turceşti mult superioare. În ciuda îndârjitei lor împotriviri, cavalerii gustaseră amărăciunea înfrângerii. Supravieţuitorii fuseseră înlănţuiţi printre vâslaşii creştini de pe galerele otomane. Ramirez revenise la fosta lui ocupaţie, după ce se bucurase de libertate mai puţin de două zile...

În vreme ce galera-amiral a lui Balthoglu plutea pe apele mării, de-a lungul zidurilor Constantinopolelui, ţăranul spaniol ajuns rob la musulmani se uita la edificiile albe orânduite în amfiteatru pe colinele oraşului creştin. Cât de mult şi-ar fi dorit să se afle printre bizantinii care se războiau cu osmanlâii! Cu câtă sete s-ar fi bătut! Le-ar fi plătit turcilor cu vârf şi îndesat pentru mizeriile îndurate atâţia ani...

Pe când lăsa ritmic în apă rama la care trăgea laolaltă cu alţi patru vâslaşi, Ramirez se uita plin de curiozitate la oraşul asediat, la golful străjuit de corăbii creştine. Se ruga în tăcere de Sfânta Fecioară să dea biruinţă apărătorilor Crucii, pentru că numai aşa ar fi fost şi el smuls din robie.

Fără veste, liniştea grea fu sfâşiată de bubuiturile tunurilor, care începură să tragă toate deodată. Scuipau moartea într-o neîntreruptă rostogolire de tunete, şi de pe navele turceşti şi de pe cele creştine. Şi tunurile de pe ziduri intrară în joc. Duelul de artilerie dintre cele două flote făcea mult zgomot, dar efectele erau aproape nule datorită tangajului care nu îngăduia o ochire corectă.

Simultan, osmanlâii de pe cele trei sute de nave otomane scoaseră un urlet care acoperi câteva clipe canonada. Fanatizaţi de îndemnurile dervişilor, stimulaţi de ordinele ofiţerilor, erau nerăbdători să se bată, să obţină victoria.

Când galerele turceşti se apropiară de corăbiile comandate de Messer Zorzi Doria, potop de săgeţi ţâşniră şi de-o parte şi de alta, făcând puţine victime printre creştinii înveşmântaţi în zale, dar semănând moartea printre otomanii insuficient ocrotiţi de pieptarele lor din piele.

„La abordaj!” semnaliză Balthoglu întregii sale flote.

Puzderia de vase turceşti se năpustiră pe întrecute asupra celor zece vase creştine. Messer Zorzi Doria aştepta însă liniştit asaltul, căci avea pregătită cea mai eficace armă a sa: focul grecesc. La semnalul său, din tuburi mânuite de marinarii creştini ţâşniră şerpi de foc, învăluind în vârtejul lor vasele inamice cele mai apropiate, incendiindu-le, provocând arsuri teribile marinarilor şi soldaţilor musulmani, care se aruncau în apă răcnind de durere. Messer Zorzi avea un singur regret: focul grecesc trebuia folosit cu economie, fiindcă substanţele componente erau scumpe, iar arsenalul imperial abia mai dispunea de anemice rezerve.

În schimb, amiralul Balthoglu dispunea de resurse comparativ nelimitate în oameni şi materiale. Echipajele de pe galerele otomane care izbutiră să străpungă bariera de foc şi să se alipească de navele creştine trecură la abordaj. Îşi cramponau cu căngi galerele de flancurile corăbiilor creştine, apoi se căţărau pe punţile acestora, vioi ca nişte maimuţe, angajând lupte corp la corp cu marinarii genovezi, romei şi candioţi.

Balthoglu urmărea cu încordare desfăşurarea bătăliei. Osmanlâii repurtaseră un prim succes impunându-şi prezenţa pe punţile navelor inamice. Dacă va nimici escadra lui Doria, va înlătura ultimul obstacol care-l mai despărţea de marele lanţ. Ajuns la acesta, îl va tăia, deschizând drum flotei sale, care se va revărsa în Cornul de Aur. Dar soarta bătăliei nu fusese încă decisă. Ghiaurii se luptau cu o îndârjire care-l exaspera. Cert era că factorul surpriză nu-l slujise.

După două ore de lupte necurmate, Balthoglu constată cu uşoară îngrijorare o vizibilă slăbire a intensităţii atacului. Pe punţile navelor creştine luptele continuau corp la corp, dar nu-şi atinseseră încă nici unul din obiectivele propuse. Ceva mai mult, marinarii lui Zorzi Doria, bine înarmaţi şi perfect instruiţi, începuseră să-şi măcelărească adversarii. De pe zidurile Constantinopolelui bombardele revărsau asupra flotei otomane grindină de proiectile, provocându-i mari avarii. Treptat, rândurile musulmanilor începură să se rărească. Numeroase trireme şi galere turceşti, părăsite de echipajele lor, pluteau în derivă, asemenea unor torţe plutitoare.

Îngrijorarea lui Balthoglu spori. Scăpase din mână izbânda mult aşteptată. Echipajele navelor lui păreau să fi intrat în derută. Situaţia se răsturnase în defavoarea sa. La un moment dat se întrebă dacă nu era mai înţelept să ordone retragerea, mai înainte ca bătălia să se transforme într-un dezastru pentru otomani. Îşi muşcă furios pumnii. Superioritatea ghiaurilor era evidentă. Deznădăjduit, îşi îndreptă ochii spre cer într-o mută imprecaţie. Allah şi Mahomed îşi întorseseră faţa, dând biruinţă duşmanilor lui! Ordonă trompeţilor să sune retragerea. Eşecul acesta îi rănise cumplit sufletul.

Galerele otomane se desprinseră de corăbiile ghiaurilor, silindu-se să transforme amarnica învălmăşeală într-o retragere organizată.

Entuziasmaţi de eşecul musulmanilor, marinarii creştini îi huiduiau, împroşcându-i cu sudălmi şi râsete de batjocură.

* * *

Aşezat turceşte pe sofaua din cortul său, padişahul stătea tăcut, ţinând ochii plecaţi. Comandanţii de mari unităţi, în frunte cu Zaganos-Paşa, se îmbulziseră ca oile în dreptul intrării, fără a îndrăzni să-i tulbure meditaţia. Marele vizir se aşezase deoparte, ca şi când s-ar fi desolidarizat de acţiunile lor. Pe chipurile generalilor se citea o profundă consternare. Numai Khalil îşi examina calm unghiile frumos tăiate. Atitudinea lui era elocventă: „Iată unde aţi ajuns cu toţii! Încă o înfrângere ca aceasta, şi moralul trupelor se va prăbuşi! Când v-am sfătuit să nu dezlănţuiţi războiul, nu m-aţi ascultat! Acum suferiţi consecinţele!”

Mehmed tăcea. Tăcerea lui era mai încărcată de ameninţări decât cele mai gălăgioase reproşuri.

Balthoglu se trăsese înapoia lui Zaganos-Paşa ca după un paravan. Simţea un gol dureros în capul pieptului. Se întreba dacă dimineaţa următoare îl va mai găsi printre cei vii.

Zaganos-Paşa căuta să-şi formuleze răspunsuri la întrebările pe care sultanul i le va pune eventual în legătură cu nereuşita operaţie ofensivă a flotei. Nu-l supăra prea tare înfrângerea amiralului, în care mirosise demult un viitor rival. Îl deranja numai în măsura în care i se putea şi lui reproşa indirect recentul insucces. Vizirului armatei nu-i era îngăduit să se spele pe mâini ca Pilat din Pont.

Padişahul ridică încet ochii asupra generalilor săi. Pe chipul lui, de un calm îngheţat, se aşternuse o expresie impenetrabilă. Toţi cei de faţă recunoscură încă o dată uimitoarea lui stăpânire de sine.

– Ce învăţături aţi tras de pe urma atacului ratat al flotei noastre? întrebă, fără a se adresa cuiva anume.

Generalii se foiră, privindu-se neliniştiţi. Zaganos-Paşa avu cel dintâi curajul să răspundă:

– Absenţa flotei din Marea Neagră a înrâurit negativ desfăşurarea operaţiunii navale întreprinse de amiralul Balthoglu. A fost o acţiune pripită. Şi urmările s-au văzut.

Mehmed era atât de absorbit de propriile lui gânduri, încât nici nu-i auzise replica. Se întreba ce măsuri să ia. Dacă ar ordona pedepsirea lui Balthoglu, ar da apă la moara lui Khalil, duşmanul declarat al acestei campanii. Apoi, el, Mehmed, poruncise executarea atacului naval. Insuccesul lui Balthoglu se răsfrângea şi asupra lui!

– În ceea ce mă priveşte, am tras o învăţătură, spuse sultanul, ignorând intervenţia verbală a lui Zaganos. Dacă am fi avut câteva baterii de artilerie pe ţărmul Galatei, bătălia navală de azi ar fi avut alt final.

Amiralul răsuflă adânc. Sultanul Mehmed se arăta mai moderat decât şi-ar fi închipuit cineva. Şi Zaganos se linişti. În schimb, marele vizir se încruntă nemulţumit. Padişahul îi prevăzuse reacţia şi îi neutralizase argumentele. Vorbele lui Mehmed strecurară însă temeri în sufletul generalilor, căci implicaţiile lor erau clare: Galata trebuia ocupată! Işak-Paşa îşi îngădui să ridice o obiecţiune:

– Slăvite Stăpâne, o acţiune ofensivă împotriva Galatei ar ridica Republica Genovei împotriva noastră. Galata neutră constituie un avantaj apreciabil.

– Prin Galata neutră, agenţii noştri pot intra şi ieşi neobservaţi din Constantinopole, preciză Yakub-Paşa.

– Este necesar ca Galata să-şi păstreze statutul actual, opină şi Zaganos-Paşa.

Sultanul recunoscu în sinea lui că argumentele militarilor erau întemeiate. Se uită la marele vizir.

– Ce părere ai, Khalil?

Marele vizir îşi spuse că sultanul era foarte abil, în ciuda tinereţii sale. Mehmed îl pusese în situaţia de a susţine opinia lui Zaganos şi a celorlalţi generali.

– Sunt de părere, Înalte şi Puternice Stăpâne, că păstrarea neutralităţii Galatei este pentru noi imperativă.

Mehmed se arătă împăciuitor:

– Cred că aveţi dreptate. Galata îşi va păstra neutralitatea. Rămân însă la ideea mea în ceea ce priveşte necesitatea bombardării navelor creştine din Cornul de Aur. Voi porunci constructorilor noştri să-mi făurească nişte tunuri capabile să arunce proiectile în golf, trecând peste zidurile Galatei. S-ar putea realiza acest deziderat dacă s-ar modifica înclinarea ţevii, astfel încât proiectilul să urmeze o traiectorie înaltă. „Nu e prost sultanul!” reflectă Khalil.

– Regret că Orban nu se mai află printre noi, spuse Mehmed. Era un om remarcabil. Să sperăm că inginerii noştri vor şti să se folosească de învăţăturile lui.

A doua zi de dimineaţă, constructorii de tunuri, convocaţi la cartierul general imperial, se înfăţişară sultanului. Studiară cu atenţie o schiţă făurită de acesta. Decanul de vârstă se consultă cu ceilalţi tehnicieni, apoi, în numele lor, dădu un răspuns afirmativ:

– Vom turna un nou tun, cu caracteristicile ordonate de Înălţimea-voastră.

– Nu! Asta cere timp. Prea mult timp. Afetul trebuie modificat!

Constructorii studiară iarăşi schiţa.

– Aşa vom face, Mărite Stăpâne! rosti decanul.

– Îmi pare bine că m-aţi înţeles! vorbi sultanul înseninat. Şi acum la lucru!

* * *

În Constantinopole domnea o atmosferă de sărbătoare. Splendida rezistenţă a lui Messer Zorzi Doria nu numai că salvase Cornul de Aur, dar dovedise totdeodată că turcii puteau fi înfrânţi. Acest succes sporise euforia generală, alimentată în primul rând de eroica ispravă a căpitanului Vorenas, care se jertfise aruncând în aer tunul cel mare al lui Orban.

Strategii de cafenea mutau pe tăblia meselor gogoloaşe minuscule de pâine, care ţineau loc de batalioane, regimente sau divizii. „Turcii vor fi prinşi între două focuri! Pe de o parte, forţele noastre militare, pe de alta, creştinii din Occident, care se concentrează la nord de Dunăre! Când aceşti cruciaţi se vor revărsa peste Balcani, osmanlâii vor fugi ca iepurii! Răbdare! Cerul se va lumina şi pentru noi!”

Constantinopolitanii cu spirit politic lansau teorii de o logică aparent impecabilă: „Apusenii nu vor îngădui ca Bizanţul, ultimul obstacol creştin din Balcani aflat în calea păgânilor, să sucombe sub presiunea Islamului! Interesul lor este să existăm! Căci turcii nu vor îndrăzni să atace Europa Centrală atâta vreme cât vor şti că în extremitatea de sud-est a continentului se află o citadelă creştină capabilă să le primejduiască spatele!”

În această ambianţă euforică, lui Theophilos Vorenas, căpitanul erou, i se făcură funeralii grandioase, bineînţeles atâta cât era posibil într-un oraş asediat. Sute de oameni îl conduseră până la lăcaşul său de veci, corurile intonară imnuri funebre, mirosuri de flori şi de tămâie pluteau deasupra cortegiului.

Nu s-ar fi zis că lumea se afla la o înmormântare. Ici-colo se auzeau râsete, se spuneau glume pe seama osmanlâilor, dar mai ales erau comentate ultimele evenimente.

Dintre toţi oamenii care mergeau în urma carului mortuar, numai Marula era copleşită de durere. Mergea între tatăl şi unchiul ei, înaltă, masivă, bărbătoasă, păşind apăsat ca un ostaş, ţinând fruntea plecată. Când cortegiul ajunse în faţa mormântului deschis, iar soborul de preoţi psalmodie rugăciunea morţilor, Marula se plecă asupra sicriului, aşezat pe pământ, alături de groapă, şi, mai înainte ca groparii să-l coboare în adânc, făcu un gest care umplu de uimire asistenţa. Îşi lepădă de pe cap vălurile cernite, îşi desfăcu părul, lăsându-l să cadă pe umeri, aşa cum îl purtau bărbaţii, luă sabia de pe pieptul lui Vorenas şi, ridicând-o cu vârful spre cer, rosti cu solemnitate:

– Jur să te răzbun, descăpăţânând cu sabia asta o sută de păgâni!

Unii oameni rămaseră impresionaţi de legământul ei, alţii, mai sceptici, îşi ziseră că însufleţirea-i belicoasă se va potoli treptat. Sabia va eşua în cele din urmă pe o panoplie cu arme străvechi. Dar Marula nu era o femeie ca toate celelalte. În clipa în care jurase să ucidă o sută de musulmani, avusese revelaţia adevăratului ei rost pe pământ. Poate că o impresionase pilda Jeannei d'Arc, eroina Franţei.

După ce se înapoie de la cimitir acasă, Marula începu - spre stupoarea tatălui ei - să încerce armuri, căutând una care să i se potrivească. Nu-i fu greu să găsească un exemplar pe măsură, căci era voinică şi spătoasă ca un zdrahon. Apoi o fulgeră o idee. Nu trebuia să poarte orice armură, ci armura lui Theophilos Vorenas, al cărui spirit îi va înarma sufletul şi braţul. Când o îmbrăcă, se simţi renăscută. Armura îi venea perfect, fiindcă şi Vorenas fusese un bărbat voinic. Puse apoi mâna pe sabie, şi în acea clipă o străbătu un fior ciudat. Învârti arma prin aer şi avu senzaţia că puterea i se înzeceşte. Exaltată la culme, încălecă pe calul lui Vorenas şi, fără să ţină seama de obiecţiile tatălui ei, porni spre ziduri, urmată doar de un slujitor călare.

Lumea de pe stradă arunca priviri pline de admiraţie mândrului cavaler cu plete lungi, înveşmântat în strălucitoarea armură. Marula ţinea capul sus şi pieptul scos înainte. „Ştia” că fusese aleasă de Dumnezeu spre a salva Constantinopolele creştin.

Îl găsi pe împărat în faţa porţii Sfântului Roman. Nu-i fusese greu să ajungă până la el, căci armura lui Vorenas, bine cunoscută de soldaţi, îi deschisese toate barierele. Trecerea ei stârnise un fel de teamă superstiţioasă. Fantoma ofiţerului mort la datorie părea să se fi întors de dincolo de mormânt, spre a apăra prin luptă Crucea.

Ajunsă în faţa împăratului, Marula puse un genunchi în pământ.

– Mărite Doamne, îmi pun sabia în slujba Majestăţii-tale şi a lui Dumnezeu!

Glasul ei aspru, bărbătesc, îl înşelă pe Constantinos.

– Îţi mulţumesc, mândre cavaler! Cum te cheamă? Ridică-ţi viziera, ca să-ţi desluşesc chipul!

Marula se execută, dezvăluindu-şi obrazul femeiesc.

– Sunt Marula Iagros, Sire. Tatăl meu este mareşalul palatului.

Basileul zâmbi, plăcut impresionat de ţinuta ei marţială.

– Mă bucură însufleţirea ta, Marula Iagros, dar mă tem că locul unei femei nu este pe câmpul de luptă...

– Ştiu să mânuiesc armele, sire. Tatăl meu mi-a îngăduit să fac exerciţii cu sabia, cu arcul şi cu lancea încă din copilărie. A regretat întotdeauna că nu a avut un copil de sex bărbătesc, iar eu m-am străduit, în limita puterilor mele, să-i risipesc această amărăciune. Ordonă, Mărite Doamne, oricăruia dintre ofiţerii tăi aici prezenţi să îşi încerce măiestria în mânuirea armelor, înfruntându-mă!

Basileul ezită o clipă, apoi făcu semn unui ofiţer din suita lui să îşi măsoare forţele cu fiica lui Iagros.

Ofiţerul îmbrăcat în zale se apropie de Marula, zâmbind cu masculină superioritate.

– Lasă-ţi viziera, cavalerule! îi vorbi cu asprime Marula. Nu vreau să te sluţesc!

Militarul se întunecă. Sfidarea, chiar din partea unei femei, nu putea fi tolerată.

– Nu te preocupa de viziera mea, Marula Iagros! Atacă-mă!

Marula îl privi cu milă.

– Cum vrei! Să nu spui că nu te-am prevenit!

Ridică sabia, rotind-o prin aer. Ofiţerul încercă să pareze cu scutul lovitura, dar, spre uluiala spectatorilor, şocul fu atât de violent, încât i-l zbură din mână. Obrazul militarului se făcu pământiu. Femeia aceasta încrezută şi îndărătnică îl făcuse de râs în faţa împăratului.

– Apără-te cu sabia, cavalerule! Nu te mai codi! îl apostrofă Marula. Şi lasă-ţi viziera!

Furibund, militarul nu aşteptă să i se repete invitaţia. Coborî viziera şi se aşeză în poziţie de luptă.

Atacul Marulei fu atât de fulgerător, forţa loviturii ei atât de formidabilă, încât sabia ofiţerului, smulsă, făcu un salt prin aer, căzând la picioarele împăratului. Ofiţerul luă atunci o lance, dar sabia grea a Marulei se abătu ca un baros, îndoind-o. Lama sclipi apoi în soare şi izbi cu violenţă casca de fier, împodobită cu pene. Se auzi un zgomot sec, şi adversarul ei se prăbuşi la pământ.

Împăratul şi însoţitorii lui se uitară consternaţi la ofiţerul culcat în ţărână, apoi îşi întoarseră privirile cu uimire, aproape cu teamă, spre fiica lui Iagros.

– Mai doreşte cineva să-şi încerce puterile cu mine? întrebă Marula cu simplitate.

– Nu mai este nevoie, răspunse grav basileul. Am văzut ce poţi! Te primim cu dragă inimă în rândurile noastre! Vei face parte din compania denumită de azi înainte „Theophilos Vorenas”.

– Mulţumesc, Sire! Sunt sigură că spiritul lui salută cu bucurie hotărârea Majestăţii-tale...

Deşi împăratul încercă să o repartizeze într-un sector mai puţin primejduit, Marula stărui să fie afectată apărării porţii Sfântului Roman. Basileul îi încuviinţă şi această cerere. Poate că era un semn dumnezeiesc.

Încă de la prima ciocnire cu inamicul, Marula îşi dovedi însuşirile războinice. Două regimente turceşti declanşaseră un atac împotriva porţii Sfântului Roman, spre a acoperi instalarea unor maşini de asediu în imediata apropiere a zidurilor. Giustiniani şi mercenarii săi contraatacaseră, dar superioritatea numerică a inamicului îi puse în curând în grea postură. Împăratul ordonă atunci unui detaşament bizantin să intervină în sprijinul genovezilor. Detaşamentul cuprindea şi compania „Theophilos Vorenas”. Sosise timpul ca Marula să primească botezul sângelui.

O manevră abilă a bizantinilor, urmată de un contraatac în flancul stâng al regimentelor otomane, restabili oarecum echilibrul de forţe. Karagea-Paşa, care asista de pe un dâmb la desfăşurarea luptei, aruncă în acţiune încă un regiment de infanterie şi două regimente de spahii.

Lupta luă iarăşi o întorsătură favorabilă turcilor. Dar prezenţa Marulei, cunoscută acum de toţi soldaţii din tabăra creştină, îi stimula pe mercenari şi pe romeii trimişi în ajutorul lor să se bată cu înverşunare. Virtuţile ei războinice făcură minuni. Mânuia sabia grea în năprasnice secerări, prăpădind pe duşmani.

Încinsă de efort, îşi smulse casca de pe cap, lăsând părul să se agite în vânt. Cosiţele-i femeieşti electrizară pe creştini şi-i descumpăniră pe osmanlâi. S-ar fi zis că un arhanghel cu chip femeiesc coborâse din slăvi, spre a da curaj apărătorilor Crucii. Trăsăturile aspre ale Marulei căpătaseră o frumuseţe bizară. După aproape două ore de învălmăşeală sângeroasă, turcii se retraseră, lăsând în urmă mulţi morţi.

În tabăra bizantină moralul soldaţilor era excelent. Constantinopolitanii îşi spuneau că sultanul Mehmed, deprimat după repetatele-i eşecuri, nu va întârzia să ridice asediul oraşului. Bizanţul nemuritor avea să-i înmormânteze speranţele şi faima.

* * *

Primele tunuri modificate potrivit proiectelor sultanului fură instalate pe poziţii, în faţa zidurilor Galatei genoveze, sub supravegherea personală a lui Zaganos-Paşa. Tragerile de încercare urmau să fie executate în prezenţa lui Mehmed al Il-lea.

Vizirul armatei era neliniştit. Ştia că stăpânul său avea nevoie de un succes militar spre a precumpăni argumentele defetistului Khalil, campionul profeţiilor funeste. Padişahul ajunsese să creadă că oraşul Constantinopole era înzestrat cu puteri malefice. Numai aşa puteau fi explicate nenorocirile care se abăteau asupra duşmanilor lui ori de câte ori aceştia încercau să-l ia cu asalt. Până şi cruciaţii latini, ce izbutiseră să-l cucerească, fuseseră în cele din urmă izgoniţi cu ruşine din această metropolă blestemată.

Pentru a asista la trageri, padişahul se instală pe malul nordic al Cornului de Aur, în afara zidurilor Galatei. Prima salvă nu avu efect. Proiectilele căzură în golf, ridicând snopi de apă înspumată. Dar Mehmed se bucură. Tunurile imaginate de el demonstrau că se putea trage totuşi asupra porturilor din Cornul de Aur, peste zidurile Galatei.

A doua salvă, ceva mai lungă, lovi în plin o galeră şi două mici ambarcaţii cu pânze, care fură înghiţite de valuri în câteva minute.

Încântat, sultanul se întoarse spre ofiţerii săi:

– Invulnerabilitatea Cornului de Aur a intrat în domeniul trecutului. Artileria noastră a mai sfărâmat un mit!

* * *

Senatorul Evghenis Kalamides părăsi îngrijorat palatul Blachernelor. Dezbaterile consiliului de război imperial luaseră la un moment dat o întorsătură urâtă. Generalul Chrisogeorghis ceruse împăratului să supună pe oamenii avuţi din Constantinopole unei forţate contribuţii în bani. Mai ceruse ca prefectul poliţiei să fie autorizat a efectua percheziţii în locuinţele particulare pentru depistarea tezaurelor ascunse.

Totul plecase de la vestea scufundării galerei bizantine din Cornul de Aur. Generalul Chrisogeorghis ceruse să se toarne la Arsenal, pentru nevoile armatei, treizeci de tunuri, pe care să le folosească împotriva bateriilor de artilerie otomane amplasate pe ţărmul nordic al Cornului de Aur. Rigas, comandantul Arsenalului, declarase că nu poate asigura făurirea tunurilor solicitate, fiindcă nu dispunea de cantităţile de bronz necesare. În al doilea rând, muncitorii de la atelierele de turnătorie refuzau să se mai prezinte la lucru, deoarece nu li se mai plătiseră salariile de aproape trei luni. Interpelat de împărat, Pavlidis, ministrul Finanţelor, declarase că tezaurul se golise, că impozitele intrate cu mare întârziere erau neîndestulătoare spre a acoperi cheltuielile crescânde ale armatei. Numai o contribuţie extraordinară din partea cetăţenilor avuţi ar mai putea salva situaţia.

Atunci se ridicase Chrisogeorghis, cerând cu violenţă impunerea masivă şi forţată a bogătaşilor, indiferent de rangul lor.

– Dacă nu luăm măsuri grabnice de apărare, foarte curând tunurile sultanului vor cânta prohodul Constantinopolelui! îşi încheiase mânios tirada.

Spre a împiedica redactarea decretului pretins de Chrisogeorghis, membrii avuţi ai consiliului se întrecuseră în a face unele danii tezaurului public.

Pentru procurarea bronzului trebuincios tunurilor, generalul mai ceruse topirea tuturor clopotelor din oraş. Vicarul Patriarhiei se opusese cu vehemenţă, dar în cele din urmă acceptase topirea a două sute de clopote de mărime mijlocie.

Alvisio Diedo, care asista la consiliu, recomandase ca flota creştină din Cornul de Aur să fie adăpostită sub zidurile Galatei, acolo unde tirul artileriei inamice constituia un unghi mort. Formula lui fusese admisă.

Kalamides fusese neplăcut impresionat de nervozitatea manifestată de împărat şi de conducătorii militari bizantini, care nu se lăsaseră contaminaţi de optimismul marelui public. De la asemenea oameni se putea aştepta la cele mai severe măsuri. Kalamides zâmbi amar. Dacă zbirii prefectului poliţiei îi vor percheziţiona palatul, nu vor găsi nimic, căci cea mai mare parte a averilor lui se aflau acum la Veneţia. Dar pe ce mâini încăpuseră acolo? Întrebarea aceasta îl chinuia cumplit.

Când ajunse la locuinţa sa, majordomul îi ieşi înainte.

– Kir Kaligas vă aşteaptă în sala albastră, Clarissime!

Senatorul se încruntă. Ce căuta spionul acesta aici? Asemenea relaţii trebuiau evitate, mai ales acum!

Enervat, intră în sala albastră şi închise precaut uşa în urma sa. Kaligas se ridică dintr-un jilţ şi îi zâmbi cu o prietenie pe care protocolarul Kalamides o socoti impertinentă.

– Ce e cu tine, Kaligas? îl întrebă iritat. Când te-am trimis pentru ultima oară la Adrianopole, mi-ai spus că ai să rămâi acolo până la sfârşitul războiului.

Kaligas clătină din cap cu tristeţe.

– Eh, dacă toate s-ar face după voia omului... Din nefericire, turcii nu sunt stăpâni comozi. Te storc ca pe o lămâie, iar când nu mai au nevoie de tine, te aruncă la gunoi.

Amfitrionul îl privi bănuitor. Devenise Kaligas agent provocator? Adoptă o atitudine prudentă.

– Ce-ai spune, Kaligas, dacă te-aş denunţa turcilor că-i ponegreşti? rosti cu ton de glumă.

– Îţi închipui, Ilustrissime, că m-am socotit vreodată prietenul lor? Se folosesc de mine aşa cum se folosesc şi de dumneata.

– Nu-mi place tonul ăsta!

– Are să-ţi placă şi mai puţin când ai să auzi ce ţi se cere.

Kalamides se posomorî.

– Vorbeşte! grăi cu asprime.

– Yakub-Paşa îţi pretinde formula focului grecesc. Senatorul avu senzaţia că i se opresc brusc bătăile inimii.

– Formula focului grecesc? E nebun! Cum să ajung la ea? Secretul ei este păstrat sub şapte lacăte!

– Tocmai de-asta a apelat la dumneata. Altfel, m-ar fi ales pe mine. „Kalamides, mi-a spus Yakub-Paşa, are acces pretutindeni. Să ne slujească bine, şi recompensa lui va fi la înălţime!”

– La înălţime voi atârna poate şi în ştreang! Exclamă senatorul.

– Nu vei ajunge acolo, Ilustrissime. Leone Storlato şi cu mine te vom acoperi. De asta şi suntem aici.

– Şi Storlato e în Constantinopole? Pe unde a intrat?

– Prin cartierul genovez. Ziua, porţile Galatei sunt zăvorâte, dar noaptea se circulă în voie. Genovezii sunt şmecheri, Ilustrissime! Nimeni nu-i întrece în jocul dublu! Dar să revenim la treburile noastre! Când îmi procuri formula?

Kalamides îşi trecu mâna prin păr. Îl încolţise disperarea.

– Nu ştiu... Să văd... Kaligas ridică din umeri.

– Îmi pare rău că ţi-am stricat tihna, Ilustrissime. Dar va trebui să te grăbeşti! Lui Yakub-Paşa nu-i place să aştepte!

A doua zi de dimineaţă, în vreme ce se îndrepta călare spre Arsenal, Kalamides îşi blestema soarta. Setea lui de măriri îl mâna pe drumuri presărate cu spini. Îl înfricoşa diabolismul lui Yakub-Paşa, care-i ceruse formula focului grecesc fiindcă îl ştia că poate pătrunde oricând în incinta Arsenalului, graţie calităţii sale de preşedinte al comisiei senatoriale însărcinate cu controlul pregătirilor militare.

Grigorios Rigas îl primi cu toată cinstirea. Era mai bine dispus ca niciodată.

– Recentele contribuţii băneşti ale consilierilor imperiali au făcut minuni, Ilustrissime. Am reuşit să plătesc salariile restante ale lucrătorilor. Acum au venit cu toţii la muncă.

Inspectară împreună turnătoriile.

– Mă îngrijorează chestiunea focului grecesc! spuse ca din întâmplare senatorul. Comandanţii de mari unităţi se plângeau deunăzi că rezervele de foc grecesc sunt pe sfârşite. Se impune să refacem stocul! În primul rând va trebui să ne procurăm neîntârziat materiile prime necesare. N-ar fi exclus să le găsim chiar pe piaţa constantinopolitană. Am să fac personal investigaţii. Să-mi dai o listă de materiale... Rigas făcu o schimă, stânjenit.

– Îmi pare rău, lista e secretă.

Senatorul zâmbi, fără să se supere fiindcă era tratat cu neîncredere.

– Ştiam că numai formula de fabricaţie este secretă...

– Şi formula, şi materiile prime, Ilustrissime. Numai împăratul şi cu mine le cunoaştem.

Kalamides nu mai stărui, spre a nu trezi bănuieli.

– Am vrut să-ţi dau o mână de ajutor...

– Preţuiesc bunăvoinţa ta, Ilustrissime. Să-mi procure consiliul imperial banii trebuincioşi, că mă descurc eu.

– Bine, bine! Am să fac tot posibilul să te ajut, Kir Rigas. Poţi să te bizui pe mine.

Kalamides părăsi indispus Arsenalul. Când îşi luase rămas bun, Rigas îl privise ciudat. Nu cumva îl suspecta? Îşi zise apoi că nu avea rost să se alarmeze. Prea se înspăimânta de toate umbrele!

Când ajunse la locuinţa sa, îl găsi pe Kaligas, care îl aştepta ca şi în ajun. Îl apostrofă enervat:

– De câte ori trebuie să-ţi spun că e primejdios să vii aici în miezul zilei? Poate că eşti urmărit!

Chipul lui Kaligas se schimonosi, oglindind o veselie forţată. Râse behăit:

– Cui i-ar trece prin minte că onorabilul senator Evghenis Kalamides primeşte în casa lui spioni? Prezenţa mea aici, în văzul lumii, îmi dă şi mie o pecete de onorabilitate. Netezindu-şi mustaţa, se apropie de amfitrion şi îl privi în ochi: Afară de asta, dacă va fi să cădem, vom cădea împreună, Ilustrissime.

– Vorbeşti aiurea! îl repezi senatorul. Să lăsăm gluma! Pe viitor să nu mai calci pe aici nechemat!

Kaligas îi ignoră interdicţia.

– Ai obţinut formula focului grecesc? îl întrebă sec. Senatorul simţi că i se urcă sângele în cap.

Îndrăzneala acestui individ începea să-l scoată din fire.

– Rigas m-a refuzat categoric! Înţeleg şi motivele...

– Nu mă interesează motivele! ripostă cu obrăznicie Kaligas. Important este că ai dat greş. Te previn, Ilustrissime; Yakub-Paşa nu iartă greşelile.

– Ce voiai să fac? Să crăp capul lui Rigas şi să-i fur formula?

– Da, aşa trebuia să faci!

Senatorul îşi încleştă furios fălcile. Ajunsese la marginile răbdării.

– Dacă asta aşteaptă Yakub de la mine, se înşală! Kaligas îl contemplă cu milă.

– Dacă Yakub-Paşa va ajunge la concluzia că s-a înşelat în privinţa dumitale, te plâng! Fiindcă nu eşti în stare să-ţi duci la bun sfârşit misiunea, am s-o preiau eu. Dă-mi, te rog, autorizaţia dumitale de liberă trecere în incinta Arsenalului!

Instinctiv, Kalamides se retrase cu un pas. Perspectivele deschise de pretenţiile spionului îl îngrozeau.

– Ce vrei să faci cu permisul meu?

– Mă priveşte! Mi-l dai sau nu? Dacă mă refuzi, voi fi silit să te raportez lui Yakub-Paşa!

Ochii lui Kalamides se îngustară.

– Abuzezi de răbdarea mea, Kaligas! Nu uita că te afli la mine în casă! Un semn să fac, şi vei putrezi, neştiut de nimeni, în vreuna din ublietele acestei clădiri.

Vizitatorul zâmbi ironic.

– Neştiut de nimeni? Îţi faci iluzii, Ilustrissime! Agenţii care mă acoperă mă urmăresc pas cu pas. Yakub-Paşa este un patron bănuitor.

Kalamides ezită o clipă, apoi, învins, scoase permisul din buzunarul tunicii.

– Şi dacă eşti prins?

– N-au să mă prindă!

Smulse documentul din mâna lui Kalamides, care făcu un gest neterminat spre a-l reţine.

– Mai am nevoie de ceva, zise Kaligas.

– Ce mai vrei? rosti senatorul cu oboseală în glas.

– Planul Arsenalului, cu indicaţii precise asupra locului unde se fabrică focul grecesc. Mâine de dimineaţă vin să-l iau. Acum îmi dai voie să mă retrag. Ilustrissime!

Leone Storlato se privi în oglindă, cercetându-şi cu atenţie grima. Surâse satisfăcut. Arăta cu douăzeci de ani mai bătrân decât în realitate şi semăna într-o oarecare măsură cu Evghenis Kalamides. Plecă puţin capul spre umărul stâng, pe care-l smuci uşor, imitând ticul senatorului. Şi la îmbrăcăminte semănau.

– Ce zici, Kaligas? Dacă m-ai vedea noaptea la lumina unui felinar, m-ai confunda cu senatorul Kalamides?

– Fantastică asemuire, Messer! exclamă omul său de încredere, înmânându-i permisul senatorului.

Storlato îl luă, îl citi la repezeală şi îl vârî în buzunarul hainei.

– Perfect!

– Iei cu dumneata şi planul Arsenalului?

– Nu! L-am învăţat pe dinafară. Arde-l! E mai prudent!

Kaligas luă de pe masă planul şi îl aruncă în cămin. Flăcările linseră documentul, care se înnegri, se îndoi şi se aprinse. Storlato îl urmări cu privirea până ce pergamentul se transformă în cenuşă.

– Dacă izbutim să incendiem Arsenalul, romeii vor pretinde că totul s-a datorat unei întâmplări nenorocite, iar turcii îşi vor atribui succesul, fără a rosti nume. Dragul meu Kaligas, noi, agenţii secreţi, avem o soartă ingrată. Nu ni se glorifică faptele.

– Prefer arginţii sunători! zise Kaligas.

– Şi eu îi prefer, încuviinţă Storlato. Dar mi-ar plăcea;să-i câştig mai uşor.

Noaptea se lăsase demult asupra oraşului. Se auzi un cântat de cocoş, apoi altul.

– A sosit momentul! rosti veneţianul. Nu uita locul de întâlnire, Kaligas!

– Nici o grijă, Messer Storlato! Oamenii mei sunt gata!

– Atunci, dă-i drumul!

Kaligas salută şi părăsi încăperea. Leone Storlato îşi mai făcu de lucru câteva minute în faţa oglinzii, orânduindu-şi şuviţele de păr vopsite în argintiu şi accentuând cu câteva trăsături de kohl ridurile de lângă ochi, apoi îşi aruncă pe umeri o pelerină şi se îndreptă spre uşă. Când se văzu în stradă, îşi trase pălăria pe ochi, îşi strânse pelerina în jurul corpului şi porni spre Arsenal. Era însoţit de un servitor ce purta o lanternă oarbă.

Contemplă cerul brăzdat de sclipirile tragerilor de artilerie ce bubuiau dincolo de ziduri. Se întrebă dacă se va înapoia teafăr acasă. Apoi se gândi la bunii şi străbunii săi, toţi răposaţi în sfânta credinţă creştină, şi îşi zise că aceştia se vor fi zbuciumând în racle, treziţi din somnul lor veşnic de păcătoşenia urmaşului care se făcuse unealta păgânilor. Ideea aceasta îl făcu să zâmbească. Uitase de multă vreme gustul amar al remuşcărilor. Când acceptase să lucreze pentru turci, se afla în pragul ruinei. Acum, graţie lor, avea bani mulţi, tezaurizaţi la Veneţia. Ori de câte ori accepta o nouă sarcină, îşi spunea că e ultima. Dar după îndeplinirea ei, lăcomia sau poate voluptatea primejdiei îl determina să se îmbarce în noi aventuri.

Străzile erau pustii. Într-o piaţă se încrucişa cu un convoi de pompieri care alergau la un incendiu. Cerul îmbujorat de jocul flăcărilor arunca asupra pereţilor văruiţi ai caselor o tentă sângerie, halucinantă.

Ajuns la poarta Arsenalului, Leone Storlato se legitimă cu permisul lui Kalamides, fiind imediat lăsat să intre. Servitorul care-l însoţise până atunci se făcu nevăzut. Şeful gărzii dădu poruncă unui soldat să-l conducă pe „senator” la biroul comandantului.

Deşi pătrundea pentru întâia dată în Arsenal, Storlato se orienta cu uşurinţă, datorită planului furnizat de Kalamides. Ferestrele atelierelor erau luminate de focurile cuptoarelor. Se muncea cu râvnă pentru a se executa cu un ceas mai devreme comenzile armatei. Pe aleile dintre clădiri abia dacă se mai zărea câte un om umblând grăbit.

Când se văzu în apropierea unei construcţii înalte, eu ferestre puţine, ce arunca o umbră adâncă asupra curţii, Storlato se opri ca din întâmplare. Se plecă spre a-şi înnoda - zice-se - un şiret la încălţările lui din piele de căprioară. Însoţitorul lui se apropie cu solicitudine.

– Pot să vă ajut cu ceva, Ilustrissime?

Storlato, care-şi scosese neobservat din teacă pumnalul sub paravanul pelerinei, se ridică brusc şi îl împlântă în inima soldatului. Acesta se prăbuşi fără să scoată un geamăt. Veneţianul se plecă asupra lui, îi pipăi carotida şi, după ce constată că inima încetase să mai bată, se ridică şi îl împinse cu vârful piciorului, de-a rostogolul, până la perete. Se uită în dreapta şi în stânga, spre a se asigura că nu e nimeni prin apropiere, apoi se îndreptă tăcut ca o pisică spre zidul înalt, încoronat de creneluri, ce înconjura Arsenalul. Ştia, datorită planului atent studiat, că dincolo de masiva împrejmuire se afla în acest punct un vast teren viran. Se opri la picioarele unei înguste scări de piatră ce ducea spre culmea zidului. Trase cu urechea la paşii unei santinele, ce umbla agale încolo şi încoace, acolo sus, supraveghind maidanul. Urcă fără zgomot treptele, lipindu-se de peretele de piatră. Când soldatul se roti pe călcâie, trecând pe lângă scară, veneţianul, care se ghemuise precaut, făcu un salt şi îi împlântă pumnalul în ceafă. Santinela icni, scăpă lancea din mână şi se prăvăli pe pardoseala de piatră. Storlato se apropie de creneluri şi privi în jos, spre terenul viran. Fluieră uşor, ca o cucuvaie. Văzu apoi trei umbre agitându-se la picioarele zidului. Storlato scoase de sub pelerină o frânghie şi o legă de un crenel, lăsându-i celălalt capăt să coboare spre oamenii care aşteptau jos. În curând aceştia se căţărară pe creasta zidului. Cei trei inşi, un grec, un veneţian şi un genovez - Iannolis, Geronimo şi Pietro - mercenari hârşiţi în cele mai primejdioase misiuni, erau înarmaţi, iar la brâu purtau de asemenea câte o frânghie. Fără să arunce o privire santinelei, coborâră scara în curte.

– Pe aici! şopti Storlato, luând-o înainte.

Ocrotiţi de întuneric, se strecurară printre ateliere, oprindu-se în dreptul unei clădiri joase care adăpostea biroul comandantului şi depozitul de materii prime necesare focului grecesc. Pătrunseră pe un culoar, fără a fi opriţi de un planton, apoi intrară în cabinetul de lucru al lui Rigas, care studia nişte documente.

La apariţia lor, acesta ridică uimit privirile.

– Ce căutaţi aici?

Fără a-i da timp să se dezmeticească, Storlato se năpusti asupra lui şi, punându-i vârful pumnalului sub bărbie, îi vorbi ameninţător:

– Formula focului grecesc! Dă-mi-o repede! Altfel te găuresc!

Rigas schiţă un gest de împotrivire, dar vârful pumnalului îi înţepă pielea, făcând-o să sângereze.

– Nu te juca, omule! şuieră Storlato. Comandantul citi în ochii acestuia o hotărâre rece, inexorabilă. Cântări rapid situaţia. Dacă refuza să execute ordinul, avea să fie ucis, apoi necunoscuţii vor scotoci dulapurile până ce vor găsi ceea ce căutau. Era mai înţelept să se arate împăciuitor şi astfel să câştige timp. Poate va găsi un mijloc spre a da alarma.

– După cum văd, nu am de ales, replică, prefăcându-se că acceptă cu resemnare inevitabilul. Formula este în dulapul de colo! adăugă, arătându-l cu mâna.

Scoase dintr-un sertar al mesei de lucru un mănunchi de chei. Sub ameninţarea pumnalului care nu se îndepărta de gâtlejul său, se duse la dulap şi îl deschise. Pe rafturi se aflau tot felul de pergamente făcute sul. Rigas scoase unul din suluri.

– Iată formula! Storlato desfăcu sulul.

– Să ştii că mă pricep la chimie! îi spuse. Dacă ai încercat să mă tragi pe sfoară, te curăţ!

Încercă să descifreze documentul. Deşi formulele erau multe şi complicate, le prinse firul. Storlato se uită pe deasupra pergamentului la comandantul care-l privea calm.

– Mă bucur că eşti înţelegător! După ce terminăm tot ce avem de făcut aici, ai să ne scoţi din Arsenal şi ai să ne însoţeşti şi după aceea, ca să fim siguri că nu vom fi urmăriţi. După ce ne vom îndepărta îndeajuns, îţi dăm drumul. Până atunci, însă, mai avem o treabă. Arată-ne drumul până la focul grecesc! Dar bagă de seamă! Am să merg alături de tine! Dacă zburzi în ham, îţi străpung şalele cu lama asta!

Rigas îşi dădu asentimentul, înclinând din cap. Ieşiră din cabinetul de lucru şi se angajară pe un culoar lung, care se termina în faţa unei uşi de fier. Dintr-o încăpere ce răspundea pe coridor ieşiră doi ofiţeri. Îl salutară cu respect pe comandant şi trecură mai departe fără să fi observat apelul mut din ochii acestuia.

Rigas descuie uşa. Pătrunseră într-o încăpere vastă, cu pereţi groşi de piatră, luminată de câteva felinare. De-a lungul zidurilor erau aliniate nişte amfore de metal.

– În vasele astea se află focul grecesc? întrebă Storlato.

– Da. Lichidul dinăuntru în contact cu aerul se transformă în flăcări.

Storlato examină curios recipienţii de metal. Se simţi tare mândru fiindcă reuşise să pătrundă în acest sanctuar inaccesibil până atunci străinilor. Era destul să deschidă şi să răstoarne unul dintre recipienţi, ca depozitul şi întreaga clădire să ia foc. Norocul îl slujise cu docilitate. Dar dacă Rigas îl minţise? Se apropie de unul dintre recipienţi şi, uitându-se cu coada ochiului la comandant, se prefăcu a-i desface capacul. Chipul lui Rigas se crispă. Înlăuntrul lui se dădu o luptă. Când Storlato răsuci capacul, auzi un strigăt înăbuşit:

– Nu! Nu se procedează aşa! Vrei să ardem cu toţii ca nişte şoareci?

Veneţianul zâmbi şi se îndepărtă de recipient.

– Asta am vrut să ştiu. Nu ne-ai minţit.

În aceeaşi clipă se auziră ropot de paşi şi zăngănit de arme apropiindu-se pe culoar. Uşa de fier fu dată cu violenţă de perete şi un grup de soldaţi cu săbiile scoase apăru în prag. Un zâmbet de triumf pluti pe buzele comandantului. Storlato înţelese că pierduse partida: în ciuda măsurilor lui de precauţie, cineva dăduse alarma. Îşi imagină ceea ce va urma. Torturile, spânzurătoarea, ruşinea care-i va murdări pe veci numele.

Exista o singură soluţie. În vreme ce soldaţii se năpustiră asupra lui şi a celor trei mercenari, Storlato se repezi la unul dintre recipienţi şi, mai înainte să-l fi putut opri cineva, desfăcu la repezeală capacul, răsturnând vasul.

O flacără albăstruie ţâşni din pântecele de metal, deschizându-se ca o imensă coadă de păun. Auzi un strigăt gutural, văzu o imensă vâlvătaie, o erupţie mistuitoare de foc...

* * *

Călare pe armăsarul său favorit, sultanul contempla de pe creasta unui deal Constantinopolele înconjurat de brâul de scânteieri ale tunurilor în plină tragere. Înapoia lui stăteau în arc de cerc, de asemenea călări, marele vizir Khalil, Zaganos-Paşa, Karagea-Paşa, Yakub-Paşa, precum şi un numeros grup de ofiţeri din garda imperială. Mehmed ridică mâna şi strigă fără a întoarce capul:

– Yakub!

Şeful serviciului secret se apropie de padişah. descălecă şi îi sărută vârful cizmei de piele roşie, sprijinită în scara de argint.

– Porunceşte, Înălţate Stăpâne!

Mehmed îl privi de sus. Yakub se cutremură. Chipul juvenil al padişahului devenise o mască de o năprasnică măreţie.

– Mi-ai făgăduit incendierea Arsenalului la a doua cântare a cocoşilor. De ce întârzie, Yakub?

– Rog pe Înălţimea-ta să aibă răbdare! Am încredinţat această misiune unui om care nu mi-a înşelat niciodată aşteptările.

Sultanul mângâie cu prefăcut calm grumazul catifelat al armăsarului.

– De astă dată mă tem că ţi-a jucat festa! Buzele lui se ridicară, dezvăluindu-i dinţii albi şi strălucitori într-un zâmbet rău: Hotărâsem, Yakub, să dau semnalul asaltului după ce incendierea Arsenalului va stârni confuzie şi panică printre ghiauri. Este inutil să mai aşteptăm, nu-i aşa?

Chiar atunci se auzi o detunătură uriaşă, de parcă s-ar fi despicat un munte. Deasupra clădirilor Arsenalului se ridică o ciupercă galbenă-violetă de foc. Armăsarul sultanului cabră speriat. Mehmed îl struni, în vreme ce zâmbetul de pe chipul său se îndulci. Devenise alt om.

Yakub răsuflă, lăsând aerul care-i umflase până atunci dureros pieptul să se reverse în atmosfera rece. Zâmbi şi el bucuros.

– Foarte bine! exclamă Mehmed. Foarte bine!

Arsenalul devenise o mare de flăcări.

– Pe omul tău să-l îngropi în aur, Yakub! Să se ştie că sultanul Mehmed Khan răsplăteşte cu dărnicie pe toţi cei ce-l slujesc cu credinţă şi cu pricepere!

Spectacolul dantesc al flăcărilor care se ridicau în vârtejuri îi crea o stare de euforie.

– Crezi că omul tău a pus mâna şi pe formula focului grecesc? întrebă sultanul.

Yakub-Paşa dădu un răspuns prudent:

– De vreme ce a izbutit să incendieze Arsenalul, este de presupus că şi-a însuşit şi formula.

Padişahul se ridică în scări, încercând să cuprindă cu privirile o arie cât mai întinsă a oraşului asediat.

– A sosit momentul să intrăm în acţiune! rosti. Ridicând braţul, strigă apoi cu înflăcărare: Trompetele să sune atacul!

Câteva clipe mai târziu, din sute de trompete răbufniră spirale sonore, care se repetară de-a lungul întregului front. Zeci de mii de turci pregătiţi din timp pentru această acţiune scoaseră din tot atâtea piepturi însufleţite strigăte de luptă. Valurile de războinici se urniră de pe poziţiile de plecare, avântându-se spre zidurile Constantinopolelui. Atât de mulţi erau osmanlâii şi atât de compacte rândurile, încât înaintarea lor impetuoasă evocă revărsarea unui potop. Mii de făclii purtate de turci aruncau asupra acestei imense gloate o lumină sângerie de sfârşit de lume. Trompetele îşi repezeau spre văzduh sunetele lor sfredelitoare, tobele răpăiau într-o fantastică grindină, talgerele chimvalelor lovite cu putere zornăiau, sporind tumultul.

Bubuiturile tunurilor încetară când primele rânduri ale asediatorilor ajunseră aproape de ziduri. Rolul artileriei încetase. Acum pedestraşii aveau cuvântul!

De pe platforma unuia din turnuri, căpitanul Reynaud de Brienne privea cu sinceră admiraţie ordinea perfectă a formaţiilor inamice - infanteria grea, lăncierii, arcaşii, ienicerii - care înaintau irezistibil spre liniile bizantine.

Pe ziduri se dăduse alarma. Detaşamente de bizantini, genovezi, români, veneţieni se instalau la posturile lor de luptă de pe palisadele exterioare. Reynaud de Brienne îşi puse casca pe cap, închise viziera şi, după ce făcu semn soldaţilor lui să-l urmeze, coborî scările spre a întări trupele din prima linie.

De pe platforma marelui turn din preajma porţii militare Sfântul Roman, împăratul Constantinos contempla întunecat furnicarul de războinici turci care se apropia de şanţul din faţa palisadelor exterioare. Când i se adusese la cunoştinţă incendierea Arsenalului, încercase un simţământ de descurajare. Cunoştea gravele implicaţii ale acestei catastrofe. Deşi proporţiile sinistrului erau uriaşe, trimisese în ajutorul pompierilor numai câteva unităţi din trupele de rezervă comandate de Niceforios Paleologos. Nu dislocase însă nici o formaţie militară de pe ziduri, deşi Arsenalul era situat aproape de acestea. Îşi spusese că incendiul fusese provocat de agenţi turci strecuraţi în Constantinopole, spre a crea o diversiune menită să acopere operaţiunile militare ale osmanlâilor. Raţionamentul lui îşi dovedise temeinicia. Turcii atacau. Lansaseră primul asalt de foarte mari proporţii. Dar vor fi primiţi aşa cum se cuvine!

Giustiniani Longo şi detaşamentele de mercenari genovezi stăteau în aşteptare la adăpostul palisadelor exterioare. Arcaşii îşi încordau arcurile, spre a-i copleşi cu săgeţi pe asediatori. Servanţii de la bombarde aşteptau semnalul declanşării focului. Şi catapultele erau gata să intre în acţiune, şi cazanele cu smoală încinsă, şi sarbacanele dătătoare de moarte.

Giustiniani era convins de invulnerabilitatea persoanei sale. O prezicătoare din Cumes îi oţelise încrederea în propriile-i puteri, citindu-i viitorul în măruntaiele unei oi sacrificate. Îl aşteptau măriri şi o glorie nepieritoare. Numele lui va rămâne legat de unul din cele mai măreţe fapte de arme din analele războaielor. Vorbele prezicătoarei se împlineau. El, Giovanni Giustiniani Longo, participa la apărarea Constantinopolelui în calitate de comandant de mare unitate şi de consilier al împăratului Constantinos. Dacă va şti să-şi conducă bine barca, va păşi tot mai sus pe scara înălţărilor. Îşi scoase sabia din teacă, fiindcă turcii ajunseseră aproape de şanţul cu apă...

Ravduhas, comandantul fortificaţiilor constantinopolitane, era neliniştit. Zidurile interioare şi palisadele exterioare suferiseră stricăciuni serioase, prăbuşindu-se parţial. Reparaţiile făcute în grabă erau îndoielnice. În locul zidurilor năruite se ridicaseră palisade duble, umplute cu pământ şi cu pietre, iar pe platformele amenajate rudimentar, butoaie încărcate cu pământ ţineau loc de creneluri. Ravduhas îşi făcu semnul crucii. Acum se va verifica eficacitatea reparaţiilor!

Leandru Comnen şi camarazii lui din compania comandată de Reynaud de Brienne se uitau printre butoaiele cu pământ, surogate de creneluri, la primele rânduri ale turcilor care se apropiau în pas sacadat, impus de ritmul obsedant, asurzitor, al tobelor, al chimvalelor, al surlelor. Leandru era un pachet de nervi fiindcă în curând avea să-şi încerce puterile pe câmpul de luptă cu păgânii padişahului. Laolaltă cu ceilalţi camarazi ai săi, văzu - la lumina faclelor - mâna comandantului lor ridicându-se spre a da semnalul de luptă. Îşi încordă arcul...

Braţul lui Reynaud stătu câteva clipe la verticală, deasupra capului, apoi descrise brusc un gest coborâtor, ca şi o secure repezită asupra grumazului unui condamnat la moarte. Glasul lui tună, dominând tumultul:

– Trageţi!

Leandru slobozi săgeata şi îi urmări zborul rapid prin aerul rece al nopţii ce se îngâna cu zorile, până o pierdu în puzderia de turci. În aceeaşi clipă mii de săgeţi ţâşniră din arcurile creştinilor, abătându-se asupra asediatorilor. Unele se frânseră în pieptarele de zale ori în căştile cu panaşe, altele, mai puţine la număr, îşi atinseră eficient ţinta, înfigându-se în orbite, în grumazuri, în coapse...

Şi catapultele creştinilor intrară în joc, aruncând bolovani care spărgeau platoşe, ţeste, oase, într-o serie de pârâituri seci şi rapide. Turcii loviţi de săgeţi, ori cu membre zdrobite se zvârcoleau pe pământ, stropind cu sângele lor ţărâna în care aveau în curând să se odihnească. Bombardele plasate pe platforme care mai prezentau oarecare garanţii de soliditate prinseră şi ele să scuipe proiectile de granit şi de marmoră asupra osmanlâilor, deschizând goluri în rândurile lor strânse...

În fruntea unui detaşament din garda imperială, Aziz, proaspătul mulerferika, înainta cu superbă îndrăzneală spre canalul cu apă din faţa zidurilor exterioare ale oraşului. Nu ţinea seama de ghiulelele ce cădeau în jurul lui secerându-i soldaţii, de norul de săgeţi repezite ca lăcustele asupra unor lanuri bogate, de recipienţii focului grecesc ţâşnind prin văzduh asemenea unor stele căzătoare, spre a se sparge apoi în mijlocul asediatorilor, degajând o căldură năprasnică, mistuitoare, care aprindea veşmintele, topea armele, carboniza carnea

Aziz ştia că în lumea otomană toate au preţul lor. Dacă vrei să parvii, trebuie să te supui orbeşte sultanului, să sfidezi moartea, să-ţi nimiceşti duşmanii. Aziz voia să parvină. Plătea preţul ascensiunii lui, înfruntând cu nepăsare moartea.

În vreme ce înainta spre ziduri, încerca un simţământ de exaltare mistică. Mirosul de pulbere, de sânge, de carne arsă, de ţărână îi gâdila excitant nările. Fierul iataganului strâns în podul palmei îi sporea ca un talisman înflăcărarea războinică. Priceperea sa în mânuirea armelor îl făcea să aştepte cu anticipată plăcere momentul ciocnirii cu primul ghiaur. Vacarmul bătăliei îl îmbăta mai vârtos decât vinul, decât muzica, decât dragostea. La capătul luptei îl aştepta paradisul. Paradisul ceresc sau paradisul pământesc, recompensele războinicilor neînfricaţi.

Aziz voia să savureze mai întâi deliciile raiului lumesc. Abia mai târziu, când bătrâneţea îi va apăsa amarnic umerii, va trece hotarul dintre viaţă şi moarte, spre a gusta în raiul ceresc o nouă tinereţe - de data aceea veşnică - în tovărăşia huriilor cu sâni tari ca piatra, a adolescenţilor frumoşi şi şăgalnici, în ambianţa unui belşug fără margini, a unei fericiri fără sfârşit.

Când ajunseră în preajma şanţului cu apă, acoperit în parte, primele linii ale luptătorilor turci prinseră să slobozească snopuri de săgeţi asupra creştinilor de pe ziduri spre a-i nimici şi a ocroti totdeodată înaintarea rândurilor următoare ce veneau la asalt.

Ordinele superioare date în ajunul bătăliei precizau: atacurile se vor concentra asupra zidurilor distruse de tirul artileriei şi refăcute imperfect, împotriva fortificaţiilor rămase intacte se vor da numai atacuri de diversiune.

Aziz studiase ordinele şi le preţuia înţelepciunea. Acum le executa cu tragere de inimă, convins că într-o zi nu prea îndepărtată va da şi el porunci armatelor.

Când turcii dezlănţuiră escaladarea zidurilor exterioare, se încinseră luptele corp la corp. Başibuzucii, spahiii, ienicerii se căţărau pe scări înalte, străduindu-se să atingă buza de sus a fortificaţiilor. Pionierii se foloseau de bombe incendiare, mai puţin eficace decât focul grecesc, încercând să aprindă palisadele de lemn ce consolidau obstacolele de pământ şi bolovani ridicate în locul zidurilor năruite.

Turbanul alb al lui Aziz, împodobit cu delicate pene de egretă, era văzut acolo unde primejdiile se buluceau mai aprig.

Creştinii ţineau piept cu dârzenie năvalei impetuoase a turcilor. Trăgeau cu arcul, stingeau incendiile care începeau să mistuie palisadele, revărsau cazane cu apă fiartă peste asediatorii care se zvârcoleau urlând de durere, împingeau în afară cu nişte căngi capetele de sus ale scărilor înalte rezemate de ziduri şi încărcate cu ciorchini de osmanlâi, făcându-le să descrie fantastice arcuri de cerc înainte de a se prăbuşi cu oameni cu tot peste asediatorii de jos.

Turcii care reuşeau să se urce pe ziduri angajau înverşunate lupte corp la corp cu creştinii, ori urneau cu nişte cârlige zdravene butoaiele şi lăzile cu pământ ce ţineau loc de creneluri, iar după ce le descentrau, făcându-le să se rostogolească în gol, luau cu asalt platformele rămase în sfârşit descoperite. Acolo, sus, pe crestele zidurilor, oamenii se băteau cu turbată furie.

Aziz puse cel dintâi stăpânire pe una dintre palisade. Mânuindu-şi cu fulgerătoare precizie iataganul, deschidea poteci însângerate printre duşmanii Islamului. Nu-l anima decât un singur gând. Să fie primul soldat otoman care să pătrundă în Constantinopolele cucerit...

Mercenarii lui Giustiniani Longo, concentraţi între zidurile interioare foarte înalte şi cele exterioare mult mai joase şi mai greu de apărat, aşteptau semnalul comandantului lor, spre a se avânta acolo unde turcii vor realiza spărturi susceptibile a fi lărgite şi folosite de trupele proaspete otomane, care se apropiau în pas alergător de zidurile încoronate de luptători încleştaţi într-un cumplit măcel.

Giovanni Giustiniani era calm, aşa cum se cuvine unui autentic conducător de oşti. Deşi curieri bizantini veneau din diferite puncte ale fortificaţiilor spre a-i cere ajutor, nu se grăbea să intre în acţiune, căci se ferea să-şi angajeze forţele într-un sector mai puţin periclitat, lăsând descoperit un alt sector unde presiunea turcilor ar fi devenit cu adevărat explozivă.

Printre ofiţerii lui se afla şi un cavaler în armură, fără cască pe cap şi cu plete femeieşti atârnându-i pe umeri. Marula Iagros abia aştepta să intre în luptă, spre a răzbuna moartea lui Theophilos Vorenas. Neastâmpărată, îşi frământa mânerul săbiei cu acea nervozitate aprigă a războinicului setos de sânge duşman.

Instalat pe platforma unuia dintre cele mai înalte turnuri din sectorul său, spre a cuprinde cu privirea întreaga desfăşurare a bătăliei, Giustiniani analiza la rece şansele de izbândă ale turcilor în porţiunile cele mai periclitate. Când aprecie că presiunea otomanilor se accentua asupra palisadei din apropierea râului Lycus, ce-şi avânta apele prin grătarul de fier amenajat la picioarele zidului, se adresă ofiţerilor săi:

– Acolo este punctul cel mai vulnerabil! le spuse arătându-l cu mâna. A sosit momentul să intervenim! Luaţi ca reper turbanul alb cu pene de egretă!

Ofiţerii coborâră vizierele coifurilor şi alergară pe urmele comandantului lor, care pornise pe scări în jos. Ajuns printre mercenarii săi, Giustiniani ridică sabia, poruncind trompeţilor să sune atacul.

– După mine, în pas alergător, înainte MARŞ!

Aziz se bătea cu un entuziasm vecin cu nebunia. Izbutise să cureţe de ghiauri culmea palisadei. Detaşamente de ieniceri se urcau în grabă pe scări, spre a întări trupele de sub comanda sa. Peste câteva clipe se va năpusti asupra romeilor care apărau culoarul dintre cele două valuri ale fortificaţiilor, apoi va lua cu asalt zidurile interioare, foarte înalte, dar ruinate alocuri de bombardamentele masive. Soldaţii săi aduseseră deja scările trebuincioase escaladării zidurilor interioare.

La semnalul său, escadroanele de gardă, sprijinite de ienicerii lui Reşat Nuri, se dezlănţuiră într-un nou şi furios atac, spre a curăţa culoarul dintre ziduri de resturile unităţilor creştine intrate aproape în debandadă. Succesul părea asigurat. Ghiaurii erau puţini şi istoviţi după cele patru ore de lupte necurmate.

Soldaţi din escadroanele de gardă rezemau tocmai de pereţii înalţi de piatră scările lor mobile, când dinspre stânga apărură în pas alergător trupe de ghiauri înveşmântaţi în armuri. În fruntea lor se afla un cavaler cu o panaşă violetă pe cască, purtând pe braţul stâng un scut rotund, cu blazonul nobilei familii Giustiniani.

– Respingeţi atacul inamic din flancul stâng! porunci Aziz căpitanului Şamun, comandantul detaşamentului de grăniceri. Eu, cu oamenii mei, încep escaladarea zidurilor!

Nu-şi încheie bine fraza, că dinspre dreapta se ivi alt detaşament de creştini, de asemenea în armuri. Aziz îşi dădu seama că fusese prins în cleşte. Pentru moment, asaltul fortificaţiilor interioare trebuia abandonat. Urgent era să facă faţă atacurilor inamice dezlănţuite asupra ambelor lui flancuri.

Ciocnirea dintre islamici şi creştini luă din primele clipe proporţii de măcel. Combatanţii erau animaţi de aceeaşi sete de a ucide. În flancul drept, Giovanni Giustiniani Longo făcea ravagii. Săbiile şi lăncile ienicerilor erau neputincioase faţă de armurile mercenarilor. În flancul stâng presiunea se accentua primejdios. Un paj creştin agita prin aer baniera cu blazonul căpitanului Reynaud de Brienne.

Aziz se resemnă cu durere în suflet să intre în defensivă. Înainte de a porni la asalt, jurase să termine victorios bătălia. Acum trebuia să facă imposibilul pentru ca acţiunea lui, atât de promiţător începută, să nu se transforme într-un dezastru.

Noi trupe turceşti veneau la asalt, stârnind o foarte inoportună îmbulzeală, împingând pe ienicerii lui Şamun şi pe soldaţii lui Aziz peste luptătorii creştini, restrângându-le spaţiul necesar mânuirii armelor. În lupta corp la corp, turcii erau mai vulnerabili, căci, purtând doar pieptare din piele sau cămăşi de zale, cădeau pe rând sub loviturile duşmanilor înveşmântaţi în fier din cap până în picioare.

Aziz se bătea cu furia disperării. Ajuns în faţa unui ghiaur în armură violetă, se năpusti, înfigându-şi lama pumnalului printre gratiile vizierei. Cavalerul în armură, orbit de vârful pumnalului care-i străpunsese ochiul stâng, perforându-i creierul, se clătină, apoi se prăbuşi. Aziz se repezi asupra altui creştin în armură. Presiunea ienicerilor care se urcau pe palisadă într-un neîntrerupt şuvoi devenise insuportabilă. În spaţiul strâmt dintre ziduri, înghesuiala stânjenea mişcările turcilor. Pe lângă atacurile din flancuri, începură să se reverse de sus asupra osmanlâilor bolovani, apă fiartă şi smoală topită, făcând prăpăd.

O lance creştină se înfipse în pântecele lui Aziz, care îngenunche, învins de violenţa şocului. Pumnalul şi scutul îi căzură din mâini. O săgeată îi pătrunse în gât, aproape de carotidă. Sângele ţâşni din rană, împroşcându-i veşmintele brodate cu aur. Lama unei săbii îi reteză sprânceana dreaptă şi nasul, sluţindu-i chipul. Orbit de sângele care i se scurgea în ochi, sfâşiat de dureri, căută cu privirile prin perdeaua roşie, strălucitoare, intrarea în paradisul ceresc făgăduit de Mahomed, Profetul. Dar draperiile de mătase purpurie nu se deschiseră, ci prinseră a se întuneca. O lovitură de buzdugan îl trăsni în frunte, doborându-l, vârând mătasea albă a turbanului prin spărtura cutiei craniene în labirintul de circumvoluţiuni ale creierului care plesni, scurgându-se afară prin despicătura sângerândă.

Marula Iagros se bătea cu frenezie. Ucisese cinci turci cu buzduganul ei greu ca un baros. Pe ghinturile înfipte în măciulia de fier, năclăită de sânge, se lipiseră fire de păr şi rămăşiţele strivite ale unei pene de egretă. Mânată de o înfrigurare maladivă, Marula îşi deschisese drum printre musulmani, pătrunzând în mijlocul lor şi dărâmându-i ca pe nişte popice cu rotirile năprasnice ale buzduganului. Atât de mulţi căzură sub loviturile ei încât le pierdu numărul.

Deodată Marula simţi o avalanşă de foc negru rostogolindu-se asupra ei. Urlă cuprinsă de dureri groaznice. De sus se prăvălea asupra ei şi a turcilor din jur un şuvoi compact de smoală topită. Ochii le plesneau, carnea le sfârâia, veşmintele li se lipeau de pielea înnegrită, luând foc.

Pe culmea zidului, câţiva flăcăi de curând înrolaţi printre apărătorii Constantinopolelui primiseră poruncă să răstoarne un cazan cu smoală topită peste turci, când aceştia vor încerca să escaladeze fortificaţiile. Puternic impresionaţi de năvala păgânilor asupra culoarului dintre ziduri şi de lupta îndârjită purtată de aceştia cu mercenarii lui Giustiniani şi cu soldaţii lui de Brienne, puseseră căngile în funcţie şi vărsaseră smoala peste vânzoleala de jos. Răcnetele de durere care le ajunseră, la urechi îi umplură de bucurie. Făcuseră treabă bună...

De pe creasta colinei unde-şi instalase postul de comandă, sultanul Mehmed Khan se uita turbat de furie la trupele sale care se retrăgeau în debandadă de sub zidurile Constantinopolelui. În stânga lui se frământa pe cal Zaganos-Paşa. Vizirul armatei şi-ar fi îngropat faţa în palme, spre a nu mai fi martor la ruşinosul eşec al trupelor otomane, dar nu îndrăznea să facă nici o mişcare, îl paraliza prezenţa sultanului.

Marele vizir Khalil stătea în dreapta padişahului şi îşi netezea calm barba argintie, cu ondulaţii mari, bogate. Deşi bătrânul sfetnic părea impasibil, Mehmed îi citea în suflet ca într-o carte deschisă. Marele vizir exulta, dar nu scotea nici un cuvânt. Îl lăsa pe tânărul său stăpân să-şi recunoască greşeala de a fi început acest război nenorocit, încălcând opinia contrară, a marelui său vizir.

„Până la urmă vei vedea că tot eu am avut dreptate! cugeta sultanul, evitând să-l privească. Voi cuceri Constantinopolele chiar dacă va trebui să lupt singur împotriva întregii lumi!”

* * *

Noapte...

Pe câmpul de luptă acoperit cu cadavre se mişcau încolo şi încoace - ca nişte licurici - puzderie de facle aprinse. Şi musulmanii şi creştinii - la lumina torţelor - îşi ridicau morţii şi răniţii într-un fel de armistiţiu tacit. Păgânii şi ghiaurii cărau tărgi cu leşuri scăldate în sânge, încrucişându-se uneori ca şi când nici nu sar fi văzut. Priveau însă cu coada ochiului, încordaţi, gata să arunce targa şi să pună mâna pe junghere dacă adversarii ar fi dat vreun semn de ostilitate. Dar în asemenea împrejurări nu se pomeneau ciocniri, fiindcă şi osmanlâii şi creştinii se grăbeau să elibereze terenul de morţi. Cadavrele lăsate pe câmp nu numai că ar fi intrat în putrefacţie, răspândind miasme dezgustătoare, dar ar fi dezlănţuit epidemii pustiitoare pentru ambele tabere.

Printre mahomedanii care cărau leşuri se afla şi Omar, arabul. Suplu ca o lamă de sabie persană, avea muşchii de oţel şi o ascuţime deosebită a minţii, calităţi care-l ajutaseră să treacă de la căratul tărgilor la comanda unei echipe de cărători, mai toţi arabi ca şi el. Purtând o torţă aprinsă, Omar mergea înaintea oamenilor lui şi căuta printre movilele de morţi pe osmanlâi. Foarte îndemânatic, îi trăgea la repezeală din încâlceala de leşuri, lăsându-i a fi ridicaţi de cărătorii săi. În vreme ce scormonea mormanele de cadavre, Omar strecura neobservat mâna prin buzunare, prin chimire, prin ascunzişurile hainelor, de unde scotea tot atât de repede tot ce dibuia mai de preţ. Prefera monedele de aur şi bijuteriile. Se întâmpla câteodată să găsească şi mici obiecte sfinţite: medalioane, iconiţe - foarte preţuite de creştini - precum şi cupe, mici statuete, pumnale fin cizelate, încrustate uneori cu nestemate. Toate acestea le ascundea în buzunarele adânci ale şalvarilor săi. Burnuzu-i alb, purtat pe umeri în orice sezon, acoperea cu faldurile lui rotunjimile unor prăzi prea bogate. Dacă ar fi devalizat numai stârvurile ghiaurilor, nimeni nu l-ar fi tras la răspundere. Omar însă îi uşura de valori şi pe duşmani şi pe prieteni, pentru simplul motiv că era un jefuitor de cadavre profesionist. Dar avea şi alte preocupări.

Îl chema Omar, însă nu ştia cine îi dăduse numele acesta, după cum nu ştia nici cine-i erau părinţii. Primele lui reminiscenţe erau legate de nişte uliţe strâmte, întortocheate, cu mult praf şi străjuite de case înalte, scăldate într-un soare torid. Mânca pe atunci ce i se dădea de pomană, ori ceea ce găsea prin gunoaie, bătându-se uneori cu câinii pentru câte un os cu ceva carne. Mai târziu, aflase că oraşul în care trăia se numea Mecca, dar că în lumea largă se mai găseau şi alte oraşe, poate mai bogate şi mai frumoase, dar nu tot atât de sfinte. Omar visa să cutreiere aşezările acelea minunate, despre care auzise multe lucruri uimitoare, trăgând cu urechea la pălăvrăgelile conducătorilor de cămile. Mulţi dintre aceştia ajunseseră cu caravanele până la marginea pământului, acolo unde apele se îmbină cu cerul. Dar ca să pleci în călătorii trebuia să ai bani cu grămada, pe când el, Omar, abia dacă primea de pomană câte o băncuţă sfrijită, tot atât de neînsemnată ca şi persoana lui. Se deprinsese să fure fără să-l fi învăţat cineva. Şterpelea din coşurile pântecoase de pe tarabe hălci de berbec, bucăţi de brânză, fructe, dulciuri, spre a-şi astâmpăra foamea. Nu-i trecuse niciodată prin minte că săvârşeşte un păcat, fiindcă nici nu avea noţiunea păcatului. Când ajunsese la vârsta adolescenţei, îşi făurise o filozofie proprie. Socotea, de pildă, că toţi oamenii îi erau duşmani pentru că îl băteau cumplit ori de câte ori îl prindeau furând. Nu nimerise la închisoare, căci era prea tânăr şi nimeni nu avea timp să se ţină de asemenea nimicuri.

Trăind în mijlocul vagabonzilor, învăţase să-şi folosească pumnii şi isteţimea, astfel încât să-şi asigure un loc privilegiat printre semenii lui. Fiindcă era frumuşel şi ispitea cu tinereţea lui pe amatorii de plăceri echivoce, se vindea celui care plătea mai bine. În acest chip prinsese gustul banului şi al cheltuielii. Lăcomia de bani era dealtfel o trăsătură comună a mai tuturor locuitorilor din Mecca. Pelerinii mahomedani din lumea întreagă care veneau să se închine în faţa unicului sanctuar al Islamului - faimoasa Kaaba din marea moschee de la Mecca - erau jumuliţi de bani mai vârtos decât gâştele de pene.

Omar se deprinsese să se spele, să se îmbrace cochet, să-i placă mâncărurile bune, deşi continua să doarmă pe unde apuca, fiindcă niciodată nu-i trecuse prin cap că ar putea avea un cămin al lui. Într-o noapte, pe când se întorcea voios de la un client care-l plătise bine, fusese atras de zgomotul unei încăierări. Un arab înalt, bolovănos, înveşmântat într-un burnuz alb, fusese atacat de nişte derbedei într-o uliţă dosnică. Priceput în mânuirea cuţitului, se apăra cu înverşunare, aplicând lovituri în dreapta şi în stânga.

Culcase la pământ doi inşi, dar superioritatea numerică a agresorilor era atât de covârşitoare, încât numai un copil şi-ar fi putut închipui că arabul avea şanse să scape nevătămat.

Omar smulsese atunci un par dintr-o grămadă stivuită în dreptul unei case în construcţie şi se avântase în ajutorul victimei. De ce o făcuse, nici el n-ar fi putut să spună. Intervenţia lui răsturnase echilibrul de forţe. Parul lui Omar, învârtejit cu vigoare, fracturase câteva oase, mai înainte ca agresorii descumpăniţi să o fi luat la fugă.

Arabul mulţumise lui Omar. Impresionat plăcut de fizicul lui agreabil şi de mintea-i sprinţară, îl poftise la un birt, unde îl îndestulase cu tot felul de bunătăţi.

– Eşti dezgheţat, băiatule! Ia ascultă! N-ai vrea să intri în slujba mea? Îţi voi da prilejul să ajungi departe!

– Şi ce aş avea de făcut? întrebase înfipt Omar.

– Să te ţii de pulpana mea şi să nu-mi ieşi din cuvânt!

Omar se codise la început, ca un cârlan care fuge de şa. În cele din urmă se învoise. Foarte curând avea să constate că nu făcuse un târg prost. Giafer era un temut şef de bandă care năvălea asupra caravanelor cu pelerini aflate în drum spre Mecca, măcelărea gărzile, jefuia pe călătorii bogaţi, dintre care lua ostatici, fixând apoi pe capul lor mari sume de răscumpărare.

Omar era un ambiţios. Insinuându-se în graţiile lui Giafer, ajunsese în scurt timp omul lui de credinţă. Învăţase cu uşurinţă mânuirea armelor, fiind în stare să se ia la întrecere cu veteranii bandei. Câteva raiduri încheiate cu recoltă bogată îi dăduseră ocazia să guste voluptatea risipirii banilor. Chiolhanurile, jocurile de noroc, femeile, secătuiau repede agoniseala briganzilor, care trebuiau să dea noi atacuri asupra caravanelor spre a-şi reface finanţele.

Alarmate de frecvenţa crescândă a agresiunilor banditeşti, autorităţile hotărâseră să întărească apărarea convoaielor. Noile escorte militare zădărnicind câteva tentative de jaf, Giafer fusese fulgerat de o idee. Fiindcă Omar era arătos şi avea o figură deschisă, ce inspira încredere, îl chemase la el şi îi vorbise confidenţial:

– Sunt informat că în curând are să plece din Bagdad o mare caravană, foarte bogată, cu pelerini de seamă, printre care însăşi sora sultanului egiptean. Ai să te dai drept fiu de neguţător din Mossul şi ai să te alipeşti caravanei. Ai să te vâri pe sub pielea mărimilor, ştiu că te pricepi la asta, şi ai să-i iscodeşti până ai să afli tot ce ne-ar putea interesa. Cu deosebire mijloacele de apărare ale convoiului. Informaţiile culese ai să mi le transmiţi prin agenţii mei care vor găsi mijlocul să ajungă neobservaţi până la tine. Ai înţeles? Acum să te văd la treabă! Mâine în zori pleci la Bagdad!

Însoţindu-şi patronul, Omar umblase prin multe oraşe. Văzuse Samarrah, cu străzile lui drepte, întretăiate ca pe o tablă de şah, văzuse oraşul Amid, căţărat pe un pinten de stâncă şi înconjurat de ziduri înalte, ca de fortăreaţă, văzuse Alepul, cu minunatul lui bazar, cel mai bogat din întregul Orient, văzuse Hammah, oraşul care se mândrea cu faimoasa moschee Fawwarat al-Dayr, adăpostitoare a unui izvor cu ape făcătoare de minuni, văzuse Gubayl şi Sayda, Akka şi Sur, Lansa şi Hajar, dar nici unul dintre acestea nu îi trezise admiraţia ca Bagdadul, metropola cu un milion de locuitori, fără a se pune la socoteală şi femeile, cu şaizeci de mii de hammam-uri publice şi particulare, cu nenumărate bazaruri pline de comori, cu moschei îmbrăcate în faianţă, cu fântâni de marmoră şi palate ca în basme.

Potrivit instrucţiunilor lui Giafer, Omar se alipise caravanei, care cuprindea peste cinci mii de pelerini. Nu lipsea nici sora sultanului egiptean, cu întreaga ei suită. Omar, pseudo-feciorul de neguţător, era însoţit de câţiva bandiţi ai lui Giafer, travestiţi în slugi de casă mare. Pelerinii bogaţi, amatori de lux şi de comoditate, erau purtaţi în palanchine cu perne pufoase şi salteluţe moi de mătase. Numeroşi sclavi îi escortau, având grijă de bagajele cărate de animalele de povară. Pelerinii de rând călăreau pe dromadere ori mergeau pe jos. La popasurile de seară se instalau corturile şi se făceau focuri pentru pregătirea mâncărurilor. După câteva ore de odihnă, corturile erau strânse, ustensilele de bucătărie adunate, apoi caravana pornea iarăşi la drum, înainte de a se lumina de ziuă. Torţe purtate de sclavi o făceau să semene cu o minusculă Cale Lactee.

Convoiul străbătuse Kufa, Najaf şi Qadisia, oraşe înfloritoare, străjuite de luxuriante perdele de palmieri, traversase Eufratul, apoi pătrunsese în deşerturile Arabiei. Cu şapte secole în urmă, cucernica regină Zubayda, soţia preferată a sultanului Harun al Raşid, amenajase pe cheltuiala ei o pistă care şerpuia printre nisipurile veşnice. Pista, mărginită pe atunci de lacuri artificiale întreţinute cu grijă, căzuse în paragină, iar lacurile secaseră, căci nu mai avusese cine să se ocupe după ce potopul de mongoli ai lui Genghis Khan nimiciseră înfloritorul Imperiu Persan, lăsând în urmă numai ruine şi jale.

În inima deşertului, aproape la fiecare popas, beduinii ieşeau în întâmpinarea pelerinilor, oferind spre vânzare berbeci, miere, brânză, unt şi fructe. Erau însă şi ani în care pustiurile păreau să ia foc. Atunci beduinii localnici dispăreau din calea caravanelor de parcă i-ar fi înghiţit pământul. Pe fundul fântânilor secătuite nu se mai găsea decât nisip şi pietre. O înghiţitură de apă atingea, în asemenea condiţii, preţuri fabuloase. Spre a spori dezastrul, briganzii profitau de ocazie şi distrugeau cisternele. Pelerinii, însetaţi, deshidrataţi, mureau cu sutele, cu miile. Spre a supravieţui, unii ajungeau să-şi bea propria urină, adunată în căuşul mâinii. Când îi socoteau ajunşi în ultimul hal de epuizare, bandiţii atacau caravana şi o jefuiau fără a întâmpina nici o rezistenţă. Omar cunoştea din auzite toate aceste neajunsuri, fiindcă la Mecca asemenea subiecte erau îndelung comentate.

În timpul popasurilor, printre beduinii care aduceau provizii se strecura şi câte un om trimis de Giafer, căruia Omar îi furniza informaţii preţioase.

Caravana pătrunsese adânc în inima „saharei” Arabistanului. Mai aveau cale de vreo săptămână până la poalele munţilor Hedjaz, ultima barieră stâncoasă înainte de a ajunge la Mecca. Atât pelerinii, cât şi paznicii erau istoviţi după drumul lung prin pustiul ars de soare. În timpul acelui popas de noapte hotărâse Giafer să dea atacul. Curând după miezul nopţii, oamenii lui se strecuraseră nevăzuţi printre dunele de nisip, iar când ajunseseră la marginea aglomerării de corturi şi de padocuri pentru animale, dezlănţuiseră un fulgerător atac. Deşi luaţi prin surprindere, paznicii ar fi ţinut piept cu destul succes dacă Omar cu oamenii lui nu i-ar fi atacat pe la spate, prinzându-i între două focuri. Lupta scurtă, dar crâncenă, se încheiase cu un măcel. Pelerinii de seamă, printre care sora sultanului, fuseseră luaţi ostatici, în vederea răscumpărării, iar sărăcimea căzuse în robie.

După acest succes, datorit în mare măsură lui Omar, acesta se ridicase în ierarhia bandei, ajungând locotenentul lui Giafer. Avea însă mulţi rivali care îl urau, mâniaţi de rapida-i ascensiune. Moartea lui Giafer, survenită în timpul unui raid asupra oraşului Bassora, fusese urmată de lupte intense în sânul bandei. După sângeroase frământări, Omar îşi biruise duşmanii, ajungând şeful briganzilor.

Aproape zece ani bântuise deşertul Arabistanului, făcând prăpăd printre caravane. Apoi se ridicaseră alte bande, care-i contestaseră supremaţia. Se încinseseră lupte sângeroase şi nimicitoare. Steaua lui Omar începuse să pălească. Înfrânt într-o adevărată bătălie de beduinii lui Hussein el-Dawla, un adversar diabolic de viclean, abia scăpase cu fuga, însoţit doar de câţiva oameni. Restul bandei lui se risipise în cele patru vânturi. Urmărit de călăreţii lui Hussein, Omar îşi salvase pielea trecând hotarul Imperiului Otoman. Îşi asigurase un timp existenţa jefuind drumeţii. Dar prada era de fiecare dată neglijabilă. Încercase să-şi înjghebeze o nouă bandă. Tocmai atunci îi ajunsese la ureche vestea asedierii Constantinopolelui. Se alipise - cu puţinii lui oameni - trupelor turceşti, dar nu în calitate de combatant, ci de gropar, îndeletnicire fără riscuri, ce-i îngăduia să jefuiască morţii, în aşteptarea jefuirii comorilor din oraşul asediat.

Amintirea prosperităţii lui de odinioară nu-l lăsa să doarmă. Era sigur însă că soarta îl va despăgubi cu prisosinţă. Buzunărind cadavrele de pe câmpul de luptă, abia dacă aduna într-o săptămână ceea ce un om de rând din banda lui Giafer câştiga într-un singur raid.

Pe când despuia de inele mâna unui ofiţer turc cu capul crăpat în două, auzi înapoia lui un ropot de cai. Se ridică speriat, vârând la repezeală prada în buzunarul şalvarilor. La lumina făcliilor zări cu înfricoşare pe însuşi sultanul Mehmed, care se apropia în pasul cailor, înconjurat de un mare număr de generali.

„Nu cumva m-o fi văzut vreunul din ei?” se întrebă Omar tulburat. Se ploconi în calea padişahului, plecându-şi umil ochii.

Glasul lui Mehmed, care trecu prin faţa lui fără a-i observa prezenţa, îi ajunse la ureche:

– Îmi spunea careva, Khalil, că împăratul Bizanţului este un sfânt. Dar lumea asta nu are nevoie de sfinţi! Eu sunt un om de acţiune. Am auzit că mi se spune „diavolul”. Ei bine, lumea are nevoie de diavoli!

Sultanul se îndepărtă, urmat de generalii săi. Vorbele lui se pierdură treptat, acoperite de ropotul cailor.

Omar zâmbi. Cuvintele padişahului zugrăveau parcă propria lui viaţă. „Lumea are nevoie de diavoli!” Fraza aceasta îi dansa prin minte. Şi el, Omar, era un diavol. Un diavol şi jumătate...

* * *

Păhăruţele de rake, sorbite cu voluptuoasă încetineală, zugrăveau în trandafiriu gândurile lui Manolakis. Se uita euforic la muşteriii cu mutre posomorâte de la mesele din jur, la focul anemic de sub ceaunul cu ciorbă de fasole, la ţambalul mut, uitat într-un colţ al sălii de mâncare. Încăperea aceasta, altădată zumzăitoare de glasuri vesele, de râsete, de cântece, de glume, era acum rece, ostilă. Odinioară, deasupra focului mare din vatră se perpeleau în frigare pui de găină, prepeliţe, potârnichi şi porumbei, împrăştiind arome ispititoare. Printre mese se strecurau slujnice tinere, purtând pe tăvi căni cu vin şi ciozvârte de vânat. Zâmbeau şăgalnic şi îşi legănau provocator şoldurile, trezind poftele păcătoase ale clienţilor, stârnindu-i să le pocnească ştrengar cu palma peste crupă.

De când începuse războiul, toate se schimbaseră în rău. Hanul lui Iakumi Christofakis se transformase într-un fel de cavou, în care se vorbea numai în şoaptă, ca în prezenţa unui mort. Vinurile se scumpiseră, iar puţinele mâncăruri nu mai aveau nici un gust, căci erau pregătite din sărăcie. Mai toţi muşteriii tineri se topiseră. Unii se luptau pe ziduri, alţii se făcuseră pur şi simplu nevăzuţi, fiindcă oamenii stăpânirii căpătaseră prostul obicei de a patrula prin locurile mai umblate - pieţe, bazaruri, cârciumi, băi publice - de unde ridicau cu arcanul pe bărbaţii apţi să poarte armele.

Şoldurile săltăreţe ale puţinelor slujnice din local nu izbuteau să descreţească frunţile vârstnicilor, veniţi la cârciuma lui Iakumi numai spre a-şi împărtăşi veştile şi a se încuraja reciproc.

Lui Manolakis, nărăvaşul fiu al ţăranului sărac Kosmas, nu-i păsa nici de zbirii prefectului şi nici de patrulele militare. Avea pumni atât de zdraveni şi se pricepea atât de bine să mânuiască măciuca şi cuţitul, încât de unul singur era în stare să doboare - fără mare oboseală - patru adversari deodată.

Nu demult, Murtzuflos, pielarul, se minunase de tăria muşchilor lui Manolakis, spunându-i că Bizanţul nu avea ostaş care să i se asemene. „Dacă te-ai duce la luptă, i-ai prăpădi pe turci!” Vorbele acestea gâdilaseră vanitatea lui Manolakis, dar nu-l determinaseră să se înroleze în armată. Avea el treburi mai bune în perspectivă. În primul rând, să devină proprietarul cârciumii lui Iakumi. Primii paşi îi şi făcuse. Nu însămânţase el pântecele zglobiei crâşmăriţe, făcându-l pe bătrânul soţ să creadă că este tată? Zilele lui Iakumi erau numărate, căci Aretusa avea grijă să-l stoarcă de vlagă ca pe o lămâie. „După moartea lui Iakumi, îi făgăduise crâşmăriţa, te voi lua de soţ şi-ţi voi da pe mână întreaga avere.” Manolakis trebuia deci să stea pe lângă Aretusa, spre a fi prezent în clipa când bătrânul îşi va da sufletul, astfel ca nu cumva rudele lui să pună mâna pe moştenire.

Manolakis avea toate motivele să fie mulţumit; în vreme ce atâţia romei tineri mureau pe ziduri, el îşi rotunjea avutul, uşurând de bani şi de giuvaeruri pe burghezii bogaţi.

Sorbi încă o înghiţitură de rake şi îşi aruncă privirile spre uşă. De ce întârziau oare tovarăşii lui? Pitsokolas şi Fanurios se leneviseră, iar lui Kolivas i se scurgeau ochii după femei. Manolakis întoarse capul spre Aretusa, care şedea la tejghea pe un scaun înalt. Iakumi o menaja, spre a nu-i tulbura tihna fătului din pântece. Când Aretusa simţi ochii tânărului aţintiţi asupra ei, îl privi cu coada ochiului, zâmbindu-i tainic.

Chiar atunci Pitsokolas, Fanurios şi Kolivas intrară în sală şi se îndreptară spre masa lui Manolakis. La un semn al acestuia, o slujnică aduse încă o cană cu rake şi trei păhărele. Tinerii se cinstiră.

– Ei, cum stau treburile? îl întrebă în şoaptă Manolakis pe Kolivas.

– Drumul e liber! Diamandis e singur acasă cu nevastă-sa şi cu slujnica. Nepoţii lui sunt pe ziduri, iar slujnica stă într-o chiţimie sub acoperiş. De acolo nu poate auzi nimic.

– De unde ştii?

Kolivas rosti cu falsă modestie:

– Eh, am făcut şi eu cercetări locale.

– Idiotule! îl repezi Manolakis. Te-ai culcat cu slujnica! Acum are să aibă cine să te identifice!

– Nu sunt atât de prost, şefule! bolborosi jignit Kolivas. Mi-am luat un nume de împrumut. După ce-l uşurăm de aur pe Diamandis, dracu mai îmi dă de urmă!

Manolakis şuieră printre dinţi:

– Tot ţinându-te după muieri, are să ţi se înfunde! Nenorocirea este că ai să ne târăşti şi pe noi după tine!

Fanurios îşi goli păhărelul cu rake.

– A sosit vremea să o luăm din loc!

– Da, să mergem! zise Manolakis.

Plăti băutura şi se ridicară de la masă. Păşind alene, legănându-şi şoldurile şi umerii ca luptătorii de circ, Manolakis trecu pe lângă tejghea, ridică degetul arătător la borul pălăriei, salutând-o pe Aretusa, care răspunse cu o seacă înclinare a capului. Indiferenţa ei prefăcută îşi avea rostul. Soţul încornorat se afla în apropiere.

Manolakis şi oamenii lui ieşiră în stradă. Era întuneric şi se lăsase un frig pătrunzător, neobişnuit în aprilie. Canonada artileriei turceşti îşi rostogolea tunetele. Spre vest, cerul era roşu de parcă abia ar fi spus soarele. Manolakis îşi ridică gulerul mantalei.

– Să ne grăbim!

Îl mâncau degetele. Abia aştepta să meşterească lacătele de la sipetele lui Diamandis...

* * *

Arhondula adună farfuriile murdare de pe masă şi le vârî în dulapul din sufragerie. Era înaltă, osoasă, îmbătrânită.

– De ce nu laşi pe Aglaia să strângă masa? întrebă Diamandis, desprinzându-şi şervetul de la gât şi punându-l pe masă.

Avea o mână grasă, pufoasă, ca de prunc.

– Ştii bine că nu-mi place să văd slugile umblând prin odăile noastre după ce se înnoptează.

– Ce-o să zici când or umbla turcii, şi încă fără să ne ceară voie! pufni Diamandis, ridicându-şi anevoie de pe scaun corpul deformat de grăsime.

– Nu cobi! îl repezi Arhondula.

– Cum ne-o fi scris! suspină din greu bărbatul. Mă duc să verific încuietorile!

Porni spre uşă, legănându-se ca o raţă pe picioarele-i crăcănate. De când începuse asediul, îşi sporise măsurile de precauţie, fiindcă paza avutului cetăţenilor rămăsese pe planul al doilea. Mai toţi gardienii tineri fuseseră trimişi pe ziduri.

Diamandis coborî greoi scara de lemn cu trepte tocite, care scârţâiau la fiecare pas. Deşi ar fi trebuit înlocuite, sau cel puţin drese, Arhondula se împotrivise oricăror renovări.

– Dacă vin noaptea furii, le auzim scârţâind!

Lui Diamandis îi era frică să nu alunece pe treptele cu muchii mâncate. „Într-o zi am să-mi frâng gâtul! reflectă cu parapon. Calicia Arhondulei are să mă omoare!”

Ajuns la parter, verifică zăvoarele de la uşi şi de la obloane. Lumânarea pe care o ţinea în mână împrăştia peste mobilele vechi, găurite de carii, peste covoarele roase, peste pereţii lipsiţi de podoabe o lumină zgârcită, tremurătoare. „Trăim ca nişte sărăntoci, deşi ne-am putea îngădui o casă frumoasă! bolborosi înciudat. Ne lipsim de toate bucuriile, ca să adunăm bani la ciorap! Iar dacă au să vină turcii, au să ne şteargă pe bot de toată agoniseala! Nenorocită viaţă!” La aceste amărâte convorbiri cu sine însuşi se reduceau protestele lui Diamandis. În prezenţa Arhondulei nu îndrăznea să cârtească.

După ce luă la rând şi încăperile de la etaj, controlând conştiincios ferestrele, auzi glasul aspru, gutural, al Arhondulei, chemându-l în dormitor:

– Hai mai repede! Consumi bunătate de lumânare! Să ne culcăm până nu se termină!

Arhondula pregătise deja patul şi îşi făcuse „toaleta” de noapte, dacă toaletă putea fi numită îngrămădirea de articole vestimentare care o făceau să arate ca o mumie: cămaşa de bumbac ieftin, halat matlasat, strâmt şi de o croială jalnică, bonetă de lâna, şal la gât şi mănuşi trase până la coate. Astfel echipată, se ferea de frig, fiindcă în camera de culcare nu se făcea niciodată foc, spre a se economisi lemnele. „Noroc că mi-a lăsat Dumnezeu cojocelul ăsta de grăsime sub piele! se căina în sinea lui Diamandis. Altfel aş fi murit îngheţat.” Se schimbă pentru noapte: cămaşă aspră de bumbac, halat de lână cu mâneci găurite în coate, fular de lână şi o căciuliţă de iepure chelită. Spre deosebire de Arhondula, nu purta mănuşi.

– Hai, nu te mai învârti prin casă şi urcă-te în pat! îl bodogăni nevastă-sa. Şi stinge odată lumânarea! Vrei să ajungem pe paie? Ah, cheltuitor mai eşti! Dacă n-aş fi eu, praful s-ar alege de toată averea!

Diamandis se strecură sub plapuma subţire, umplută cu lână tocită, şi suflă în flăcăruia lumânării, stingând-o. Rămaseră în întuneric.

– Ei, vezi? Aşa! Întunericul nu costă bani! rosti sentenţios Arhondula. Noapte bună!

Se răsuci cu spatele spre bărbatul ei şi, după câteva minute, începu să sforăie...

Jos, în stradă, Manolakis şi tovarăşii lui se opriră în faţa casei. Se uitară precauţi în jur. Un incendiu nu prea îndepărtat învăpăiase bolta cerului, luminând vag clădirile şi uliţa.

– Nimeni! murmură Manolakis. Dă-i drumul, Kolivas!

Kolivas scoase de sub manta o frânghie lungă, având la un capăt un fel de ancoră de mici dimensiuni, prevăzută cu trei gheare. Se plasă sub balconul casei lui Diamandis şi aruncă în sus ancora. Gheara de metal se prinse de la prima încercare de balustrada de lemn a balconului.

– Numai să ne ţină! şopti cu grijă Fanurios. Kolivas îl privi de sus.

– Când Kolivas face o treabă, nu lasă nimic la voia întâmplării! Balustrada are să ţină!

Se căţără ca o maimuţă pe frânghia agăţată de balcon. Tovarăşii lui îl urmară. Când ajunseră sus, Manolakis scoase din buzunar câteva unelte de metal şi atacă fără zgomot obloanele de la ferestre. În curând manipulările lui îşi aflară răsplata. Cu un uşor clănţănit, zăvorul oblonului ieşi din lăcaşul său.

Îşi acoperiră faţa cu câte o basma, spre a nu fi recunoscuţi în cazul că ar fi surprinşi de cineva în timpul spargerii. Deschiseră cu atenţie obloanele şi fereastra, apoi se strecurară în casă, încălecând glaful în cea mai adâncă tăcere...

Diamandis se trezi din somn sub impulsul unei spaime inexplicabile. Nu auzea nimic, dar simţea instinctiv că ceva este în neregulă. Neguţătorul nu era curajos, dar teama că banii lui erau primejduiţi îi insuflă o îndrăzneală de care nu s-ar fi crezut capabil. Coborî din pat, silindu-se să nu-l facă să scârţâie, îşi puse papucii şi se apropie tiptil de uşă. Trase cu urechea. Nimic.

– Ce faci acolo, omule? auzi glasul somnoros al Arhondulei. Dacă te taie la burtă, nu sta prea mult la privată, căci consumi lumânarea!

– Ssst! Gura! porunci în şoaptă Diamandis. Mi se pare că e cineva în casă!

Arhondula se trezi brusc din amorţire şi se ridică în capul oaselor.

– Dacă sunt hoţii, scoate capul pe fereastră şi strigă după ajutor! îl sfătui ea, scuturată de emoţie.

– Şi dacă nu sunt?

– Sunt sau nu sunt? îl repezi Arhondula, brusc iritată. Ai mâncat prea mult şi ai visat urât. Vino şi te culcă!

– Nu!... Taci! repetă Diamandis.

– Atunci du-te şi vezi, ca să te linişteşti! Poţi să iei şl lumânarea!

Cu inima ticăind, Diamandis deschise uşa şi ieşi pe culoar. Îşi ascuţi din nou auzul, fără a surprinde vreun zgomot suspect. „Cred că Arhondula are dreptate, gândi, ceva mai calm. Ce dracu mi s-a năzărit?”

Spre a-şi domoli temerile, îşi zise că cel mai înţelept lucru ar fi să coboare scara până la camera ferecată în care-şi ţinea sipetul cu banii. Se înapoie în dormitor, luă lumânarea, o aprinse şi, la lumina ei, se îndreptă spre scară. Coborî treptele încurajându-se: „Te-ai speriat de nimic, Diamandis! Are dreptate Arhondula! Te-ai culcat cu stomacul încărcat!”

Ajuns în capul de jos al scării, i se tăie răsuflarea. Un braţ ţâşnit parcă din neant îl înşfăcă de grumaz, îndeajuns spre a-i înăbuşi orice încercare de a striga după ajutor. Alt braţ se ivi în faţa ochilor săi, făcând să sclipească un cuţit, al cărui vârf îi zgârie apoi pielea în dreptul carotidei.

– Dacă scapi un geamăt sau faci vreo mişcare, eşti un om mort! îi şopti un glas aproape de ureche.

Trei chipuri acoperite până sub ochi cu basmale pestriţe îl înconjurară.

– Pentru că tot ai venit, du-ne la bani! Diamandis simţi că i se înmoaie picioarele şi că i se înceţoşează mintea. Cuţitul îi zgârie şi mai adânc pielea gâtului, trezindu-l din începutul de leşin. Îngrozit, călăuzi pe tâlhari spre camera ferecată. N-aveau decât să-i ia toţi banii, numai viaţa să i-o lase.

– N-am cheia la mine, scânci. Să mă duc sus să o iau.

– Nu-i nevoie, răspunse un glas din dosul basmalei. Avem cu ce deschide.

Diamandis trăi în clipele următoare cel mai cumplit coşmar. Văzu cu jale cum hoţii deschid ca pe nişte jucării lacătele, apoi cum îi golesc sipetul, trecând banii în nişte săculeţi ai lor. Unul dintre tâlhari îşi plecă privirile asupra mâinii cu care Diamandis ţinea lumânarea aprinsă.

– Ce inel frumos ai! Fă-l încoace!

– Sigiliul meu, şopti stins neguţătorul.

– Hai mai repede! porunci banditul. Diamandis se sili fără succes să-şi scoată inelul înţepenit pe degetu-i gros ca un cârnat. „De ce dracu nu strigă Arhondula după ajutor? se întrebă deznădăjduit. Nu se întreabă cum de întârzii atât?” Şeful bandei îl repezi furios:

– Dacă nu-l scoţi mai repede, îţi tai degetul!

Cu un efort disperat, Diamandis izbuti să-şi smulgă inelul. Tremurând, îl întinse hoţului, care deschise mâna. În clipa aceea năframa se desprinse, descoperindu-i chipul. Neguţătorul desluşi un obraz tânăr, nişte trăsături energice, o gură voluntară, aspră. Faţa nu era dezagreabilă, dar lui Diamandis îi păru diavolească.

Înciudat, Manolakis îşi acoperi din nou chipul.

– Ar trebui să te ucid! scrâşni.

– Fără ochelari nu văd nimic! se văită Diamandis. Manolakis vârî inelul în buzunar.

– Legaţi-l! porunci tovarăşilor săi. Puneţi-i căluş! Neguţătorul îndură şi această ultimă încercare.

Abia după ce auzi uşa de la intrare deschizându-se pe dinăuntru şi închizându-se apoi în urma tâlharilor, suspină din greu. Durerea lui lăuntrică îi storcea lacrimi. „Sigur că Arhondula a adormit! Ce-o să zică nenorocita când o să mă găsească aici legat fedeleş!”

Lacrimile grele, fierbinţi, i se prelingeau pe obraji. „Dacă vin turcii, n-au să aibă ce să-mi mai ia!” îşi zise deodată. Gândul acesta îl făcu să încerce un ciudat simţământ de uşurare. „Da, da! N-au să aibă ce să-mi mai ia!”

* * *

În mijlocul frământărilor care zguduiau din temelii Constantinopolele, Acakios, blândul călugăr, ducea o existenţă idilică. De când devenise pensionarul casei de toleranţă dirijate cu mână de fier de Theodora, se îngrăşase, căpătase culoare în obraji, liniile feţei atât de scobite odinioară se rotunjiseră.

Deşi trăia printre prostituate, nu căzuse în păcatul preacurviei. Devenise duhovnicul lor, le asculta cu atenţie şi umilinţă creştinească spovedaniile, le poruncea să facă nenumărate mătănii, spre a-şi spăla păcatele, iar după ce rămânea singur, înălţa smerite rugi celui Atotputernic, implorându-l să se arate îndurător cu bietele urmaşe ale Mariei Magdalena. Apoi, împăcat cu sine şi cu Dumnezeu, se aşeza la masa veşnic întinsă şi se înfrupta din bunătăţile pe care Theodora i le punea cu generozitate la dispoziţie. Chiar şi acum, când lipsa hranei se făcea tot mai simţită în oraş, patroana avea ascunse provizii multe şi bune pentru zile negre.

Mulţumite că îşi găsiseră un mijlocitor între ele şi Dumnezeu, pensionarele casei de toleranţă îl răsfăţau pe Acakios, oferindu-i daruri - şervetele de dantelă, panglicuţe, iconiţe - îl îngrijeau cu râvnă, pieptănându-l, tunzându-i barba, spălându-i rufele. Niciodată nu se trezise în mintea vreuneia din ele gândul de a-l seduce.

Casa de toleranţă era aproape de ziduri. Bubuiturile tunurilor îl stingheriseră la început pe Acakios, tulburându-i meditaţiile, dar cu timpul se deprinsese atât de mult cu ele, încât nu le mai auzea. În microcosmul bordelului, ca şi odinioară în microcosmul monastirii de pe muntele Athos, modestul monah trăia rupt de lumea din afară. În mijlocul pensionarelor Theodorei se simţea ca un duhovnic într-o monastire de maici. Prezenţa muşteriilor de toate vârstele îl incomoda tot atât de puţin ca şi pelerinajul unor laici dornici să-şi sublimeze spiritul, îngenunchind alături de călugări în ambianţa plină de cucernicie a bisericii monastirii.

Îndeobşte, clienţii Theodorei îl respectau, deşi prezenţa unui monah în această lume galantă era cu. totul insolită. Câţiva îl mai luau peste picior, dar Theodora nu se sfia să-i cheme la ordine, şi chiar să le interzică accesul în stabilimentul ei dacă stăruiau a se arăta lipsiţi de consideraţie faţă de Acakios.

În afară de călugăr şi de un portar zdravăn cât un taur, care avea sarcina expulzării din local a scandalagiilor, un singur bărbat mai căpătase permisiunea să pătrundă la orice oră din zi şi din noapte în stabilimentul Theodorei: Manolakis, care câştigase simpatia, mai mult decât atât, dragostea patroanei. Într-una din camerele dosnice ale clădirii îşi găsea el ascunzătoare ori de câte ori reţeaua gardienilor se strângea în jurul său. Stătea la fund până ce se potolea furtuna şi autorităţile îl dădeau uitării. Apoi ieşea iarăşi din vizuină, reluându-şi activitatea, până ce un nou iureş îl silea să se ascundă în camera tainică din stabilimentul Theodorei.

Între Acakios şi Manolakis se statorniciseră legături de reciprocă toleranţă. Monahul resimţea refuzul tânărului de a i se spovedi, dar îl accepta ca pe un rău necesar, de vreme ce Theodora îl rugase să-l trateze cu îngăduinţă.

– Manolakis este foarte apropiat de sufletul meu, cuvioase. Văd în el nu numai pe omul care-mi împarte din când în când patul, ci şi pe copilul meu.

Monahul nu înţelegea aceste relaţii spiritual incestuoase, dar le tolera, rugându-se lui Dumnezeu să ierte păcatele Theodorei şi să-l aducă pe Manolakis pe drumul cel bun.

De când începuse războiul, stabilimentul Theodorei cunoştea o afluenţă neobişnuită. S-ar fi zis că bărbaţii căutau instinctiv să-şi reverse prea plinul sexualităţii lor exacerbate de prezenţa morţii care-i pândea pe ziduri. Când li se acordau câteva momente de libertate, dădeau buzna la Theodora, unde se goleau nu numai de sămânţă, dar şi de bani. Bordelul prospera ca niciodată. Theodora şi pensionarele ei atribuiau acest belşug lui Acakios, care, credeau ele, le purta noroc.

Într-o seară, care avea să rămână de pomină în viaţa monahului, Manolakis se înfăţişă Theodorei, ducând sub braţ un săculeţ greu, umflat ca o lună plină. Tânărul se uită peste umăr la călugărul care stătea la masă şi se înfrupta dintr-o farfurie cu stafide. Scena se petrecea în apartamentul Theodorei, căreia Manolakis îi făcu semn că voia să-i vorbească fără martori.

– Cuvioase, nu vrei să cobori în pivniţă după o sticlă de vin bun? îl îmbie patroana. Pe poliţa din fund sunt câteva sticle cu vin de Samos şi de Cephalonia. Alege pe îndelete! Nu te zoreşte nimeni! Hai, du-te!

Pentru Acakios, o vizită în pivniţa cu băuturi era întotdeauna binevenită.

– Iacă, mă duc, zise ridicându-se de la masă şi ieşind din cameră.

Când se văzu în beci, aspiră cu nesaţ aerul rece, înmiresmat cu arome. Torţa aprinsă pe care o înfipse într-un suport metalic arunca o lumină aurie peste sticlele acoperite de praf şi de pânze fine, cenuşii, de păienjeni. Vinurile acestea erau rezervate clienţilor simandicoşi. Fiindcă Theodora îi recomandase să nu se grăbească, monahul îşi spuse că numai destupând o butelie sau două va putea aprecia licoarea cea mai savuroasă. Alese o sticlă pântecoasă, tare colbuită, o cântări în palmă, o privi în lumină, apoi mulţumit de rezultatul inspecţiei, o destupă, îi mirosi aroma, închise transportat ochii şi duse sticla la gură. Vinul dulce, parfumat, îl făcu să plescăie cu delectare din limbă.

Deschise fericit ochii şi deodată îi căscă, rotunjindu-i uluit. În faţa lui, pe poteca dintre poliţele cu sticle, ţărâna începu să se mişte, ca şi când o cârtiţă ar fi umblat pe dedesubt Apoi pământul se lăsă brusc în jos, deschizând un orificiu de trei palme. Acakios se întrebă dacă nu băuse prea mult şi văzul începea să-i joace feste. Gaura din pământ se lărgi cam de şase palme. Sub ochii lui plini de uimire şi de spaimă, apăru un cap tuciuriu, cu occiputul înfăşurat de un turban galben. Chipul diavolesc avea ochi scăpărători ca tăciunii, urechi ascuţite şi o bărbuţă ascuţită de ţap. Între dinţii albi ţinea lama unui pumnal.

– Belzebut! Lucifer! Asmodeu! Astarot! Mammon! bâigui înfiorat Acakios.

Privirile diavolului ieşit din străfundurile iadului şi privirile monahului slujitor al sfintei credinţe creştine se încrucişară câteva clipe, reflectând aceeaşi stupoare. Acakios îşi zise că Dumnezeu hotărâse a-l încerca, punându-l faţă în faţă cu Satana. Se şi văzu asemenea sfântului Arhanghel Mihai în luptă cu Balaurul. Fiindcă nu avea la îndemână o lance, făcu din sticlă armă şi, cu o forţă înzecită de credinţa-i creştinească, îl trăsni pe Demon în ţeastă. Îngerul tenebrelor, lovit la mir, scăpă un strigăt foarte omenesc şi se scufundă în adâncurile pământului. În locul lui răsări însă alt cap, mai fioros, de asemenea oblojit cu un turban. Făcând din sticle proiectile, Acakios începu să le arunce în emisarul Infernului. Şi acesta căzu fulgerat, dar alţii îi luară locul, ţâşnind din pământ ca nişte flăcări vii.

Monahul înţelese că armiile Iadului aveau să-l copleşească. Ridicând poalele anteriului, făcu stânga împrejur şi o luă la fugă spre scară, urlând din răsputeri:

– Ostile Necuratului s-au abătut asupra noastră, păcătoşii! Săriţi, fraţilor! Săriţi!

Din câteva salturi urcă scara şi ieşi din pivniţă, trântind uşa de fier în urma lui şi închizând-o cu toate zăvoarele. Tărăboiul stârnit de Acakios atrase pe mai toţi clienţii locantei. Apăru şi Manolakis, pe care Theodora îl trimisese să vadă ce se întâmplă. Câţiva oameni, înspăimântaţi de vorbele incoerente ale monahului, începură să-şi facă semnul crucii şi să-şi scuipe în sân.

Printre muşterii se afla şi un ofiţer din garda imperială, care dădu alt înţeles cuvintelor lui.

– Toată lumea să pună mâna pe arme! Fac rămăşag că diavolii văzuţi de cuvioşia-sa sunt nişte blestemaţi de turci care au săpat o galerie subterană spre a se strecura în inima oraşului. Un om să alerge la ziduri şi să dea alarma! Poate vom avea nevoie de ajutoare!

Ofiţerul se uită la Manolakis şi la ceilalţi bărbaţi care purtau arme.

– Până la sosirea întăririlor, să-i atacăm pe turci! Să nu le dăm timp să iasă din galerie în număr mare! Orice întârziere poate să ne coste scump!

Zâmbi lui Acakios.

– Ai făcut treabă bună, cuvioase! Acum vine rândul nostru. Sunteţi gata? se adresă oamenilor buluciţi pe culoare.

– Gata! i se răspunse.

Ofiţerul îşi scoase sabia din teacă. Cu gesturi hotărâte desfăcu zăvoarele şi deschise uşa de fier. În pivniţă se şi adunaseră câţiva turci. Alţii ieşeau din gura deschisă a galeriei.

– După mine! strigă ofiţerul, năpustindu-se asupra osmanlâilor.

Cinci inşi îl urmară, plini de însufleţire. Şi Manolakis fu ispitit să-şi încerce puterile cu turcii, apoi îşi zise că n-avea nici un rost să facă pe viteazul. Trase cu urechea la tumultul din beci, apoi se întoarse spre Acakios.

– Lasă-i să se bată, cuvioase! Îşi fac meseria de soldaţi! Noi să ne vedem de socotelile noastre!

Călugărul îl privi încruntat. Nu înţelegea raţionamentul lui Manolakis. Căută din ochi o armă şi văzu un topor rezemat de o buturugă folosită la spartul lemnelor. Înşfăcă toporul şi alergă spre uşa pivniţei zbierând:

– Viu şi eu, căpitane! Să-i prăpădim pe păgâni! Nui omorî pe toţi! Lasă-mi şi mie câţiva!

* * *

În cea de-a zecea zi a asediului, romeii care făceau de gardă pe zidurile dinspre Marea de Marmara văzură venind dinspre miazăzi patru corăbii mari. Pe cel mai înalt catarg al primei nave flutura pavilionul imperial bizantin. Celelalte trei arborau, pe lângă pavilionul genovez, şi stindardul papal.

Scăldate în soarele proaspăt al dimineţii, corăbiile înalte, cu pânzele umflate de vântul prielnic, ofereau un spectacol nu numai măreţ, dar şi generator de exuberante speranţe pentru încercaţii locuitori ai capitalei bizantine. Acum, când constantinopolitanii se socoteau părăsiţi de creştinătatea vitregă, apariţia navelor căpăta semnificaţia unui ajutor providenţial.

Vestea se răspândi cu iuţeală în oraş. Populaţia ieşi pe străzi, aclamând pe Suveranul Pontif, atât de hulit până atunci. Până şi ortodocşii fanatici îşi ziseră că ajutorul Papei sosea la timp. Pe ziduri, ostaşii se îmbrăţişau, plini de entuziasm: întăririle trimise din

Occident aveau să-i silească pe turci a ridica asediul. Clipele cele mai grele trecuseră. Clopotele tuturor bisericilor prinseră să sune de sărbătoare.

De pe cel mai înalt turn al Blachernelor, împăratul Constantinos, înconjurat de câţiva sfetnici, privea cu ochi înceţoşaţi de emoţie solemna defilare a corăbiilor care se îndreptau spre Cornul de Aur.

– Dumnezeu s-a milostivit de sufletele noastre! grăi, încercând a-şi stăpâni cutremurarea din glas.

– Pariez că navele acestea sunt numai avangarda flotei pe care o aşteptăm, zise Demetrios Cantacuzino, suspinând cu uşurare.

Galerele turceşti care patrulau de-a lungul zidurilor dinspre mare ale Constantinopolelui se concentrau spre a împiedica prin luptă intrarea în port a corăbiilor creştine.

– Să sperăm că navele vor izbuti să spargă blocada inamică, vorbi împăratul cu teamă.

* * *

Sultanul Mehmed avusese o noapte proastă. Spre a-şi potoli zbuciumul lăuntric, îşi petrecuse ceasurile de veghe în compania adolescentului Radu cel Frumos, fiul lui Vlad Dracul, precum şi a altor paji senzuali ca nişte fete din saraiul imperial.

Îşi pregătise ani de-a rândul trupele pentru acest asediu, închipuindu-şi că va obţine o victorie uşoară şi rapidă, pe măsura forţelor militare incomensurabile aruncate în luptă. O mână de romei, la care se adăugau câţiva creştini străini de Constantinopole, reuşeau însă a ţine în şah formidabila armată otomană, înzestrată cu cea mai modernă artilerie. Fortăreţe socotite până atunci inexpugnabile fuseseră cucerite graţie bombardamentelor. Cine ar fi crezut însă că romeii bicisnici, care nu mai cunoscuseră de un secol încoace beţia divină a victoriilor, vor fi capabili să-l înfrunte, să-l facă de râs în faţa întregii omeniri? Ce vor spune propriii lui supuşi pe care-i mânase la război, făgăduindu-le o izbândă uşoară şi sigură?

În noaptea aceea de încrâncenată frământare supusese cu furie dementă trupurile fragile ale adolescenţilor, căutând în îmbrăţişările lor un derivativ care să-i mai oblojească rănile amorului propriu, ale orgoliului său nemăsurat. Aţipise abia în zori. Dormise câteva ore, apoi aghiotantul de serviciu îl trezise spre a-i anunţa uluitoarea apariţie la orizont a unor nave de război, creştine. În clipa aceea Mehmed avusese senzaţia că imensa cupolă a cerului se spintecă şi se prăvale asupra-i, îngropându-i toate speranţele, toate năzuinţele.

Dacă lumea creştină occidentală alesese acest moment spre a-l ataca, îl pândea primejdia unei înfrângeri ruşinoase. Nu putea uita îngrozitoarea experienţă a lui Baiazid. Visurile de cucerire care constituiau însăşi raţiunea existenţei sale aveau să fie zădărnicite, mitul invincibilităţii lui avea să piară.

În vreme ce generalii îl aşteptau tulburaţi în faţa cortului imperial, Mehmed, ajutat de paji, se îmbrăca grăbit. Îşi lovea icoglanii fiindcă nu erau destul de iuţi, îi lovea înciudat, descărcându-şi asupra lor nervii surescitaţi. Nu mai avu răbdare să-şi pună platoşa. Ieşi din cort, lovindu-şi cu cravaşa cizmele de piele roşie.

După ce-şi plimbă privirile asupra generalilor înfricoşaţi de expresia ameninţătoare a chipului său, se proţăpi în faţa lui Zaganos şi a lui Yakub-Paşa, şeful serviciului secret.

– Zaganos, Yakub, m-aţi asigurat că Occidentul nu se va osteni să vină în ajutorul bizantinilor! Cum vă explicaţi apariţia celor patru nave creştine?

Se întoarse furios spre marele vizir, care stătea deoparte şi îşi savura triumful.

– Ai cobit, Khalil! Previziunile tale se împlinesc! Vin ghiaurii din Apus! Ei, nu te bucuri?

Bătrânul demnitar înclină din cap cu gravitate.

– Nu mă bucur când ţara mea se află în pragul unor mari şi nemeritate încercări.

Folosise un eufemism spre a nu rosti cuvântul „dezastru”. Mehmed nu-i răspunse, încălecă pe armăsarul său.

– La Cele Două Coloane! porunci. Să mă urmeze regimentele trei şi patru de gardă şi un regiment de ieniceri!

Porni în galop întins, în vreme ce generalii şi ofiţerii din suita imperială se avântau pe cai. Cavalcada, alcătuită din înalte căpetenii militare şi din trupe călări, porni frenetic, despicând spaţiile, coborând în galop pantele repezi ale văilor, urcând pieptiş povârnişurile colinelor, sub privirile întrebătoare ale soldaţilor otomani instalaţi pe poziţii. Mai toţi văzuseră navele creştine. Războiul părea să ia o întorsătură nedorită. Şi ofiţerii, şi ostaşii de rând, dar cu experienţă în rosturile războiului, se temeau să nu fie prinşi între două focuri.

Sultanul sosi ca un vârtej la baza navală de la Cele Două Coloane când Suleiman Balthoglu se pregătea tocmai să se îmbarce pe galera-amiral spre a ieşi în întâmpinarea corăbiilor creştine. La apariţia padişahului, comandantul flotei otomane îngenunche în colbul de pe jos.

– Prea Mărite Stăpâne, jur să nimicesc navele ghiaurilor spurcaţi!

– Înainte de a pleca, să îmbarci pe navele tale ostaşii din cele trei regimente pe care le-am adus cu mine! porunci padişahul. Să-ţi întărească echipajele! Iar marinarilor tăi să le distribui zale, căşti de fier, săgeţi în număr nelimitat, lăncii, securi şi unelte de abordaj! Să nu-mi spui mai târziu, Balthoglu, că n-ai fost în stare să nimiceşti corăbiile creştinilor fiindcă nai fost suficient pregătit! E de ajuns ruşinea pe care mi-ai făcut-o în bătălia din preajma marelui lanţ!

Amiralul se izbi cu pumnii în piept.

– Jur pe sabia Profetului că ghiaurii nu vor străpunge cordonul nostru naval! Jur să le scufund corăbiile! Te asigur, Doamne, că voi binemerita încrederea Ta!

Îmbarcarea trupelor aduse de Mehmed se făcu la iuţeală. Apoi Balthoglu păşi cu fruntea sus pasarela care lega cheiul de nava-amiral. În sunetul trompetelor şi în ropotul tobelor, marea flotă otomană se puse în mişcare...

Căpitanul Phlactanellas, comandantul navei imperiale bizantine „Vulturul bicefal”, privea din înaltul dunetei cupolele aurite ale bisericii Sfânta Sophia, profilate dincolo de zidurile maritime ale Constantinopolelui. Cu mâna făcută streaşină, spre aşi feri ochii de razele soarelui, scruta învelişul mării, străbătut în depărtare de nave de război otomane.

– Blocadă navală în toată regula! vorbi calm secundului său, Manuil Mavron. Eh, până la urmă o spargem noi! Ne rămâne altceva de făcut?

Secundul încercă să numere vasele inamice, dar sclipirile orbitoare ale valurilor îl împiedicară. Întrebă prin portavoce pe marinarul de veghe de pe marele catarg:

– Câte sunt?

– Între treizeci şi patruzeci! răspunse marinarul. Nu pot să le desluşesc bine!

Căpitanul clătină din cap zâmbind.

– M-am temut că sunt mai multe. Semnalează navelor genoveze constatările noastre, Mavron!

Calmul cu care Phlactanellas întrezărea o luptă navală cu forţe inamice mult superioare nu-l miră pe secund. Se afla de zece ani sub comanda acestuia şi avusese în nenumărate rânduri prilejul de a-i verifica experienţa militară, dârzenia şi sângele rece. Phlactanellas avea reputaţia unui marinar de şcoală veche, a unui îndrăgostit de tradiţiile luminoase ale străvechii glorii militare bizantine. Mulţi dintre camarazii lui spuneau că este un visător, că se hrăneşte cu iluzii, că încearcă să reînvie trecutul definitiv mort. Poate că era adevărat. Poate că ei nu reuşeau să-l înţeleagă, fiindcă erau incapabili să se desprindă din tiparele mediocrităţii epigonilor. Indiferent la comentariile lor, Phlactanellas păşea senin pe drumul său, încrezător în nemurirea Bizanţului.

Mavron semnală observaţiile sale celor trei nave genoveze care urmau în linie de şir „Vulturul bicefal”.

– Oamenii să treacă la posturile de luptă! ordonă Phlactanellas. Să mi se aducă şi mie armura!

De pe puntea de comandă a navei genoveze „Santa Maria”, căpitanul Maurizio Cattaneo descifră mesajul transmis prin semnalizare cu braţele de un marinar de pe „Vulturul bicefal”. Cercetă cu privirile navele turceşti, care ridicau o barieră plutitoare în calea navelor creştine.

– Acum mă dumiresc, Novarisio, de ce otomanii nu ne-au stânjenit când am trecut prin Dardanele! vorbi primului său locotenent. Flota lor era concentrată aici.

Novarisio cântări din ochi puterea flotei inamice, numărând pânzele albe şi roşii ce pluteau asemenea unor aripi deschise asupra învelişului mării.

– Au să ne dea ceva de furcă!

– Până acum prea a fost monoton drumul! zâmbi căpitanul Cattaneo. O să avem în sfârşit puţină distracţie. Dă alarma, Novarisio!

Patrizio Camero şi Antonio Zappatore, marinari pe corabia „Arlechine”, stăteau rezemaţi de parapetul pupei şi contemplau plini de uimire şi încântare magnifica privelişte a Constantinopolelui etajat în amfiteatru pe povârnişurile domoale ale celor şapte coline. Soarele îl scălda într-o lumină aurie, cu tonuri calde, pastelate. Şi Camero şi Zappatore erau tineri. Auziseră multe lucruri minunate despre acest Constantinopole pe care-l vedeau acum pentru prima oară.

– E mai frumos decât mi-am închipuit! exclamă Camero.

Zappatore se scărpină în păru-i creţ.

– Să vezi trai pe noi, la noapte, după ce acostăm!

În aceeaşi clipă le ajunse la ureche ropotul de tobe vestind alarma pe cele două nave care-i precedau.

– Ce-i asta? întrebă Camero.

– Turcii! răspunse camaradul său, scuturat de un fior. Zărise navele inamice ce patrulau la orizont. Nu vezi? Au steaguri verzi!

– Şi cu ăştia trebuie să ne batem ca să putem intra în port?

– Aşa se pare! Dacă nu i-o veni căpitanului nostru gândul bun să facă drumul întors. Să te baţi unul contra zece, e curată nebunie!

– Unul la zece? Unul la o sută, vrei să spui! rosti uluit şi înspăimântat Camero. Ia te uită ce iese după promontoriul de colo!

Zappatore vru să răspundă, dar spectacolul sutelor de nave turceşti care împânziseră zarea, răsărind parcă din mare, îi tăie glasul. Îşi făcu semnul crucii. De pe puntea de comandă a propriei lor nave porni să se reverse ropot de tobe.

– Şi căpitanul nostru a înnebunit! exclamă înciudat Camero.

Un contramaistru îi apostrofă brutal:

– Voi, cei de colo, luaţi-vă platoşele, coifurile şi treceţi la posturile de luptă! Ce aşteptaţi? Să vă invite căpitanul personal?

Luigi Cavalotto, marinarul de la postul înalt de observaţie de pe corabia genoveză „Orso d'oro”, a patra şi ultima din linia de şir a navelor creştine, încercă să numere puzderia de vase otomane care se apropiau ameninţătoare în linie de front compusă. Când sări de două sute, le pierdu socoteala. Transmise prin portavoce observaţiile sale căpitanului Gianbatista Felliciano, iar când auzi ropotul tobelor, îşi îmbrăcă pieptarul şi îşi puse casca aflată în preajma lui. Un tremur îl străbătu. Avea numai 20 de ani şi nu participase încă la vreo bătălie navală. Când se înrolase în marină, ştiuse că viaţa nu avea să-i fie uşoară. Ofiţeri cu experienţă îl instruiseră cum să se comporte în luptă. Dar de la teorie până la practică era o mare distanţă.

În vreme ce-şi îmbrăca pieptarul de fier, îşi spuse că soarta nu-i era prietenoasă. Bătălia avea să se angajeze tocmai acum, când el era de cart la postul de observaţie, un loc foarte primejduit, căci cei ce îndeplineau această sarcină constituiau o ţintă obligată pentru duşman.

Încercă să-şi izgonească gândurile urâte, concentrându-şi atenţia asupra frumuseţilor Constantinopolelui. Oraşul acesta fabulos, cântat cu patimă de poeţi, îi aminti de Amalfi, locul său de baştină. Şi Amalfi era orânduit în scară pe povârnişurile munţilor cenuşii. La picioarele digului de piatră, apele albastre ale Mediteranei se spărgeau foşnind ca mătasea. Acolo, pe chei, se jucase în copilărie cu prietenii, tot acolo o cunoscuse pe Teresa... Ciudat, tocmai acum îi revenea în minte chipul Teresei! Surâsul, buzele, gropiţele-i gingaşe!...

Huruitul de tobe de pe navele amice şi inamice îl smulse din reverie. Părea că peste ape porniseră să se rostogolească tunetele.

Coborî privirea şi văzu pe puntea propriei sale corăbii marinarii pregătindu-se febril de luptă. Îmbrăcaţi în platoşe lucitoare, se instalau la posturi. În curând bătălia avea să înceapă. Depărtarea dintre corăbiile creştine şi linia de front a nenumăratelor nave otomane se micşora vizibil. „Ajută-mă, Doamne!” rosti cu fervoare Luigi Cavalotto...

– Credeţi că avem sorţi să străpungem frontul turcilor? întrebă secundul Manuil Mavron pe căpitanul Phlactanellas. După câte observ, navele lor sunt dispuse în linii de front succesive. Chiar dacă spargem primele linii, vom fi blocaţi de navele din liniile următoare.

– Aparent, raţionamentul dumitale este just, Mavron. Vântul ne slujeşte însă pe noi. Pe de altă parte, vasele lor sunt joase şi în general de mic tonaj.

Vom trece prin ele ca printr-o pânză de păianjen! Avem sorţi de izbândă, Mavron! Uite, până şi genovezii ne urmează fără ezitare. Dacă ei, nişte străini, merg la luptă cu hotărâre, putem oare noi, romeii, să dăm înapoi? În ceea ce mă priveşte, n-aş face drumul întors nici dacă aş şti cu siguranţă că mă aşteaptă moartea! Uită-te, Mavron, la zidurile oraşului! Sunt înţesate de romei. Toţi ne privesc şi îşi strâng pumnii, rugându-se lui Dumnezeu pentru izbânda noastră! Avem dreptul să-i dezamăgim?

Phlactanellas se apropie de parapetul dunetei, şi de acolo, de sus, îşi aruncă ochii asupra ofiţerilor, maiştrilor şi marinarilor instalaţi la posturile de luptă. Zâmbi cu multă căldură, ca şi când ar fi îmbrăţişat cu privirile pe propriii lui fii.

– Romei! le vorbi prin portavoce. Peste câteva momente ne vom încrucişa armele cu duşmanii Bizanţului şi ai Crucii. Va fi o bătălie pe viaţă şi pe moarte, dar o vom câştiga, fiindcă dreptatea şi Dumnezeu sunt de partea noastră! De pe coline, întreg Constantinopole ne priveşte! Bărbaţii, femeile, copiii, împăratul însuşi! Toţi ne vor însoţi în luptă cu gândurile, cu sufletul. Îndemnul lor trebuie să ne oţelească încrederea în victorie! Dumnezeu să ne ajute!

Din piepturile marinarilor ţâşni un snop sonor de urale. Uralele unor oameni care aveau să moară, sau să izbândească. Alte urale se înălţară de pe navele genoveze, împletindu-se cu uralele bizantinilor. Frăţia de arme din pragul bătăliei îşi găsea cea mai frumoasă expresie.

– Jurăm să învingem sau să murim pentru împărat şi pentru patrie! încheie căpitanul Phlactanellas.

Uralele de pe corăbiile creştinilor ajunseră purtate pe aripile vântului până la zidurile dinspre mare ale

Constantinopolelui, continuându-şi apoi zborul pe deasupra străzilor, pe deasupra pieţelor, pe deasupra caselor şi a monumentelor oraşului.

Printre ostaşii de veghe la creneluri se afla un unchiaş cu mustăţi albe şi plete sure. Deşi trecuse de 60 de ani, se înrolase voluntar, fiindcă îşi cunoştea îndatoririle de om şi de cetăţean al Bizanţului. Îl chema Leonidas Pateras. Numele de Leonidas avea semnificaţia unei moşteniri care-l obliga să se jertfească pentru patria lui, aşa cum în trecutul îndepărtat se jertfise pentru Sparta un alt Leonidas, războinic cu sânge regal, care pierise laolaltă cu trei sute de tineri de sub comanda sa, apărând trecătoarea Thermopyle împotriva invaziei persane. Leonidas Pateras era un simplu pielar, dar în sufletul lui ardea flacăra eroismului pur. Când ofiţerii recrutori îl repartizaseră la zidurile dinspre mare, plânsese de ciudă, fiindcă dorinţa lui cea mai vie fusese să se bată pentru apărarea primejduitei porţi Sfântul Roman. I se spusese cu menajamente că este prea vârstnic spre a fi trimis acolo. Pe zidurile dinspre mare, însufleţirea lui va fi tot atât de preţuită. Leonidas Pateras cedase, cu jalea în suflet. Avea însă o mângâiere. Doi dintre fiii săi fuseseră repartizaţi la poarta Sfântul Roman, iar al treilea fiu, prâslea, se înrolase în marină şi fusese trimis pe nava „Vulturul bicefal”. Îl chema Leonidas, ca şi pe tatăl său, ca şi pe regele erou.

Acum, de pe culmea zidurilor dinspre mare, bătrânul Pateras avea să urmărească plin de încordare vârtejul unei bătălii în care era prins şi vlăstarul său, marinarul. Cu ochii umeziţi de emoţie, urmărea mersul celor patru corăbii creştine spre puzderia de vase turceşti orânduite în formaţie de luptă. Ochii lui erau bătrâni, aşa că nu-i putea desluşi pe marinarii de pe puntea „Vulturului bicefal”, întrezărea doar fulgerările armurilor ce oglindeau razele soarelui. Întruna din acele armuri era înveşmântat şi fiul său. Una din acele fulgerări îşi găsea izvorul în platoşa lui Leonidas.

O lacrimă se prelinse printre cutele adânci ale obrazului tăbăcit de ani. O lacrimă de ciudă, de neputinţă. Bătrânul Leonidas Pateras îşi zise că ofiţerii recrutori avuseseră dreptate când nu îl lăsaseră să lupte la poarta Sfântul Roman. Dacă nu-şi putea desluşi fiul, cum ar fi fost în stare să-i desluşească pe vrăjmaşi? N-ar fi făcut decât să-i încurce pe ostaşii tineri şi cu ochi ageri!

Proţăpit pe duneta navei-amiral, cu mâinile în şolduri şi cu bărbia scoasă războinic înainte, Suleiman Balthoglu scruta întinderile albastre ale mării, urmărind evoluţia navelor creştine ce înaintau temerar spre frontul naval turcesc. Nările îi fremătau, adulmecând mirosul pulberii detonante. Tunurile de pe vasele sale începuseră să-şi verse proiectilele, ridicând snopi de apă sărată înaintea corăbiilor creştine.

– Prea scurt! Lungiţi tragerea! strigă înciudat către ofiţerii săi.

Încerca senzaţiile excitante ale unui vânător pornit pe urmele vânatului. Se temuse la un moment dat că navele ghiaurilor vor încerca să scape cu fuga. Creştinii se avântau în calea hăitaşilor cu o temeritate care atingea limitele inconştienţei ori ale absurdului. Cum îşi închipuiau căpitanii celor patru corăbii că vor rezista sutelor de vase turceşti? Allah le luase desigur minţile!

Acum va spăla în sânge ruşinea suferită în bătălia din preajma marelui lanţ.

Amiralul simţea aproape material încordarea războinică a miilor de marinari şi ostaşi de sub ordinele sale. Echipajele perfect antrenate şi trupele de elită îmbarcate pe vasele sale erau înzestrate cu scuturi uriaşe care aveau să le apere de săgeţile ghiaurilor. Pierderile lui vor fi minime.

Balthoglu era hotărât să ofere padişahului spectacolul unei strălucite victorii navale. Încrederea lui în biruinţă era împărtăşită de toţi turcii care aveau să participe la bătălie. Stimulaţi de ropotul darabanelor, de sunetele ascuţite ale goarnelor, de bubuiturile tunurilor uşoare, scoteau răcnete pline de sfidare.

Corăbiile creştine ajunseseră în dreptul promontoriului care adăpostea micul port Bucoleon şi navigau cu toată viteza spre Cornul de Aur, ignorând parcă armada otomană. Pentru constantinopolitanii de pe ţărm, care urmăreau cu respiraţia tăiată evoluţiile „Vulturului bicefal” şi a celor trei vase genoveze, era limpede că acestea nu puteau ajunge la marele lanţ fără a fi interceptate de inamic. Atinseseră deja linia avangardei flotei turceşti...

Tânărul Leonidas Pateras, servant la un tun pe „Vulturul bicefal”, aştepta ordinul comandantului artileriei înainte de a da foc fitilului care trebuia să provoace aprinderea pulberii explozive şi slobozirea proiectilului. Tunarii primiseră instrucţiuni să nu se pripească. Să tragă numai după ce vor ochi cu grijă. Orice lovitură ratată costa scump. Leonidas îşi alesese o galeră cu trei rânduri de vâslaşi, încărcată până la refuz cu ieniceri. Trebuia să o izbească în centru, spre a-i sparge fundul. Numai de n-ar greşi! Folosea drept punct de reper pe turcul smolit la faţă, care bătea într

O tobă imensă, imprimând un ritm accelerat vâslaşilor...

Yusuf, vătaful robilor creştini mânuitori de rame, mergea printre rândurile lor, de la un capăt la celălalt al galerei, plesnindu-i din când în când cu biciul, spre a le spori zelul. Biciul lung se încolăcea ca un şarpe pe trupurile chinuite ale sclavilor, lăsând urme sângerânde.

Ridicând instinctiv ochii spre nava bizantină, spre care galera se îndrepta cu iuţeală, vătaful văzu gura unui tun aţintită parcă asupra sa. Rânji! Nu ştia ce înseamnă frica!

Deodată auzi o bubuitură urmată de un şuierat. Şuieratul tipic al proiectilelor ce sfredeleau vijelios aerul. Întrezări până şi norişorul alburiu, rotund ca o minge, de la gura tunului. Şuierul îşi sporea puterea apropiindu-se. Încă o secundă... Deodată Yusuf simţi un şoc năprasnic! O ghiulea îl tăie în două, stropind cu sângele lui spinările robilor creştini din apropiere, apoi se afundă în podeaua galerei, găurind-o. Sparse carlinga şi chila şi se pierdu în apele de sub pântecele galerei lovite de moarte. Prin marea deschizătură apa ţâşni cu violenţă, împroşcându-i pe cei din jur, întinzându-se lacomă peste picioarele vâslaşilor, ale marinarilor, ale ienicerilor.

Porniră apoi să plouă săgeţi. Soldaţii împanicaţi de apa care se ridica mai sus de glezne, de genunchi, de coapse îşi aruncau armele şi scuturile devenite inutile şi îşi căutau salvarea sărind în mare, mai înainte ca aceasta să se deschidă pentru a-i înghiţi cu galeră cu tot. Dar greutatea zalelor îi trăgea la fund chiar şi pe cei pricepuţi să înoate. Rămaşi pe puntea galerei, ienicerii insensibili în faţa morţii îşi descărcau arcurile asupra navei bizantine, deşi apa le ajunsese la mijloc.

Robii creştini, legaţi de băncile lor, se zbăteau zadarnic să se elibereze din lanţuri. Cu ochii măriţi de groază, se uitau la apa care se ridica necontenit, trăgându-i spre străfunduri într-un fantastic şi irezistibil sorb.

Comandantul galerei blestema furios destinul hain. Asaltat de ape, voi să se lase în voia lor. Ştia să înoate, aşa că nu se temea de viclenia mării. În clipa aceea simţi însă că piciorul i s-a prins între două scânduri. Se încordă spre a şi-l smulge din capcana invizibilă, dar nu reuşi. Văzu în preajma lui toba folosită pentru marcarea ritmului vâslirilor, plutind pe apă. Se cramponă cu disperare de tobă. Piciorul imobilizat între scânduri îl trăgea însă la fund, odată cu galera. Apa îi ajunse la gură, la nări, sufocându-l. Dădu drumul tobei şi începu să-şi agite în neştire braţele. Marea îl înghiţi laolaltă cu sclavii creştini înlănţuiţi de bănci. Turbanu-i rămase să plutească pe creasta unui val...

De la postul său de supraveghere de pe marele catarg, Luigi Cavalotto văzu prima linie de front a navelor otomane desfăşurându-se într-un fel de potcoavă. Când laturile ei se vor închide, corăbiile creştine vor fi prinse în cursă. Ridică portavocea la buze, spre a comunica celor de jos observaţiile sale. În clipa aceea gemu, scăpând din mână portavocea. O săgeată îi străpunsese gâtlejul, rămânând înfiptă între cartilagii. O durere năprasnică, ascuţită, îl făcu să cadă în genunchi. Se agăţă spasmodic de balustrada postului de observaţie, în vreme ce o pânză roşiatică îi acoperi lumina ochilor...

Amiralul Balthoglu era convins că ghiaurii nu-i vor scăpa din mână. Îi prinsese în capcană ca pe nişte şoareci. Cercul navelor turceşti se închisese în jurul lor. În curând vor fi siliţi să se predea. Câteva sute de creştini, oricât de dârzi, nu vor fi în stare să facă faţă puhoiului concentric turcesc.

Duelul arcaşilor creştini şi turci se încinsese cu încrâncenare. Mulţimea săgeţilor zburătoare umbrea marea, de parcă s-ar fi aşternut un nor între ape şi soare.

La un semn al lui Balthoglu, otomanii încetară lupta. Un ofiţer al său ridică un steag alb. Atunci se stinse şi glasul tunurilor de pe corăbiile creştinilor. Se aşternu brusc o linişte aparent ireală. Dragomanul-şef al flotei otomane, care se afla lângă Balthoglu, duse la gură un portavoce şi, îndreptând spre navele împresurate gura pâlniei, vorbi în greceşte:

– Amiralul Suleiman Balthoglu vă cere vouă, comandanţi ai corăbiilor creştine, să nu vărsaţi zadarnic sângele oamenilor voştri, ci să plecaţi steagul şi să vă supuneţi Măritului Sultan Mehmed Khan. Dacă vă predaţi fără luptă, veţi fi liberi să vă înapoiaţi fără vătămare la căminele voastre. Dacă veţi nesocoti mărinimia Înălţimii-sale Padişahul şi veţi angaja bătălia, toţi cei care veţi supravieţui urgiei noastre veţi fi traşi în ţeapă î

Repetă mesajul şi în italieneşte. În timp ce dragomanul-şef îşi debita solemn ultimatumul, Balthoglu contempla mulţimea de vase otomane orânduite în formaţii de luptă pe întinsul mării. Vântul dinspre miazăzi se înteţise. Valuri tot mai mari imprimau un tangaj violent navelor sale. Marinarii turci erau deprinşi să lupte pe orice vreme, dar oamenilor din trupele de uscat, neobişnuiţi să aibă sub tălpi o podea mişcătoare, li se va micşora capacitatea de luptă. Deja printre aceştia răul de mare începuse să-şi facă efectul.

Dragomanul-şef îşi încheie mesajul. Amiralul Balthoglu îşi încordă auzul spre a desluşi răspunsul ghiaurilor. Urmară câteva momente de tăcere, grele ca nişte stalactite de plumb. Apoi, de pe una din navele genoveze ţâşniră limpezi prin portavoce câteva cuvinte ce plutiră peste valurile mării până la cele mai îndepărtate vase turceşti:

– Mai întâi pupaţi-ne-n cur, şi după aia vedem noi! Obrajii amiralului se învăpăiară. Vorbele ofensatoare şi hohotele de râs ale marinarilor de pe corăbiile creştine îi răniseră adânc orgoliul. Ridică mâna şi strigă răspicat:

– Foc!

Tunurile de pe navele sale prinseră iarăşi să reverse ghiulele. Arcurile reintrară în acţiune. Navele otomane se năpustiră asupra ghiaurilor. Săgeţi purtătoare de smocuri de bumbac aprinse porniră în zbor, înfigându-se ca nişte ţepi de foc în pânzele vaselor creştine. Dar romeii şi genovezii aveau antidot. Marinari sprinteni se suiau pe cordaje şi pe vergi, smulgând săgeţile incendiare şi aruncându-le în mare.

Primele nave otomane atinseră flancurile corăbiilor creştine. Purtate de vântul prielnic, acestea îşi continuau impetuos mersul, spărgând cu provele lor înalte bordurile galerelor şi ale fustae-lor joase ce încercau să le taie drumul...

Elias Hagisava, vâslaş pe o galeră din centrul celei de-a doua linii de front a flotei turceşti, căzuse în robia păgânilor cu un an în urmă, când aceştia debarcaseră în Moreea. Acum trăgea la aceeaşi ramă cu încă patru robi, toţi creştini; un cavaler din ordinul monahal al Rhodosului, un marinar veneţian între două vârste, puternic ca un urs, dar prost ca noaptea, un tânăr ţăran din Creta, care-şi plângea neîncetat căminul părintesc pierdut, şi un francez, actor de profesie, ajuns după o tristă odisee rob la turci. Toţi cinci aşteptau cu sufletul la gură deznodământul bătăliei, care abia se angajase. Nu-i puteau urmări peripeţiile decât prin deschizăturile strâmte din bordurile navei, folosite drept lăcaş pentru furcile ramelor.

Patru dintre cei cinci vâslaşi aveau familii prea sărace spre a cuteza să spere că vor fi răscumpăraţi vreodată. Pentru cavalerul de Rhodos călugării din ordinul său oferiseră o sumă mare de bani spre a-i obţine eliberarea, dar osmanlâii, din motive necunoscute, refuzaseră orice tranzacţie.

Cei cinci robi mânuiau rama lungă şi grea, ascultând cu emoţie vacarmul bătăliei ce se desfăşura dincolo de peretele înalt al bordului. Spre a-i feri pe vâslaşi de ploaia săgeţilor inamice, marinarii turci instalaseră deasupra lor prelate din piele groasă, de vită. Căderea săgeţilor pe acoperişul improvizat răpăia ca o grindină. Prelatele nu erau însă de nici un folos faţă de ghiulele, care le desfundau, ucigând rânduri întregi de sclavi.

Dintre cei cinci oameni înlănţuiţi la aceeaşi ramă, trei - printre care şi cavalerul de Rhodos - cunoşteau limba turcă, aşa că puteau reconstitui după ordinele ofiţerilor otomani fazele bătăliei. Înţeleseseră, de pildă, că galera lor avea să abordeze în curând corabia „Santa Maria”. Momentul culminant sosise.

Deodată, prin spaţiul liber dintre parapetul bordului şi marginea prelatelor, văzură peretele uriaş al navei genoveze, care se apropia vertiginos.

Etrava „Santei Maria” izbi în plin galera, rupându-i vâslele. spintecându-i bordurile şi carena. Mânerul ramei la care trăgeau cei cinci robi îi proiectă înapoi cu violenţă, zdrobindu-le coastele şi braţele. Mai toţi vâslaşii orânduiţi pe aceeaşi latură a galerei le împărtăşiră soarta. Din piepturile strivite şi din capetele sparte sângele se scurgea, înroşind apa mării...

De pe puntea sa de comandă, căpitanul Phlactanellas privea cu diabolică bucurie prăpădul pe care „Vulturul bicefal” - o adevărată fortăreaţă plutitoare - îl făcea printre vasele joase turceşti, spărgându-le ca pe nişte jucării. Vântul puternic îl slujea de minune, sporind viteza navei şi puterea ei de pătrundere. Corabia bizantină evoca un încercat luptător de circ pe care se străduiesc să-l imobilizeze o ceată de copii. Uriaşul îşi vedea de drum, zvârlindu-i în lături, călcându-i în picioare.

Când Suleiman Balthoglu văzu pârtiile deschise de cele patru corăbii ale ghiaurilor printre vasele lui, simţi că îl apucă nebunia. Era de neînţeles. Flota sa, deşi se bucura de o superioritate numerică zdrobitoare, nu putea stăvili înaintarea duşmanului. I se urcase sângele la cap şi îi zvâcneau tâmplele de parcă l-ar fi lovit o criză de dambla. Întoarse capul spre ţărm şi întrezări silueta sultanului, călare pe armăsarul său alb.

– La abordaj! răcni Balthoglu, agitându-şi furios braţele. La abordaj, şleahtă de laşi, şi de nemernici! La abordaj!

Padişahul se albise la faţă ca o filă de hârtie. Amiralul şi marinarii lui îl făceau iarăşi de batjocură. Cu mâinile încleştate pe dârlogi, cu flăcări de mânie în ochi, asista la spectacolul degradant al imensei lui flote ţinute în şah de câteva corăbii duşmane. Era de neconceput. Cu toate acestea, trebuia să se încline în faţa evidenţei. Scrâşni furios în auzul generalilor care-l însoţeau:

– Balthoglu este un incapabil! Un ticălos! Merită ştreangul! Dacă mă lipseşte de o victorie pe care am pregătit-o cu atâta sârg, îl ucid cu mâna mea!

Marele vizir, care-şi legase soarta de păstrarea existenţei Bizanţului, reflectă cu amărăciune: „Oh, nevolnici creştini din Apus! Dacă aţi fi trimis o flotă în locul acestor puţine corăbii, aţi fi pecetluit finalul întregului război! Am mizat pe pace, fiindcă nu mi-am închipuit că veţi fi atât de orbi încât să nu vă daţi seama că un modest efort militar astăzi v-ar fi scutit mâine de un efort însutit! Am scontat pe o manevră a voastră care nu se traduce în fapt! Oare v-am suprapreţuit, socotindu-vă mai prevăzători decât sunteţi? Sau aşteptaţi să loviţi la momentul ales de voi? Iar tu, Mehmed, când ai să te trezeşti la realitate? Nu-ţi dai seama că ai făcut o greşeală fatală pripindu-te? Acum îţi joci ultima carte! Dacă vei pierde războiul, te vei nărui şi vei trage după tine întreaga dinastie a lui Orkhan! În acest război şi eu îmi joc capul. N-ai să-mi ierţi pacifismul, care nu este în realitate decât o excesivă prudenţă, nici dacă vei fi înfrânt, nici dacă vei fi învingător!... Câteodată mă întreb dacă n-ai avut totuşi dreptate. Ai mizat pe imbecilitatea politică a suveranilor creştini din Apus! Până acum evenimentele par să-ţi fi confirmat judecata. Dar dacă aceste patru nave constituie avangarda unei mari flote creştine, eşti pierdut! Definitiv pierdut!”

Gândurile lui Zaganos-Paşa urmau alt făgaş: „Dacă în primele ceasuri Mehmed nu-şi va descărca furia asupra mea, în calitatea pe care o deţin de vizir al armatei, toate se vor orândui în folosul meu personal. Din nefericire, cu omul ăsta nu ştii niciodată la ce să te aştepţi. Dacă ies cu faţa curată din criza actuală, scap şi de concurenţa lui Balthoglu, a cărui prăbuşire

– pun rămăşag - este încă de acum un fapt consumat. Nu-mi mai rămâne decât să-l elimin pe Khalil. Vulpoiul ăsta îmi va da ceva mai mult de lucru. Balthoglu şi-a săpat singur groapa; lui Khalil trebuie să i-o sap eu!...”

De pe unul din turnurile din preajma portului Bucoleon, împăratul Constantinos urmărea peripeţiile luptei navale când măcinat de temeri, când însufleţit de speranţe. Dumnezeu ţinea cu creştinii, îşi spunea el. Altfel nu se puteau explica strădaniile zadarnice ale turcilor de a se prinde cu căngile de bordurile corăbiilor împresurate. Nu erau în stare să profite de superioritatea lor numerică atât de evidentă. Tentativele lor nereuşite de a trece la abordaj se încheiau cu uriaşe pierderi omeneşti.

Deodată, vântul, care suflase până atunci cu putere, căzu. Pânzele se dezumflară şi rămaseră să atârne moi, ca obrajii veştejiţi ai unor bătrâne. Doar hula mai continua a-şi rostogoli valurile, săltând pe culmile lor viermuiala de nave încleştate în luptă. Corăbiile creştine înaintau acum numai în virtutea inerţiei, iuţeala lor scăzând treptat. Dacă vântul ar mai fi durat un sfert de oră, toate patru ar fi pătruns în Cornul de Aur. Elementele naturii se desolidarizaseră brusc de creştini, spre a se coaliza cu turcii.

Amiralul Balthoglu înţelese că i se oferea o şansă unică. Navele ghiaurilor în plin mers erau inexpugnabile. Imobilizate, deveneau o pradă sigură.

– Abia acum începe adevărata bătălie! strigă înviorat.

Neaşteptata perspectivă a succesului îi insufla noi izvoare de energie. Îşi scoase iataganul din teacă.

– De data asta nu-mi mai scapă! Îi spulber!

De pe ţărm, sultanul văzu nava-amiral avântându-se ca un uliu asupra corăbiilor vrăjmaşe. Culorile îi reveniră în obraji. Căderea bruscă a vântului îi schimbă şi lui starea sufleteasca. Supărarea de până atunci se transformă într-un optimism exuberant.

– Allah, slăvit să-i fie numele, este alături de noi! vorbi cu strunită bucurie generalilor din suită. Acum victoria este a noastră! Haide, Balthoglu! strigă euforic, uitând că amiralul nu-l putea auzi. Arată-le ghiaurilor spurcaţi ce înseamnă puterea otomană!

Căpitanul Phlactanellas învălui posomorât cu privirile pânzele moi, atârnate de vergi. Înainte de a fi definitiv imobilizate de calmul eolian, navele trebuiau grupate, spre a alcătui o citadelă plutitoare omogenă, în jurul căreia avea să fie purtată în continuare lupta. Atâta vreme cât se aflaseră în marş, linia de şir îi favorizase. Acum se impunea să schimbe neîntârziat tactica.

La semnalul său, căpitanii genovezi - folosindu-se de ultimele pâlpâiri ale mişcării corăbiilor proprii - manevrară astfel încât să formeze laolaltă cu „Vulturul bicefal” un careu, desigur imperfect, dar care le permitea să-şi acopere oarecum spatele.

La porunca lui Balthoglu, vasele otomane se regrupară în cerc concentric, năpustindu-se asupra ghiaurilor.

– Primului ostaş turc care va înfige steagul verde al Profetului pe catargul „Vulturului bicefal” îi voi acorda rangul de ofiţer!

Amiralul transmise acest mesaj prin semnalizare tuturor vaselor de sub comanda sa. Făgăduiala lui biciui înflăcărarea războinică a turcilor. Răcnind prin mii de guri, se pregătiră sufleteşte de atac. Fără să ţină seama de grindina de săgeţi şi de bolovani, navele turceşti izbutiră să atingă bordurile: corăbiilor. Atât de înghesuite erau vasele otomane, încât ascunseseră luciul mării. Folosindu-se de această platformă sui-generis, osmanlâii năvăliră asupra fortăreţei plutitoare. Sub comanda personală a lui Balthoglu, se cramponară cu căngi de parapetele navelor duşmane şi, sprijinind scări cu cârlige de bordurile lor înalte, dezlănţuiră asaltul.

Tânărul Leonidas Pateras se uită peste balustrada „Vulturului bicefal” la colcăiala de turci care se căţărau pe scări şi pe frânghiile prevăzute cu cârlige zdravene, spre a invada puntea. Sosise momentul folosirii armelor potrivite în lupta corp la corp: săbii, securi, pumnale, măciuci. Pateras trase o ultimă săgeată în masa de duşmani, nimerind în plin un ofiţer de ieniceri. Zvârli arcul, scoase de la brâu securea şi începu să reteze metodic frânghiile prinse cu cârlige de parapet, întinse la maximum de greutatea ciucurilor de turci.

Alături de el se afla Ruvas, un tânăr romeu originar din Symendria. Deopotrivă cu Leonidas şi cu ceilalţi marinari buluciţi de-a lungul balustradelor, tăia frânghii, împingea în gol scări cu turci, arunca asupra lor pietroaie. Plecat peste balustradă, Ruvas se străduia să împingă în afară o scară cu osmanlâi, priponită de bordul navei.

– Ajută-mă, frate Leonidas! strigă. E prea grea! Nu o dovedesc singur!

Ruvas avea chipul înnegrit de funingine, fiindcă se luptase şi cu un început de incendiu. Leonidas îşi uni puterile cu ale lui Ruvas. Ajutaţi şi de tangajul care descentra scara, izbutiră să o urnească, rostogolind-o în gol. Scara se prăbuşi cu ciorchinii de turci agăţaţi de ea peste asediatorii de jos.

– I-am aranjat şi p-ăştia! strigă Ruvas, frecându-şi încântat mâinile.

Deodată râsetul i se transformă într-un rictus încremenit. Cârligul unei frânghii zvârlite de jos i se înfipsese între coaste, găurindu-i plămânii. O spumă sângerie îi apăru în colţul buzelor. Bolborosi ceva şi se prăbuşi.

Leonidas nu avu timp să-i vină în ajutor, fiindcă în aceeaşi clipă zări pe culmea balustradei mâinile unui turc, apoi un turban. Ridică securea şi, cu o lovitură, scurtă, reteză mâna dreaptă a turcului, care urlă, prăbuşindu-se în adânc. Mâna secţionată căzu pe punte, la picioarele lui Leonidas, care o dădu la o parte cu vârful cizmei.

Un alt turban, de astă dată ofiţeresc şi cu găietane de aur, se ivi după muchea balustradei. Tânărul marinar repezi securea în creştetul păgânului. Ofiţerul văzu în ultima clipă tăişul securii abătându-se asupra lui. Trase capul la o parte spre a evita lovitura, dar reacţia lui fu târzie. Ascuţişul fierului îi despică odată cu carotida şi jumătate din grumaz. Sângele ţâşni ca din pompă, stropindu-l pe Leonidas, care izbucni într-un râs isteric:

– Veniţi, spurcaţilor! Să vă trimit peşcheş Profetului vostru! Veniţi cât mai mulţi! Hai, încă unul!...

Pintenul navei-amiral se înfipse în flancul stâng al „Vulturului bicefal”. Balthoglu răcnea, îndemnându-şi la luptă oamenii. Îl exaspera rezistenţa înverşunată a ghiaurilor, neputinţa osmanlâilor, care atacau în valuri succesive, de a-şi specula superioritatea numerică. Apucaţi de furii, nişte turci încercară să spargă bordurile „Vulturului bicefal”, repezindu-şi securile în lemnul tare. Dar nu izbutiră decât să muşte câteva aşchii. Alţii aruncau de jos torţe aprinse, spre a incendia suprastructurile corăbiilor. Dar găleţile cu apă vărsate de romei stingeau la repezeală focarele. Zbieretele furibunde, strigătele de durere, zăngănitul armelor, stridenţele trompetelor se împleteau într-un vacarm asurzitor, acoperind vocea amiralului, care nu mai reuşea să se facă auzit nici de propriii săi aghiotanţi, aflaţi în jurul lui.

– Înainte! urla surescitat, înainte! Romeii nu sunt zei! Sunt oameni ca şi voi! Treziţi-vă! Loviţi cu sete! Trăsniţi-i cu iataganele şi cu ghioagele! Dovediţi-le că sunteţi cei mai buni ostaşi din lume! Înainte! Înainte, nevolnicilor! Vă faceţi de ruşine sub ochii padişahului! Înainte!

Alterna ameninţările şi îndemnurile într-o vană strădanie de a-i sili să se depăşească pe ei înşişi. Abia acum înţelegea eroarea pe care o săvârşise. Ataca nişte corăbii înalte, folosindu-se de galere joase, expuse loviturilor nimicitoare venite de sus. Pe de altă parte, vasele bulucite în jurul corăbiilor creştine îşi pierduseră posibilităţile de manevrare... Începu să-l părăsească speranţa că va obţine victoria. Dacă va pierde şi bătălia aceasta, numai a lui va fi vina. Gândul îi fugi la sultan, şi în clipa aceea îl împresură o cumplită spaimă. „Mehmed n-are să mă mai ierte! Mehmed n-are să mă mai ierte!” Întrezări ca prin vis laţul de mătase al sugrumătorilor nubieni din sarai. „Mai bine să pier în luptă decât să mă ucidă călăul!”

O revărsare de urlete şi o duhoare greţoasă de carne arsă adusă de vânt dinspre corăbiile împresurate îi dădură de ştire că romeii puseseră în acţiune năprasnicul foc grecesc, atât de temut de duşmanii Bizanţului. Peste turcii care se agitau în jurul corăbiilor creştine pornise să cadă o ploaie aprinsă. Flăcările lichide carbonizau hainele, carnea, transformând oamenii în torţe vii. Înnebuniţi de durere, aceştia se aruncau în mare, dar focul continua să ardă şi sub apă. Câteva galere incendiate se scufundau încet. Osmanlâii care scăpaseră neatinşi se dădură înapoi, îngroziţi. Efectul moral al focului grecesc era distrugător. Spre a-l precumpăni şi a-i electriza pe soldaţi, Balthoglu hotărî să intre în luptă în prima linie. Ridică iataganul şi începu să-l agite deasupra capului.

– După mine, înainte!

Porni în pas alergător, sărind de pe un vas pe altul, spre bastionul plutitor al ghiaurilor. Aghiotanţii se avântară pe urmele lui. Străbătea puntea unei fustae, când o piatră trimisă dintr-o catapultă lovi în plin catargul navei, frângându-l. O aşchie îl nimeri pe amiral sub ochiul drept, umplându-i obrazul de sânge. Şocul îl buimăci o clipă. Îşi şterse cu mâneca hainei sângele de pe faţă.

– Înainte! Înainte! zbieră, transformându-şi strigătul de durere într-un îndemn la luptă.

Se rezemă de ciotul catargului, fiindcă o slăbiciune ciudată îl făcu să nu se mai simtă stăpân pe picioare. „Numai de n-aş leşina!” gândi. Un aghiotant se apropie, plin de solicitudine.

– Îmi îngăduiţi să vă pansez!

Amiralul îl dădu la o parte cu o mişcare brutală a braţului.

– Nu-mi purta de grijă! Du-te şi te luptă! Acolo ţi-e locul!

Ofiţerul se înroşi. Fără să răspundă, porni în fugă, pierzându-se în vârtejul bătăliei...

Căpitanul Maurizio Cattaneo îşi şterse cu mâna stângă şiroaiele de sudoare de pe faţă. Alergând de la un capăt la celălalt al corăbiei, spre a conduce operaţiile de apărare, se încinsese atât de tare, încât era ispitit să-şi arunce coiful şi să-şi scoată armura. Era însetat de o adiere cât de slabă, care să-l mai răcorească. Dar vântul se încăpăţâna să doarmă.

„Dacă nu îmi scot coiful, îmi iau foc creierii!” îşi zise. Uitând de cele mai elementare reguli de prudenţă, îşi smulse casca de pe cap şi o aruncă pe punte. Când simţi fruntea dezgolită răcorindu-se în contact cu aerul, crezu că renaşte. Se uită la cerul scăldat în focul soarelui, la picăturile de sânge care se prelingeau de pe lama săbiei sale, la pânzele moi, nemişcate. „De sar stârni odată vântul! Altfel suntem pierduţi! reflectă cu tristeţe. Păcat de oamenii mei! M-ar durea să cadă pe mâna turcilor!”

Se bătuse cu atâta sete, făcuse atâta risipă de energie., încât muşchii începuseră să-l doară. Aspiră adânc aerul, apoi se repezi spre babord, unde o ceată de turci reuşise să se infiltreze, angajând o îndârjită luptă corp la corp cu echipajul genovez.

– Maledetti! strigă plin de înverşunare. Uccideteli! Uccideteli!

Dornic să vadă mai de aproape bătălia, sultanul coborî călare pe o mică plajă de sub zidurile Galatei. Ofiţerii din suită îl preveniră că genovezi ascunşi pe după creneluri ar putea să tragă asupra lui. Mehmed ridică nepăsător din umeri.

– Neguţătorii din Galata?... Nu vor îndrăzni! Sunt cu toţii nişte poltroni! Nu-s făcuţi din acelaşi aluat cu marinarii genovezi care se bat acolo, pe mare, spuse, arătând cu mâna navele angajate în luptă. Negustoria ascute mintea, viclenia, dar toceşte curajul.

Neputinţa turcilor de a-i înfrânge pe creştini îl exaspera: Incapacitatea lui Balthoglu se oglindeşte şi în comportamentul oamenilor lui! Uite-i! Nu sunt buni de nimic! La un moment dat nu se mai putu stăpâni. Izbucni în invective: Laşii! Laşii! Laşii! Lasă victoria să le scape din mâna! Balthoglu şi marinarii lui nu sunt decât o adunătură de fricoşi şi de nevolnici!

Se uită la soarele care începuse să apună şi se rugă de Allah ca noaptea să se lase mai repede, spre a acoperi vederii ghiaurilor buluciţi pe ziduri ruşinea de pe obrazul marinei otomane. Valuri de fierbinţeală se ridicau dinlăuntrul fiinţei lui, făcându-l să fiarbă ca apa dintr-un cazan pus la foc mare. Atât de înnebunitoare îi era furia, încât înfipse pintenii în pântecele armăsarului şi se avântă în valuri.

Sub privirile stupefiate ale ofiţerilor, îşi mâna telegarul prin apa puţin adâncă, de parcă ar fi vrut să ajungă înot la încâlceala de nave de care-l despărţeau doar câteva sute de metri. Valurile ajunseseră până la pieptul calului, care fornăia înspăimântat. Pulpanele caftanului imperial, căptuşit cu zibelină, pluteau pe învelişul valurilor. Armăsarul refuză să mai înainteze, deşi pintenii îi sfâşiau flancurile, înroşind cu sânge apa din jur. De acolo, sultanul zbiera către Balthoglu, ameninţându-l cu cravaşa:

– Ia cu asalt corăbiile ghiaurilor! Ce mai aştepţi? Escaladează-le! Escaladează-le odată, nenorocitule! Incapabilule! Poltronule! Se dezlănţui într-un potop de sudălmi şi de blesteme furibunde: Laşilor! Muieri nenorocite! Fricoşilor! Bicisnicilor!

Făcea spume la gură. Deodată întoarse calul spre plajă. Cravaşându-l, galopă către grupul de generali care nu îndrăzneau să facă o mişcare. Ajuns în dreptul lor, se opri câteva clipe, vru să le spună ceva, dar se răzgândi şi, dând pinteni calului, porni în goană spre cartierul său general...

Pe fâşiile de nori înalţi, subţiri ca nişte fuioare de lână scămoşată, soarele în asfinţit aşternea tonuri trandafirii. Calmul înserării crea un fundal insolit învălmăşelii sângeroase din jurul corăbiilor creştine. În locul turcilor căzuţi în luptă, alţi turci, de zece ori mai numeroşi, se repezeau la asalt, în locul galerelor şi fustae-lor scufundate, altele intrau în acţiune.

Creştinii nu-şi puteau împrospăta însă efectivele decimate. Era limpede că în cele din urmă tenacitatea şi îndârjirea osmanlâilor, dar mai ales inepuizabilele lor rezerve de oameni vor decide soarta bătăliei.

Atunci se petrecu minunea.

Vântul se zburli iarăşi, pornind să agite pânzele corăbiilor împresurate. Învioraţi, însufleţiţi de noi speranţe, creştinii se băteau cu sporit curaj. Din când în când, privirile lor se îndreptau spre pânzele care se umflau, căpătând viaţă. Apoi corăbiile creştine se urniră. Etravele lor prinseră iarăşi să spargă cercul navelor turceşti, care pârâiau, sfărâmându-se sub irezistibila presiune.

Balthoglu răcnea exasperat, îndemnându-şi oamenii la un ultim şi suprem asalt. Dar ordinele lui nu mai aveau nici un efect. Turcii agăţaţi de flancurile corăbiilor creştine cădeau pe rând în mare.

Puterea vântului crescu.

Smulgându-şi turbanul într-un acces de neputincioasă furie, amiralul se izbi cu pumnii în cap, înjurând şi blestemând. Pierduse partida. Vântul păcătos îl învinsese, îi năruise visele de mărire.

Când văzu că navele ghiaurilor, degajate, în sfârşit, din cercul urmăritorilor, se îndreptau cu iuţeală spre Cornul de Aur, dădu poruncă de încetare a luptei. Lăcrimând de ciudă, îşi zise că de acum înainte va trebui să-şi găsească resurse lăuntrice spre a întâmpina cu fatalism hotărârea propriului său destin. Dar firea-i tumultuoasă nu accepta cu resemnare înfrângerea. Revolta-i împotriva providenţei îl făcu să ridice pumnii spre cer. Atunci îşi dădu brusc seama că ofiţerii lui îi pândeau orice mişcare. Îşi struni gestul abia început, coborându-şi braţele de-a lungul corpului. Trebuia să păstreze o atitudine demnă, oricât de grea i-ar fi fost situaţia.

În vreme ce nava-amiral se înapoia la baza de plecare, Balthoglu aruncă o ultimă privire asupra Cornului de Aur. Bizantinii ridicaseră marele lanţ, spre a îngădui corăbiilor creştine să intre în port. Uralele romeilor care-i întâmpinau pe învingători îi răsuciră un cuţit în inimă. Atât de tare îl durea bucuria ghiaurilor, încât nu mai simţea usturimea cumplită a propriului său obraz sfâşiat.

Deodată o spaimă dementă îl săgetă. Ce se va întâmpla când va da ochi cu sultanul? Balthoglu se cramponă cu amândouă mâinile de balustrada punţii de comandă. Numai aşa se putu stăpâni să nu izbească turbat cu pumnii în lemnul lustruit...

În noaptea aceea veghe fără a-şi îngădui o clipă de odihnă. Ţinu întreaga flotă în stare de alarmă. Se temea ca nu cumva bizantinii, încurajaţi de recentul succes, să iasă în larg cu întreaga lor flotă şi să atace vasele turceşti atât de greu încercate. Îl muncea şi o bănuială. Cele patru corăbii creştine nu constituiau oare avangarda unei mari flote trimise în ajutorul Constantinopolelui? Ar fi îngrozitor să-l surprindă nepregătit.

Dar grijile acestea nu izbuteau să-l smulgă din marasmul gândurilor negre. Va fi în stare să domolească mânia sultanului, evitând o dizgraţie definitivă? Ce argumente ar putea invoca în apărarea sa? Suferise o înfrângere ruşinoasă. Duşmanii lui - şi avea destui - se vor năpusti spre a-l distruge. „În leul doborât lovesc toţi măgarii!” reflectă cu amărăciune. Noaptea se scurse fără ca temerile lui să se împlinească. Răsăritul găsi flota creştină grupată înapoia marelui lanţ. Galerele trimise în cercetare se înapoiară raportând că Marea de Marmara era liberă. Nu întâlniseră forţe navale creştine îndreptându-se spre Constantinopole.

În sufletul amiralului încolţi timid speranţa că padişahul îl va ierta. Dacă ar fi vrut să-l distrugă, acesta l-ar fi convocat la cartierul său general spre a-i cere socoteală. Îşi dăduse probabil seama că nu va găsi o căpetenie militară capabilă să-l înlocuiască. Experienţa în treburile marinăreşti nu se câştigă la poruncă.

Dimineaţa calmă, senină, îl mai linişti. Inspecta tocmai baza navală, când trompeţii sunară „onorul la sultan”. Ofiţerii, marinarii încremeniră în poziţie de drepţi, în vreme ce Mehmed, urmat de generali şi de un escadron de gardă, îşi făcu o spectaculoasă intrare în galopul cailor. Balthoglu îi ieşi grăbit în întâmpinare, urmat de întregul său sat-major.

Mehmed descălecă odată cu însoţitorii săi. Chipul îi era întunecat, înfricoşat, Balthoglu i se aruncă la picioare şi se târî prin ţărână spre a-i săruta cizmele. Când dădu să atingă cu buzele încălţările imperialului său stăpân, acesta îl lovi cu vârful cizmei roşii peste gură, rupându-i câţiva dinţi şi sfâşiindu-i buza de jos.

– Nemernicule! strigă furios Mehmed. Duşman al credinţei mahomedane şi trădător spurcat al propriului tău stăpân, fă-mă şi pe mine să înţeleg cum de n-ai fost în stare să capturezi navele creştine? Nu numai că te-ai bucurat de o mare superioritate numerică, dar şi elementele naturii ţi-au fost favorabile! Dacă n-ai fost capabil să ieşi învingător dintr-o luptă cu patru corăbii duşmane, cum îţi închipui că ai să poţi nimici întreaga flotă creştină din Cornul de Aur?

Amiralul se ridică în genunchi. I se redeschisese rana din obraz, pleoapa tumefiată îi acoperise ochiul drept, lăsând să se scurgă un fir de puroi. Sângele din buza de jos, strivită şi sfâşiată, i se prelingea în barba sură, înroşind-o.

– Prea Luminate Stăpâne! Uită-te la mine! Sunt rănit, mi-am pierdut ochiul, fiindcă nu am şovăit să mă bat cot la cot cu soldaţii mei împotriva ghiaurilor blestemaţi! Ascultă-mă cu îndurare şi nu te lăsa pradă mâniei! Numai pe nava-amiral au căzut în luptă o mie cinci sute de oameni. Nici o clipă galera mea nu s-a îndepărtat de „Vulturul bicefal”. Ai putut să vezi cu propriii tăi ochi, aşa cum au văzut toţi cei care te însoţeau, că am luptat cu cea mai aprigă înverşunare! Echipajele de pe toate navele de sub comanda mea au suferit mari pierderi. Numeroase vase au fost scufundate. Jur că n-am precupeţit nici un efort spre a captura şi nimici corăbiile duşmane! Dar soarta mi-a fost potrivnică! Prea Puternice Stăpâne, nu mă copleşi cu urgia ta, fiindcă nu sunt vinovat!

Câţiva dintre ofiţerii de marină prezenţi îşi uniră glasurile spre a implora îndurarea imperială. Cu vorbe puţine şi simple, îşi aduseră mărturia lor în sprijinul amiralului, declarând că acesta făcuse tot ce-i stătuse în putinţă spre a cuceri corăbiile vrăjmaşe.

Cu un gest scurt, sultanul le porunci să tacă. Se uită cu scârbă la amiralul prăvălit la pământ.

– Ai merita să-ţi tai capul, năpârcă! Dar am să-ţi las viaţa, ca să-ţi târăşti restul zilelor în jale şi în infamie! Ordon să fii degradat în faţa trupelor pe care le-ai comandat! Îţi ridic toate titlurile şi însemnele de onoare pe care eu şi părintele meu ţi le-am acordat! Averea ta va fi confiscată în întregime şi va fi distribuită ienicerilor! Se întoarse spre Hamza-Paşa, şeful casei militare imperiale: Să i se aplice trădătorului Suleiman Balthoglu o sută de bice, apoi să fie izgonit din mijlocul soldaţilor! Executarea!

Încălecă pe cal şi, fără să mai acorde o privire fostului amiral, care gemea cu fruntea în ţărână, porni în galop spre cartierul general...

* * *

Reynaud de Brienne stătea înapoia împăratului când căpitanii Phlactanellas, Cattaneo, Novarisio şi Felliciano se înfăţişară la palat spre a raporta îndeplinirea cu succes a misiunii Din înalt ordin, marele cancelar al Curţii le pregătise într-un termen record diplome ornate cu chenare colorate, prin care li se confereau titluri onorifice, extrem de pompoase, spre a le recompensa - fără cheltuieli - bravura.

Căpitanii primiră diplomele din mâna basileului, stând smeriţi în genunchi. De afară se auzeau dangătele de sărbătoare ale clopotelor din oraş şi ovaţiile mulţimii din faţa palatului.

Împăratul era fericit. Dumnezeu îşi revărsase în sfârşit harul asupra năpăstuitei capitale a imperiului. Norii deznădejdii se risipeau şi soarele speranţei se ivise iarăşi.

– Rog pe Majestatea-voastră să iasă pe balcon! îi vorbi reverenţios maestrul de ceremonii. Populaţia oraşului vrea să-şi vadă suveranul şi pe cei patru căpitani, spre a le încununa fruntea cu laurii recunoştinţei.

Basileul blestemă în sinea lui protocolul absurd de la Curte, care îl obliga să păstreze tăcerea în cursul ceremoniilor. Era nerăbdător să stea de vorbă cu cei patru marinari după încheierea recepţiei oficiale. În vreme ce se îndrepta spre balcon, păşind solemn printre demnitarii aliniaţi pe două rânduri, nu se mai putu abţine şi, încălcând opreliştile protocolului, se adresă căpitanilor:

– Corăbiile voastre sunt, nădăjduiesc, avangarda marii flote pe care Veneţia şi Apusul ne-au făgăduit-o.

Ajunseseră în pragul uşii deschise spre balcon. Dincolo de balustrada împodobită cu flori, dăltuite în marmoră, se desfăşura vasta piaţă a palatului, neagră de lume.

– Nu ne urmează nici o flotă, sire, replică Phlactanellas.

Basileul se opri în prag.

– Nici o flotă? repeta stupefiat.

Într-o clipă i se năruiră toate iluziile. Chipul i se făcu cenuşiu. Întrebarea lui Constantinos şi răspunsul lui Phlactanellas zburară din om în om. Pe feţele până atunci euforice ale demnitarilor se aşternu o expresie de neîncredere, apoi de stupoare.

– Populaţia oraşului nu trebuie să afle încă această veste! spuse împăratul. Nu avem dreptul să-i surpăm moralul. Să ieşim pe balcon!

Când se văzu faţă în faţă cu supuşii săi, Constantinos zâmbi mecanic. Flutură mâna, răspunzând la ovaţii, apoi îi arătă cu un gest pe cei patru căpitani. Uralele răbufniră mai puternice.

Reynaud de Brienne privea scena cu un fel de detaşare. Înţelegea disperarea reţinută a bizantinilor. O lovitură grea este şi mai dureros resimţită când cade pe nepregătite după o mare bucurie. Nu se socotea sentimental legat de pământul Bizanţului. Nu-şi risca decât viaţa, dacă turcii vor cuceri oraşul. În fond, pentru aceasta era plătit. Demnitarii prezenţi ştiau însă că le era ameninţată şi existenţa proprie şi aceea a familiilor. Îi înfricoşa nu numai viitorul sumbru rezervat celor vii, ci şi părăsirea în care vor fi lăsaţi morţii, după ce supravieţuitorii vor fi aruncaţi în sclavie şi risipiţi în cele patru vânturi.

După încheierea ceremoniei, de Brienne părăsi palatul, spre a se înapoia la postul său, pe ziduri. Lumea veselă de pe străzi, covoarele atârnate la ferestre şi pe balcoane, cântecul sărbătoresc al clopotelor contrastau cu starea lui sufletească. Trecea călare printre oamenii care-l salutau cu prietenie, aducând un anonim omagiu veşmintelor lui militare.

– Ai ieşit de la palat, Kir ofiţer, nu-i aşa? îl întrebă un bătrân mergând pe jos, în pasul calului.

De Brienne înclină afirmativ din cap.

– Spune-mi atunci şi mie, grăi bătrânul, când vin ajutoarele din Apus?

Căpitanul ridică din umeri.

– Drumul de acolo şi până aici e lung, unchiaşule. Mai lung decât îţi închipui. Te las cu bine!

Vârî pintenii în flancurile calului, care porni la trap, lăsându-l pe moşneag în urmă. Femeile îi surâdeau, copiii îi făceau semn cu mâna, o fată îi aruncă o floare de liliac. De Brienne prinse din zbor floarea şi zâmbi fetei. „Dacă aţi şti ce vă aşteaptă! Ah, dacă aţi şti ce vă aşteaptă!” gândi cu tristeţe.

Încercă să-şi imagineze cum va arăta lumea aceasta atât de voioasă după ce va afla adevărul...

În aceeaşi noapte turcii dezlănţuiră un bombardament năprasnic asupra fortificaţiilor. Coronamentul şi latura estică a unui turn din preajma porţii Sfântul Roman, precum şi o porţiune din zidul alăturat se prăbuşiră într-un zgomot infernal, ridicând nori de praf ce întunecară sclipirile stelelor. În miez de noapte, oamenii reîncepură istovitoarea muncă a umplerii spărturii, astfel încât, odată cu răsăritul soarelui, zidurile să pară intacte observatorilor turci.

* * *

La Paris, în marea sală de mâncare a palatului Louvre, trompetele răsunară, vestind intrarea slugilor care purtau pe braţe tăvi de argint încărcate cu vânatul cel mai ales - fazani, căprioare, mistreţi, potârnichi, sitari - destinat a îndestula delicatele maţe ale regelui şi ale oaspeţilor săi. Păsăretul şi jivinele îşi păstrau încă veşmintele lor de pene sau de blană, după cum le lăsase firea. Era însă destul ca majordomii regali să apuce cu câte două degete învelişurile piloase ori pufoase şi să le ridice în sus, ca dedesubt să apară carnea admirabil friptă şi rumenită a necuvântătoarelor jertfite pe altarul celui mai nobil sport: vânătoarea.

Regele Charles îşi odihnea şezutul într-un jilţ aurit, cu perne moi de brocart. Îi încadrau două adolescente drăgălaşe şi foarte picante, Mademoiselle Isabelle de Riberac şi Mademoiselle Blanche de Chinon - de la o vreme nu-i mai plăcea decât carnea tânără - pe care favorita lui en titre i le procurase complezent pentru a-i îndulci nopţile. Suveranul luă de pe tava din faţa sa o fragedă pulpă de fazan, în care îşi înfipse pofticios dinţii. În vreme ce mesteca alene friptura uşor fezandată, pentru a fi pe placul rafinatelor sale gusturi culinare, privirile îi alunecau când spre umerii albi, rotunzi, ai voluptuoasei Mademoiselle de Riberac, când spre sânii mici, apetisanţi, ai fragilei Mademoiselle de Chinon.

Ca să stea de vorbă cu episcopul Jean-Germain de Chalon, ambasadorul extraordinar al ducelui Philippe de Bourgogne, plasat dincolo de Blanche de Chinon, trebuia să se plece peste umărul tinerei fete, şi atunci nu scăpa prilejul să pună tandru mâna pe braţul ei, ca şi când ar fi căutat un sprijin.

Episcopul de Chalon se afla de şase zile la Paris, dar în tot acest interval nu-i fusese posibil să obţină o audienţă particulară la rege, aşa cum îi ordonase stăpânul său, ducele. Charles evitase sistematic o convorbire între patru ochi, rezumându-se a-l primi pe înaltul prelat doar în cadrul festivităţilor organizate în cinstea acestuia. Episcopul ar fi preferat onoruri mai puţine, dar mai multe rezultate practice.

Regele se înclină iarăşi deasupra decolteului drăgălaşei Blanche de Chinon, spre a vorbi episcopului. În chip de glumă, scăpă între sânii fetei un hartan de fazan din care abia muşcase. Mademoiselle de Chinon chicoti încântată de această augustă favoare.

– Monseniore, rosti suveranul, mâine vom asista la un magnific turnir, organizat în onoarea Grandeţei-tale.

Episcopul mulţumi cu făţarnică bucurie. Ura turnirurile, care în concepţia lui îşi aveau obârşia în înjositoarele jocuri cu gladiatori din Roma imperială. „Mai potrivit ar fi fost să mă fi invitat la o audiţie a corului de copii de la Notre-Dame, despre care am auzit lucruri atât de frumoase!” reflectă înaltul prelat.

Trompetele sunară din nou. În sală se iviră patru slujitori zdraveni, purtând pe umeri o tavă cât o roată de car, pe care trona o plăcintă de dimensiuni gigantice. Plasară plăcinta pe o masă mare, rotundă, instalată în mijlocul sălii. Trompetele înălţară iarăşi spirale muzicale, însoţite de solemne ropote de tobă. Simultan, plăcinta se despică, asemenea unui pepene tăiat felii, iar din mijlocul ei ţâşni un berbec cu lâna şi cu coarnele aurite, încălecat de un pitic deghizat în Belzebut. Berbecul începu să alerge în cerc pe lângă mese, în vreme ce piticul agita chiuind un trident roşu.

„Dacă un burghez de rând ar oferi prietenilor săi un asemenea spectacol, în mai puţin de douăsprezece ore ar fi ridicat de zbirii Inchiziţiei! cugetă episcopul. Eh, quod licet Jovi...” În noaptea aceea festinul se transformă într-un chiolhan mai deşănţat decât străvechile serbări dionysiace. Deşi demnitatea lui de prinţ al Bisericii i-ar fi impus să se retragă, episcopul rămase în continuare la masă, pentru a nu-l indispune pe rege, care începuse să-şi vâre mâinile până la cot în decolteurile tinerelor femei.

A doua zi de dimineaţă, la ora fixată, venerabilul ecleziarh se înfăţişă în loja regală, spre a asista la turnir. Avu însă de aşteptat, fiindcă suveranul, vlăguit după sardanapalica-i noapte, dormise ceva mai mult. În sfârşit, Charles sosi, înconjurat de un stol de fecioare, unele mai ispititoare decât altele. Obosit, se adânci în jilţul său şi începu să-şi facă vânt cu batista de dantelă. Episcopul îşi prefira mătăniile printre degetele-i bătrâne şi noduroase, implorând anticipat iertarea păcatelor pentru toţi concurenţii care aveau să-şi dea sufletul în această întrecere. Crainicii suflară în goarne, vestind deschiderea turnirului. Cavalerii care aveau să-şi încerce puterile şi măiestria în mânuirea armelor făcură front în faţa lojii regale, pentru a aduce un omagiu suveranului mahmur după noaptea-i albă.

Competiţia începu. Episcopul văzu lănci rupându-se ca nişte beţe, călăreţi prăbuşindu-se cu cai cu tot, scuturi zburând prin aer ca nişte păsări metalice, săbii grele şi buzdugane scofâlcind pieptare de fier şi coifuri, mai văzu capete sparte, picioare şi braţe rupte, şiroaie de sânge prelingându-se pe argintiul armurilor, tărgi purtând trupuri sfârtecate, cu intestine atârnând prin praf. Atât de îndârjiţi erau cavalerii, încât întrecerea se transformase într-o adevărată bătălie, cu răniţi şi morţi. Până şi regele se trezise din apatia lui. În vreme ce Mademoiselle de Chinon acorda cununa de lauri cavalerului învingător la toate probele, episcopul de Chalon îşi apropie pe nesimţite scaunul de al regelui.

– Magnific turnir! exclamă cu prefăcut entuziasm, profitând de răgazul dintre întrecerile individuale şi cele colective. Cavalerii Majestăţii-voastre ştiu să se lupte! Oh, dar mai înălţătoare ar fi faptele lor de arme dacă şi-ar vărsa sângele războindu-se cu păgânii, pentru apărarea Crucii!

Regele îl privi vizibil stingherit.

– Ai dreptate, Monseniore, rosti evaziv. Va veni şi ziua aceea!

Episcopul se grăbi să arunce noi argumente în balanţă:

– Dacă Majestatea-voastră ar porni în cruciadă, gloria Majestăţii-voastre ar depăşi-o pe aceea a veneratului Vostru înaintaş, Sfântul Louis!

– Nu mi-am terminat încă răfuielile cu englezii, Monseniore. Apărarea Franţei primează orice alte interese. Cred că sunteţi de acord!

– Ar fi suficient un contingent redus de trupe pentru expediţia antiotomană, stărui înaltul prelat. Stăpânul meu şi vărul afectuos al Majestăţii-voastre, ducele Philippe de Bourgogne, v-ar urma cu toată înflăcărarea.

– De ce nu-şi asumă vărul meu iubit sarcina organizării cruciadei?

– Stăpânul meu, ducele, n-ar ezita o clipă să proclame războiul sfânt. Părintele său, ducele Charles - Dumnezeu să-l odihnească - nu s-a bătut oare cu turcii la Nicopole? Ducele Philippe va călca în mod firesc pe urmele tatălui său. Din nenorocire, locuitorii oraşului Gand au ridicat steagul revoltei împotriva ducelui Philippe, stăpânul lor legitim. Pentru a înăbuşi răzmeriţa, vărul Majestăţii-voastre a trebuit să-şi mobilizeze toate trupele, spre a intra în luptă cu propriii săi supuşi. Se poate o tragedie mai cumplită, Sire? Îndată însă ce va pacifica Gandul, va ridica steagul cruciadei.

– Foarte bine! Am să aştept până ce va înăbuşi revolta.

– Constantinopolele asediat nu poate aştepta, Sire. Am fost informaţi că acolo se petrec orori ce depăşesc orice închipuire!

Regele ridică din umeri.

– Voi aviza, Monseniore! Voi aviza! Episcopul înţelese că pleda cauza Bizanţului în faţa unui surd.

– Franţa îşi asumă o mare răspundere, Sire, stând inactivă în vreme ce Imperiul Roman de Răsărit îşi trăieşte ultimele clipe!

Ştia că regele l-ar fi putut socoti impertinent, dar jalea îi era prea mare ca să se mai teamă de consecinţe.

Charles zâmbi ca şi cum nu i-ar fi auzit ultima frază:

– Scumpul meu episcop, ne aşteaptă prânzul! Bucătarul ne-a pregătit nişte surprize gastronomice de zile mari. Pregăteşte-te să te regalezi!

* * *

– Destul pentru seara asta! spuse sultanul Mehmed, ridicându-se de la masa acoperită cu hărţi.

Generalii care asistaseră la consiliu, în cap cu marele vizir Khalil şi cu Zaganos-Paşa, se prosternară, apoi părăsiră cortul.

– Mahmud, tu mai rămâi! se adresă padişahul favoritului său, care se pregătea să iasă printre ultimii.

Tânărul Mahmud, coborâtor din imperialul neam al Anghelizilor, se apropie de protectorul său şi i se înclină cu respect.

– Lasă ceremonialul! îi zâmbi padişahul, prinzându-l prieteneşte pe după umăr. Acum suntem singuri. Aşează-te aici pe sofa, alături de mine!

Bătu din palme. Pajii de serviciu aduseră tăvi de aur încărcate cu fructe şi cu dulciuri, carafe de sticlă de Veneţia şi cupe încrustate cu nestemate. Turnară în cupe un vin licoros, de culoarea chihlimbarului vechi. Apărură şi patru muzicanţi, cu lăute şi flaute. Se aşezară pe un covor de Şiraz, într-un colţ al încăperii, şi începură să cânte în surdină o melopee plină de melancolie.

Sultanul luă una din cupe şi aspiră aroma vinului.

– Moscat de Sicilia! Gustă-l şi spune-mi cum îţi place!

Favoritul sorbi puţin vin, îl plimbă câteva clipe prin gură, spre a-i aprecia calităţile, apoi rosti cu convingere:

– Excelent! Un rege al vinurilor pentru un rege al regilor!

Mehmed îi zâmbi cu afecţiune.

– Tu n-ai nevoie să mă măguleşti! Eşti deasupra curtenilor de rând. Lasă-i pe ei să-şi stoarcă creierii zămislind linguşiri extravagante. Crezi că vorbele lor înflorite îmi fac vreo impresie?

Goli cupa şi începu să ronţăie o curmală.

– Tu eşti demn să-mi fii prieten, Mahmud. În vinele tale curge sânge regal.

Favoritul era amuzat de parvenitismul sultanului. Când străbunul acestuia, pe nume Osman, o simplă căpetenie de mercenari, se urcase pe tron, mândra dinastie a Anghelizilor apusese de mai bine de un secol. Documentele de familie ale lui Mahmud Anghelos atestau o vechime milenară. Deşi acceptase să devină favoritul padişahului, nu îşi uita originea.

Sultanul îşi concedie servitorii şi muzicanţii. Voia să rămână singur cu Mahmud. În seara aceasta era înclinat spre confidenţe. Oamenii cei mai ascunşi simt uneori nevoia să-şi reverse preaplinul gândurilor tăinuite.

– Tu ai să ajungi departe, Mahmud, zise sultanul. Vrei să ştii de ce? Fiindcă te-ai adaptat vremurilor pe care le trăieşti, te-ai supus imperativelor timpului, nu ai mers orbeşte pe drumul pierzaniei, mânat de o mândrie prost înţeleasă, de tradiţii desuete, aşa cum procedează actualul împărat al romeilor. În schimbul Constantinopolelui, care prin poziţia lui este desemnat de destin să devină capitala imperiului meu, i-am oferit alt tron, precum şi prietenia mea veşnică. M-a refuzat! Prostia se plăteşte! Va sucomba laolaltă cu toţi partizanii săi, fiindcă pe mine nimeni şi nimic nu mă mai poate opri... Ţie, Mahmud, îţi pregătesc măriri pe care nici nu le-ai visat vreodată! Ştiu că îmi eşti credincios, că mă iubeşti. Mi-ai dat dovezi. Am încredere în tine, Mahmud! Nu pot spune acelaşi lucru şi despre ceilalţi sfetnici ai mei. I-ai văzut acum o jumătate de oră în consiliu? Se sfâşiau între ei ca fiarele hămesite. Nu-i animă decât pofta de înavuţire şi setea de măriri. Când interesele le-o cer, sunt gata să înşele, să trădeze, să ucidă. Şi cu oamenii aceştia meschini şi limitaţi sunt nevoit să construiesc un imperiu fără seamăn.

Sultanul întinse mâna spre a-şi umple din nou cupa, dar prinţul Mahmud îi preveni gestul, turnându-i vin din carafă. Mehmed îi mulţumi cu o înclinare rapidă a capului.

– Sunt învinuit că nu ţin seama de drepturile ţărilor învecinate, că le încalc hotarele, le cotropesc teritoriile, le înrobesc locuitorii. Am însă dreptul să nu ţin seama de fantastica dezvoltare a poporului turc, de nevoia lui imperioasă de a-şi extinde stăpânirea până la marginile lumii? Popoarele mari şi puternice sunt desemnate de providenţă să subjuge pe cele slabe, decadente. În lume primează forţa, Mahmud! Iar învingătorii au întotdeauna dreptate! Cuceritorii romani au ţinut seamă de drepturile popoarelor pe care le-au cotropit? Alexandru cel Mare, Caesar, Attila, Genghis Khan, Timur Lenk au ţinut seamă de cioturi când şi-au fundat imperiile? Nici eu n-am să ţin seamă de aşa-zisele drepturi ale basileului Constantinos, ori de ale Bizanţului muribund! Popoarele, ca şi indivizii, au destinul lor. Unele se nasc, trăiesc şi mor în obscuritate, deopotrivă cu arbuştii mărunţi, rahitici, care cresc în umbra marilor copaci. Altele sunt călăuzite de stele şi îşi găsesc locul printre aştri. Imperiul Otoman se află astăzi în plină expansiune. Treptat va înghiţi Europa, Asia şi Africa, astfel încât puterea sa se va întinde de la Coloanele lui Hercule până la Mările Chinei. Catedralele din Franţa şi pagodele din Kitai vor deveni grajdurile cailor noştri, împăraţii, regii şi principii vor îngenunchea spre a-mi face din spinările lor încovoiate scară, pe care să o folosesc pentru a-mi încăleca armăsarul. Împărătesele, reginele şi principesele îmi vor spăla picioarele şi mi le vor şterge cu părul lor, pe care odinioară străluceau diademele. Sultanul râse ciudat: Să nu-ţi închipui, Mahmud, că mă las furat de fantasme. Tot ce ţi-am spus acum se va împlini! Dacă nu astăzi, mâine, dacă nu mâine, poimâine! Dar rezultatul va fi acelaşi! Vom cuceri lumea!

Se ridică de pe sofa şi începu să se plimbe pe covoarele orientale aşternute pe jos. Umbra-i uriaşă, proiectată de lumina lumânărilor, se contura mişcătoare pe pânza împletită cu aur a cortului imperial.

– Sarcina mea nu este uşoară, Mahmud. Resursele umane ale imperiului meu sunt enorme, dar nu nelimitate. Pentru a-mi atinge scopul, trebuie să dau dovadă de abilitate. În vreme ce mă pregătesc de război, clamez iubirea de pace. Popoarele, încrezătoare în făgăduielile mele, îşi vor vedea în linişte de treburi. Dar când voi lovi, şocul va fi atât de brusc, de violent, încât popoarele atacate şi aliaţii lor nici nu vor avea timp să se dezmeticească.

Prinţul Mahmud îi sorbea vorbele. Cu toate defectele lui, sultanul avea cap politic.

– Ai văzut bazinele cu peşti din grădinile palatului meu de la Adrianopole? continuă Mehmed. Sunt acolo nişte peşti mari, răpitori. În jurul lor zburdă cu inconştienţă tot felul de peştişori mărunţi, înveşmântaţi în culorile curcubeului. Peştii prădalnici stau la pândă, nemişcaţi, înşelând vigilenţa fiinţelor acvatice zglobii şi mărunte. Când prada aleasă se apropie fără grijă, peştii mari atacă fulgerător, înghiţind-o într-o frântură de secundă.

Sultanul luă de pe tavă un pumn de stafide, iar după ce le înghiţi, îşi reluă monologul:

– Trebuie să te bizui pe prostia conducătorilor de popoare şi a consilierilor lor, care se lasă înşelaţi ca şi peştişorii din bazinele mele. Înainte de a-l ataca pe emirul Ibrahim, care a avut îndrăzneala să se intituleze sultan al Karamaniei, am clamat Europei via mea dorinţă de pace. Îmi asiguram spatele, ca să nu fiu prins între două focuri. Când m-am năpustit asupra Constantinopolelui, am declarat potentaţilor mahomedani din Africa şi din Asia că unicul meu ţel este nimicirea ultimului bastion creştin din cuprinsul imperiului meu. Mâine va veni rândul Egiptului, al ţărilor arabe, al Persiei. Atunci voi trimite emisari în Apus spre a-i asigura pe suveranii creştini că nu mai am nici o pretenţie asupra Europei şi că unicul obiectiv al politicii mele este constituirea unui puternic stat turc, tampon între lumea creştină şi lumea mongolă... Ai să-mi spui, Mahmud, că manevrele astea nu se pot repeta la infinit, că duşmanii Imperiului Otoman se vor trezi odată şi odată din amorţire şi se vor alia spre a mă zdrobi. Teoretic, perspectiva este îngrijorătoare. Practic, jocul acesta de basculă se poate repeta la infinit, dând de fiecare dată rezultate excelente. Am impresia că oamenii politici sunt asemenea unor bărbaţi încornoraţi. Deşi ştiu că sunt înşelaţi, abia aşteaptă să li se ofere o scuză aparent plauzibilă, spre a evita o criză cu urmări imprevizibile. Laşitatea popoarelor şi orbirea căpeteniilor nu-şi au margini.

„De ce îmi spune Mehmed toate astea? se întrebă intrigat prinţul. Ce urmăreşte? Omul ăsta începe să mă pună pe gânduri!”

Intuindu-i parcă întrebarea, sultanul îi zâmbi.

– Într-o zi, nu prea îndepărtată, ai să fii chemat să slujeşti interesele superioare ale imperiului. Mă bizui pe tine, fiindcă între noi există o simbioză, Mahmud. Ţi-am câştigat şi sufletul şi trupul.

Făcu o pauză, apoi adăugă:

– Nimic din ceea ce am vorbit acum să nu transpire dincolo de pereţii acestui cort!

– Jur, Înălţimea-ta!

– N-am nevoie de legăminte! Numai un imbecil şi-ar da frâu liber gurii! Interesul tău e să taci!

Prinţului nu-i plăcu ultima frază, căci dezvăluia existenţa unui sâmbure de îndoială în sufletul padişahului. Acesta reluă:

– Sunt încredinţat că cele patru corăbii care i-au dat atâta de furcă lui Balthoglu nu sunt avangarda unei flote creştine, aşa cum se teme Khalil. Spun asta fiindcă am ajuns să-i cunosc pe suveranii din Apus. Sunt îngâmfaţi, proşti şi, pe deasupra, divizaţi. În acest chip îmi slujesc interesele fără să-şi dea seama. Francezii, îmi vând armament pe care-l plătesc cât nu face. Le cumpăr astfel neutralitatea. Regele Charles l-a mazilit pe Jacques Coeur, omul nostru, dar îi urmează politica. Atitudinea lui faţă de noi îi scandalizează pe ceilalţi monarhi, care stau în expectativă, dându-mi indirect mână liberă la porţile de răsărit ale Europei. Ai înţeles, Mahmud?

– Am înţeles, Înălţimea-ta.

– După înfrângerea lui Balthoglu, am tras o învăţătură.

Prinţul era oarecum dezorientat de modul cum trecea sultanul de la un subiect la altul.

– Am înţeles, Mahmud, că este nechibzuit să dau prea multă libertate de iniţiativă sfetnicilor mei, că eu singur trebuie să mă înham la lucru. De azi înainte voi fi propriul meu prim-ministru, propriul meu comandant de oşti, propriul meu amiral... Ieri, după ce l-am destituit pe Balthoglu, m-am pomenit cu Hamza-Paşa că mi se aruncă la picioare. „Stăpâne, dacă mă faci mare amiral, mă leg în faţa lui Allah să nimicesc flota ghiaurilor fără ca tu să pierzi o singură galeră.” Deşi ştiam că priceperea lui în treburile navale este mărginită, i-am satisfăcut dorinţa. De ce? Fiindcă este un bun executant, deşi îi lipseşte orice iniţiativă. De azi înainte, Hamza va fi braţul meu şi nimic mai mult. Încă de acum un an trebuia să iau această hotărâre. Stăpânul care-şi lasă gospodăria pe mâna slugilor ajunge să cerşească la drumul mare.

Sultanul luă o smochină şi îşi înfipse dinţii în carnea-i parfumată.

– Sunt încredinţat, Mahmud, că printre supuşii mei se află multe minţi luminate, capabile să mă slujească fără greş. Din nefericire, nu am cum să ajung la ele, fiindcă în jurul meu înalţii demnitari alcătuiesc un cordon sanitar, împiedicând pe eventualii lor concurenţi să se apropie de mine. Mai toate aceste căpetenii militare, politice ori religioase au pus mâna pe putere datorită jocurilor de culise, vicleşugurilor, slugărniciilor. Mi-e scârbă de toţi oamenii ăştia!

Sultanul tăcu. Restul gândurilor şi le păstră pentru sine. Nu-i spuse, de pildă, prinţului Mahmud că în noaptea aceasta hotărâse să-i piardă şi pe Khalil, şi pe Zaganos, şi pe Yakub-Paşa, şi pe Işak-Paşa, şi pe mulţi alţii. Nu-i va mazili pe toţi deodată, ci unul câte unul, spre a nu da ocazie nemulţumirilor să se unească împotriva lui. Îi va asmuţi pe unii contra celorlalţi, îşi va face din fiecare o coadă de topor. Deprinşi cu regulile vechiului joc, vor pica pe rând în capcană.

Mehmed nu era atât de sigur pe sine pe cât voia să pară. Cu câteva ore înainte de a-l demite pe Balthoglu, primise la cartierul său general o scrisoare semnată de Şeikh Al Şemseddin, o foarte temută căpetenie religioasă, care-i reproşase cu asprime greşelile săvârşite de la urcarea sa pe tron, scoţând în evidenţă lipsa-i de autoritate faţă de generalii ce-şi dovediseră incompetenţa în operaţiile de război purtate pe uscat şi pe mare. Şemseddin îi dăduse un avertisment sever, invitându-l să nu nesocotească opinia acelor turci care-l făceau răspunzător pentru înfrângerile suferite de flota otomană. Un nou eşec îi va înstrăina respectul şi dragostea poporului.

Lectura scrisorii îi răscolise mânia. Apoi îl împresurase frica. Îi reveniseră în minte tulburările care cuprinseseră armata în cursul primei lui domnii. Şemseddin îl îndemna să smulgă răul din rădăcină. Oamenii de seama lui Şemseddin nu trebuiau urgisiţi. Un suveran înţelept îşi pleacă urechea la glasurile celor ce-i dezvăluie racile pe care sfetnicii interesaţi se străduiesc să le ţină ascunse.

După ce îngădui lui Mahmud să se retragă, se întinse pe sofa, cu mâinile cruce sub cap, şi, aţintindu-şi privirea spre ciucurii de mătase care atârnau din lampa chinezească prinsă de tavanul cortului, angaja un dialog cu propriul său cuget. Trebuia să găsească o dezlegare a crizei intervenite în desfăşurarea războiului. Un succes militar i-ar reface prestigiul şi ar ridica moralul armatei. Se spune că noaptea este un bun sfătuitor. Zorii îl găsiră pe Mehmed într-o stare de excitare nervoasă greu de stăpânit. Găsise soluţia!

Comandanţii de armate, convocaţi în consiliu în primele ore ale dimineţii, se înfăţişară la marele cartier imperial plini de curiozitate, dar şi de teamă. Când îl văzură pe sultan făcându-şi preocupat apariţia în încăperea hărţilor, intuiră că se pregăteau mari evenimente.

Fără a le da timp să răsufle, Mehmed îi încunoştinţă că hotărâse să preia comanda efectivă a operaţiilor militare. Avea de gând să-şi inaugureze activitatea dând o lovitură decisivă flotei bizantine.

Hamza-Paşa, noul mare amiral, făcu un pas înainte:

– Ordonă, Mărite Stăpâne, să cuceresc Cornul de Aur! Fac legământ să-ţi îndeplinesc porunca în patruzeci şi opt de ore!

Sultanul îi făcu semn să tacă, apoi reluă:

– Pentru că marele lanţ al bizantinilor nu poate fi forţat - dovada am avut-o - am decis să schimb tactica folosită până acum în chip atât de păgubitor pentru noi. Vreau să introduc prin surpriză câteva zeci de nave de-ale noastre în Cornul de Aur, transportându-le pe uscat.

Generalii se priviră nedumeriţi: înnebunise padişahul? Mehmed le desluşi îndoielile.

– Acum paisprezece ani veneţienii şi-au transportat câteva galere de pe râul Adige pe lacul Garda utilizând nişte platforme cu roţi. Succesul acestei operaţii mi-a dat ideea să o repet, adaptând-o condiţiilor locale. Arătă generalilor harta capitalei bizantine: După cum vedeţi aici, Cornul de Aur constituie un golf în formă de triunghi ascuţit, flancat la sud-vest de

Constantinopolele propriu-zis, iar la nord-est, de cartierul genovez al Galatei. Operaţia tactică imaginată de mine este simplă. Optzeci de nave cu echipajele lor cu tot vor fi transportate pe uscat din Bosfor în Cornul de Aur. Va fi de ajuns să escaladăm povârnişul unui deal care nu depăşeşte înălţimea de două sute de picioare şi să coborâm apoi de-a lungul Văii Izvoarelor până la Cornul de Aur. Pe acest traseu vom construi un drum larg, necesar transportării pe uscat a vaselor noastre.

În pofida tinereţii sale, Mehmed era un fin psiholog. Vizirii şi generalii îl ascultau cu atenţie, fără ca vreun muşchi al feţei să se contracteze, tulburându-le imobilitatea. În ochii lor citi însă o stupoare pe care nu erau în stare să şi-o ascundă. Pe Hamza-Paşa îl trecură sudorile. O bătălie navală clasică nu l-ar fi impresionat, îl înspăimânta însă perspectiva executării acestei fantezii imperiale. Dacă va da greş, va împărtăşi soarta lui Balthoglu.

Marele vizir Khalil interveni onctuos:

– Mărite Stăpâne, înţelepciunea ta ne luminează ca un soare drumul. Trebuie să trecem de îndată la îndeplinirea hotărârii Majestăţii-tale. Dar să profităm de învăţămintele trecutului. La primul lor asediu al Bizanţului, avarii au încercat să-şi transporte pe uscat navele, fără a obţine rezultatele aşteptate.

Sultanul aruncă o privire piezişă primului său sfetnic. Sub o formă alambicată, acesta încerca să-i demonstreze şubrezenia planului.

– Prudenţa ta este de lăudat, Khalil. Dar prea multă prudenţă strică.

Marele vizir se înclină, muşcându-şi buzele.

– Nu sunt decât slujitorul gloriei tale, Luminate Stăpâne.

Ceilalţi generali nu îndrăzniră să ridice obiecţii, deşi împărtăşeau opinia marelui vizir.

Zaganos-Paşa se prosternă la picioarele sultanului.

– Sunt gata, Înălţimea-ta, să pun personal umărul la căratul corăbiilor!

Mehmed îl ajută să se ridice.

– Îmi place entuziasmul tău, Zaganos. Ti-aş fi încredinţat cu dragă inimă conducerea operaţiilor, dar de data aceasta le voi dirija personal. Cheamă-ţi inginerii, să le explic ce au de făcut! Se adresă apoi generalilor prezenţi: Cred că nu este nevoie să vă atrag atenţia asupra păstrării celui mai strict secret!

Privirea lui întârzie semnificativ asupra marelui vizir, care se prefăcu a nu înţelege că era vizat.

* * *

Iakumi Paraskevos, leprosul, mergea împleticindu-se. Avea ameţeli şi abia îl mai ţineau picioarele. În stomac simţea un gol dureros: îl chinuia foamea. De zece zile nu mâncase nimic, sau aproape nimic. Cele câteva resturi de alimente mucegăite, găsite prin gunoaie, nu se puteau numi hrană.

Îi era nu numai foame, ci şi frică, dar nu de noaptea care-l ocrotea, ci de oameni, de câini, de singurătate, şi mai ales de propria lui boală. Odată, în zori, trecând prin faţa unui geam, îşi văzuse întâmplător chipul reflectat. Imaginea aceea îl îngrozise. Nu-şi închipuise că putea fi atât de respingător. Scârba, disperarea, durerea îl făcuseră să verse acolo, lângă geam.

Apoi fugise până la locuinţa lui, unde se încuiase, fără a mai ieşi în lume câteva zile de-a rândul. Dar foamea îl mânase iarăşi pe străzi. Auzise că leproşii cerşesc, dar el nu îndrăznea să cerşească, fiindcă ar fi trebuit să-şi arate faţa.

Simţea un gol nu numai în pântece, dar şi în cutia craniană. Pe jumătate leşinat, căzu lângă calcanul unei case. Se rezemă cu spinarea de peretele zgrunţuros şi rece. Era deznădăjduit. Ce se va alege de el dacă nu va mai fi în stare să se ridice şi zorile îl vor prinde aici? Îi venea să plângă, dar îi secătuiseră lacrimile. Îşi trecu mâna bandajată peste faţă, şi lipsa nasului - mâncat de lepră - îl făcu iarăşi să se cutremure. Plecă fruntea. Suspine uscate, dureroase, îi zguduiau fiinţa. Încremeni apoi într-un fel de toropeală, la hotarul dintre somn şi veghe, dintre viaţă şi moarte.

Simţi o prezenţă în preajma sa. Tresări: în faţa ochilor se afla o mogâldeaţă. Un om. Dar nu-i desluşea trăsăturile, căci era încă întuneric.

– Ţi-e rău? auzi un glas binevoitor, care rostea cuvintele într-un chip ciudat.

Spre apus, cerul oglindea un incendiu, aruncând uneori răbufniri roşiatice asupra străzii. Când individul chircit în faţa lui Iakumi îşi schimbă poziţia, expunându-şi chipul luminii roşiatice, acesta întrezări cu oroare un obraz pustiit de lepră. Vru să se tragă înapoi, dar îl împiedică zidul de care se rezema.

Străinul scoase dintr-o desagă jerpelită un colţ de pâine şi o bucată mică de brânză.

– Poate ţi-e foame!

Întinse pâinea şi brânză, dar Iakumi se smuci înspăimântat. Apoi îşi aminti că şi el era bolnav de lepră. N-avea rost să se teamă de contaminare.

Străinul nu-i înţelese gândurile.

– Ia, omule, nu te sfii! Mai am de mâncare în desagă.

Cu teamă şi cu dezgust, dar învins de foame, Iakumi ridică mâinile, desfăcându-şi cioturile degetelor. Luă pâinea şi brânza, iar după o scurtă ezitare, le duse la gură. Scârba, ori poate o reacţie a foamei, îl făcu să verse primul dumicat.

– Săracul de tine, nu ţi-e bine deloc, grăi cu compătimire străinul. Pe mine mă cheamă Aleksandros. Aleksandros, ca şi pe împăratul Macedoniei, râse cu sărmană voioşie. Se aşeză cu spatele lipit de perete, alături de Iakumi: Tu de unde eşti? întrebă Aleksandros. Nu te-am văzut pe la noi.

– Vin de departe, explică Iakumi, printre îmbucături. Am intrat în oraş odată cu refugiaţii.

Minţea, fiindcă nu voia să-şi dezvăluie ascunzătoarea.

– Tare greu trebuie să o fi dus! clătină din cap Aleksandros. Înţeleg de ce nu te descurci în Constantinopole. Dacă nu ai unde dormi, vino la noi, la leprozerie!

Iakumi se scutură îngrozit.

– Nu! Nu!...

Aleksandros îşi schimonosi într-un zâmbet gura lipsită de buze.

– Nu e prea rău la leprozerie. Din când în când ieşim la cerşit, cu complicitatea paznicilor. Pentru asta le dăm jumătate din banii primiţi de pomană. Mâncarea o păstrăm pentru noi. De la o vreme primim puţină mâncare de pomană, fiindcă şi în oraş domneşte lipsa.

Iakumi îşi aminti de tatăl său. Şi acesta fusese paznic la leprozerie. Poate că şi el primise bani de la leproşi, îi adusese acasă şi îşi molipsise fiul.

– Nu! Nu merg la leprozerie! scutură energic din cap Iakumi.

– Cum vrei. Dacă te temi de felul cum suntem trataţi, pot să-ţi spun că nu e bine, dar nici prea rău. La urma urmei, suntem între noi. Nu facem scârbă nimănui. Aleksandros se ridică de jos. Îmi pare rău, dar sunt nevoit să te las. Înainte de a se lumina de ziuă, trebuie să fiu la leprozerie. Trase cu urechea la bubuiturile tunurilor: Am auzit că turcii îi lasă pe leproşi liberi. E adevărat? Pe unde ai umblat tu, cum era?

– N-am stat la un loc cu turcii, replică Iakumi. Aleksandros râse şuierat.

– Dacă turcii au să cucerească oraşul, pe noi n-au să ne ia robi. Oamenii sănătoşi să se teamă de robie. Cu turci sau fără turci, pentru noi n-are să se schimbe nimic.

Iakumi desluşi o izbucnire de răutate în tonul interlocutorului. Avusese poate şi el de suferit de pe urma oamenilor sănătoşi, şi acum se bucura de nenorocirea care-i pândea.

– Am plecat, zise Aleksandros.

Scoase din desagă o bucată de slănină şi o întinse lui Iakumi.

– Ia-o! Ai mai multă nevoie decât mine. Dacă vrei să ne mai vedem, eu trec întotdeauna pe strada asta în drum spre leprozerie. Cam la trei-patru zile ies în oraş.

– Îţi mulţumesc, rosti cu recunoştinţă Iakumi, luând slănina.

– Să o mănânci cumpătat, îi recomandă leprosul. După ce-ai stat multă vreme fără hrană, nu e sănătos să-ţi umpli burta. Şi acum mi-am luat valea. Te las cu Dumnezeu!

Se îndepărtă şchiopătând. Şi lui îi căzuseră degetele de la picioare, de vreme ce mergea atât de greu, îşi zise Iakumi. Vârî alimentele la piept, ascunzându-le ca pe o comoară, iar după ce Aleksandros se pierdu în noapte, se ridică în picioare şi porni spre casă.

Ameţeala îl mai lăsase...

Ocrotit de întunericul nopţii, Patrikios Havron se căţără pe dărâmăturile clădirii, având grijă să nu facă zgomot, apoi, folosindu-se de un perete spart, se strecură într-o încăpere cu tavanul căscat spre cerul încrustat cu stele. Ferestrele cu vitralii făcute ţăndări şi cu cercevelele rupte se deschideau spre Valea Izvoarelor. Ceva mai departe se ridica povârnişul unei coline învecinate cu zidurile înconjurătoare ale Galatei, luminate vag de razele alburii ale lunii. Patrikios se uita la viermuiala de turci care se agitau la lumina torţelor, construind un drum larg, care avea să încalece şaua colinei, spre a coborî apoi în Valea Izvoarelor. Lucrarea aceasta gigantică, la care fuseseră înhămaţi aproape o sută de mii de osmanlâi, începuse de cu seară.

„Ce nevoie are sultanul de acest drum? Ce mai pune la cale?” se întrebă Patrikios intrigat.

Deşi era romeu, purta straie de başibuzuc şi arme turceşti. Îşi scoase arcul de pe umăr, îşi pipăi instinctiv tolba cu săgeţi, de parcă ar fi vrut să se asigure că era la locul ei, apoi se aşeză la pândă. Ştia că padişahul va trece pe acolo, fiindcă îl informase un prieten din garda imperială.

În aşteptare, îşi prefira gândurile. Erau lucruri în lumea aceasta pe care nu izbutea să le înţeleagă. Firea omului constituia, de pildă, o mare problemă. Cum se făcea că numeroşi creştini renegaţi se dăruiseră cu trup şi suflet Islamului, în vreme ce el, Patrikios, pe jumătate turc, ura de moarte turcimea şi tot ce ţinea de ea?

Tatăl său - ori omul pe care el îl crezuse tatăl său - fusese prefect al Constantinopolelui, şambelan imperial şi ambasador pe lângă Serenissima Republică a Veneţiei. Stăpân al unor întinse domenii în Tracia, abia se însurase cu o fată frumoasă şi foarte tânără, din ilustrul neam al Anghelizilor, tot atât de bogată ca şi el. Viaţa li se deschidea plină de promisiuni roze. Dar adevăratele căi ale destinului sunt ascunse oamenilor. În vreme ce patricianul bizantin - aflat pe atunci într-una din vilele de pe domeniile sale - se pregătea să plece la Constantinopole, unde fusese chemat de către împărat spre a i se încredinţa demnitatea de mare logotet, o numeroasă bandă de turci înarmaţi năvăliseră prin surprindere asupra vilei şi, după un masacru general, urmat de jaf, dăduseră foc clădirilor. Nu scăpase cu viaţă decât soţia sa, Polixenia, după ce o violaseră câţiva başibuzuci.

Tânără văduvă se refugiase la Constantinopole, în casa unor rude. Puţin timp după acest vandalism, trupele otomane ocupaseră şi acele teritorii din Tracia pe care se aflau domeniile familiei Havron. Polixenia rămăsese numai cu veşmintele pe care le purta când fugise din vila incendiată şi cu un copil zămislit în pântece de sămânţa unuia din turcii care o supuseseră. Patrikios venise pe lume fără ca maică-sa ori rudele acesteia să-i fi spus cine era adevăratul lui tată. Polixenia Havron supravieţuise puţini ani soţului ei. Măcinată de supărări, îşi dăduse sfârşitul, regretând că îşi lăsa copilul singur, lipsit de ocrotire.

Patrikios crescuse ca un pui de cuc în casa rudelor. Pronia, clementă într-o oarecare măsură, îl compensase pentru nenorocirile pe care el le îndurase până atunci, înzestrându-l cu toate calităţile fizice, refuzate, paradoxal, verilor săi. Unul dintre aceştia, cocoşat, şchiop şi cu albeaţă la un ochi, îşi revărsase preaplinul invidiei destăinuindu-i lui Patrikios că nu este un adevărat Havron, ci scursoarea unui bandit turc; în acea epocă orfanul păşise tocmai vârsta adolescenţei. Revelaţia originii lui îl traumatizase sufleteşte, făcându-l să acumuleze o ură obsesivă împotriva a tot ce era turcesc. Frământat de neastâmpăr, fugise din casa rudelor şi se înrolase în armată, pretinzând că era mai vârstnic decât în realitate. Setea lui de răzbunare nu mai putea fi potolită decât cu sânge. Inteligenţa, zelul, priceperea în mânuirea armelor, impetuozitatea sa în toate exerciţiile militare atrăseseră atenţia superiorilor, care ceruseră împăratului şi obţinuseră înălţarea lui la rangul de ofiţer.

În toamna anului 1452, când Mehmed al II-lea făcuse un scurt raid cu trupele sale, oprindu-se pentru câteva zile sub zidurile Constantinopolelui, Patrikios ceruse comandanţilor săi ierarhici autorizaţia de a fi cuprins în grupul celor trei tineri trimişi iscoadă în tabăra otomană. Misiunea se încheiase jalnic. Deşi purtau veşminte turceşti şi vorbeau curent limba turcă, romeii din acest grup de comando fuseseră descoperiţi. Prinşi, doi dintre ei fuseseră spânzuraţi. Mai abil, sau poate mai norocos, Patrikios izbutise să se strecoare neobservat printre osmanlâi. În acele zile îl văzuse pe sultan trecând cu generalii săi în galopul cailor prin faţa trupelor aliniate. Scena aceasta făcuse să-i încolţească un gând: asasinarea sultanului! Lichidarea lui Mehmed al II-lea, acum, în preziua războiului dintre Imperiul Otoman şi Bizanţ, ar constitui o mare lovitură, care ar surpa moralul osmanlâilor.

Înflăcărat de această idee, nu se mai înapoiase la Constantinopole, unde fusese dat dispărut. Patrikios, fiu de mare demnitar şi ofiţer apreciat în armata ţării lui, rupsese cu trecutul şi rămăsese să ducă o existenţă dubioasă printre străini. Foarte bun cunoscător al limbii şi al tradiţiilor turceşti, nu-i fusese greu să se dea drept un turc oarecare. Se înapoiase odată cu trupele otomane la Adrianopole. Acolo se pusese pe lucru metodic. Zilnic umbla prin ceainării, moschei, băi publice, bazaruri, caravanseraiuri, spre a culege informaţii şi a încheia legături de prietenie cu diverse persoane de la Curte.

Spre a-şi asigura traiul de toate zilele, nu ezitase să-şi procure fonduri jefuind prăvăliile unor bijutieri. Ecoul isprăvilor lui ajunsese să-i terorizeze pe neguţători. Încercările poliţiei de a-i da de urmă se încheiaseră în fiecare caz lamentabil. Patrikios îi deruta, fiindcă, spre deosebire de alţi spărgători, nu se lăcomea la prăzi şi nici nu avea complici care să-l dea în gât.

Era nelipsit la toate ceremoniile publice pe care sultanul le cinstea cu prezenţa sa. Amestecat în mulţime, urmărea cu încordată atenţie comportamentul padişahului, al personajelor din suita imperială, al ostaşilor din detaşamentele de gardă. Îl interesau mai ales măsurile de securitate. Odată, în marea moschee, încercase să se apropie de Mehmed al II-lea, care stătea prosternat pe covorul său de rugăciune. Îşi strecurase mâna sub burnuz, spre a scoate pumnalul, când un ofiţer de gardă îl atinsese pe umăr, şoptindu-i cu asprime:

– Înapoi! Nu e voie să tulburi rugăciunea Înălţimii-sale!

Patrikios cântărise într-o frântură de secundă şansele pe care le-ar fi avut dacă s-ar fi năpustit asupra sultanului. Erau atâţia militari acolo care făceau de pază, încât n-ar fi izbutit să se apropie de Mehmed spre a-i aplica o lovitură mortală. Se retrăsese, cerându-şi scuze.

Închiriase apoi pe bani grei o cameră cu vederea spre piaţa palatului imperial. De acolo ar fi putut să slobozească o săgeată asupra padişahului când acesta ar fi străbătut piaţa. Dar înainte de a se instala la noua adresă, oamenii lui Yakub-Paşa prinseseră de veste şi interziseseră proprietarului clădirii să primească chiriaşi.

Patrikios ştia că sultanul ieşea uneori din palat îmbrăcat ca un om de rând, spre a se amesteca în mulţime. În asemenea împrejurări suveranul folosea portiţe dosnice, rareori aceleaşi. Patrikios nu reuşise niciodată să afle dinainte, prin prietenii lui, când va avea loc o astfel de escapadă, fiindcă sultanul nu-şi prevenea anturajul.

În aprilie, când începuse asediul Constantinopolelui, se vârâse printre başibuzuci, manifestându-şi zgomotos zelul de luptător devotat cauzei Islamului. De câteva ori îşi făcuse de lucru prin apropierea cortului imperial, însă acolo paza era şi mai severă. Se încercaseră două atentate împotriva lui Mehmed, dar executanţii - nişte simpli amatori - dăduseră de fiecare dată greş. Capturaţi, fuseseră traşi în ţeapă.

Patrikios nu avea de gând să-şi încheie cariera înfipt într-un par ascuţit, care să-i sfâşie măruntaiele. Lovitura lui va fi calculată cu precizie matematică.

De îndată ce aflase că padişahul va inspecta în toiul nopţii lucrările din Valea Izvoarelor, îşi spusese că sosise, în fine, momentul să treacă la acţiune. De aici, de la fereastra vilei în ruine, domina drumul pe care sultanul era obligat să treacă ori de câte ori îşi inspecta trupele de pe colinele Perei, sau baza navală de la Cele Două Coloane. Depărtarea era potrivită spre a trage fără greş la ţintă. Flăcările torţelor vor constitui un fundal luminos pe care silueta lui Mehmed se va contura perfect.

În ciuda firii sale oţelite, Patrikios încerca o oarecare emoţie, ca în preajma unui examen greu, ori a unei bătălii hotărâtoare. Dacă va reuşi să-l răpună pe sultan, generalii săi, în cap cu marele vizir Khalil, vor ridica asediul oraşului. Atunci Patrikios va putea spune că şi-a făcut datoria...

– Uite-l, aleargă ca un căţel în jurul stăpânului! vorbi scârbit marele vizir confidentului său Mahmud-Paşa, arătându-l cu o scurtă ridicare a bărbiei pe prinţul Radu, care galopa pe un viforos armăsar arab, luând-o înaintea cavalcadei imperiale, înapoindu-se, îndepărtându-se iarăşi, într-un zburdalnic şi copilăresc du-te-vino.

Mehmed al II-lea, întovărăşit de mai toate mărimile armatei, se afla în drum spre Valea Izvoarelor. Foarte bine dispus, se întreţinea jovial cu Sabahattin, marele maestru al cailor imperiali. Acesta, spre a-i fi pe plac, dăruise prinţului Radu un armăsar arab sur de o rară frumuseţe, pe care adolescentul domnesc îl călărea acum plin de încântare, stând bine înfipt în şa, de parcă ar fi făcut corp comun cu telegarul său.

– Luaţi aminte la copilul ăsta! se adresă Mehmed generalilor. Poate să vă dea lecţii de echitaţie!

Prinţul Radu era atât de fermecat de noul său cal, încât nu mai avea răbdare să meargă la trap, laolaltă cu întreaga cavalcadă.

Marele vizir urmări un timp cu vădită dezaprobare evoluţiile hipice ale vlăstarului domnesc.

– Dacă un turc de-al nostru ar face greşeala de a trece călare prin faţa sultanului, călăul l-ar scurta cu un cap. Dar veneticului ăstuia totul îi este îngăduit.

Mahmud-Paşa, şeful poliţiei, înclină capul în semn de încuviinţare. Şi pe el îl dezgustau moravurile padişahului.

– Principele Radu este înzestrat, cred eu, cu puteri malefice, ca şi Franco Acciaiuoli.

– Acum câteva zile am intrat la sultan cu o mapă de documente pentru semnare. Fără să se simtă jenat, mi s-a adresat râzând: „Khalil, de azi înainte prinţul Radu are un nou nume. Un nume care i se potriveşte ca o mănuşă: «Luceafărul-de-Dimineaţă!» Aşa să i te adresezi de acum înainte!” M-am înclinat, zâmbindu-i prinţului cu falsă simpatie. Cred că padişahul ştia ce simt în adâncul sufletului meu, căci mă privea cu un fel de sfidare... Şi când te gândeşti că până acum doi sau. trei ani, băieţandrul ăsta era supus unui tratament care nu se deosebea mult de o întemniţare! La Egrigoz a îndurat un regim aspru, de fortăreaţă.

– Dacă nu i-l scotea în cale Aziz, icoglanul, Radu ar fi fost şi acum un prizonier de seamă. Şi atâta tot.

– Ştii la cât se ridică astăzi întreţinerea lui? rosti cu mânie Khalil. La dublul veniturilor mele de mare vizir şi de paşă cu cinci tuiuri. Cât are să mai dureze murdăria asta?

Mahmud-Paşa se uită temător în jur.

– Să nu vă audă careva, Luminate!

– Ai dreptate! În anturajul lui Mehmed colcăie spionii. Mai toţi aghiotanţii lui sunt stipendiaţi de Zaganos şi de Yakub.

Mahmud-Paşa se încruntă înciudat.

– Nu ştiu dacă aţi citit nota informativă strict secretă asupra primei vizite pe care băieţandrul ăsta a făcut-o în iatacul sultanului.

– N-am citit-o! Îmi repugnă asemenea lecturi! Îmi închipui ce a putut să se întâmple! Allah l-a pedepsit pe Aziz fiindcă a făcut pe pezevenghiul, luându-i viaţa! rosti posomorât Khalil. Am rămas în schimb pe cap cu prinţul Radu. Deunăzi sultanul îmi declara că are de gând să-i încredinţeze tronul Ţărilor Româneşti.

– Fiţi atent, Luminate! Zaganos se uită spre noi! Marele vizir şi Zaganos-Paşa schimbară priviri aparent indiferente. Straniu! Şi Zaganos discutase cu Yakub-Paşa tot despre prinţul Radu.

– Cel puţin băiatul ăsta e străin de credinţa şi de neamul nostru, spunea tocmai şeful serviciului secret. Nu va putea să-i impună pe creştinii lui în posturile cheie ale imperiului. Dacă Mahmud Anghelos îi va lua vreodată locul, ceea ce nu-mi pare deloc exclus, vom avea în schimb mult de furcă!

– Prostii! ripostă Zaganos. Mahmud Anghelos nu este periculos.

Şeful serviciului secret înclină din cap cu îndoială. Dispunea de informaţii care păreau să demonstreze contrariul. Se uită critic pe sub streaşină sprâncenelor la şeful său. „Faci rău, Zaganos, că te laşi călăuzit de interese de familie şi nu priveşti ceva mai departe!” reflectă Yakub.

În cazul prinţului Radu, Zaganos era tacit de acord cu Khalil, dar pentru alte motive. Sultanul se însurase cu fiica lui de aproape un an, fără ca în acest răstimp să-şi fi îndeplinit vreodată îndatoririle conjugale. Zaganos îşi pusese mari speranţe în această căsătorie. Dacă fiica lui ar fi dăruit un fiu lui Mehmed, şi-ar fi consolidat nu numai propria poziţie, dar şi pe aceea a tatălui ei. O soţie care nu zămislea fii era un simplu obiect în haremul imperial. Pe Zaganos îl treceau fiori de plăcere la gândul că nepotul său direct ar putea ajunge sultan după moartea lui Mehmed. Dar fiica lui nu putea rămâne însărcinată atâta vreme cât simţurile padişahului erau înrobite de băieţandrii din Sarai...

Vizirul armatei făcu un semn lui Yakub să se apropie. Şeful serviciului secret ajunse scară la scară cu protectorul său. Acesta se uită bănuitor în jur, apoi murmură atât cât era necesar spre a se face auzit numai de confidentul său.

– N-ar fi rău dacă prinţul Radu ar dispărea... A început să mă deranjeze.

Yakub înclină din cap, fără să rostească un cuvânt: îşi cunoştea obligaţiile. Îi convenea ori nu, trebuia să-l suprime pe Radu. Dar înlăturarea acestuia nu va deschide imediat drum lui Mahmud Anghelos?

Captivat de frumuseţea armăsarului său, prinţul Radu nici nu bănuia ce sfori se trăgeau în legătură cu persoana lui. Acum era fericit fiindcă simţea sub el un telegar plin de neastâmpăr, care se smucea, cabra, încerca să-şi ia zăbala între dinţi şi să pornească într-un galop zănatic încotro vedea cu ochii.

Cavalcada ajunse în Valea Izvoarelor. Uriaşul şantier pe care se construia unul dintre cele mai bizare drumuri îşi desfăşura activitatea la lumina feerică a mii şi mii de făclii. Treceau prin faţa unei case în ruină, când armăsarul prinţului Radu, care se afla în acea clipă în preajma sultanului, cabră deodată la verticală. Copitele lui loviră calul lui Mehmed, care făcu un brusc salt în lături, aruncându-şi din şa stăpânul luat prin surprindere.

Simultan, o săgeată ţâşni de undeva, înfigându-se în pieptul lui Sabahattin, care scăpă frâul şi se prăvăli de pe roibul său. Faptele acestea se petrecură cu atâta iuţeală, încât ofiţerii din suită nici nu avură timpul să intervină. Abia după ce totul se consumă, descălecară spre a veni în ajutorul celor căzuţi. Mehmed se ridică furios din praf. Radu îl făcuse ridicol în faţa soldaţilor săi. Deodată privirile-i căzură asupra lui Sabahattin, care zăcea în ţărână şi horcăia. Abia atunci înţelese că săgeata îi fusese destinată lui şi că Radu jucase rolul providenţei, salvându-l de la moarte.

Yakub-Paşa, Mahmud-Paşa, câţiva ofiţeri şi soldaţi din gardă alergară spre ruinele casei din apropiere, singurul loc de unde s-ar fi putut trage.

Sultanul aruncă o privire afectuoasă prinţului Radu, care descălecase şi nu ştia cum să-şi mai ceară scuze. Îl mângâie pe obraz.

– Luceafărul-de-Dimineaţă mi-a purtat noroc!

Se uită apoi la marele vizir şi la Zaganos-Paşa, care încremeniseră!

– Serviciile voastre de pază nu par a fi la înălţime! Încălecă şi porunci aghiotanţilor:

– Ocupaţi-vă de Sabahattin! M-aş bucura dacă ar scăpa cu viaţă!

Generalii şi ofiţerii care răscoliseră ruinele se înapoiară fără să fi dat de vreo urmă. Prefectul poliţiei şi şeful serviciului secret se făcuseră negri de supărare. Responsabilitatea lor era grav angajată. Sultanul înţelese după expresia împanicată din ochii lor că nu găsiseră nimic. Vru să spună ceva, dar se răzgândi şi porni în galopul calului spre culmea colinei acoperite de muncitori. Când ajunse pe creastă, se opri. Se uită în jos, spre Bosfor. Dinspre Cele Două Coloane se ridica până la ei, luând în piept povârnişul, o pistă podită cu zeci de mii de butuci lungi, aşezaţi de-a curmezişul şi unşi cu untură, ulei şi seu, pe care aveau să fie împinse cele optzeci de nave destinate a fi trecute din Bosfor în Cornul de Aur pe calea uscatului. Şi pista care cobora spre Cornul de Aur era aproape gata. Sultanul era mândru de oamenii lui, care săvârşiseră asemenea minune într-un timp incredibil de scurt.

Ajuns din urmă de ofiţerii săi, porni pe pantă în jos. Sosi la Cele Două Coloane tocmai când prima navă - o galeră de proporţii ceva mai reduse - era ridicată pe nişte tălpici ca de sanie şi împinsă pe povârniş în sus de sute de oameni, în vreme ce alte sute o trăgeau, înhămaţi cu nişte frânghii. Echipajul o însoţea, mergând pe marginea pistei, în vreme ce toboşari băteau în tobe, imprimând un ritm susţinut eforturilor omeneşti. Când vasul ajunse pe culmea colinei, echipajul se urcă la bord şi se aşeză pe bănci, ridicând vâslele la verticală. Apoi începu drumul de coborâre. De data aceasta hamalii se mărgineau doar să frâneze alunecarea vasului pe bârnele bine unse. Galera ajunse în sfârşit cu bine la nivelul apei. Când prova părăsi pista şi despică valurile, turcii izbucniră în urale.

Mehmed exulta. Uitase şi de atentat, şi de eşecurile întâmpinate până acum. Îndrăzneaţa operaţie plănuită de el, dar privită cu neîncredere de numeroşi ofiţeri, se dovedise nu numai realizabilă, dar şi strălucită prin concepţie. Fanfarele prinseră să cânte marşuri militare, în ton cu euforia războinică a osmanlâilor.

A doua navă îşi încheie cu acelaşi succes călătoria pe uscat. Zorile găsiră cea mai mare parte din navele transbordate plutind pe apele Cornului de Aur.

Soldaţii creştini de pe fortificaţiile constantinopolitane dinspre golf rămaseră uluiţi când văzură răsărind de după culmea colinei navă după navă, sub pavilion otoman, apoi alunecând cu iuţeală în jos până la apele mării. Un veteran cu plete sure îşi făcu semnul crucii.

– N-am crezut că-mi va fi dat să văd corăbii navigând pe uscat ca şi pe valuri. Turcii ăştia sunt diavoli, nu oameni ca noi!

Surpriza militarilor şi a populaţiei constantinopolitane se preschimbă în descurajare când se dovedi că inexpugnabilitatea Cornului de Aur nu fusese decât o legendă falsă.

Stupefiat de isprava turcilor, căpitanul Alvisio Diedo, comandantul flotei creştine, dădu imediat alarma, ordonând prin semnale căpitanilor de vase aflaţi în subordinea lui să se pregătească de luptă. În loc să-i execute poruncile, un grup de ofiţeri de marină genovezi cerură să fie primiţi la raport de către Diedo. Acesta îi primi pe puntea navei-amiral. În numele camarazilor săi, căpitanul Maurizio Cattaneo ceru îngăduinţa să-i vorbească.

– Spuneţi repede ce aveţi de spus, fiindcă nu avem timp de pierdut! rosti impacientat Diedo.

– Ţinem să vă atragem atenţia că flota creştină se află în momentul de faţă în apele Galatei genoveze. Or, Galata a hotărât să-şi păstreze neutralitatea în acest război. O operaţiune militară pornită din apele ei ar încălca angajamentele luate de podesta faţă de turci.

– Absurd! exclamă Alvisio Diedo. Vă invit să vă înapoiaţi pe navele dumneavoastră şi să vă pregătiţi de luptă!

Cattaneo replică liniştit:

– Cu regret vă aduc la cunoştinţă că nici un comandant de vas genovez nu va da urmare ordinului dumneavoastră de atac. Dacă transferaţi flota creştină în apele constantinopolitane, renunţăm la obiecţiunile noastre. Suntem gata să participăm la orice operaţie navală care îşi are baza de plecare într-un port aflat sub jurisdicţia Bizanţului.

– Vă daţi seama, Messer Cattaneo, ce timp preţios am pierde cu aceste manevre? strigă mâniat Diedo.

– Hotărârea noastră este definitivă, Messer Diedo! Nu facem, dealtfel, decât să executăm ordinele podesia-ului.

– Mă abţin să vă acuz de laşitate! rosti veneţianul cu reţinută violenţă.

– Comportarea mea şi a echipajului comandat de mine în ultima luptă navală mă îndrituieşte, cred, să vă cer a vă retrage cuvintele!

Salută ceremonios, apoi părăsi puntea navei-amiral, urmat de ceilalţi ofiţeri genovezi.

Alvisio Diedo rămase să-şi rumege singur supărarea. „Genovezi ticăloşi! V-aţi vândut Islamului! Şi mai aveţi îndrăzneala să pretindeţi că sunteţi creştini!”

O barcă rapidă, cu baniera imperială bizantină la pupa, se alipi de bordul navei-amiral. Căpitanul Reynaud de Brienne se urcă pe punte şi se înfăţişă lui Diedo.

– Majestatea-sa împăratul doreşte să ştie de ce flota noastră nu atacă navele turceşti amerizate în golf?

Diedo îi repetă argumentele lui Cattaneo.

– Genovezii au trădat cauza Bizanţului, Messer de Brienne.

Francezul îl privi uluit.

– În acest caz, ce măsuri vă propuneţi să luaţi?

– Voi convoca un consiliu de război, spre a stabili o liniei de conduită comună veneţienilor şi genovezilor.

– Timpul acţionează împotriva noastră, Messer Diedo!

– Ştiu! Dar am mâinile legate! Dacă Majestatea-sa Imperială socoteşte că nu îmi fac datoria, sunt gata să predau comanda flotei.

– Nici nu poate fi vorba de aşa ceva, se grăbi să răspundă de Brienne. Sunt convins că Majestatea-sa va ţine seamă de dificultăţile pe care le întâmpinaţi. Din nefericire, nu-i putem sili pe genovezi să fie loiali cauzei Bizanţului.

După plecarea căpitanului de Brienne, Alvisio Diedo îşi făcu un plan de acţiune. Va convoca în taină pe comandanţii şi pe proprietarii corăbiilor veneţiene, singurii pe care se putea bizui, şi împreună vor lua o hotărâre. Fiindcă o consfătuire pe bordul vasului-amiral, cu participarea exclusivă a căpitanilor veneţieni, ar fi dat de bănuit genovezilor, Diedo - cu încuviinţarea bailului Girolamo Minotto - invită douăsprezece notabilităţi veneţiene să ia parte la un consiliu restrâns în biserica Sf. Maria, al cărei preot era un unionist convins. Alvisio Diedo luă cel dintâi cuvântul:

– Instalarea turcilor în Cornul de Aur ne expune primejdiei de a fi prinşi între două focuri. Nu ne rămâne decât să atacăm primii, în primul rând, flota otomană din golf, apoi cea din Marea de Marmara. Din nenorocire, situaţia noastră este îngreunată de pasivitatea genovezilor. Va trebui să ne batem fără sprijinul lor.

– Singuri nu putem angaja operaţii ofensive împotriva otomanilor, opină căpitanul Luigi Morosini. Ţinând seamă de inferioritatea noastră numerică, nu ne rămâne decât să executăm un atac nocturn prin surprindere asupra flotei turceşti din Cornul de Aur, cu sprijinul trupelor terestre şi al artileriei bizantine. Bailul Girolamo Minotto se opuse acestei soluţii:

– Apărătorii zidurilor sunt atât de puţini, încât pierderea câtorva sute de soldaţi în operaţia navală propusă de dumneata, Messer Morosini, ar avea urmări foarte grave pentru Constantinopole. Trebuie să ne bizuim numai pe propriile noastre forţe.

Atunci se ridică Messer Giacomo Coco, un temerar veneţian, care izbutise să aducă o mare încărcătură de grâne din Trapezunt, trecându-şi nevătămat nava pe sub focul bateriilor turceşti de pe fortăreaţa Boghaz-Kesen.

– O bătălie angajată de toate forţele noastre navale ar implica, în cazul unui eşec, riscul anihilării lor totale. Propun un atac nocturn prin surpriză, executat de un număr restrâns de nave.

Veneţienii se foiră pe scaunele lor, vizibil interesaţi de ideea lui Coco. Aşteptau amănunte.

– Vom constitui o flotilă alcătuită din şase nave, îşi dezvoltă Coco formula. Două fustae încărcate cu materiale explozive, protejate de patru nave de luptă, se vor strecura printre navele turceşti, la adăpostul întunericului, şi le vor incendia. Dacă flotila va fi detectată mai înainte ca fustae-le să-şi fi îndeplinit misiunea, navele de luptă vor crea o diversiune, spre a permite fustae-lor să pătrundă pe o cale ocolită în flancul flotei otomane. Cu alte cuvinte, o acţiune de comando amănunţit organizată. Dar ca să avem sorţi de izbândă, pregătirile trebuie făcute în cel mai adânc secret. Fiindcă numai nave veneţiene vor executa atacul, veneţienii vor fi singurii care vor şti de existenţa acestei operaţii. Planul lui Coco le surâse.

– Votez pentru adoptarea lui fără rezerve! declară cu gravitate Alvisio Diedo.

Şi ceilalţi veneţieni îşi dădură acordul. Bailul făcu o rezervă:

– Consider că în prealabil avem obligaţia să-l informăm pe împărat şi pe amiralul Notaras asupra intenţiilor noastre.

– Romeii sunt uşuratici şi comit indiscreţii, zise Alvisio Diedo.

Căpitanul Coco schiţă un gest de nerăbdare.

– Informările vor cere timp. Mă fac obligat ca în noaptea aceasta să declanşez atacul.

– Nu putem trece peste împărat, susţinu Minotto.

– În acest caz, mă spăl pe mâini ca Pilat din Pont! rosti enervat Alvisio Diedo.

Bailul veneţian zâmbi cu îngăduinţă.

– Te înţeleg, Messer Diedo. Dar să nu uităm că aici, la Constantinopole, romeii sunt la ei acasă, pe când noi avem doar calitatea de aliaţi.

– Genovezii din Galata nu îţi împărtăşesc scrupulele, Messer Minotto! grăi Diedo cu reproş.

– Eu înţeleg să respect suveranitatea ţării care ne adăposteşte, stărui bailul.

Alvisio Diedo ridică din umeri.

– Îţi asumi o mare responsabilitate, Messer Minotto.

– Îmi fac datoria, Messer Diedo. Chiar în momentul acesta plec la împărat...

– O clipă! interveni căpitanul Coco. Cred că mă autorizezi să încep pregătirile! Nu-mi închipui că împăratul se va împotrivi proiectului meu.

– Sunt sigur că n-are să se împotrivească. Treceţi la lucru, Messer Coco.

O jumătate de oră mai târziu, Girolamo Minotto se înfăţişă la palatul imperial şi ceru să fie primit de basileu. Ofiţerul de serviciu îl informă că basileul plecase să inspecteze sectorul porţii Sf. Roman, unde turcii declanşaseră un puternic atac. În drum spre poarta Sf. Roman, Minotto se încrucişă cu marele amiral Notaras, care venea în galop dintr-acolo. Îi făcu semn să se oprească. Notaras îşi struni calul.

– Unde alergi, Ilustrissime? îl întrebă veneţianul.

– După un detaşament de rezervă pe care să-l trimit pe ziduri. Turcii ne-au încolţit rău, Kir Minotto. Ai ceva să-mi spui?

Bailul îi comunică hotărârea luată de căpeteniile veneţiene. Notaras îşi dădu numaidecât asentimentul.

– Sunt gata să vă sprijin cu toate resursele mele, Kir Minotto!

– Atunci mă duc să raportez şi împăratului hotărârea noastră, spuse bailul.

– Foarte bine! îl găseşti pe fortificaţiile din preajma râului Lycus. Acum iartă-mă! Sunt foarte grăbit!

Salută, îşi cravaşa calul şi se avântă în galop în josul străzii. Pe Notaras îl enerva excesul de zel al veneţienilor. Îl ura pe Alvisio Diedo fiindcă fusese numit în locul său comandant al forţelor navale creştine reunite din Cornul de Aur. Titlul său de mare amiral rămăsese gol de orice conţinut. Îl ura şi pe basileu, care trecuse în posturi secundare pe mai toţi vechii demnitari, înconjurându-se în schimb de tot felul de venetici. Nu putea uita vorbele senatorului

Kalamides, care-i dezvăluise intenţiile sultanului de a încredinţa coroana imperială bizantină - după înlăturarea lui Constantinos Paleólogos - unui înalt personaj din Bizanţ şi că, printre candidaţi, un loc de frunte îl ocupa Lucas Notaras. Dacă el, Notaras, l-ar informa pe sultan asupra atacului pregătit de venetieni, ar da dovadă de o lealitate fată de Sublima Poartă care ar fi desigur apreciată. Dar un asemenea gest ar echivala cu o crimă de înaltă trădare. Ezită un timp, apoi îşi încălcă teama. Ridică mâna şi făcu semn unui soldat din garda sa personală să se apropie.

– Aleargă la senatorul Kalamides! Să vină imediat la cartierul meu general! Să nu te întorci fără el! Ai înţeles?

Soldatul salută şi se topi pe una din străzile adiacente. Trezit din somn, Kalamides se îmbrăcă la repezeală şi porni spre marele amiral. Notaras îl primi în cabinetul său şi îl puse la curent cu iniţiativa veneţienilor.

Senatorului nu-i scăpă tulburarea din glasul lui Notaras. „Nu eşti încă deprins să trădezi, amiralule! reflectă Kalamides sardonic. Dar ai să te înveţi şi cu asta! Începutul e greu!” Pentru a-l pune pe Notaras în situaţia de a-şi asuma iniţiativa trădării, îi vorbi cu prefăcută naivitate:

– Informaţia este foarte preţioasă, Clarissime! Crezi că e cazul s-o valorificăm informându-l pe sultan?

Marele amiral îşi dădu seama unde voia Kalamides să ajungă. Trecu Rubiconul.

– Da! Informează-l fără întârziere!

Înainte de a pleca, senatorul îi făcu o recomandare:

– Nu precupeţi nici un efort spre a întârzia atacul cu douăzeci şi patru de ore! Trebuie să dăm timp omului meu de legătură să treacă în tabăra turcească.

Kalamides părăsi încântat cartierul general. Marele amiral se compromisese definitiv. Dacă prin absurd acţiunea lor comună ar eşua, Notaras nu se va putea apăra atribuind complicelui său întreaga vină. „Acum suntem iarăşi indisolubil legaţi, Lucas Notaras. Va fi cazul să iei din nou în consideraţie căsătoria fiicei mele cu feciorul tău mai mare! reflectă triumfător. Te fac împărat, ca să o faci şi tu pe Irina împărăteasă!”

Ajuns la locuinţa sa, chemă pe Kaligas. Agentul lui Yakub-Paşa răspunse prompt la apel. Kaligas se schimbase mult. Se uscase, cearcăne negre îi subliniau ochii, mâinile îi erau agitate de un uşor tremur nervos. Dispariţia lui Leone Storlato în explozia de la Arsenal îl afectase nespus. Dacă omul acesta, pe care el, Kaligas, îl socotise invulnerabil, îşi încheiase cariera de spion în chip atât de tragic, ce încredere mai putea avea în propria-i stea?

Ascultă cu luare-aminte mesajul verbal furnizat de Kalamides şi făgădui că-l va transmite la destinaţie. Încercarea lui de a trece în cartierul Galata îndată ce se lumină de ziuă se încheie cu un fiasco: în ciuda cadourilor împărţite în stânga şi în dreapta, la oameni care până atunci îl serviseră, nu izbuti să obţină un bilet de liberă trece. Abia după miezul nopţii traversă clandestin Cornul de Aur, folosindu-se de un barcagiu care-l dijmui de o mare sumă de bani. După ce debarcă într-un loc nepăzit de sub zidurile Galatei, se strecură spre port, străduindu-se să evite patrulele militare genoveze. Noaptea fără lună părea să-i slujească interesele. Zdrenţe de ceaţă pluteau prin aer ascunzându-l vederii. Spre a nu face zgomot, Kaligas îşi pusese nişte încălţări suple, din piele de gazelă. Pe când ocolea tiptil ghereta unei santinele, o mână grea îi căzu pe umăr, împietrindu-l.

– Ce cauţi aici în toiul nopţii? auzi un glas dogit. Kaligas se văzu înconjurat de patru inşi înveşmântaţi în zale, care duhneau a alcool.

– Hai la post!

Înşfăcat, îmbrâncit, înghiontit, ajunse în faţa unei clădiri pătrate. Se deschise o uşă şi se pomeni împins fără menajamente într-o încăpere în care se aflau câţiva militari. Kaligas îşi spuse că nu trebuia să se alarmeze: în Galata avea prieteni sus-puşi, capabili să-l scoată din încurcătură. Cunoştea şi pe Messer Angelo Patti, comandantul portului.

Un bărbos cu o eşarfă neagră legată peste ochiul stâng îl privi bănuitor. Şeful patrulei raportă împrejurările în care îl capturase pe Kaligas. Acesta rosti înfipt:

– Vreau să vorbesc cu Messer Patti! Messer Patti va răspunde pentru mine!

Bărbosul se scobi cu degetul mic între dinţi, apoi scuipă o bucăţică de carne.

– Messer Patti nu este acum de serviciu. Până una-alta spune-mi mie ce-ai căutat noaptea în port!

Bărbosul, pe nume Aloisio Colombo, era subalternul lui Patti, căruia îi jinduia de multă vreme locul. Poate că acum i se oferea prilejul de a-l prinde pe picior greşit.

– Nu vrei să vorbeşti? Ai?

Se apropie de Kaligas şi, cu dosul palmei înmănuşate, îl plesni peste faţă, sfâşiindu-i buza...

Maurizio Lomellino, podesta-ul Galatei, fu trezit în miez de noapte de un slujitor care-i anunţă vizita căpitanului Aloisio Colombo.

– La ora asta? se strâmbă podesta-ul, îndreptându-şi scufia lăsată pe frunte.

Coborî din pat, morfolindu-şi indispus limba cleioasă, apoi îşi trase pe mâneci halatul de lână.

– Să mă aştepte în camera de lucru!

Îşi înnodă anevoie cordonul. Nu-i plăcea să fie tulburat noaptea, când somnul e mai dulce. Ştia însă că Aloisio Colombo nu l-ar fi trezit dacă n-ar fi avut motive temeinice. Când intră în camera de lucru, îl găsi pe căpitan stând în picioare lângă masă. Lumânările din sfeşnice erau aprinse. Eşarfa neagră care acoperea ochiul lui Colombo dădea chipului său o înfăţişare fioroasă.

– Ce e cu dumneata, căpitane, la ora asta? bolborosi podesta-ul.

Colombo îi istorisi modul în care îl capturase pe Kaligas.

– Omul ăsta mi-a dat de bănuit, aşa că l-am pritocit bine. Până la urmă şi-a descărcat sacul.

Repetă cuvânt cu cuvânt mesajul încredinţat de Kalamides agentului său.

– Eşti sigur că acest Kaligas nu fabulează?

– Oamenii care încap pe mâna mea spun numai adevărul, Messer.

Podesta-ul îşi scoase scufia şi începu să se scarpine în creştet. Cugetă câteva momente, apoi începu să vorbească rar, cu lungi pauze, ca şi când cuvintele ar fi urmat şirul unui foarte laborios proces mintal:

– Hm, cazul ăsta ar putea să fie pentru noi mană cerească! Relaţiile noastre cu sultanul sunt prieteneşti... Dacă am îngădui lui Kaligas să ajungă la Yakub-Paşa, ne-am manifesta încă o dată bunăvoinţa noastră faţă de Sublima Poartă... De ce nu ne-am atribui întreg meritul, încunoştinţându-l direct pe sultan asupra pregătirilor lui Alvisio Diedo?... Recunoscător pentru serviciul pe care i l-am făcut, ne va atribui pieţele de desfacere rezervate până acum veneţienilor!

Căpitanul Colombo zâmbi fin.

– Patti, comandantul meu, nu mă va ierta fiindcă i-am stricat târgul.

Podesta-ul râse înveselit.

– Aha, Patti e amestecat în treaba asta? Fii fără grijă! Recompensa are să fie a dumitale!

Lomellino se aşeză la masă şi îşi trecu mâinile peste faţă.

– Anzolo Zaccaria este un om întreprinzător, nu-i aşa, Colombo?

– Ştie să se descurce, Messer.

– Vezi să iasă neobservat din Galata! Zaccaria va purta mesajul meu verbal către sultan. Oficial nu ştiu nimic!... Şi încă ceva! Mâine de dimineaţă să te înfăţişezi trezorierului meu. Îţi va număra în palmă treizeci de ducaţi de aur. Comunitatea noastră, dragul meu Colombo, ştie să-şi răsplătească slujitorii!

* * *

Uluitorul succes al transportării navelor otomane din Bosfor în Cornul de Aur îl făcuse pe sultan să tragă o învăţătură: dacă vrei să obţii superioritatea asupra adversarului, loveşte-l acolo unde se aşteaptă mai puţin!

Fiindcă era târziu şi bucuria nu-l lăsa să doarmă, îl invitase pe marele vizir la o partidă de şah. Făcuseră primele mişcări în cea mai adâncă tăcere. Deşi păreau atenţi la joc, partenerii îşi prefirau gândurile.

„Bine că nu m-am lăsat antrenat de entuziasmul lui Zaganos! reflectă sultanul. Dacă aş fi ordonat un atac combinat al celor două flote - din Cornul de Aur şi din Marea de Marmara - împotriva navelor creştine, aşa cum m-a sfătuit Zaganos, aş fi riscat fie să pierd bătălia, fie să obţin un rezultat nedecis. Şi într-un caz şi într-altul, moralul trupelor mele s-ar fi surpat. Pe când aşa, îi ţin pe toţi în expectativa unei victorii răsunătoare. Trebuie să recunosc un trist adevăr: turcii mei nu sunt buni marinari!” Sultanul se concentră iarăşi asupra jocului.

– Gardă! rosti, atacând, cu caii legaţi, regina adversarului.

Marele vizir îşi sacrifică o tură spre a-şi salva regina, dar acest expedient îi compromise partida. După câteva mişcări, Mehmed îi dădu un imparabil „şah mat”. Marele vizir zâmbi cu supunere.

– Eşti prea tare pentru umilul tău rob, Prea Mărite Stăpâne!

Şi Mehmed surâse.

– Lasă falsa modestie la o parte, Khalil! Joci foarte bine. Numai că viclenia vulpii nu are sorţi de izbândă faţă de puterea leului!

Comparaţia nu plăcu marelui vizir, care îşi ascunse nemulţumirea. Mehmed îl privea în ochi, intuindu-i frământarea. În acest timp rostea mintal vorbe pe care le păstra în sufletul său: „Este de mirare că nu ai reuşit încă să mă cunoşti, Khalil! Nu-mi place pripeala! Nici cu tine nu mă grăbesc! Continuă să te bucuri de bogăţiile, de puterea, de femeile tale! Bucură-te din plin, atâta cât mai ai vreme! Căci soarele tău se apropie de asfinţit! Nu te voi doborî, Khalil, decât după ce voi cuceri Constantinopolele. Atunci prestigiul meu va fi atât de mare, încât prietenii tăi, clientela ta nu vor mai îndrăzni să-ţi ia apărarea. Se vor lepăda de tine aşa cum s-a lepădat Petru, sfântul ghiaurilor, de Hristos, profetul său!” Tirada lui mută se încheie printr-o frază rostită cu voce tare:

– Mai jucăm o partidă, Khalil?

– Cum ţi-e voia, Înălţimea-ta.

Marele vizir îşi orândui piesele de fildeş pe tabla cu pătrăţele albe şi negre. Şi el grăia pentru sine cuvinte neauzite de sultan: „Cu tine joc acum mai mult decât o partidă de şah. Existenţa mi-o joc! Eşti nerăbdător să-mi fii călău! Dar nu cutezi încă să mă ucizi! N-ai labele destul de puternice! Mă întreb uneori cine are să cadă mai întâi? Tu, sau eu? Aş putea să te otrăvesc. Ştiu că ai bucătari supravegheaţi zi şi noapte de icoglani care te slujesc cu credinţă. Uiţi însă că printre pajii aceştia se află şi unii pe care i-ai hrănit cu iluzii! Apoi le-ai dat cu piciorul! În acest chip le-ai rănit amorul propriu, le-ai sădit în suflet buruiana răzbunării! Aş putea să profit de nemulţumirile pe care le-ai semănat printre ofiţerii şi soldaţii tăi, dar mai ales printre dervişi! Tuturor le-ai batjocorit credinţa! Te-ai scufundat în desfrâu ca râmătoarele în mocirlă! Te beţiveşti cu princiarii tăi ostatici, corupi copilandri, nesocoteşti mustrările clerului sunit, păstrătorul adevăratelor învăţături ale Profetului! N-a sosit încă momentul să acţionez. Dar clipa răfuielilor nu va întârzia. Nenorocire ţie, Mehmed!”

Khalil deschise gura, dând drumul şiragului vorbelor:

– Prea înălţate Stăpâne, am primit în cursul dimineţii un raport al lui Daud-Paşa asupra instalării principelui Franco Acciaiuoli la cârma ducatului Athenei. Daud are numai cuvinte de laudă pentru energia şi înţelepciunea noului duce.

Mehmed era sigur că marele vizir se pregătea să-i servească o pilulă amară acoperită cu un strat de dulceaţă.

– Tânărul duce, continuă Khalil, rezolvă expeditiv treburile de stat. Nu lasă nimic important pe seama colaboratorilor. Şi pe judecători îi cenzurează, luându-le uneori locul. Este sever şi nu menajează pe nimeni. Nici pe ducesa Chiara, mătuşa lui, n-a menajat-o.

Sultanul se încruntă.

– Nu înţeleg. Ducesa Chiara a fost condamnată de tribunalul extraordinar care o judecă?

– Nu a mai fost timp, Înălţimea-ta. Gardienii au găsit-o pe ducesă spânzurată în propria-i celulă. Se pare că n-a mai putut rezista mustrărilor cugetului.

Khalil făcu o pauză, spre a studia viitoarea mişcare de pe tabla de şah, apoi adăugă cu nepăsare, ca şi când s-ar fi referit la un fapt divers:

– Soţul ei morganatic s-a grăbit să răspândească vestea că ducesa ar fi fost asasinată din ordinul lui Franco Acciaiuoli. Versiunea lui a stârnit comentarii acide în capitalele apusene. Agenţi diplomatici ai Veneţiei pretind că noi am fi dat mână liberă tânărului duce spre a-şi suprima mătuşa.

Mehmed înţelese că „noi” era un eufemism şi că în realitate propria lui persoană era pusă în discuţie. Îi displăcu să apară faţă de suveranii Europei în postură de complice al lui Franco Acciaiuoli.

– Vorbe nesocotite, Khalil! rosti cu prefăcută indiferenţă. Invenţii răuvoitoare!

– Se poate, Mărite Doamne. Aş mai adăuga ceva. Bartolomeo Contarini, însoţit de fiul Chiarei Giorgi, a sosit la Adrianopole, spre a implora să i se facă dreptate.

Mehmed rămase câteva clipe descumpănit.

– Bartolomeo Contarini este un aventurier fără scrupule, încearcă să-l discrediteze pe Franco. Tot ce pot să spun este că Bartolomeo Contarini are mare tupeu de vreme ce vine să-mi ceară sprijinul.

– Are încredere în spiritul de dreptate al Înălţimii-tale.

Sultanul zâmbi, pregătindu-şi contralovitura.

– Nu ştiu dacă ai aflat ultima noutate, Khalil. Lui Yakub-Paşa i-a căzut în mână acum câteva zile o scrisoare prin care Contarini se oferea să pună cinci mii de mercenari italieni la dispoziţia împăratului Constantinos.

Khalil înregistră calm riposta dură a padişahului.

– Duplicitatea este apanajul ghiaurilor, Înălţimeata.

– Crezi că printre noi nu se găsesc duplicitari? Marele vizir ridică din umeri.

– Adevăraţii turci sunt curaţi la suflet. Ipocriţi sunt numai aceia care s-au lăsat contaminaţi de moravurile bizantine.

Replica părea inofensivă. Dar Mehmed înţelese aluzia.

– Voi analiza reclamaţia lui Bartolomeo Contarini, Khalil. Până atunci să-l trimiţi sub escortă la Brussa. Împreună cu fiul Chiarei Giorgi. Să li se dea găzduire în fortăreaţă.

– Cu alte cuvinte, regim de strictă izolare!

– Exact! Vreau să-l feresc pe Contarini de tentaţia de a face noi intrigi.

În adâncul sufletului Mehmed era iritat fiindcă favoritul său îl compromitea în faţa suveranilor Europei. Deodată îi reveni în minte o întâmplare nu prea îndepărtată. La o partidă de polo căzuse de pe cal. Năucit, rămăsese câteva clipe întins pe iarbă. Curtenii se agitau în jurul lui. Numai Franco stătea îngenuncheat şi plângea ca un copil. Când el, Mehmed, îşi revenise, prima imagine care-i apăruse în faţa ochilor fusese chipul drag al lui Franco, scăldat în lacrimi. „De ce plângi?” îl întrebase. „Dacă Înălţimea-voastră ar fi murit, aş fi murit şi eu!” replicase Franco. Amintirea aceasta îi risipi supărarea. În definitiv, cazul Chiarei Giorgi nu avea nici o importanţă. Toţi suveranii aveau pe conştiinţă crime. Da, da! îşi va apăra favoritul! Nu-l va lăsa pradă hienelor!

– Şah la rege! zise, mutând o tură.

Khalil se apără aşezând un nebun în calea turei. Scrisoarea lui Contarini ajunsă în posesia lui Yakub îi strica socotelile. Îl va săpuni pe şeful poliţiei fiindcă se lăsase depăşit de omul lui Zaganos. Mahmud-Paşa îi era devotat, dar inteligenţa nu-i egala zelul.

Şi gândurile lui Mehmed continuau să galopeze. „După ce voi încorpora Constantinopolele în imperiul meu şi voi lichida posesiunile bizantine din Moreea, voi cuceri Italia, iar pe Franco îl voi face guvernator general al întregii peninsule italice, transformată în raia. Iar după ce voi supune Europa, va renaşte sub domnia mea glorioasa «Pax Romana». Dar sub o nouă denumire: «Pax Otomana».”

Draperiile de la intrare fură date la o parte şi un paj îşi făcu intrarea prosternându-se.

– Zaganos-Paşa roagă pe Înălţimea-voastră să-l primească. Are să vă supună o comunicare urgentă.

Şi sultanul şi Khalil îşi ridicară privirile de pe tabla de şah. De la o vreme, marelui vizir i se încrâncena pielea numai când auzea numele lui Zaganos.

Bătăiosul vizir al armatei intră, plecând genunchiul în faţa lui Mehmed.

– Ce s-a întâmplat, Zaganos? îl întrebă padişahul.

– Un genovez, pe nume Zaccaria, a sosit în clipa aceasta din Galata, aducând o informaţie importantă! Foarte importantă!

* * *

Giacomo Coco îmbrăţişă cu privirile calota de catifea neagră a cerului încrustat cu scăpărări de stele. Apele negre, uşor fosforescente, ale Cornului de Aur păreau să fie o replică a văzduhului. Mai erau două ceasuri până ce zorile aveau să mijească la orizont. Acum era timpul potrivit pentru atac. Grupul de nave destinate să pornească în expediţia nocturnă aştepta semnalul de plecare.

Căpitanul Coco încercă să scruteze întunericul care învăluia Marea de Marmara. Îndeobşte, la ora aceasta porneau să se reverse dintr-acolo pânze sidefii de ceaţă. Ceaţa ar fi fost binevenită, căci ar fi ocrotit corăbiile creştine, ascunzându-le vederii observatorilor turci de pe navele din Cornul de Aur ori de pe înălţimile Perei. Coco încerca să-şi strunească nerăbdarea. În ajunul unei bătălii ostaşul trebuie să-şi păstreze capul limpede şi nervii domoliţi.

Aşteptarea încordată a lui Coco îşi găsi recompensa. La gura golfului apăruse peretele alburiu al unui banc de ceaţă. În curând primele zdrenţe de negură împresurară greementul corăbiilor creştine. La un semn al căpitanului, un marinar din preajma sa îşi duse mâinile la gură şi scoase la intervale regulate cinci ţipete de bufniţă perfect imitate. Ancorele care muşcaseră până atunci nisipul din străfundurile apelor prinseră să se ridice fără zgomot. Apoi navele se puseră în mişcare.

Erau şase la număr. Primele două, corăbii pântecoase blindate cu scuturi - asemenea străvechilor drakkare ale vikingilor - precum şi cu saltele uriaşe, menite să atenueze şocul ghiulelelor, părăsiră pe nesimţite portul Galatei. Pe urmele lor ieşiră două galere cu câte cincizeci şi unu de rame, comandate de Gabriele Trevisan şi de Zaccaria Grioni, deschizând drumul la trei fustae ce remorcau ambarcaţii încărcate cu materiale inflamabile. Fustae-le erau comandate de Giacomo Coco, de Girolamo Morosini şi de Silvestro Trevisan.

Când flotila ieşi din port, echipajele încercară o primă surpriză. O flacără uriaşă se ridică pe unul din turnurile dinspre mare ale Galatei, iar după ce lumină câteva clipe cerul, se stinse.

– Să fie cumva un semnal al genovezilor? exclamă îngrijorat tuciuriul Antonio din Corfu, secundul lui Coco.

Căpitanul Coco înjură printre dinţi:

– Aş pune rămăşag că ne-au vândut turcilor! Dar cum dracu au aflat?

Flotila creştină străbătea în tăcere apele negre ale golfului, apropiindu-se de vasele turceşti. Căpitanul Coco încercă să străpungă cu privirile perdelele cernite ale nopţii. Vârfurile catargelor navei sale, care până atunci se străduiseră parcă să desţelenească stelele, se pierdură în primele pânze de ceaţă.

– Bine că se lasă negura!

– Iată şi vasele turceşti! îl preveni secundul, arătând cu mâna siluetele negre ale unor corăbii grupate în golfuleţul Mandrachion din fundul Cornului de Aur.

– Doamne-ajută! zise în şoaptă Coco.

Cele două nave blindate - avangarda flotilei creştine - înaintau cu încetineală, căci erau greoaie şi anevoie de manevrat.

Deodată zeci de tunuri prinseră să reverse avalanşe de ghiulele asupra vaselor veneţiene.

– Trădare! zbieră Coco, uitându-se la gheizerele de apă ce se ridicau în jurul corăbiilor.

– Am ratat-o! strigă Antonio. Ce facem? Ne întoarcem la bază?

– Nu! urlă Coco. Mergem înainte! Mereu înainte!

– Ne sinucidem, Messer Coco! îl avertiză secundul. -- Înainte! repetă îndârjit căpitanul.

Corăbiile blindate din capul coloanei îşi încetiniră mersul şi se dădură la o parte, spre a deschide drum galerelor şi fustae-lor. Apoi, spre furia lui Coco, făcură un larg ocol, spre a se înapoia în port.

– Înainte, Messer Antonio! răcni Giacomo Coco. Dacă celelalte vase ale noastre dau înapoi, noi ne continuăm drumul!

Şi galerele se opriră.

– Atacăm fără să fim acoperiţi? întrebă perplex secundul.

– Înainte, Messer Antonio! Înainte! Atacăm singuri! Fustae lui trecu printre galerele creştine imobilizate din cauza bombardamentului turcesc.

– Aprindeţi materialele inflamabile! ordonă Coco. Cu mâinile sprijinite de parapetul dunetei, se uita la corăbiile otomane de care îl despărţeau mai puţin de cincizeci de metri. De pe ambarcaţiile cu materiale inflamabile se ridicară brusc vâlvătăi uriaşe, luminând şi marea şi cerul, şi navele creştine, şi vasele turceşti.

– Peste câteva clipe intrăm în mijlocul flotei otomane, ca lupul în stână! strigă surescitat Giacomo Coco.

Distanţa dintre fustae şi primele corăbii turceşti se micşora vizibil.

– Chiar dacă ne e scris să murim, ne vom vinde scump pielea! exclamă exaltat căpitanul.

O ghiulea căzu asupra pupei înalte, rănindu-l pe secund, dar fără să producă stricăciuni părţilor vii ale navei.

– Înainte! strigă Coco prin portavoce marinarilor săi. Încă puţin şi dăm foc corăbiilor turceşti!

A doua ghiulea căzu însă în plin, desfundând vasul. Apa năvăli peste vâslaşi. Alt proiectil trecu vâjâind pe deasupra dunetei, smulgând braţul stâng al căpitanului. Cramponat cu mâna dreaptă de parapet, Coco urla zănatic:

– Înainte! înainte! Suntem aproape de ţintă!

Din ciotul braţului stâng venele secţionate împroşcau sânge, maculându-i zalele.

Turcii îşi concentraseră tirul asupra fustae-i lui Coco, spre a o scufunda mai înainte ca aceasta să pătrundă în mijlocul vaselor otomane. Alte ghiulele îi spintecară părţile vii. În mai puţin de un minut fustae fu înghiţită de valuri laolaltă cu cea mai mare parte din echipaj. Câţiva marinari izbutiră să se salveze din naufragiu, înotând până la mal. Dar acolo fură capturaţi de turci.

Tunurile otomane îşi îndreptară tirul asupra celorlalte nave creştine. Galera comandată de Gabriele Trevisan, lovită sub linia de plutire, începu să ia apă. Marinarii se străduiră să astupe spărtura cu tot ce găsiră la îndemână. Trevisan îndreptă prova navei spre baza de plecare.

Deruta creştinilor spori înflăcărarea osmanlâilor, care trecură la contraatac cu toate cele optzeci de nave ale lor. Galerele veneţiene, urmate de fustae-le rămase intacte, scăpară cu fuga. Corăbiile blindate din avangardă fură surprinse de galerele turceşti, care le înconjurară. Marinarii osmanlâi se avântară la abordaj sub comanda personală a lui Hamza-Paşa. Marinarii creştini de pe navele împresurate îşi dovediră şi de data aceasta priceperea şi vitejia. După o luptă care dură până în zori, izbutiră să se degajeze şi să se retragă în portul Galatei.

Pe drumul de întoarcere, galera lui Trevisan se scufundă. Căpitanul şi o parte din marinarii săi izbutiră să ajungă înot la fustae-le creştine.

Expediţia imaginată de Giacomo Coco se încheiase cu un fiasco. Creştinii pierduseră numai două nave şi un număr relativ mic de oameni. Dar consecinţele acestui insucces erau grave. Dovediseră că turcii nu mai puteau fi scoşi din Cornul de Aur, ceea ce era esenţialul.

Cardinalul Bessarion îşi împreună mâinile subţiri, străbătute de vine albăstrui, aparente, apoi îşi sprijini coatele de tăblia mesei de stejar lustruit.

– Monseniore, sunteţi singurul om care aţi putea salva Constantinopolele!

Lumina aurie a lumânărilor aprinse aşternea o tentă gălbuie pe obrazu-i translucid ca ceara. Cardinalul avea chipul ascetic, trăsăturile accentuate, expresia hieratică.

– Suveranul Pontif mi-a încredinţat sarcina de a vă adresa un suprem apel în numele Bisericii Creştine ameninţate de Islamul agresiv. Gloriosul vostru părinte, Jean-fără-Frică, duce de Bourgogne, a ridicat flamura cruciaţilor şi s-a războit la Nicopole cu Baiazid Antihrist. Pentru Biserică şi pentru dreapta credinţă creştină a suferit canonul captivităţii! Ţie, fiul său, îţi revine misiunea de a-i continua lupta!

Ducele Philippe de Bourgogne, supranumit „cel Bun”, îşi încleştă mâinile pe braţele jilţului. Suferinţele constantinopolitanilor, descrise pregnant de cardinal, îl impresionaseră profund. Ochii-i negri adânciţi în orbite aveau scăpărări de oţel, buzele-i cărnoase se strângeau spasmodic, nările-i largi fremătau, exteriorizându-i tulburarea. Colanul „Lânii de Aur” sclipea pe catifeaua neagră a tunicii lui brodate cu fir.

– Credeţi, Eminenţă, că nu îmi cunosc datoria de principe creştin? Sunt convins că pasivitatea noastră, a căpeteniilor de state din Apusul Europei, încurajează tendinţele de cotropire ale osmanlâilor. N-aş fi aşteptat îndemnurile Sfântului Părinte spre a porni cu război împotriva păgânului Mehmed al II-lea dacă n-aş fi fost redus la neputinţă de o mână de rebeli care-mi sfidează autoritatea. Oraşul Gand a ridicat steagul revoltei, Eminenţă! Sunt silit să mă bat cu propriii mei supuşi. Dacă nu voi stinge repede răzmeriţa din Gand, incendiul rebeliunii se va întinde şi în celelalte colţuri ale ţărilor mele. Poate că autorităţile din Gand au abuzat de puterile lor. Locuitorii oraşului ar fi trebuit să mi se plângă, nu să-mi masacreze soldaţii. Dumnezeu mi-e martor, Eminenţă! Am făcut tot ce am putut spre a pacifica spiritele. Dar bunătatea mea a fost socotită slăbiciune. Atunci am reacţionat cu brutalitate, căci şi răbdarea mea are limite!

Bessarion îşi făcu rezerve mintale asupra virtuţilor creştineşti profesate cu atâta convingere de interlocutorul său. Drepturile omului, atât de frumoase în teorie, erau rareori aplicate şi respectate de suverani.

– Însuşi fiul meu Corneille a fost ucis în luptele cu răsculaţii! rosti cu durere în glas ducele.

„Un bastard mai puţin! Dumnezeu să-l ierte!” cugetă Bessarion, care nu se putea elibera de unele prejudecăţi. Majordomul apăru în prag.

– Alteţă, episcopul Jean Germain de Chalon roagă să fie primit.

– Să intre! zise ducele. Apoi se întoarse spre cardinal: Veţi avea acum prilejul să constataţi că nu am încetat o clipă eforturile pentru a pune temeiul unei cruciade. Episcopul de Chalon se înapoiază de la Paris, unde a încercat să-l convingă pe regele Charles al VII-lea de necesitatea participării sale la o coaliţie antiotomană. Acum veţi afla, odată cu mine, răspunsul suveranului Franţei.

Peste câteva clipe episcopul îşi făcu apariţia. Era mărunt, uscat ca o mumie şi cu faţa acoperită de o reţea de riduri fine. După ce schimbară complimentele uzuale, ducele îl pofti să ia loc.

– Ce veşti îmi aduceţi, Monseniore?

Episcopul ridică încet braţele, într-un gest plin de dezolare.

– Alteţă, în ciuda încercărilor mele, n-am reuşit să obţin din partea regelui Charles decât foarte vagi promisiuni. Trebuie să declar cu tristeţe că am eşuat pe toată linia.

Zâmbind cu amărăciune, ducele se adresă cardinalului:

– După cum vedeţi, sunt primul principe suveran care se agită pentru Bizanţ. Ştiţi poate că păstrez relaţii strânse cu creştinii din Palestina. Am contribuit cu sume mari la întreţinerea Locurilor Sfinte. Am construit pe cheltuiala mea o biserică la Bethleem şi un ospiciu pentru pelerini la Ramlah. Am trimis pe Guillebert de Lannoy în Polonia, Prusia, Ungaria, Rusia, Valahia şi Moldova, spre a trata încheierea unei alianţe creştine anti-islamice. Din ordinul meu, Bertrandon de la Broquiere a cutreierat Imperiul Otoman spre a culege informaţii asupra puterii militare a osmanlâilor. Prin intermediul lui am luat contact cu basileul Constantinos, căruia i-am făgăduit sprijinul... Iată că evenimente străine de voinţa mea mă împiedică să dau urmare acestei făgăduieli. Cardinalul Bessarion suspină.

– Inima mea este îndoliată, Alteţă.

– Trebuie să subliniez, Eminenţă, că eforturile mele nu s-au redus la tratative diplomatice şi la încurajări platonice. Corăbii burgunde, comandate de Walerand de Wavrin, au pătruns până în Marea Neagră, ducând bani şi materiale de război creştinilor. Din ordinul meu, Geoffroy de Toisy, cu galerele sale, a despresurat Rhodosul, izgonind flota turcească. Cât priveşte Constantinopolele, agenţii mei m-au informat demult asupra intenţiilor lui Mehmed. Am început atunci să mă pregătesc pentru bătălia pe care o socoteam inevitabilă. Gandul mi-a răsturnat însă toate planurile. Acest război civil mi-a golit tezaurul.

– Situaţia este într-adevăr complicată! conveni Bessarion.

Majordomul anunţă că cina este servită.

– Să trecem la masă! îi pofti ducele pe cei doi clerici. Vă rog să iertaţi frugalitatea cinei, dar ţările mele se află în plin război.

Când se instalară la masa lungă din sala de mâncare, ducele se uită cu tristeţe la pereţii de piatră dezgoliţi de orice podoabe. Numai necesităţile militare îl siliseră să-şi instaleze cartierul general în acest castel cu înfăţişare severă, de temniţă. Resimţea lipsa confortului şi a luxului din palatele lui. Slujitorii aduseseră vinurile şi primele feluri de bucate.

Philippe de Bourgogne se uită cu îngrijorare la ferestrele acoperite de draperiile nopţii.

– Vă supără ceva, Alteţă? întrebă cu solicitudine episcopul de Chalon.

– În seara aceasta ducesa trebuia să sosească de la Bruges. Mă nelinişteşte întârzierea ei. Drumurile sunt nesigure.

Ducele abia dacă se atinse de vânatul pregătit cu rafinament, de vinurile excelente. În schimb, înalţii prelaţi onorară cum se cuvine cina.

Un ofiţer intră, se plecă la urechea ducelui şi îi raporta ceva în şoaptă. Chipul acestuia se alteră. Un muşchi al obrazului începu să-i tremure. După ce ofiţerul termină ce avea de spus, Philippe de Bourgogne îşi şterse cu batista fruntea transpirată, apoi se adresă invitaţilor săi:

– Am trecut printr-o mare emoţie! Soţia mea, ducesa Isabelle, a fost victima unei tentative de răpire. Trăsura ei, atacată de un numeros grup de membri ai confreriei rebele „Verte-Tente”, a putut fi despresurată datorită eroismului escortei militare. Acum se află în drum spre castel. Vă rog să mă iertaţi, dar am să ies în întâmpinarea ducesei. Continuaţi cina fără mine. Poate că vom lua împreună desertul. Sper să mă înapoiez până atunci.

Philippe de Bourgogne părăsi grăbit sala de mâncare, urmărit de privirile ecleziaştilor, care se ridicaseră din jilţuri. Cardinalul Bessarion suspină cu amărăciune:

– S-ar spune că toate forţele răului s-au coalizat împotriva Bizanţului spre a-l condamna la pieire!

* * *

Deşi luna lui aprilie era pe sfârşite, vremea nu se arăta deloc milostivă cu mult încercata populaţie a Constantinopolelui. Dinspre munţii îndepărtaţi ai Armeniei se porniseră nişte vânturi reci, turbate, care risipeau norii, stârneau talazuri înspumate pe Marea de Marmara, ridicau trâmbe de praf, şuierau prin poduri, culcau la pământ iarba firavă, smulgeau crengile copacilor, despuiau de flori tufele de liliac.

Pe culmile cortului imperial otoman, vast cât un palat, flamurile de mătase de zbuciumau, făcând să vibreze stâlpii susţinători. În faţa draperiilor de la intrare, ermetic închise, se plimbau, asigurând paza, ostaşi înveşmântaţi în zale şi cu chivăre strălucitoare ca argintul.

Apoi vânturile năprasnice căzură brusc. Deasupra Constantinopolelui se oploşi o căldură umedă, moleşitoare, neobişnuită pentru un început de mai. În aer pluteau tot felul de miasme mefitice. Duhoarea gunoaielor intrate în putrefacţie, fumul greu şi înecăcios răspândit de incendii, un miros dulceag, dezgustător, de cadavru, la care se adăugau exalări de urină încinsă şi de fecale, se lipeau de nări, îmbâcseau hainele, se aciuiau prin case, pătrundeau în biserici, pluteau pe străzi şi prin grădini, prevestind parcă un sfârşit de lume.

Nimeni nu se mai preocupa de curăţenia oraşului. Bărbaţii valizi care răspunseseră la apelurile disperate ale basileului făceau de veghe pe fortificaţii. Alţii, tot atât de zdraveni, se furişau ca guzganii prin locuri tainice, spre a nu da ochii cu patrulele de jandarmi şi cu ofiţerii recrutori. Speculanţii, oricând amatori să se îmbogăţească de pe urma mizeriei şi a lipsurilor celor mulţi, îşi frecau mâinile, încântaţi de criza alimentară crescândă. Proviziile dispăruseră pe nesimţite de pe piaţă. Preţurile înregistrau salturi ameţitoare. În faţa brutăriilor, a măcelăriilor, cozile se lungeau şi se îngroşau zilnic. Oamenii se învrăjbeau din orice nimicuri. Foametea deschidea perspective înspăimântătoare. Jafurile, crimele, violurile se înmulţiseră. Bolnavii erau evacuaţi din spitale spre a se face loc răniţilor aduşi de pe ziduri. Autorităţile poliţieneşti reduse la minimum - căci cea mai mare parte din efective întăreau trupele de apărare de pe fortificaţii - nu mai erau capabile să facă faţă valului de infracţiuni. În această ambianţă sumbră se răsturnase ierarhia valorilor. Speculanţii şi furnizorii de bunuri alimentare deveniseră cele mai importante personaje. Succesele militare ale osmanlâilor, oricât de mărunte, luau proporţii de catastrofă în imaginaţia constantinopolitanilor, creând o atmosferă de panică. Domnea un general simţământ de nesiguranţă în ziua de mâine.

Înspăimântaţi de spectrul foametei, mulţi luptători fugeau de pe ziduri, spre a procura hrană celor de acasă. Dezertările deveniseră atât de alarmante, încât împăratul - spre a preveni o revoltă a trupelor - hotărî să îngăduie oamenilor de pe fortificaţii să se bucure de scurte învoiri prin rotaţie. Beneficiau cu precădere de această măsură familiştii cu mulţi copii. Învoiţii aveau însă obligaţia să se înapoieze pe ziduri de îndată ce trompetele ar suna alarma.

În ciuda acestor măsuri, dezertările se înmulţiseră. Se constituiseră patrule care circulau pe străzi în căutarea fugarilor. Podesia-ul Galatei nu admisese ca genovezii de sub jurisdicţia lui să fie arestaţi de romei. Cu aprobarea împăratului Constantinos, fuseseră alcătuite patrule genoveze care urmăreau numai pe dezertorii genovezi. De cele mai multe ori acestea închideau ochii, făcându-i scăpaţi pe conaţionalii căzuţi în greşeală. Bailul Giacomo Minotto pretinsese acelaşi privilegiu pentru veneţienii săi. Basileul se înclinase, acordându-le aceleaşi drepturi ca şi genovezilor.

Relaţiile dintre genovezi şi veneţieni, deja încordate, se înrăutăţiseră şi mai mult după eşuarea tentativei căpitanului Coco. Veneţienii atribuiau înfrângerea lor trădării genovezilor, iar aceştia le luau în derâdere nepriceperea în domeniul militar. Conflictele şi încăierările între resortisanţii celor două republici italieneşti se înmulţeau îngrijorător.

Un incident aparent fără importanţă avea să provoace un conflict cu urmări grave. Pe o stradă lăturalnică din apropierea Blachernelor se afla o tavernă unde soldaţii nefamilişti învoiţi îşi petreceau cu predilecţie timpul liber. Se adunau acolo de-a valma şi romei, şi veneţieni, şi catalani, şi români, şi genovezi. Într-o seară îşi făcu apariţia în local o patrulă genoveză, comandată de un ofiţer, care căuta de câteva zile doi sergenţi genovezi dezertori. Potrivit uzanţelor, comandantul patrulei avea dreptul să identifice pe oricine, dar nu putea aresta decât pe conaţionalii săi. După ce examină actele câtorva soldaţi, ofiţerul se opri la o masă unde un uriaş între două vârste, îmbrăcat într-o cămaşă de zale, contempla cu ochi tulburi cana cu vin din faţa sa.

– Actele! ceru comandantul patrulei, întinzând mâna.

Şi îmbrăcămintea lui şi vorbirea îi trădau apartenenţa genoveză. Uriaşul cu ochi tulburi ridică privirile, neînţelegând despre ce e vorba.

– Hei, n-auzi? Actele! repetă răstit comandantul patrulei.

Uriaşul îi scuipă în palma întinsă.

– Marş d-aici, genovez puturos! Să-i ceri actele lui tac-tu!

Înfuriat, ofiţerul ridică palma plină de salivă şi îl lovi peste obraz. Uriaşul se ridică fulgerător în picioare şi, scoţând de la centură un pumnal, îl înfipse în gâtlejul ofiţerului, care se nărui pe podea horcăind. Soldaţii de sub comanda lui scoaseră săbiile şi se năpustiră asupra namilei. Acesta încercă să se apere.

– Săriţi, fraţi veneţieni! Ticăloşii care l-au vândut pe Coco vor să mă ucidă! zbieră gutural.

De la celelalte mese săriră câţiva soldaţi, toţi veneţieni, şi se repeziră cu armele sus asupra patrulei. Interveniră şi genovezi de la alte mese. În câteva clipe, încăierarea îi cuprinse pe toţi. Morţi şi răniţi căzură din amândouă taberele. O companie bizantină care trecea întâmplător prin faţa cârciumii interveni, atrasă de zgomot, puse capăt luptei şi arestă soldaţi atât din rândurile genovezilor, cât şi ale veneţienilor.

Informat de acest incident încheiat cu numeroşi morţi, împăratul convocă la palat pe bailul veneţian şi pe podesta-ul genovez. Aceştia îşi aduseră învinuiri reciproce, încercând să-şi disculpe resortisanţii. Minotto ceru basileului să aplice pedepse aspre soldaţilor genovezi, iar Lornellino îi pretinse să ia măsuri severe împotriva soldaţilor veneţieni. Şi unul şi celălalt îl preveniră că o repetare a incidentului ar putea declanşa un adevărat război între supuşii celor două republici.

Împăratul îi privi cu gravitate şi tristeţe.

– Îmi cereţi, cu alte cuvinte, să-mi asum rolul de arbitru, să stabilesc vinovăţiile şi să aplic sancţiuni exemplare. Vina o purtaţi fiecare dintre dumneavoastră. Vă lăsaţi orbiţi de prejudecăţi, de duşmănii meschine, acum, când Islamul ne ameninţă pe toţi cu anihilarea! Întinse braţele spre cei doi italieni, care se înfruntau cu privirile: Vă implor! Străduiţi-vă să uitaţi rivalităţile sterile! Trebuie să înţelegeţi că existenţa noastră, a tuturora, atârnă de un fir de păr şi că numai o unire strânsă ne mai poate salva! Cucerirea Constantinopolelui ne-ar afecta nu numai pe noi, ci şi pe voi! Credeţi că turcii ajunşi stăpâni ai acestui oraş vă vor mai tolera prezenţa, aşa cum am tolerat-o noi? Mai devreme sau mai târziu vă vor expulza! În noi aveţi un partener cu care se poate trata. Turcii însă nu acceptă compromisuri! Dacă vă închipuiţi că va fi altfel, vă faceţi iluzii!

* * *

Soarele obosit care la Constantinopole se străduia să străpungă cu razele sale pătura groasă de pâclă gălbuie, murdară, oploşită asupra oraşului, strălucea cu toată vigoarea pe cerul senin al Veneţiei, scăldând în lumina-i aurie, pastelată, şi clădirile albe cioplite parcă din fildeş, şi canalele şerpuitoare brăzdate de gondole, şi marea albastră, netedă ca un lac.

Într-una din încăperile de paradă ale măreţului Palazzo Loredan, fiica cea mare a lui Pietro Loredan, căpitanul general al armatelor Serenissimei Republici, primea cu tot ceremonialul felicitările prietenilor şi ale rudelor, care se întreceau a lăuda drăgălăşenia şi precocitatea primului ei nou-născut.

La numai 13 ani şi jumătate, Isabella Loredan fusese căsătorită cu Giacomo Corner, un cvadragenar încă verde. Diferenţa mare de vârstă nu conta, fiindcă alianţele matrimoniale între marile familii se încheiau în virtutea unor interese superioare ce nu ţineau seama de sentimentele soţilor.

Tânăra mamă era instalată într-un pat cu polog înalt, împodobit cu brocarturi scumpe. Pernele şi cearşafurile erau de mătase albă, tivită cu dantelă de aur. De mătase erau şi scutecele pruncului din leagăn.

În încăpere se îmbulzeau, potrivit datinii, doamne şi seniori în costume de o mare bogăţie, acoperite cu giuvaere. Servitori în livrele cu culorile familiei Loredan serveau vizitatorilor răcoritoare şi dulciuri. Într-un salon alăturat, lutieri şi flautişti executau în surdină cântece vesele.

– Messer Luigi Dandolo! rosti cu solemnitate majordomul care stătea în dreptul intrării şi anunţa pe noii-veniţi.

Luigi Dandolo era nu numai purtătorul unui nume ilustru, ci şi un personaj important. Membru al Marelui Consiliu, stăpânea o avere uriaşă. Dandolo se apropie de patul Isabellei, o salută înclinându-se adânc, apoi o firitisi pentru fericitul eveniment. Tânăra mamă îi mulţumi, arătându-i cu mândrie vlăstarul.

– N-ai impresia că este cel mai superb copil din Veneţia, Messer Dandolo? rosti ea cu încântare.

Veneţianul o asigură cu toată seriozitatea că îi împărtăşea opinia. După acest schimb de amabilităţi, se apropie de căpitanul general Loredan, care perora în mijlocul unui grup de senatori despre tratatul semnat recent la Lodi între delegaţii Veneţiei şi Francesco Sforza, condotierul ajuns stăpân al Ducatului milanez.

– Trebuie să fim mândri fiindcă Serenissima Republică a transformat Adriatica într-un lac veneţian! Graţie victoriilor noastre, Ravenna, Bergamul, Cremona, Trenta, Istria, precum şi întreaga Dalmaţie întregesc astăzi imperiul nostru continental.

– Foarte frumos, Messer Loredan, interveni Luigi Dandolo, care ascultase cu interes tirada căpitanului general. Dar concentrându-vă preocupările asupra Italiei şi Dalmaţiei, aţi neglijat coloniile noastre de peste mări, comerţul nostru cu Orientul, flota noastră de război. Aţi uitat că bogăţia şi gloria provin din comerţ. Războaiele continentale ne sporesc prestigiul, dar ne secătuiesc tezaurul.

Messer Loredan nu se supără fiindcă era contrazis. Cunoştea opiniile lui Dandolo şi le respecta. Dar ca şi dogele Francesco Foscari, socotea imperios necesară continuarea politicii care urmărea să extindă şi să consolideze posesiunile teritoriale din peninsula italică.

– În curând vom acorda toată atenţia şi imperiului nostru de peste mări, răspunse conciliant căpitanul general.

– În curând? rosti cu ironie Dandolo. Termenul e vag. Veneţia a încheiat nu demult un tratat prin care otomanii se angajau să nu-şi construiască o flotă navală proprie, acest drept fiind rezervat în întregime republicii noastre. Astăzi Mehmed al II-lea dispune de câteva sute de vase militare. Posesiunile noastre din Orient sunt astfel serios ameninţate.

– Mehmed al II-lea este prea încurcat cu asediul Constantinopolelui, ca să se mai preocupe şi de noi, interveni senatorul Lorenzo Gradenigo, un partizan convins al dogelui Francesco Foscari.

– Credeţi că sultanul se va declara sătul după ce va cuceri Constantinopolele? replică persiflant Luigi Dandolo. Îşi va îndrepta privirile asupra ultimelor posesiuni bizantine din Moreea, apoi va veni rândul nostru.

Printre personajele prezente la discuţie se afla şi Jacopo Foscari, fiul dogelui. Jucându-se cu verigile colanului său de aur, zâmbea enigmatic. Dandolo continuă cu patos:

– Este mai mult decât trist faptul că astăzi se găsesc veneţieni care fac jocul sultanului, strecurându-i informaţii militare secrete, furnizându-i pe sub mână tunuri şi pulbere detonantă.

– Acesta este un lucru foarte grav! zise Loredan încruntându-se. M-ar durea să aflu că unii veneţieni se îndeletnicesc cu asemenea operaţii!

Intrarea în sală a lui Andrea Soranzo, membru al Colegiului şi „Înţelept al Scrisorilor” - secretar de Stat al armatei şi al marinei - îl făcu pe Loredan să întrerupă discuţia cu senatorii şi să-i iasă în întâmpinare. După ce se întreţinu câteva momente cu Soranzo, îl lăsă în compania unui grup de invitaţi şi se înapoie la Luigi Dandolo, pe care-l luă deoparte.

– Messer Dandolo, declaraţiile dumitale de adineauri mi-au inspirat mari îngrijorări. Eşti sigur că există veneţieni care furnizează armament turcilor?

– Îmi menţin afirmaţiile, Messer Loredan. Dispun de informaţii dintr-o sursă extrem de serioasă. Pe frontul din Moreea au fost capturate bombarde turceşti având imprimată pe chiulasă marca unui atelier veneţian în care au fost turnate.

– Pot să cunosc şi eu sursa dumitale?

– De ce nu? N-am de gând să păstrez taina. Ieri de dimineaţă am primit vizita unui trimis al despotului Demetrios Paleologos, fratele basileului Constantinos. Despotul, cu care întreţin relaţii comerciale, mă roagă să informez Senioria asupra faptelor pe care ţi le-am menţionat şi, totodată, să înlesnesc agentului său o audienţă la doge. Romeii au urgentă nevoie de ajutoare. Altfel, întreg edificiul bizantin - sau bruma care a mai rămas din el - se va nărui sub loviturile turcilor.

Chipul lui Loredan se înnoură.

– Lucrurile nu-s chiar atât de simple. Dacă trimisul despotului Demetrios se înfăţişează în calitate de agent diplomatic, te expui unor mari primejdii. Ştii bine că nobilii veneţieni nu au permisiunea să ia contact cu agenţii diplomatici străini. Dacă omul dumitale se prezintă ca un simplu neguţător care vorbeşte în numele său, poţi încerca să-i mijloceşti o audienţă.

– Îţi mulţumesc pentru sugestie, Messer Loredan. La prima şedinţă a Marelui Consiliu voi ridica oficial chestiunea ajutorării militare a Bizanţului. Mă întreb de ce nu s-a făcut nimic până acum?

Căpitanul general şovăi o clipă.

– S-au întâmplat oarecare ciudăţenii, Messer Dandolo. Amiralul Alvisio Longo a primit dispoziţii din partea Colegiului să se deplaseze cu flota sa în insula Tenedos, în vederea ajutorării Constantinopolelui. Îndată după sosirea sa la Tenedos, va deschide un plic, ce i s-a încredinţat în ziua plecării sale din Veneţia, unde va găsi instrucţiuni noi.

Luigi Dandolo făcu un gest de nerăbdare:

– Formalismul acesta desuet ne ucide! Cunoşti instrucţiunile cuprinse în plicul încredinţat lui Longo?

Căpitanul general ridică din umeri.

– Secretomania căpeteniilor veneţiene a devenit proverbială. Eu însumi, şeful ierarhic al lui Longo, nu cunosc conţinutul instrucţiunilor. De ce? Pentru că fiecare demnitar este suspectat! De când cu înalta trădare a lui Marino Falier, nici dogele nu mai inspiră încredere Senioriei!

A doua zi de dimineaţă o scrisoare anonimă fu aruncată în faimoasa „Bocca del Leone” - Gura Leului - din palatul Consiliului celor Zece. Discuţia purtată de căpitanul general Loredan şi de Luigi Dandolo era relatată amănunţit. Nu fuseseră omişi nici senatorii prezenţi la convorbire. O jumătate de oră mai târziu, mesajul anonim ajunse pe masa de lucru a consilierului Gabriele Moro, unul dintre cei trei Capi dei Dieci, ales a prezida Consiliul pe luna în curs.

Competenţa Consiliului celor Zece era largă, iar puterile lui, nemărginite. Nimeni nu scăpa controlului său. Nici dogele însuşi nu era imun. Măsurile luate de Consiliu aveau în vedere numai interesele Republicii şi raţiunea de Stat. Activitatea înalţilor demnitari, trădările, comploturile, supravegherea agenţilor diplomatici, crimele nobililor, secretele politicii externe, falsificarea banilor, supravegherea lucrătorilor din ateliere, în cap cu sticlăriile din Murano, poliţia teatrelor, a bisericilor, a balurilor mascate constituiau numai câteva din aspectele activităţii Consiliului. Membrii săi erau aleşi pe câte un an, fără a li se putea reînnoi mandatul. Nu primeau nici o retribuţie pentru îndeplinirea acestei sarcini, care era socotită o mare cinste, dar şi o grea povară. Procesele se judecau în secret, iar sancţiunile erau foarte severe. Decapitarea sau încarcerarea în temuta temniţă „Dei Piombi” constituia un coşmar pentru mulţi veneţieni.

Gabrielle Moro citi cu atenţie scrisoarea anonimă, apoi convocă în cabinetul său pe cei trei spioni care participaseră la recepţia de la Palazzo Loredan. Toţi aceştia erau nobili cu nume răsunătoare, dar cu mijloace materiale reduse. Pentru informaţiile furnizate primeau compensaţii băneşti care le asigurau subzistenţa şi posibilitatea de a se prezenta decent în societate. Spionii - care nu se cunoşteau între ei - fură primiţi pe rând de Moro. Versiunile lor coincideau.

Acuzaţiile formulate de Luigi Dandolo erau atât de grave, încât Moro hotărî să convoace Consiliul celor Zece în şedinţă plenară. Dezbaterile se ţinură, ca de obicei, în taină. După ce expuse faptele şi înfăţişă piesele de la dosar, Gabriele Moro se adresă colegilor săi:

– Învinuirile aduse de Luigi Longo se coroborează cu unele indiscreţii săvârşite de personaje din anturajul dogelui. Cert este că secretele de stat divulgate nu puteau fi cunoscute decât de el, de consilierii săi, sau de cei trei înţelepţi. Dintr-un mesaj redactat în cod şi găsit asupra unui individ dubios reiese că informaţiile despre care a făcut menţiune Dandolo erau destinate turcilor. Din nefericire, nu am obţinut suficiente lămuriri de la acest ins, căci în timpul cercetărilor s-a sinucis în celulă, prin otrăvire, desigur înspăimântat de torturile la care ştia că va fi supus. Un semn de întrebare îl reprezintă modul în care şi-a procurat otrava. Cert este că individul avea legături în afară. Sunt de părere ca persoanele suspecte, indiferent de poziţia lor, să fie puse sub supraveghere.

Consilierul Niccolo Molin făcu o propunere tulburătoare:

– Găsesc necesar să fie urmărit pas cu pas Jacopo Foscari, fiul dogelui. De la o vreme face cheltuieli nebuneşti. Recent am primit o scrisoare anonimă verificată ulterior. Potrivit acesteia, acum două luni tânărul Jacopo a cumpărat de la bijutierul Gaspare Seminenga bijuterii în valoare de cinci mii de ducaţi, sumă enormă chiar şi în raport cu averea familiei Foscari. Bijuteriile respective ornează actualmente decolteul Biancăi Bonedimani, o curtezană până mai ieri necunoscută.

Consilierul Marino Malipiero îşi legănă ursuz capul leonin.

– Dacă bănuielile dumitale se adeveresc, Messer Molin, dogele va fi pus într-o situaţie delicată.

– Evident, va trebui să demisioneze! replică Niccolo Molin cu fermitate.

Consilierii schimbară priviri jenate. Molin, colegul lor, îşi precizase pripit atitudinea într-un caz spinos, încă nelămurit.

– Între declaraţiile lui Dandolo şi informaţiile mele asupra lui Jacopo Foscari exista potriviri tulburătoare, stărui Molin. Insist ca fiul dogelui să fie trecut pe lista suspecţilor!

– Raţionamentul dumitale prezintă totuşi o lacună, obiectă Marino Malipiero. Jacopo Foscari nu are acces la informaţiile secrete.

Molin îşi mângâie barba scurtă, lăsând să se scurgă câteva clipe între intervenţia verbală a lui Malipiero şi propria sa replică.

– N-ar fi exclus ca dogele să fi scăpat vreo vorbă în cadrul intim al familiei. Ştim cu toţii, eminentul nostru şef de stat nu mai este în deplinătatea facultăţilor sale intelectuale. Eh, la vârsta lui, senilitatea începe să-şi spună cuvântul.

Făcu o pauză, apoi adăugă:

– Şi încă ceva! Vă recomand să studiaţi antecedentele tânărului Foscari! Sunt foarte instructive!

Consilierii se mişcară stânjeniţi în jilţurile lor. Primul „şah la doge” fusese rostit. Francesco Foscari ridicase Republica Serenissimă pe culmile gloriei. Domnia lui durase însă prea mult. Dintre consilierii prezenţi, cel puţin jumătate aveau în familie candidaţi la tiara ducală.

Luigi Dandolo era perseverent. Obţinu audienţe la secretarul de stat al armatei şi al marinei, la Consiliul celor Zece şi la doge însuşi. Înflăcărarea cu care îmbrăţişase cauza Bizanţului muribund nu era pe gustul unor personaje cu funcţii de răspundere. Dar nimeni nu-i putea reproşa zelul, fiindcă însuşi Senatul hotărâse cu o majoritate confortabilă să acorde un substanţial sprijin militar Constantinopolelui. De la acel memorabil vot, entuziasmul prietenilor Bizanţului se mai răcise. Dandolo, pe lângă simpatia lui constantă faţă de romei şi de cauza lor, avea şi interese materiale proprii de apărat.

Secretarul de Stat al armatei şi al marinei îi dădu un răspuns alambicat, care nu-l angaja la nimic. Se mărgini să-l asigure că flota militară a Veneţiei va interveni în timp util în sprijinul Constantinopolelui. Dandolo părăsi nemulţumit cabinetul de lucru al înaltului demnitar.

La Consiliul celor Zece fu ascultat cu mai mult interes. Atacurile sale înverşunate împotriva veneţienilor prieteni ai turcilor, dar mai ales probele pe care le înfăţişă Consiliului - inclusiv mărturia agentului sosit din Moreea - făcură mare impresie, deschizând noi perspective anchetatorilor.

Dogele îl primi pe Luigi Dandolo în prezenţa celor patru consilieri ai săi, nelipsiţi ori de câte ori şeful statului dădea audienţe. Francesco Foscari îmbătrânise. Îi tremura bărbia, se cocoşase, obrajii îi atârnau ca nişte săculeţi goi. Dintr-o nară i se prelingea o picătură tulbure. În ciuda aspectului său decrepit, ochii îi erau vioi, strălucitori.

Fiindcă Dandolo îi cunoştea ostilitatea faţă de musulmani, se avântă într-o însufleţită pledoarie în favoarea Constantinopolelui asediat. Dogele îl asculta cu emoţie vizibilă. „L-am cucerit!” îşi zicea Dandolo, în vreme ce-şi debita argumentele antiotomane.

– Messer Dandolo, Messer Dandolo! îl întrerupse dogele cu glasul său tremurat. Poţi să-mi spui... da, poţi să-mi spui... de unde ţi-ai cumpărat... Încălţările astea frumoase?

Nobilul veneţian amuţi. Se uită stupefiat la doge, la cei patru consilieri impasibili ca nişte statui, la picătura tulbure aninată în vârful augustului nas ducal.

– Le-am cumpărat, Messer Doge, de la meşterul Zorzi, din piaţa bisericii Santa Maria dei Miracoli.

Se înclină adânc şi se răsuci pe călcâie, părăsind dezgustat sala audienţelor.

Când ajunse în Tenedos, amiralul Alvisio Longo desfăcu plicul cu instrucţiuni secrete, aşa cum i se recomandase la Veneţia. Îşi închipuise că măsura de prevedere impusă de Secretarul de Stat al armatei şi marinei era datorită temerii de spioni. Spre surprinderea lui, constată că i se ordona să aştepte în largul Tenedosului până la 20 mai, când îl va ajunge din urmă o flotă comandată de căpitanul general Loredan. Acesta va prelua comanda forţelor navale veneţiene reunite, apoi se va îndrepta spre Constantinopole. Cu alte cuvinte, i se recomandau trei săptămâni de inactivitate.

În acelaşi timp, la Veneţia, căpitanul general Loredan primi alte instrucţiuni, potrivit cărora avea să părăsească Adriatica în fruntea unei escadre la 7 mai. După ce va face joncţiunea cu flota amiralului Longo, va naviga spre Constantinopole, având grijă să evite orice ciocnire cu forţele navale otomane. Odată ajuns în capitala Imperiului Bizantin, se va pune la dispoziţia basileului Constantinos. Secretarul de Stat al armatei şi al marinei socotea că până atunci se va fi încheiat pacea între Bizanţ şi Imperiul Otoman. În schimbul bunăvoinţei arătate de Serenissimă Republică basileului, acesta va fi rugat să predea Veneţiei câteva insule, precum şi unele localităţi din Moreea. Totdeodată căpitanul general va oferi găzduire pe nava sa ambasadorului Bartolomeo Marcello, care se va înfăţişa sultanului spre a-l asigura de dorinţa sinceră a Veneţiei de a păstra relaţii de prietenie cu Imperiul Otoman. Ambasadorului i se recomanda să dea dovadă de tact în negocierile cu turcii şi să raporteze Secretarului de Stat pentru afacerile externe dificultăţile ivite în cursul discuţiilor.

Loredan se arătă nemulţumit de instrucţiunile primite. În cursul unei convorbiri - care luă o întorsătură destul de urâtă - încercă să demonstreze Secretarului de Stat al armatei şi marinei că aceste întârzieri compromiteau securitatea Bizanţului, a cărui capacitate de luptă era deja redusă.

– Vă rog să lăsaţi aceste probleme asupra mea şi a Secretarului de Stat al afacerilor externe, replică sec înaltul demnitar. Dumneavoastră încadraţi-vă operaţiile militare în limitele de timp cerute de noi.

Loredan nu mai stărui, spre a nu fi acuzat că solicitudinea lui faţă de Bizanţ se datora unor interese materiale. Lăsă deci lucrurile în plata Domnului şi se supuse ordinelor superioare...

* * *

Basileul Constantinos se mai uită o dată la harta Constantinopolelui întinsă pe masa lui de lucru. Literele, contururile fortificaţiilor, străzilor îi jucau în faţa ochilor. Poate că erau de vină flăcăruile lumânărilor smucite de curentul din încăpere. Îşi trecu mâna peste faţă. Era istovit, îşi simţea mădularele grele ca nişte pietroaie. Lipsa de somn, de odihnă, îl epuizase. Tunurile turceşti, care băteau zi şi noapte zidurile, stârneau un necurmat vacarm, punându-i la grea încercare nervii.

Poate că în noaptea aceasta se va odihni puţin, deşi îi părea ruşinos să se culce pe patul său larg şi moale, în vreme ce soldaţii lui vegheau pe fortificaţii, ori aţipeau pe furate. Luă sfeşnicul cu lumânări de pe masă şi ieşi în anticameră.

Altădată, curtenii, pajii, slujitorii îi deschideau drumul, purtând torţe aprinse, ori girandole cu lumânări albe, de ceară. Astăzi, toţi cei valizi se luptau pe ziduri. În palat nu mai rămăsese decât o ceată de servitori atât de bătrâni. Încât şi moartea îi dăduse uitării.

În vreme ce umbla prin sălile înalte, pardosite cu marmoră, se uita la frescele cufundate în penumbră, la coloanele cu capiteluri pierdute în întuneric, la draperiile purpurii, agitate uşor de curenţii de aer. Mişcările faldurilor păreau să trădeze existenţa unor inşi ascunşi înapoia lor. Odinioară împăraţii Bizanţului umblau escortaţi de ofiţeri şi soldaţi care aveau misiunea să-i apere de asasini. Acum el, Constantinos, umbla singur prin palatul pustiu.

Se uita la sălile goale ca şi când le-ar fi văzut pentru întâia dată. Îi păreau străine, fiindcă palatul cunoscut lui era întotdeauna luminat a giorno. Se întrebă cum vor arăta sălile, acum tăcute şi pustii, când hoardele de turci le vor năpădi zbierând şi agitându-şi armele mânjite de sânge.

Grăbi pasul. Ajuns în camera sa de culcare, se aruncă îmbrăcat pe patul ocrotit de un polog cu draperii mâncate alocuri de molii. Servitorul bătrân care-l slujise treizeci de ani veghindu-i somnul, murise. Acum numai duhurile îl mai vegheau.

În vreme ce stătea cu ochii închişi, cugetul său obosit zămisli o viziune de coşmar. Se făcea că alerga singur pe zidurile fortificate ale oraşului, sărind peste cadavrele ostaşilor săi, spre a-i respinge pe turcii care se urcau ca nişte maimuţe printre creneluri. Ucidea zece, dar în locul lor veneau o mie. Scăldat în propria-i sudoare, se zbătea înfigându-şi unghiile în cearşafurile umede...

Târziu, după răsăritul soarelui, se trezi din somn vlăguit, de parcă odihna nocturnă nu i-ar fi folosit la nimic. După ce făcu o baie, ca să se dezmeticească, se îmbrăcă ajutat de un servitor bătrân, căruia îi tremurau şi mâinile şi capul. Când ieşi din dormitor, îl găsi pe Demetrios Cantacuzino stând pe un scaun în anticameră. La apariţia împăratului, locţiitorul marelui logotet se ridică în grabă.

– De mult eşti aici? îl întrebă Constantinos.

– Din zori, Sire.

– De ce nu m-ai trezit? Cantacuzino zâmbi:

– Dormeaţi atât de bine...

– Îmi aduci vreo veste?

– În cursul nopţii am primit vizita bailului Minotto, care mi-a vorbit cu îngrijorare despre întârzierea ajutorului militar făgăduit de Serenissima Republică. Senatul veneţian a recomandat încă de acum două luni Senioriei să trimită o flotă de război la Constantinopole, spre a întări apărarea noastră. Poate că escadra aceasta s-a rătăcit prin arhipelag. Minotto mi-a propus să trimitem în întâmpinarea ei o navă rapidă, care să vadă cum stau lucrurile.

– În principiu ideea nu este rea. Nu o văd însă realizabilă. Blocada navală otomană e de nepătruns.

– O brigantină uşoară, cu un echipaj bine antrenat, s-ar putea strecura noaptea printre corăbiile turceşti. O încercare n-iar strica.

Cantacuzino avu un moment de ezitare.

– Vorbeşte! Nu te sfii! îl îndemnă împăratul.

– Propunerea lui Minotto mi-a sugerat o idee, pe care am şi discutat-o cu câţiva consilieri imperiali. Dacă în locul brigantinei am trimite câteva nave de război puternic înarmate, am străpunge mult mai uşor blocada otomană. Locţiitorul marelui logotet îşi frământă stingherit mâinile, apoi, făcându-şi curaj, adăugă: Am să-ţi vorbesc deschis, Sire!

– Asta şi aştept, Cantacuzino.

– Aici, în Constantinopole, viaţa Majestăţii-tale este în mare primejdie. Dacă oraşul ar cădea în mâna turcilor - de ce să nu analizăm şi această ipoteză? - Măria-ta ar risca o grea captivitate...

– Sau chiar tragerea în ţeapă. Mehmed m-a prevenit.

– Am evita o situaţie atât de grea dacă Măria-ta ar părăsi Constantinopolele şi s-ar retrage în Moreea, unde ar putea ordona o mobilizare generală... Messer Giustiniani Longo, cu care am discutat această chestiune, s-a declarat gata să pună la dispoziţia Majestăţii-tale galerele sale, spre a-ţi asigura transportul în condiţii de maximă securitate.

Basileul surâse trist.

– Îţi mulţumesc pentru gândurile tale frumoase, Cantacuzino. Şi nobilului cavaler Giustiniani îi mulţumesc pentru mărinimoasa lui ofertă. Poate că prezenţa mea în Moreea ar fi de un oarecare folos. Dar aici, în Constantinopole, sunt mai necesar. Plecarea mea ar nărui moralul apărătorilor oraşului. Nu! Nu-mi este îngăduit să-mi părăsesc capitala, tronul, poporul!

Căpitanul are datoria să se salveze ultimul de pe corabia care se scufundă! Dacă îmi este scris să pier apărând zidurile acestui oraş, nu-mi rămâne decât să mă supun destinului! Folosiţi prima variantă, Cantacuzino! Trimiteţi brigantina!

* * *

În miez de noapte, o brigantină cu doisprezece oameni la bord se desprinse de cheiul micului port Bucoleon, din extremitatea sudică a Constantinopolelui, şi după ce străbătu rada, ocrotită de diguri durate în piatră, ieşi în larg. La pupa flutura pavilionul turc, iar membrii echipajului purtau turbane, şalvari şi papuci cu vârf ascuţit, curbat în sus, după moda orientală. Hârtiile de bord indicau drept proprietar al vasului pe un oarecare Ahmed Reşat, neguţător de măsline şi de uleiuri vegetale din Antalya. Documentele mai precizau că nava adusese un transport de măsline destinat serviciului de aprovizionare al armatei otomane concentrate în jurul Constantinopolelui, iar acum se înapoia la Antalya, spre a aduce un transport de untdelemn.

Când brigantina ieşi din radă, căpitanul porunci în turceşte să se ridice toate pânzele. Marinarii îşi îndeplineau atribuţiile expeditiv şi în cea mai adâncă tăcere. Căpitanul stătea lângă cârmaci şi scruta întunericul, gata să schimbe ruta dacă i-ar fi ieşit vreo corabie în cale. Totdeodată trăgea cu urechea spre a surprinde orice zgomot suspect care ar fi trădat apropierea vreunui vas inamic.

Un marinar tânăr, să tot fi avut 18 ani, tot umblând printre cordaje, se izbi cu fruntea de o parâmă. Durerea ascuţită îl făcu să scape o înjurătură în greceşte. Ecoul, o palmă grea, aspră şi noduroasă, îl izbi peste gură.

– Dacă ai poftă să înjuri, înjură pe turceşte! îi şopti cu ciudă un glas aproape de ureche. Ai uitat consemnul?

– Pe întunericul ăsta nu ne vede nici dracu! ripostă supărat tânărul, de data aceasta în turceşte, în vreme ce-şi masa fruntea pe care se şi iţise un cucui.

– Nu ne vede nimeni, dar ne poate auzi. Pe mare sunetele ajung foarte departe.

– Bine, Barbaiani. Am înţeles!

– Idiotule, numele meu este Amet! Bagă-ţi în cap treaba asta.

– Ssst! se auzi alt glas dinspre pupa. Brigantina înainta în tăcere. Căpitanul cunoştea atât de bine Marea de Marmara, încât se orienta ca în plină zi.

În ciuda veşmintelor orientale şi a documentelor de bord turceşti, întreg echipajul era grecesc, în frunte cu căpitanul Kristafis. Acesta avea misiunea să contacteze flota veneţiană şi pe căpitanul ei general Loredan. Kristafis şi oamenii de sub comanda lui ştiau la ce se puteau aştepta dacă ar fi fost capturaţi de turci. Spionajul era pretutindeni pedepsit cu moartea. Doar rafinamentele ei difereau de la popor la popor.

Căpitanul surprinse dinspre dreapta plescăitul ritmat al unor vâsle în apele mării.

– Cârma jumătate la stânga! porunci cu glas scăzut.

Deodată dinspre stânga se ivi din întuneric prova unui velier cu borduri negre, smolite.

– Ahoi! Ce navă este aceasta? întrebă pe turceşte un glas poruncitor.

– Brigantina „Karagubun” în drum spre Antalya! răspunse Kristafis cu cel mai curat accent turcesc.

Două decenii făcuse comerţ cu Orientul, însuşindu-şi la perfecţie limbile turcă, arabă, armeană şi ebraică.

– Opreşte şi înfăţişează documentele la control!

– Opresc şi înfăţişez documentele la control! repetă Kristafis potrivit uzanţelor navale.

Dar supunerea lui era doar o stratagemă spre a câştiga timp. Brigantina rapidă se îndepărtă de nava otomană cu borduri smolite, care rămase în urmă.

– Opreşte, că trag! se auzi iarăşi glasul aspru al turcului.

– Am oprit! strigă Kristafis. Dar nu te văd!

Pe nava turcă se aprinse un felinar, la lumina căruia se desluşiră câteva siluete agitându-se frenetic. Folosindu-se de acest punct de reper, Kristafis spori distanţa care-l despărţea de corabia duşmană. „Le-am scăpat! râse în sinea lui. În noaptea asta neagră pot să mă caute mult şi bine!”

– De ce dracu turcii ăştia umblă fără lumini la bord? şopti supărat cârmaciul.

– Ai mai văzut pisici cu clopoţei? replică bine dispus căpitanul.

Glasul de pe nava turcească se auzea tot mai slab. După un timp dispăru cu totul.

– Noroc că noaptea e fără lună! zise Kristafis.

În depărtare se iviră deodată, ieşind parcă din mare, câteva lumini orânduite la distanţe egale pe un front larg.

– Ce mai e şi asta? întrebă cârmaciul perplex.

– Pisicile cu clopoţei! răspunse calm secundul lui Kristafis.

– Proşti mai sunt! exclamă cârmaciul. Ne strecurăm printre ele şi... valea...

– Este tocmai ceea ce nu trebuie să facem! ripostă căpitanul. Luminile unei nave văzute de pe bordul altei nave aştern pe oglinda apelor dâre sclipitoare. Dacă trecem peste aceste dâre, le întrerupem luminozitatea şi facem ca silueta brigantinei noastre să se contureze precis pe fundalul lor. Ai înţeles?

Cârmaciul dădu drumul la o înjurătură.

– O plasă cu ochiuri de lumină, pentru pescuit corăbii creştine, rosti secundul.

Ceilalţi marinari se uitau uluiţi la luminile aliniate în zare. Secundul îşi încrucişă fatalist braţele.

– Mă tem că acum ni s-a înfundat, căpitane!

– Nu ni s-a înfundat deloc! Avem o portiţă de scăpare. Cotim jumătate la dreapta şi ne strecurăm pe lângă navele turceşti, navigând de-a lungul ţărmului.

– Pe acolo dăm peste stânci submarine!

– Le ocolim! Cunosc bine locurile!

Cârmaciul îşi făcu semnul crucii, apoi, cu o smucire a bărbiei, arătă cerul.

– Dacă nici de data asta nu ne ducem la fund, înseamnă că acolo sus cineva ne iubeşte.

* * *

Zaganos-Paşa se pregătea să plece la marele cartier general al sultanului, când un aghiotant îl preveni că Rafaele Giletti, membru al municipalităţii genoveze din Galata, cerea să fie primit în audienţă. Zaganos îşi zise că Giletti îi aducea probabil informaţii militare, aşa că îl pofti în cortul său. Spre mirarea lui, noul-venit, un tip infatuat şi plin de gravitate, îi vorbi cu vizibilă indignare:

– Bateriile turceşti de pe înălţimile Perei au bombardat şi scufundat o navă genoveză încărcată cu mătăsuri. Este inadmisibil! Colonia genoveză, credincioasă angajamentelor luate, şi-a păstrat până acum neutralitatea. Ori de câte ori a putut, v-a furnizat informaţii preţioase asupra taberei creştine. Eşuarea veneţienilor de a incendia flota turcă din Cornul de Aur este datorită nouă. Şi care a fost mulţumirea pentru tot ce am făcut? Aţi scufundat o navă genoveză.

Zaganos îl întrerupse cu brutalitate:

– În primul rând, schimbă tonul! Te previn că nu stai de vorbă cu un reprezentant al autorităţilor bizantine! În al doilea rând, de unde voiai să ştie artileriştii noştri că nu au de-a face cu o navă-pirat? În portul Galatei sunt ancorate şi corăbii veneţiene şi corăbii genoveze. Cum să le deosebeşti? În al treilea rând, să nu uiţi că numeroşi genovezi luptă contra noastră. Giustiniani Longo, fraţii Bocchiardi şi atâţia alţii. Nici o grijă, toţi aceştia sunt înscrişi pe catastif! Preaînălţatul meu Stăpân v-a acordat garanţii în schimbul neutralităţii voastre. Dar asta nu înseamnă că vă e îngăduit să abuzaţi de bunăvoinţa lui!

Descumpănit de contraatacul vizirului armatei, Rafaele Giletti se întrebă ce atitudine să adopte. Bănuia că turcilor nu le-ar conveni un conflict deschis cu Galata, fiindcă Republica Genoveză s-ar simţi obligată să ia apărarea resortisanţilor ei. Şi Zaganos ştia acest lucru. Continuă deci pe un ton mai conciliant:

– Vom face o anchetă în legătură cu cazul semnalat de dumneata. Dacă se va dovedi că vasul scufundat este proprietatea unui genovez prieten al turcilor, va primi după război despăgubirile cuvenite.

– Nu putem aştepta despăgubirile până la calendele greceşti! se îmbăţoşă iarăşi Giletti. Cer să fiu primit de Înălţimea-sa Sultanul!

După câteva clipe de gândire, vizirul răspunse calm:

– Bine. Am să-ţi fac pe voie. Dar îţi atrag atenţia: să nu te joci cu focul!

Lui Giletti nu-i plăcu ameninţarea. Va avea el grijă să reclame sultanului comportamentul acestui personaj insolent. Când se văzu în faţa padişahului, înconjurat de ofiţeri cu chipuri crunte, ameninţătoare, îşi pierdu din siguranţă. După ce îi ascultă păsul, Mehmed îi dădu o replică dură:

– Navele creştine, indiferent de pavilion, intrate în ultimele luni în porturile constantinopolitane, n-au venit spre a face comerţ, ci pentru a-l ajuta pe basileul Bizanţului. Pentru mine vasele acestea sunt inamice şi le voi trata ca atare. Dacă voiau să facă un negoţ cinstit cu Orientul, trebuiau să se adreseze nouă, stăpânii legitimi ai Rumeliei şi ai Asiei Mici. De aceşti piraţi ne vom ocupa ceva mai târziu. Întoarce-te deci la podesta-ul tău şi transmite-i vorbele mele! Pe duşmani îi nimicesc! Pe prieteni îi protejez! Voi, genovezii din Galata, îmi sunteţi prieteni. Pe ceilalţi, lăsaţi-i pe seama noastră! Acum, pleacă! Drum bun!

Rafaele Giletti bolborosi câteva cuvinte de mulţumire şi părăsi înspăimântat cortul imperial. Când ieşi, se ciocni piept în piept cu Yakub-Paşa, care tocmai descălecase. Când şeful serviciului secret pătrunse în cort, sultanul analiza situaţia de pe front împreună cu generalii săi.

La apariţia lui Yakub, Mehmed ridică privirile de pe hartă.

– Ce-i cu tine?

– Sosesc de la Adrianopole, Înălţimea-ta, purtător al unei veşti bune ca mierea. Jacopo Foscari te încunoştinţează că a reuşit - prin oamenii lui - să amâne până la sfârşitul lui mai intervenţia flotei veneţiene în sprijinul Bizanţului.

Sultanul îşi pocni satisfăcut palmele.

– Două săptămâni răgaz? Bravo! Este mai mult decât ne trebuie. Nu-i aşa, Karagea?

Karagea-Paşa răspunse cu patos:

– În patruzeci şi opt de ore trupele noastre vor pătrunde în Constantinopole! Asaltul de mâine va fi hotărâtor!

– Prietenia tânărului Foscari s-a dovedit extrem de preţioasă, interveni Zaganos-Paşa. Ne asigură un interval de timp pe care-l vom exploata în cazul că asaltul de mâine nu se va încheia cu succesul aşteptat.

Vizirul armatei prefera să-şi asigure o portiţă de scăpare în cazul unui eşec al lui Karagea. Experienţa îl învăţase să fie mai prudent.

– Dar tu ce părere ai, Khalil? întrebă sultanul pe marele vizir care păstrase până atunci tăcerea.

– Mila lui Allah şi geniul Înălţimii-tale ne vor călăuzi pe drumul victoriei.

– Un răspuns frumos, dar prea general, rosti cu ironie sultanul.

Marele vizir lansă una dintre săgeţile lui psihologice, atât de supărătoare pentru padişah:

– Înălţimea-ta, răgazul obţinut de tânărul Foscari ne va îngădui să analizăm cu toată seriozitatea perspectivele politice şi militare mai apropiate sau mai îndepărtate ale actualei campanii şi să dăm totdeodată ascultare glasului raţiunii.

Mehmed îl privi în ochi.

– Cu alte cuvinte, să întrezărim o posibilă ridicare a asediului...

– Este preferabil să acorzi din timp unui act politic inevitabil semnificaţia unei concesii decât să fii silit a-l accepta mai târziu. Este o chestiune de nuanţă, care-ţi permite să-ţi păstrezi intact prestigiul.

– Replicile tale, Khalil, sunt mai alambicate decât oracolele Pythiei.

– Sunt rodul înţelepciunii şi al experienţei, Înălţimea-ta. Singurele avantaje ale vârstei înaintate.

Zaganos plasă atunci o frază menită să-l discrediteze pe Khalil prin implicaţiile ei ascunse:

– Este regretabil că marele vizir are atât de puţină încredere în armata otomană şi în conducătorii ei.

– Zaganos-Paşa, nu-mi place să mă las îmbătat de iluzii! ripostă Khalil.

Enervat, sultanul izbi cu cravaşa în carâmbul cizmei sale roşii. Discuţia luase o întorsătură neplăcută. O confruntare între adepţii şi adversarii războiului cu Bizanţul nu era oportună.

– Ori de câte ori scoatem sabia pentru a extinde puterea credinţei noastre, îndeplinim porunca Profetului, slăvit să-i fie numele!

Tonul lui nu îngăduia replică. Marele vizir socoti totuşi că ieşise învingător din acest duel oratoric, de vreme ce însuşi padişahul îi pusese capăt. Mehmed schimbă cel dintâi subiectul discuţiei, revenind la tânărul Foscari:

– Fiul dogelui merită o recompensă pe măsura serviciilor sale. Yakub, să-i trimiţi din partea mea, peste sumele convenite, o sută de perle fine, mari cât nuca, şi o sută de diamante.

– Aşa voi face, Mărite Stăpâne!

Mehmed se uită la soarele care se scufunda în norii murdari ce tiveau zarea, ca într-un smârc stropit cu sânge. Mâine, când astrul va răsări, roşu va fi şi pământul de sângele vărsat de ghiauri...

Zorii nu apucaseră încă să sfâşie valtrapurile negre ale nopţii, când sultanul se instală cu ofiţerii săi pe creasta colinei care domina valea râului Lycus şi arcul fortificaţiilor cuprinse între poarta Sf. Roman şi marele turn al Blachernelor. Vremea era răcoroasă, căci se stârnise un vânticel care risipise pâcla din ajun. Tabăra turcă era învăluită în linişte, încetase până şi glasul tunurilor.

Pe platforma turnului din flancul stâng al porţii Sf. Roman, generalii Chrisogeorghis şi Ravduhas încercau să străpungă cu privirile întunericul care acoperea poziţiile inamice. Ici şi colo jăraticul unor focuri de tabără făceau, prin contrast, şi mai neagră bezna din jur.

– Liniştea asta e înşelătoare, zise Chrisogeorghis.

– I-a ajuns şi pe ei oboseala, opină Ravduhas. Oamenii noştri sunt istoviţi. Uite-i, dorm pe unde pot!

Arătă cu mâna mogâldeţele întinse pe lespezile de piatră.

– În câte suntem astăzi, Ravduhas?

– Mai, şapte, Clarissime!

Un soldat aduse celor doi generali câte o cană de ceai fierbinte. Chrisogeorghis sorbi câteva înghiţituri din băutura reconfortantă.

– Proviziile de ceai sunt pe terminate, zise Ravduhas. Şi cu alimentele stăm tare prost.

Un soldat care dormea aproape de cei doi generali suspină prin somn şi se întoarse pe partea cealaltă.

La postul său de comandă, Karagea-Paşa încerca să dea la o parte cu puterea privirilor perdelele de întuneric. Ofiţerii lui de ordonanţă stăteau nemişcaţi, aşteptând ordine.

Din înălţimea colinei ce-i servea drept post de observaţie, padişahul - înfiorat de răceala nopţii - îşi freca mâinile spre a şi le încălzi. Aştepta cu nerăbdare semnalul atacului.

– Ai să vezi astăzi, prinţule Radu, cum se cucereşte o cetate! se adresă vlăstarului domnesc care dormita pe cal în stânga sa.

– Da, Sire! bâigui Radu, toropit de somn.

– Este prima ta bătălie, nu-i aşa? Prima bătălie la care asişti de aproape?

– Da, Sire!

– Alături de mine ai să înveţi meseria de ostaş! Ai s-o înveţi ca nimeni altul!

– Da, Sire!...

Căpitanul Bogdanovici, comandantul uneia dintre companiile sârbeşti încadrate în armata otomană, se uita cu tristeţe ta soldaţii lui care aşteptau să intre în luptă. Se gândea la ciudăţeniile soartei care îl mâna pe el şi pe sârbii săi, creştini pravoslavnici, să se bată pentru victoria Islamului. „Mai mare păcatul!” zise pentru sine, scuipând cu greaţă.

Sultanul se întoarse către principele Mahmud Anghelos, care stătea în dreapta sa, laolaltă cu Hamza-Paşa.

– Ce face Karagea? De ce nu dă semnalul? În curând are să se crape de ziuă! Hamza, trimite un curier la Karagea şi întreabă-l ce are de gând?

Ultimul lui cuvânt fu acoperit de sunetul limpede al unei goarne, care se înălţă în zbor peste capetele mulţimii de soldaţi. Alte sunete de goarnă, tot atât de cristaline, se auziră în depărtare. Strigăte de luptă ţâşnite din zeci de mii de piepturi răbufniră într-un asurzitor torent. Masele de turci se puseră în mişcare, revărsându-se asupra zidurilor.

Sultanul auzea urletele excitate ale războinicilor săi, clinchetul de arme, bubuiturile artileriei, tropotul ropotit al şarjelor de cavalerie. Dinspre ziduri se ridica un vuiet inform, ca şi când s-ar fi prăvălit o avalanşă. „De s-ar lumina mai repede de ziuă!” murmură sultanul, mistuit de nerăbdare. Era dornic să afle cu câteva clipe mai devreme chipul în care se desfăşura asaltul. Primii curieri sosiră, aducând veşti din diferite puncte ale frontului:

„Primele coloane au atins cu preţul unor grele lupte corp la corp poarta Charisia”, raporta Karagea-Paşa.

„Infanteria noastră, întărită de puternice detaşamente de spahii şi de ieniceri, a străpuns apărarea inamică la poarta Sf. Roman”...

„La poarta Blachernelor trupele noastre atacă în valuri”...

„De-a lungul zidurilor dintre poarta Melandesia şi poarta Sigma, diviziile din Anatolia se străduiesc să dea peste cap apărarea inamicului care se cramponează de poziţiile sale”, raporta, Işak-Paşa.

„Artileria noastră de pe înălţimile Perei, precum şi tunurile de pe navele şi platformele plutitoare amenajate în Cornul de Aur trag asupra fortificaţiilor lui Heraelius şi asupra porţii Sf. Theodora”, raporta Zaganos-Paşa.

Sultanul era mulţumit. Forţele otomane atacaseră simultan pe întreg frontul, spre a angaja trupele inamice în totalitatea lor şi a le fixa pe propriile poziţii, astfel încât să nu rămână unitate duşmană disponibilă care să poată fi trimisă în zonele expuse unor străpungeri.

Când cerul prinse a se lumina în vioriu spre soare-răsare, conturând zidurile, Mehmed începu să desluşească treptat furnicarul bătăliei. Spre dezamăgirea sa, turcii nu obţinuseră rezultate remarcabile, în ciuda asalturilor repetate. Ghiaurii apărau zidurile cu îndărătnicie. Aruncau peste asediatori bolovani, apă fiartă, substanţe inflamabile, săgeţi, provocând mari pierderi.

Sultanul auzi un fâşâit caracteristic: cursa dementă a unei ghiulele care se apropia de punctul său de observaţie. Cu o bufnitură seacă, proiectilul reteză capul unui aghiotant imperial din preajma lui Radu şi seceră torsul unui paşă. Trupurile mutilate ale celor doi militari se prăbuşiră din şa, rămânând cu picioarele agăţate în scări. Speriaţi, caii rămaşi fără stăpân o luară la fugă, târându-le cadavrele prin iarbă.

Zgomotul proiectilului îl făcu pe sultan să întoarcă instinctiv capul spre Radu. Când îl văzu teafăr, respiră uşurat.

– Puiul de leu trebuie să se înveţe de mic cu mirosul sângelui! Nu ţi-a fost frică de moarte, Radule?

Tânărul prinţ râse, arătându-şi dinţii mici şi albi.

– Nu mi-a fost, căci în prezenţa Înălţimii-tale, moartea nu mă poate atinge!

Sultanul zâmbi încântat de replica vlăstarului domnesc, apoi îşi întoarse privirile spre fortificaţii. Treptat, bucuria din ochi i se stinse. Bătălia se desfăşura sterilă...

După trei ore de eforturi istovitoare şi inutile, Karagea-Paşa se văzu nevoit să ordone încetarea luptei şi retragerea unităţilor otomane pe poziţiile de plecare. Işak-Paşa şi Zaganos-Paşa îi urmară exemplul. Asaltul eşuase...

După-amiază turcii atacară din nou, cu forţe superioare.

– Constantinopolele trebuie să cadă înainte de miezul nopţii! ordonă sultanul generalilor.

La poarta Sf. Roman, cavalerul Giustiniani, cu mercenarii săi, execută o ieşire spectaculoasă, măcelărind sute de turci. În zona râului Lycus, Amer-Beg, un turkoman uriaş, purtătorul de drapel al lui Karagea-Paşa, urmat de un puternic detaşament, izbuti să se caţere pe ziduri şi să fluture, acolo sus, steagul verde. Încurajaţi de isprava lui, osmanlâii îşi sporiră violenţa atacurilor. Un băieţandru firav, cu chip de fată, dar cu suflet nebiruit, paj al împăratului Constantinos, se strecură ca o şopârlă prin învălmăşeală şi, apropiindu-se prin surprindere de Amer-Beg, îi străpunse cu sabia beregata. Purtătorul steagului verde se prăbuşi, lovit de moarte. Camarazii lui îl răzbunară, năpustindu-se asupra pajului şi sfârtecându-l cu hangerele. Un contraatac violent, dirijat de generalul Chrisogeorghis personal, izgoni pe osmanlâii care se instalaseră pe ziduri.

Umbrele serii prinseră să coboare asupra câmpului de bătălie, când Mehmed, scârbit de incapacitatea generalilor săi, părăsi punctul de observaţie şi se întoarse la marele cartier imperial. O oră mai târziu, asaltul otoman încetă. În aceeaşi noapte, padişahul îşi convocă generalii, îi învălui într-o privire încărcată de imputări.

– Marele vizir Khalil nu a greşit când a încercat să-mi demonstreze că armatele mele sunt nepregătite. V-am încărcat cu decoraţii şi onoruri. Am avut încredere în voi. Constat însă că m-am înşelat! Încep să cred că nu sunteţi decât o şleahtă de arivişti! Numai aşa se pot explica eşecurile noastre repetate. Vă asigur că voi face să înceteze această stare de lucruri! Voi înlătura neghina din înaltele comandamente ale armatei! Dacă voi fi silit să ridic asediul Constantinopolelui, vor cădea multe capete! Sub zidurile acestui oraş voi lăsa şiruri de morminte în care-şi vor găsi odihna de veci generali şi viziri descăpăţânaţi de securea călăului!

* * *

Paşii lui Emin-Paşa, trimisul turc, răsunau pe lespezile de piatră ale sălii tronului din palatul domnesc de la Curtea-de-Argeş. Demnitarul osmanlâu era purtătorul unui important mesaj al sultanului către Voievodul Valahiei.

Aşezat pe scaunul său domnesc, Vladislav al II-lea păstra o imobilitate de statuie. Privirile lui căutau pe deasupra turbanului împodobit cu pene albe al emisarului otoman, părând că ar contempla o frescă de deasupra uşii de la intrare.

Emin-Paşa se opri în faţa tronului, salută ducând mâna la inimă, la buze şi la frunte, dar nu puse genunchiul în pământ, aşa cum se cuvenea în faţa unui principe suveran. Vodă Vladislav ripostă la această voită încălcare a protocolului înclinând uşor capul, dar fără să se ridice în picioare. Turcul remarcă nuanţa şi se încruntă. Rosti apoi cu aroganţă:

– Puternicul meu stăpân, Înălţimea-sa Sultanul Mehmed Khan, îţi trimite salutul său. După cum prea bine ştii, Padişahul se află în război cu împăratul sperjur Constantinos. Toţi principii şi emirii aflaţi sub protecţia Imperiului Otoman şi-au trimis contingente de trupe sub zidurile Constantinopolelui, spre a-şi manifesta solidaritatea şi supunerea faţă de suzeranul lor, puternicul şi neînvinsul Sultan al turcilor. Augustul meu suveran îţi cere să-ţi repari neîntârziat greşeala, trimiţând trupe călări şi pedestre, care să-şi aducă aportul la victoria pe care o vom obţine în curând asupra Bizanţului. Înălţimea-sa Mehmed al II-lea îţi mai cere să aduni în grabă tributul pe care i-l datorezi, precum şi o contribuţie suplimentară de război de zece mii de piaştri roşii!

Emisarul turc tăcu. Îşi sprijini mâna stângă de mânerul iataganului şi, luându-şi o atitudine plină de sfidare, aşteptă răspunsul lui Vodă.

Boierii din Sfatul Domnesc, prezenţi la ceremonie, se priviră, stăpânindu-şi mânia. Nici Mircea cel Bătrân şi nici Vlad Dracul n-ar fi îngăduit un asemenea limbaj. Numai că astăzi Valahia era slăbită după necontenitele lupte fratricide care o frământaseră decenii de-a rândul. Se întrebau cum va ieşi Vodă Vladislav din impas, căci îl ştiau înclinat spre pace. Acum ţării i-ar fi trebuit un Domn energic, cu pumn de fier, îşi ziceau ei. Vladislav simţea privirile boierilor îndreptate asupra lui şi mai ştia că de cuvintele sale de azi urma să atârne viitorul domniei.

– Emin-Paşa, ţara noastră mică şi săracă are nevoie de toţi fiii ei spre a-i păstori turmele, spre a-i munci ogoarele, spre a-şi îndeplini îndatoririle obşteşti. Nouă nu ne plac războaiele. Nu ne place să le facem şi nici să ne agăţăm de pulpana celor care le fac. Sultanul Mehmed Khan ne cere să-i trimitem trupe româneşti care să se bată alături de turci sub zidurile Constantinopolelui. Să aminteşti Înălţimii-sale că, potrivit capitulaţiei încheiate între Sultanul Baiazid şi Mircea Voievod, principatul Valahiei se guvernează după propriile sale legi, fără nici un amestec din afară. Domnul are dreptul de a declara război sau de a face pace după cum îi dictează interesele ţării şi ale poporului. Capitulaţie - să ţii bine minte acest lucru, Emin-Paşa - nu înseamnă capitulare. Capitulaţie înseamnă înţelegere, tratat, şi vine de la italienescul capitare, a termina, a încheia, a se lega. Nu avem de gând să luăm parte la războiul pe care-l purtaţi împotriva Imperiului Roman de Răsărit, de care ne leagă nu numai latinitatea originară, ci şi ortodoxismul... Tributul ţi-l vom plăti, fiindcă în capitulaţie este prevăzută obligaţia noastră de a achita tezaurului imperial otoman trei mii de piaştri roşii anual. Nu vom suplimenta această sumă cu nici un fel de contribuţie. Vistieria noastră este secătuită, fiindcă războaiele din ultimii ani au pustiit ţara mai rău decât nişte invazii de lăcuste.

Emin-Paşa îşi încleştă mâna pe iatagan.

– Suntem informaţi că românii, supuşi de-ai tăi, se luptă alături de romei pe zidurile Constantinopolelui.

Vladislav replică impasibil:

– Supuşii mei nu sunt robii mei. Nu îmi pot atribui stăpânirea simţămintelor, a convingerilor lor.

– Acesta este ultimul cuvânt al Măriei-tale?

– Ultimul!

Emin-Paşa salută scurt, se răsuci pe călcâie şi părăsi furios sala tronului.

Vladislav ştia că sultanul nu-i va ierta gestul său de independenţă. Într-un fel sau într-altul va trebui să plătească pentru îndrăzneala de a fi înfruntat puterea otomană. Dar nu-i părea rău. Îşi făcuse datoria!

* * *

Consiliul imperial întrunit în miez de noapte la palatul Blachernelor arăta ca o adunare de fantome. Înalţii demnitari, militari sau civili - palizi, nedormiţi, nervoşi - purtau pe veşmintele lor mototolite urme de ţărână şi de sânge. Nu avuseseră timp să-şi schimbe hainele. Mai toţi veniseră direct de pe ziduri, unde se luptaseră până în ultima clipă.

După ce absentase de la câteva şedinţe, senatorul Kalamides îşi reluase locul la masa lungă a consiliului.

Recâştigase bunăvoinţa basileului, făcând o importantă donaţie în bani pentru armată, gest calculat, pe care-l repetaseră cu zgârcenie şi alţi demnitari.

Marele amiral Notaras luă cel dintâi cuvântul:

– Sire, ordinul Majestăţii-voastre, potrivit căruia echipajele navelor creştine urmează să debarce, spre a întări unităţile militare de pe ziduri, a fost executat parţial şi cu preţul unor mari dificultăţi. Marinarii noştri s-au supus imediat acestei porunci, în schimb, veneţienii au protestat, susţinând că s-au înrolat marinari pe corăbiile Serenissimei Republici şi nicidecum mercenari în armata imperială bizantină. Cei mai îndărătnici au ameninţat cu moartea pe ofiţerii însărcinaţi a aduce la îndeplinire ordinul Majestăţii-voastre. Au trebuit să intervină personal, şi cu riscul vieţii lor, căpitanii Alvisio Diedo şi Gabriele Trevisan spre a potoli spiritele. După discuţii furtunoase, marinarii veneţieni s-au învoit să-şi părăsească navele, pe care le-au lăsat însă în paza unor oameni de-ai lor. Marinarii genovezi au rezolvat mai expeditiv problema, dezertând în masă şi refugiindu-se în Galata, unde patrulele noastre nu-i pot urmări.

Împăratul ascultase mohorât raportul marelui amiral. Mulţumi celor doi căpitani pentru intervenţia lor, oferind fiecăruia drept recompensă gradul de general în armata bizantină. Luă apoi cuvântul generalul Chrisogeorghis:

– Turcii capturaţi în interiorul Constantinopolelui, după ce au săpat o galerie pe sub ziduri, ieşind în pivniţa unei clădiri din cartierul regional XIV, au fost supuşi unui foarte strâns interogatoriu. Parte din ei au declarat că alte galerii subterane sunt în curs de forare, indicând şi locurile în care vor săpa ieşirile. În temeiul acestor informaţii, inginerul Grant a forat contra-galerii, izbutind să planteze mine care au aruncat în aer câteva dintre tunelurile turcilor. În cadrul acestei acţiuni am pierdut patruzeci şi şapte de ofiţeri şi soldaţi.

Marele trezorier Pavlidis, care avea şi misiunea de a supraveghea aprovizionarea trupelor şi a populaţiei civile, înfăţişă un tablou sumbru:

– Stocurile de făină, de ulei şi de zahăr sunt pe sfârşite, iar ultimele vite destinate tăierii au fost sacrificate. Sunt informat că indivizi fără scrupule au tăiat în taină porci, ascunzând carnea, în vederea obţinerii unor profituri nepermise. Preţurile tuturor alimentelor înregistrează creşteri disproporţionate, fiind speculate sângeros.

Marele şambelan Sphrantzes lansă o idee îndrăzneaţă:

– Propun înfiinţarea unor detaşamente care să se strecoare în liniile turceşti, spre a captura prin surprindere proviziile necesare armatei şi populaţiei noastre. Asemenea acţiuni ar ridica moralul trupelor.

– Salut iniţiativa marelui şambelan! rosti căpitanul de Brienne, numit recent comandant al gărzii imperiale. Sunt gata să constitui câteva detaşamente!

Nicolas Gudelis, prefectul Constantinopolelui, interveni cu gravitate:

– În calitatea mea de prefect, ar trebui să susţin o măsură menită să uşureze viaţa populaţiei. Poate că unele raiduri ar fi încoronate de succes. Indiscutabil, însă, vom pierde mulţi oameni, care sunt actualmente mai necesari pe ziduri.

Abia îşi încheiase Gudelis fraza, că uşile fură date de perete şi în sală irupse un ofiţer tânăr, îmbrăcat în zale.

– Turcii au năvălit în oraş, Sire! Basileul, consilierii săriră în picioare.

– Unde?

– Când?

– În sectorul lui Kir Nicephoros Paleologos. Zidul cel mare, supus unui bombardament intens, s-a prăbuşit pe o largă porţiune. Turcii au pornit la asalt, pătrunzând prin spărtură în interiorul oraşului.

Împăratul şi generalii ieşiră în fugă din palat, încălecară pe cai şi se avântară în galop spre fortificaţii. Kalamides şi consilierii prea bătrâni spre a mai purta armele rămaseră pe scările de la intrare, urmărind cu privirile grupul de călăreţi care se topi pe o stradă lăturalnică. Demnitarii cu plete şi bărbi albe îşi făcură semnul crucii, apoi plecară tulburaţi spre casele lor. „Se apropie deznodământul!” gândi cu bucurie tainică senatorul.

Dinspre ziduri răbufnea canonada artileriei inamice, laolaltă cu un vuiet surd, ca şi când s-ar fi răscolit apele mării.

Şi Kalamides plecă spre casă. Dacă trupele otomane pătrunseseră în oraş, nu era înţelept să fie surprins pe străzi. Însetaţi de sânge şi de jaf, turcii vor săvârşi excese, ucigând pe toţi creştinii întâlniţi în cale. Ajuns la locuinţa sa, ordonă servitorilor să zăvorască toate porţile. Urcă scara până la etaj şi se încuie în camera sa de lucru. Dintr-o ascunzătoare amenajată sub un tablou scoase o casetă de abanos din care smulse un document scris în turceşte şi semnat de Yakub-Paşa. Documentul atesta inviolabilitatea persoanei senatorului Evghenis Kalamides, a familiei şi a tuturor bunurilor sale, care se bucurau de protecţia Înălţimii-sale Sultanul Mehmed Khan. Vârî documentul în buzunarul dinăuntru al tunicii şi, ceva mai liniştit, trecu la fereastră şi o deschise. Canonada continua furioasă de-a lungul întregii linii de fortificaţii. Prin faţa casei trecu în galop un curier imperial.

„Ce-o fi cu turcii de nu mai apar?” se întrebă Kalamides, intrigat. „Să fi fost o alarmă falsă?” Timpul se depăna cu încetineală, începu a se însera. Senatorul nu se urnea de lângă fereastră, îi amorţiseră mâinile şi picioarele. Văzu pe stradă doi oameni ce purtau o targă. Scoase capul pe fereastră. De acolo, de sus, nu putea desluşi bine siluetele estompate de lumina roşiatică a asfinţitului.

Oamenii cu ciudata lor povară se opriră în dreptul intrării palatului. Kalamides simţi că îl podidesc sudorile. Oamenii aşezară targa pe caldarâm, iar unul din ei bătu cu ciocanul în poarta de bronz. Zgomotul stârni ecouri în interiorul edificiului.

Mânat de un impuls straniu, senatorul coborî în vestibul tocmai când un servitor se pregătea să descuie uşa. Kalamides îl dădu la o parte şi trase cu putere spre el canatul împodobit cu flori de metal.

La vederea senatorului, omul care bătuse în uşă salută. Fără să-l observe, Kalamides coborî scările de la intrare până la targă. I se încleştă inima când îl văzu pe Andreas, fiul său mai mic, întins cu faţa în sus şi scăldat în sânge. În dreptul inimii cămaşa de zale era ruptă, iar dedesubt se căsca o rană cu buze vineţii.

Omul rămas lângă targa îşi scoase boneta.

– A căzut luptându-se pentru apărarea oraşului, Clarissime. Jertfa lui şi a multor romei tot atât de viteji ca şi el nu a fost zadarnică. Turcii care pătrunseseră în oraş au fost respinşi.

Senatorul era surd la explicaţiile rostite cu glas sfios. Pentru el un singur lucru era esenţial. Andreas, fiul său preferat, murise apărând cu arma în mână oraşul pe care părintele său voia să-l închine turcilor.

Gemând, Kalamides începu să-şi sfâşie piepţii tunicii. Sub degetele sale simţi documentul semnat de Yakub. Îl scoase din buzunar, îl privi câteva clipe, apoi îl aşeză pe pieptul feciorului său.

– Îţi garantează inviolabilitatea, Andreas! se jelui senatorul, îngenunchind lângă targă. De ce n-ai vrut să mai aştepţi?... De ce? De ce?...

Înmormântarea lui Andreas se făcu fără pompă, fiindcă bărbaţii valizi se aflau pe ziduri, iar bătrânii şi neputincioşii rămaşi pe la casele lor aveau de plâns propriii lor morţi. În afară de senator, de fiul său Leonidas şi de Irina - pe care o adusese de la monastire - numai un preot, câţiva slujitori, doi gropari şi o ceată de cerşetori asistau la ceremonia funebră. Servitorii aduseseră în pungi monete de argint, pomană pentru cei săraci.

La întoarcere, se întâlniră pe o alee a cimitirului cu un bărbat încovoiat, cu borurile pălăriei lăsate pe ochi, cu mâinile oblojite în cârpe şi cu un mers straniu, împiedicat parcă. Un slujitor îi întinse o băncuţă de argint.

– Bogdaproste! murmură individul, ridicând privirile asupra rudelor mortului.

Kalamides şi copiii lui nu-şi putură stăpâni o schimă de repulsie. Omul avea nasul, buzele şi urechile mâncate de lepră. Atât de înspăimântat fu senatorul, încât îşi acoperi cu mâinile faţa.

– Fugi! Fugi! îi strigă. Fugi, piază-rea!

Foarte tulburat de această întâlnire, se înfăţişă după înmormântare la monastirea Pantocratorului, cerând să fie primit de monahul Ghenadios, şeful ortodocşilor antiunionişti. În aşteptarea unui răspuns, se plimba agitat prin curtea pardosită cu piatră.

De la moartea lui Andreas îl sugruma o mare spaimă. Din trei feciori îi rămăsese numai unul, cel mai nevolnic. Fusese o minune că slujitorii dăduseră de urma tânărului într-una din casele de toleranţă pe care acesta le frecventa cu asiduitate, spre a-l înştiinţa că trebuie să asiste la înhumarea fratelui său. Leonidas avea acum menirea să continue neamul Kalamizilor. Ghenadios îl primi pe senator în chilia sa. Îl pofti să ia loc pe un taburet, iar el se aşeză pe marginea patului.

– Ţi-am deschis uşa, fiule, fiindcă am auzit de nenorocirea care te-a lovit. Să nu-ţi plângi feciorul! Dumnezeu a vrut să-l cheme la dreapta Sa! Peste hotărârea destinului nu poate trece nimeni!

– Tocmai de asta am venit, preacuvioase. Războiul trebuie să înceteze! Până acum a îndoliat mii de familii. Treptat, va măcina întreaga populaţie a acestui oraş. Nu mai vorbesc de prăpădul care se va abate asupra noastră dacă turcii vor fi siliţi - datorită încăpăţânării basileului - să ia cu asalt oraşul. Ai puterea spirituală în mână, preacuvioase! Foloseşte-o pentru a pune capăt măcelului!

Ochii monahului se ridicară asupra unei icoane a Sfintei Treimi, sub care ardea sfielnic o candelă.

– Puterea cuvântului, a spiritului este mare, dar puterea armelor e şi mai mare!

– Sabia credinţei, preacuvioase, este mai presus de toate. Mânuieşte această sabie pentru a nimici pe duşmanii credinţei noastre drepte, începând cu basileul Constantinos, netrebnicul suveran al Bizanţului.

Monahul plecă uşor fruntea.

– Constantinos a săvârşit multe păcate, şi va răspunde pentru ele în faţa lui Dumnezeu. Dar acum se bate pentru ţară şi pentru poporul său.

Buzele senatorului schiţară un zâmbet dispreţuitor.

– Se bate pentru tronul uzurpat de strămoşii lui. Nu-l mână decât propria-i ambiţie. Când pe tronul bizantin se va urca un suveran respectuos faţă de vechea noastră credinţă ortodoxă, faţă de tradiţiile poporului nostru, faţă de puternicii săi vecini, turcii vor accepta să se prezinte la masa negocierilor. Ghenadios îl privi în ochi.

– Ce-mi ceri tu, fiule?

Senatorul izbi cu palma întinsă în tăblia mesei, pentru a da parcă mai mare greutate vorbelor sale:

– Trebuie să ne unim puterile spre a-l doborî pe Constantinos, spre a reda liniştea Constantinopolelui.

Prefirându-şi mătăniile printre degetele sale subţiri şi lungi, monahul rosti potolit:

– De ce mă ispiteşti, fiule? Uiţi că suntem în plin război? Ce-mi ceri tu înseamnă înaltă trădare!

– Dar vei lupta pentru pace, pentru o bună înţelegere cu vecinii de la hotare!

– Frumoase vorbe, fiule! Dar pornesc de la o idee greşită!

Senatorul se ridică în picioare.

– N-am venit aici să facem cazuistică, preacuvioase! Nu încerc să te câştig de partea oamenilor de bine folosind argumente specioase în slujba unei teze îndoielnice. Constantinopolele are nevoie de pace!

– Cred că şi basileul doreşte pacea.

– Nu vreau s-o luăm de la început, preacuvioase! Dacă vom ridica poporul împotriva războiului, a tiraniei lui Constantinos Paleólogos, a duşmanilor înţelegerii cu vecinii...

– O înţelegere cu orice preţ înseamnă o cedare fără condiţii.

– Numai astfel vom salva fiinţa neamului!

– Fiule, am să cuget adânc asupra vorbelor tale! Da, da, am să cuget adânc!

– Timpul nu aşteaptă, preacuvioase!

– Hotărârile grave nu se iau peste noapte. Vom mai sta de vorbă, fiule. După ce mă voi lămuri asupra propunerilor tale, te voi înştiinţa. Acum lasă-mă! Trebuia să-mi fac rugăciunea de seară!

Kalamides părăsi nemulţumit chilia călugărului. Nu-l socotea pe Ghenadios capabil să-l denunţe. Antiunioniştii se plasaseră din principiu pe poziţii ostile actualului suveran. Dar războiul modificase atitudinea multora dintre aceştia. Fiindcă nu găsise un sprijin în tabăra lui Ghenadios, începu să-şi pregătească clientela în vederea deschiderii unei campanii duşmănoase împăratului prin răspândirea de zvonuri antidinastice. Spera să creeze astfel un curent de opinie favorabil încheierii unei păci în orice condiţii.

Fiindcă grosul avuţiilor lui se afla la Veneţia, în grija căpitanului Davanzo, apelă la sprijinul financiar al marelui amiral Notaras. Acesta şovăi să-şi angajeze aurul, dar argumentele dibace ale senatorului, care-i prezentă garanţiile scrise semnate de Yakub-Paşa, îl determinară să accepte a se despărţi de cinci mii de ducaţi de aur. Prin plata acestui avans, Kalamides îl compromitea îndeajuns pe marele amiral, spre a-l sili în viitor să fie mai concesiv.

Dezgropa astfel vechile lui proiecte matrimoniale. La început, Notaras se prefăcu a nu-i înţelege aluziile.

Când senatorul îşi dădu cărţile pe faţă, amiralul încercă să eludeze un răspuns precis, dar, strâns cu uşa, îşi reînnoi făgăduiala de a-l însura pe fiul său mai mare Andukas cu Irina Kalamides, reactualizând astfel logodna care, după scandalul scrisorilor de dragoste adresate lui Leandru, fusese tacit dată uitării.

Încuviinţarea smulsă marelui amiral stârni însă mânia soţiei acestuia.

– Te-ai înhăitat cu un aventurier, cu un şantajist! Nu voi admite niciodată o căsătorie între Andukas şi fiica unui parvenit, îmbogăţit prin mijloace dubioase.

– Fii înţelegătoare, Maria! încercă să o convingă. După ce voi obţine coroana imperială, voi şti să mă descotorosesc de Kalamides. Voi cere totdeodată patriarhului o dispensă pentru anularea căsătoriei. Azi individul ăsta mi-e necesar. Nu uita că este omul turcilor!

Încântat de acest prim succes, Kalamides se înfăţişă la monastirea de călugăriţe şi chemă pe fiica sa la vorbitor.

– Îţi anunţ o veste bună, Irina. Să te pregăteşti de nuntă! În curând vei fi soţia lui Andukas Notaras. Ei, nu te bucuri că scapi de monastire? Irina ripostă cu răceală:

– Prefer să-mi închei zilele între pereţii chiliei decât să mă mărit cu Andukas!

Senatorul simţi că i se urcă sângele la cap. Nemaiputându-şi stăpâni nervii, îşi pălmui fiica.

– Iar faci pe nebuna? Lasă, că te îmblânzesc eu, fetiţo! La sfârşitul săptămânii vin să te iau acasă. Cu voia sau fără voia ta, ai să te măriţi cu tânărul Notaras. Nu concep să-mi calci porunca.

– Nu mă mărit cu Andukas! repetă cu dârzenie Irina.

Kalamides se congestionă, pârjolit de furie.

– Dacă te încăpăţânezi să-ţi faci de cap, te sugrum cu mâinile astea! Să nu spui că nu te-am prevenit!

Părăsi monastirea, blestemându-şi soarta care-i hărăzise nişte copii atât de neascultători. „Mă zbat să-i aduc la picioare o coroană imperială, şi ea mă refuză! Andreas, dacă mi-ar fi respectat poveţele, n-ar fi zăcut acum în mormânt! Iar Leonidas s-ar fi aflat cu întreaga mea avere la Veneţia dacă l-ar fi preocupat mai puţin bordelurile! Nenorocire mie!”

Era atât de supărat, încât, deşi mergea călare pe străzile înţesate de lume, nici nu vedea ce se petrece în jur. Străbătuse Forul lui Constantin şi se angajase pe o uliţă lăturalnică, spre a scurta drumul până la locuinţa sa, când în faţa unei brutării atenţia îi fu atrasă de o mulţime care se agita, cerând pâine. Bărbaţi şi femei de toate vârstele, slabi, descărnaţi, acoperiţi de zdrenţe, alcătuind parcă o galerie de monştri ai cavernelor, zbierau, se văitau, blestemau, ameninţau, în vreme ce brutarul se jura, făcând cruci mari, că nu a mai primit de o săptămână nici un pumn de făină.

La apariţia lui Kalamides, călare pe roibul lui cu crupă lată şi păr lucios, oamenii încetară să se mai zbuciume în jurul brutarului. Privirile lor avide se aţintiră asupra călăreţului care părea să sfideze cu veşmintele lui bogate mizeria gloatei. Kalamides, alarmat de privirile care-l săgetau ostile, vru să se îndepărteze cât mai repede. Dădu pinteni calului, în grabă, nu observă un copil aflat în faţa lui, pe care roibul îl doborî, lovindu-l cu pieptul. Mama copilului scăpă un strigăt animalic şi se repezi să-l ridice de jos. Într-o clipă mulţimea se buluci furioasă în jurul senatorului, care-şi cravaşa telegarul.

– Lao parte! strigă. La o parte! Sunt senatorul Kalamides!

– Mă cac pe senatoria ta! zbieră un individ hirsut, cu fruntea bandajată, înşfăcând dârlogii calului.

Speriat, roibul cabra, fornăind. Un pletos cu muşchi pietroşi smulse de la brâu un cuţit lung, de măcelar. Senatorul făcu ochii mari. Avu brusc senzaţia că trăieşte un coşmar.

– La o parte, netrebnicilor!

Pletosul se chirci sub burta calului şi, cu o singură smucitură de cuţit, îi reteză tendoanele de la picioarele din urmă. Roibul necheză de durere. Kalamides simţi cum se prăbuşeşte cu cal cu tot. Sări din şa şi duse mâna la sabie, pregătindu-se să-şi vândă scump viaţa.

Dar oamenii, fără să se mai uite la el, se repeziră cu cuţitele asupra bidiviului şi începură să-l sfâşie de viu, smulgându-i hălci, în vreme ce sângele de un roşu aprins ţâşnea din vene împroşcându-i, prelingându-se printre pavele. Zvârcolindu-se, animalul lovea cu copitele în dreapta şi în stânga, sfărâmând rotule, rupând picioare, spărgând capete.

Kalamides se trase la o parte şi se sprijini de peretele brutăriei. Abia îl mai ţineau picioarele. Se uita hipnotizat parcă la calul transformat într-o masă de carne şi de oase, asupra căruia oamenii se băteau mai hulpavi decât vulturii hoitari. Deodată îi veni să verse. Se uşură acolo, lângă uşa brutăriei, sub privirile piezişe ale brutarului, care se grăbi să profite de răgaz spre a trage obloanele.

Calul încetase să se mai zvârcolească. Oamenii se îmbulzeau ciucure asupra lui. Doi inşi se luară la harţă pentru o pulpă din care se scurgeau şiroaie de sânge. Cuţitul unuia dintre ei sclipi prin aer şi se împlântă în pântecul celuilalt.

Kalamides nu mai putu suporta spectacolul, încordându-şi puterile, se smulse de lângă zid şi porni împleticindu-se spre capătul străzii...

* * *

Pe Juan al Il-lea, rege al Castiliei, nu-l lăsa să doarmă gloria vărului său Fernando, rege al Aragonului, care, după ce pusese mâna pe coroana regală a Neapolelui, uneltea să devină şi împărat al Constantinopolelui.

Abia trecuse pragul celor 50 de ani. Hotarul dintre tinereţe şi bătrâneţe. Căci maturitatea, această perioadă de tranziţie inventată de filozofi spre a îndulci trecerea de la tinereţea înfloritoare la decrepitudinea bătrâneţii, în realitate nu există. Viaţa nu cunoaşte perioade intermediare, înregistrează o curbă ascendentă până la 50 de ani, iar de acolo începe coborâşul inevitabil şi ireversibil.

Juan al Il-lea prefira prin faţa ochilor minţii cavalcada unor imagini reprezentative din primele lui cinci decenii de existenţă. Reprezentative nu prin însemnătatea lor, ci prin intensitatea cu care i se gravaseră în subconştient, această recuzită a amintirilor care în anumite momente răbufnesc la lumină, ca şi când ar încerca să retrăiască trecutul. Ciudat! Regele Juan revedea cu aceeaşi pregnanţă ceremonia încoronării, ca şi o insignifiantă scenă din copilărie, în care strivea cu o piatră, într-o joacă inutil de crudă, un convoi şerpuitor de furnici.

Când îşi recapitula viaţa, constata cu tristeţe că momentele lipsite de însemnătate le depăşeau pe cele cu adevărat importante. Pe de altă parte, cine poate pretinde cu siguranţă că spectacolul unei bătălii cu urmări istorice este mai demn de a fi recapitulat decât priveliştea unui apus de soare? Când lumea se va sfârşi, ce va mai rămâne din aşa-zisele fapte memorabile ale oamenilor? Amintirea lor va pieri odată cu dispariţia celor care le întreţineau cronica. Apusul şi răsăritul vor dăinui însă atâta vreme cât vor exista în univers sori şi planete. Prin permanenţa lor, neagă rostul amintirilor.

Apoi regele îşi spunea că aceste speculaţii ieftine nu urmăreau decât să ascundă, ori să scuze lipsa de evenimente memorabile din viaţa şi domnia lui. Ce va rămâne pentru posteritate? Data urcării lui pe tron şi data morţii, o expediţie ratată împotriva maurilor din Granada, o bătălie purtată de Don Alvaro de Luna pentru înfrângerea unor nobili rebeli şi înscrierea în istoria literaturii a câtorva poeţi de mâna doua, încurajaţi de rege. Vor figura şi soţiile sale, poate cu menţiuni mai bogate decât cele legate de propria lui persoană.

Şi cu toate acestea nu se putea spune că nu avusese o domnie lungă. Devenise rege la vârsta de 2 ani. Unchiului său, Infantele Fernando de Antequera, i se încredinţase regenţa, pe care o păstrase până în clipa în care fusese înscăunat rege al Aragonului. Aceasta se întâmpla când el, Juan, intrase în al şaselea an de domnie. Apoi regenţa trecuse pe seama mamei sale, Caterina, coborâtoare din familia engleză de Lancaster. Caterina, o femeie ambiţioasă şi senzuală, îndrăgise atât de mult puterea regală, încât ajunsese să-şi urască fiul, care, potrivit legilor ţării, trebuia să preia efectiv frâiele domniei de îndată ce va atinge majoratul. La Madrid circula zvonul că regina-mamă nu va ezita să imite isprava împărătesei Irina a Bizanţului, care-şi suprimase fiul spre a-şi însuşi Coroana. Destinul se arătase însă vrăjmaş Caterinei.

Când tânărul suveran intrase în al doisprezecelea an de domnie, nesăţioasa regină-mamă, care îşi schimba noapte de noapte amanţii, într-o neostoită goană după dragoste, pierise, secerată de o boală infecţioasă contractată de la un menestrel adunat de pe stradă. Sar fi zis că tânărul rege avea în sfârşit să domnească fără a mai avea nevoie de intermediari. Dar Juan nu făcuse decât să schimbe stăpânul. Adevăratul cârmuitor al Castiliei devenise Don Alvaro de Luna, copil din flori al unui nobil aragonez. Gurile rele spuneau că relaţiile dintre suveran şi favoritul său depăşeau limitele unei prietenii îngăduite între bărbaţi.

Juan acceptase cu voluptuoasă supunere jugul de aur făurit de Don Alvaro, care acumula onoruri şi averi. Mare maestru al ordinului „Sfântul Jayme”, conetabil de Castilia, conte de Albuquerque şi duce de Truxillo, senior al oraşului Santiago de Compostella, avea în stăpânire deplină nenumărate castele şi latifundii. Don Alvaro adunase în sipete atâta aur şi pietre scumpe încât ar fi putut să cumpere un tron. Dar ce-i trebuiau lui însemnele domniei, când deţinea în realitate autoritatea supremă în stat?

Juan al II-lea, rege numai cu numele, îşi legăna existenţa într-un dolce farniente din care nu-l trezeau nici protestele nobililor castilieni, geloşi faţă de rapida ascensiune a lui Don Alvaro, şi nici agitaţia endemică a populaţiei strivite de impozitele grele înfiinţate de favoritul regal. Visa să ajungă un mare suveran, să cuprindă sub sceptrul său întreaga Spanie, regatul Neapolelui, arhipelagul grecesc şi imperiul Bizanţului, dar nu făcea nimic spre a le şi pune în practică. Când vorbea despre idealurile sale lui Don Alvaro, acesta îi făgăduia - aşa cum se făgăduiesc copiilor nişte jucării – că se va lansa într-o politică de cuceriri de îndată ce va consolida puterea regală în turbulenta Castilie.

Regele se întrebă dacă ar fi preferat să se ocupe personal de treburile statului. Ar fi trebuit în acest caz să iasă din bibliotecile cu preţioase incunabule, să renunţe la compania poeţilor şi a muzicanţilor, să se lipsească de lungile şi atât de încântătoarele discuţii filozofice şi teologice, să se smulgă din visările lui şi din indolenţa care-i devenise a doua natură. Juan îşi aminti că verii lui şi marii nobili ai regatului dezlănţuiseră de două ori grave tulburări interne, sperând că în vârtejul dezordinilor populare se va prăbuşi şi Don Alvaro. Într-un rând reuşiseră chiar să-l sechestreze pe rege însuşi şi să-l îndepărteze din regat pe marele favorit. Don Alvaro revenise însă cu o armată de mercenari, îşi eliberase suveranul şi îi zdrobise pe rebeli într-o bătălie homerică, ce avea să rămână scrisă în cronica domniei sale, deşi meritul victoriei nu-i revenea câtuşi de puţin.

Spre a-şi păstra ascendentul asupra înrobitului său rege, Don Alvaro îi impusese până şi soţiile, din care urmărise să-şi făurească nişte instrumente docile. Lui Juan îi reveni în minte prima lui tovarăşă de viaţă, lasciva şi voluptuoasa Maria, din stirpea Aragonilor, care-i dăruise un fiu, pe Enrique. Mariei nu-i plăceau decât dulciurile, caii şi balurile. Fusese o fiinţă blândă, ştearsă, ca şi soţul ei. Moartea acesteia fusese tot atât de puţin zgomotoasă ca şi întreaga ei existenţă.

Don Alvaro nu-şi lăsase suveranul mult timp văduv, fiindcă se temea ca acesta să nu cadă sub influenţa vreuneia dintre ambiţioasele doamne de la Curte. Îi adusese deci pe tavă pe Isabella de Portugalia, o adolescentă încântătoare, mult mai senzuală şi mai fascinantă decât răposata regină. Când Juan se înfăţişase în faţa altarului alături de foarte tânăra lui soţie, păşise de mult pragul celor 40 de ani. Începuse să se îngraşe, să chelească, să-i apară pe chip o reţea de riduri, avanpremiera bătrâneţii care nu iartă. Şi Don Alvaro îşi pierduse prospeţimea tinereţii şi odată cu ea vraja pe care o exercitase până atunci asupra augustului său prieten.

Juan, care analiza acum cu un spirit ceva mai critic evenimentele recente, nu putea înţelege greşeala de calcul a favoritului său. Don Alvaro - socotit îndeobşte un fin psiholog - adusese în palat o fiinţă care avea să fie instrumentul prăbuşirii lui.

Isabella înrobise simţurile regelui, făcându-l să se simtă iarăşi tânăr. Dar ori de câte ori îl primea în patul ei, nu uita să-i şoptească printre îmbrăţişări: „îndepărtează-l pe Don Alvaro! Este piaza ta rea! Dacă nu-l înlături, are să te nenorocească! Nu-şi cultivă decât propriile interese! Ţi-a făgăduit că te va înscăuna împărat al Bizanţului! A făcut ceva? Nimic! Don Alvaro este urât şi de nobili şi de popor! în curând trăsnetele au să-l lovească, surpându-i postamentul pe care şi l-a creat jefuindu-te de prerogativele, de bogăţiile, de gloria care de drept ţi s-ar fi cuvenit ţie! îndepărtează-l pe Don Alvaro! Ucide-l pe Don Alvaro!”

Când auzise pentru întâia dată acest îndemn, Juan se cutremurase. Să-l ucidă pe prietenul, pe sfetnicul, pe omul care-i câştigase odinioară dragostea? Era de conceput un asemenea sacrilegiu?

Dar Isabella perseverase: „De ce vrei să rămâi o păpuşă trasă de sfori în mâinile acestui parvenit, care ţi-a înstrăinat iubirea poporului? Care te lasă să mucezeşti în obscuritate? Care te împiedică să săvârşeşti fapte măreţe? De ce vrei să le fie copiilor tăi ruşine de tine? Gândeşte-te la vărul tău Alfonso, regele

Aragonului, care şi-a pus pe frunte coroana frumosului regat al Neapolelui, râvnit zadarnic de tine! Mâine ai să-l vezi împărat al Constantinopolelui! Şi acolo are să ţi-o ia înainte! Ce eşti tu faţă de el? Un fel de rege provincial! Un sărăntoc care cerşeşte pomană de la Don Alvaro! în curând are să-ţi fure şi tronul! Copiii tăi au să rămână cerşetori! Regele Franţei a arestat şi trimis în judecată pe Jacques Coeur, cel mai apropiat sfetnic al său, când a constatat că acesta îl jefuieşte: De ce nu faci şi tu la fel?”

„Taci! Taci! o imploră Juan. Nu ştii ce vorbeşti! Alvaro de Luna este prietenul meu! Omul meu de credinţă!”

Isabella îi lua mâna şi i-o plimba pe sânii ei tari, pe pântecele-i uşor bombat, pe coapsele rotunde, cu piele mătăsoasă, aprinzându-l, rătăcindu-i raţiunea. „Ucide-l pe Don Alvaro! Ucide-l! Ucide-l!” Juan se prăbuşea asupra ei, dar şi în timpul pătimaşelor îmbrăţişări Isabella nu înceta să-i repete: „Ucide-l pe Don Alvaro! Ucide-l pe Don Alvaro!... “

Când Isabella băgase de seamă că îndemnurile nu biruiesc indolenţa regelui, îi interzisese accesul în patul ei. Pasiunea exacerbată a lui Juan pentru trupul voluptuos care i se refuza fusese mai puternică decât supunerea faţă de ascendentul lui Don Alvaro.

Atât de mare era încrederea acestuia în rege, dar mai ales în propriile puteri, încât nu ţinuse seama de şoaptele câtorva intimi care prinseseră din zbor zvonuri despre iminenta lui dizgraţiere. Într-o dimineaţă, reşedinţa conetabilului de Castilia fusese împresurată de un detaşament din garda călare a regelui. În fruntea soldaţilor se afla primul magistrat al ţării şi mareşalul palatului. Don Alvaro, care nu-şi luase măsuri de prevedere, adunându-şi trupe de mercenari destinate să-l protejeze, rămăsese atât de uluit, încât nu se împotrivise ordinului de arestare. Socotea că influenţa lui asupra suveranului era încă destul de puternică spre a-l determina - după o singură întrevedere - să ordone anularea arestării. Şi regina se temea de rezultatele unei eventuale întâlniri între cei doi bărbaţi, aşa că interzise soţului ei să-l vadă pe captiv. Din porunca lui Juan, smuls din amorţeală de perseverenţa reginei, se instrui în grabă procesul fostului conetabil. Nobilii jubilau, poporul, cuprins de bucurie, dansa pe străzi, ridicând osanale regelui care ştiuse în sfârşit să facă dreptate.

Auzind de manifestările publice ostile lui şi de refuzul suveranului de a-i vorbi, Don Alvaro înţelesese că este pierdut „Spune, acum nu te simţi liber? Liber? Liber?” îi şoptea Isabella lui Juan când îl primea noaptea în alcovul ei şi i se dăruia, zăpăcindu-l cu rafinamentele-i amoroase.

Juan înţelese că şi acum, după scoaterea din joc a prietenului său, era rege numai cu numele. Scăpase de tutela lui Don Alvaro, ca să intre sub tutela - parcă şi mai apăsătoare - a reginei. Îl mustra conştiinţa, îşi făcea amare reproşuri fiindcă se arătase ingrat faţă de omul care ani de-a rândul fusese totul pentru el. Era însă prea nehotărât spre a ordona eliberarea lui, sau cel puţin o exilare, care ar fi echivalat cu o măsură de clemenţă. Isabella veghea. Procesul îşi urma cursul. Averile lui Don Alvaro, confiscate imediat după arestare, făcură din Juan un om bogat. Avea acum castele multe, latifundii şi mai multe, bijuterii şi bani cu nemiluita.

Dar belşugul acesta nu putea acoperi lipsa favoritului. Sentinţa de condamnare la moarte a lui Don Alvaro îl trezi pe Juan din apatie. Într-un acces de generozitate, ordonă anularea hotărârii tribunalului. Dar personalitatea lui era prea slabă faţă de a Isabellei. Revocă ordinul de anulare, aşa că într-o dimineaţă de primăvară Don Alvaro fu decapitat într-o piaţă publică, în huiduielile populaţiei îmbulzite ca la circ.

Când auzi că sentinţa fusese executată, regele simţi că ceva se rupe înlăuntrul fiinţei lui. Spre a-şi alina durerea sufletească, încercă să se îmbete cu fantasmagorice proiecte de viitor: „Acum a sosit vremea să-ţi guvernezi regatul, să-i întinzi hotarele, să izgoneşti pe mauri din Spania, să trimiţi expediţii militare peste mări, aşa cum fac portughezii, aşa cum fac aragonezii vărului tău Alfonso. Ai să poţi dobândi tronul Bizanţului”.

Juan avea acum destul aur spre a angaja în slujba sa zeci de mii de mercenari pe care să-i arunce în bătălie împotriva duşmanilor săi dinlăuntru şi din afară. Nu se putea însă smulge din pasivitatea cu carel deprinseseră unchiul Fernando, regina-mamă Caterina, Don Alvaro. Dacă Isabella ar fi luat iniţiativa unor acţiuni vaste, el s-ar fi supus fără crâcnire, semnând toate ordinele care i s-ar fi prezentat spre sancţionare. Dar regina era pricepută să ţeasă intrigi, nu să ducă o politică de mare anvergură.

„Sunt un ratat! îşi spunea Juan. N-am să fiu niciodată rege al Neapolelui, împărat al Bizanţului!” Era conştient de paralizia propriei sale voinţe. Îmbătrânirea îl împresura cu braţe de caracatiţă, înăbuşindu-i orice elan, orice veleitate de luptă. Se resemna să aştepte moartea. Când ambasadorii îi aduceau veşti din lumea întreagă, le asculta cu apatie. Când rămânea singur, începea uneori să viseze. Se vedea guvernându-şi cu autoritate supuşii, înfrângându-şi nobilii, organizând expediţii militare, războindu-se cu duşmanii Crucii, care se instalaseră ca la ei acasă în cele două extremităţi ale Europei: peninsula Iberică şi Balcani. Dar se mărginea să viseze. Martor îngrozit al propriei lui îmbătrâniri - pe care nu o putea uita preocupându-se de acţiuni cu răsunet, aşa cum fac oamenii dinamici - îşi aştepta sfârşitul. Îl aştepta cu spaimă, fără să mişte un deget...

* * *

Vlad Dracula, supranumit Ţepeş, fost Domn al Valahiei şi în acel an de graţie 1453 silnic călător prin lume, stătea rezemat în lance şi făcea de strajă pe turnul din preajma porţii Sigma. Spre a-şi mai pierde vremea, se uita la soldaţii chirciţi lângă creneluri, care-şi jucau la lumina chioară a unui opaiţ leafa neîncasată încă. Câştigurile şi pierderile erau crestate pe un răboj, căci luciul monedelor de aur sau de argint nu-l mai văzuseră demult. Li se făgăduise parte din sumele restante, dar nu-şi făceau mari nădejdi că le vor primi. Mulţi ar fi fost ispitiţi să lepede armele şi să declare că nu se vor mai bate până nu vor fi plătiţi la zi. Ştiau însă că basileul era tot atât de lipsit de bani ca un neguţător falit, aşa că aşteptau să jefuiască tezaurul sultanului, în eventualitatea puţin probabilă a unei înfrângeri a trupelor otomane.

Vlad Dracula şi oamenii lui, în cap cu Toma armaşul, se înrolaseră - sub nume de împrumut - ca simpli ostaşi printre apărătorii Constantinopolelui. Comandantul unităţii lor, căpitanul Teodoros Kharystenos, intrigat de comportarea, de felul de a vorbi şi de a se lupta al tânărului Dracula, ajunsese după un timp la concluzia că acesta nu era un simplu geambaş - aşa cum pretindea - şi că sub prefăcuta lui simplitate se ascundea un cavaler de viţă nobilă. Dar nu făcuse încercarea de a-l descoase, fiindcă mercenarii îşi apărau cu gelozie privilegiul ascunderii identităţii.

Dracula avea temeinice motive să dorească a rămâne necunoscut. Mai toţi voluntarii români înrolaţi sub stindardul basileului Constantinos erau partizani sau coborau din partizani ai Dăneştilor, duşmani de moarte ai Drăculeştilor. Dacă tinerii boieri i-ar fi dat de urmă, l-ar fi vânat ca pe o jivină.

Vrăjmăşia aceasta fratricidă, neînduplecata sete de răzbunare îl făceau adeseori pe Vlad Dracula să cugete asupra lipsei de înţelepciune a creştinilor, care se mâncau între ei ca lupii: genovezii se duşmăneau cu veneţienii, catalanii cu grecii. Chiar şi înlăuntrul aceleiaşi cetăţi erau oameni care se urau crâncen. La Florenţa, de pildă, partizanii Albizzilor se războiau cu partizanii Medicisilor, ori cu cei ai Pazzilor. Ceea ce se întâmpla în Republica Florentină îşi găsea replica în mai toate colţurile Europei creştine. În acest timp turcii înghiţeau Imperiul Bizantin, Balcanii şi se pregăteau să înghită şi ţările dunărene. Diviziunea lumii creştine era menţinută şi stimulată fie de răzbunări moştenite din generaţie în generaţie, fie de interese materiale meschine, fie în virtutea unor false principii de înaltă politică.

În ajunul începerii asediului, Vlad Dracula se afla cu Toma armaşul într-o cârciumă din cartierul veneţian al Constantinopolelui. Se înfrupta dintr-un copan de fazan - pe atunci se mai găseau la negru asemenea minunăţii gastronomice - când îi ajunseseră la ureche fragmentele unei convorbiri purtate în limba română. Când eşti pribeag prin ţări străine, te bucuri la auzul graiului natal. A întors capul într-acolo. Tinerii - trei la număr - care vorbeau româneşte i-au remarcat gestul. Unul dintre ei l-a privit mai lung, apoi le-a şoptit ceva prietenilor săi. Ceilalţi doi s-au ridicat de la masă. Cu priviri scânteietoare, l-au fixat pe Dracula. S-a sculat de pe bancă şi al treilea tânăr. Nesiguri pe picioare, fiindcă băuseră mult, s-au apropiat de fostul Domn al Valahiei.

Primul tânăr, înalt, frumuşel, cu plete blonde şi veşminte bogate, s-a proţăpit ameninţător în dreptul armaşului Toma, care se prefăcea a nu-l observa. Al doilea tânăr - scund, mai voinic decât primul şi cu obrajii acoperiţi de coşuri - s-a înfipt în faţa lui Dracula.

– Ăsta nu-i Toma armaşul, sluga lui Vlad însetatul de sânge? a întrebat primul tânăr sarcastic.

– El e! Iar lângă slugă se află însuşi Belzebut! Nu simţiţi mirosul de pucioasă al iadului? a rostit al treilea tânăr, morfolindu-şi furios buzele.

Bondocul şi-a smuls sabia din teacă.

– Apără-te, Dracula! Şi pregăteşte-te să mori! Atunci feciorul Dracului a râs, înveselit parcă de invitaţia care i se făcuse.

– Şi tu cine eşti, năpârstocule, de vrei să-ţi încerci puterile cu mine?

– Sunt Mircea Udrişte, fiul boierului Ştefan Udrişte, ucis din ordinul tău! Iar prietenii mei sunt Dan Craiovescu şi Vlad Dobrotă. Un Dobrotă şi doi Craioveşti au fost descăpăţânaţi tot din porunca ta. Acum vei plăti pentru toate crimele pe care le-ai săvârşit!

Vorbea repede, pe nerăsuflate, ca şi când ar fi debitat o lecţie învăţată pe de rost. Udrişte, Craiovescu, Dobrotă erau nume întipărite cu slove de foc în memoria Draculei. Printre ucigaşii tatălui său se aflau şi bărbaţi din aceste familii blestemate. Pe unii îi prinsese şi le tăiase capul. Dar dorul de răzbunare nu se stingea decât odată cu nimicirea unei întregi stirpe. În sufletul Draculei a prins atunci să se distileze otrava unei mânii reci.

– Scoate sabia, Dracula, şi te apără, căci ţi-a sunat ceasul! a strigat şi Dan Craiovescu, scuturându-şi pletele blonde aşa cum îşi scutură un leu tânăr coama.

Lama săbiei lui a ţâşnit din teacă.

– Soarta v-a fost duşmană când v-a scos în calea mea i-a ripostat Dracula, sărind peste masă drept în mijlocul tinerilor boieri.

Toma i-a urmat pilda cu remarcabilă agilitate pentru vârsta lui.

Muşteriii de la celelalte mese amuţiseră. Nu înţelegeau motivul sfadei, căci limba băieţandrilor le era străină. Cârciumarul, un veneţian planturos ca un eunuc, a încercat să intervină, dar privirile crunte ale românilor l-au făcut să dea înapoi.

– Mama mia! Ma questi sono impazzitti! a exclamat speriat de mânia demenţială din ochii lor.

Săbiile au prins să se ciocnească, să şerpuiască prin aer ca nişte flăcări, să şuiere în impetuoase rotiri. Muşteriii din preajma combatanţilor îşi părăsiseră mesele şi se înghesuiseră pe lângă pereţi.

– Opriţi-i! a strigat un roşcovan în haine de târgoveţ, făcând disperat semne unor soldaţi veneţieni aflaţi în sală să pună capăt luptei.

Cel mai vârstnic dintre aceştia a ridicat din umeri.

– Nu e treaba noastră! Cei trei tineri au început. Bătrânul şi însoţitorul lui se descurcă destul de bine.

Pe chipul lui Dracula plutea un zâmbet rău. Sabia lui, mânuită cu dibăcie, nu numai că ridica un obstacol de nepătruns în calea asalturilor furtunoase ale tinerilor boieri, dar prin ripostele ei imparabile i-a silit să treacă în defensivă. Toma juca un rol de figurant, singura lui preocupare fiind să asigure spatele lui Dracula.

Dan Craiovescu a simţit cel dintâi că lucrurile nu mergeau cum trebuie, că el şi prietenii lui se grăbiseră şi că nu puteau veni de hac unui adversar atât de puternic. Mircea Udrişte s-a ales cel dintâi cu o tăietură adâncă de-a curmezişul frunţii. Orbit de sângele care i se prelingea în ochi, bâjbâia lovind în gol. O fandare bruscă a lui Dracula l-a prins descoperit. Lama fostului Domn l-a atins sub coaste, străpungându-i ficatul. Tânărul s-a prăbuşit zvârcolindu-se pe scândurile murdare. O lovitură neprevăzută a deschis vena cavă a lui Craiovescu. Sângele a ţâşnit ca dintr-o fântână arteziană. Năucit de senzaţia nemaiîncercată a sângelui care izvora în pulsaţii ritmice, prevestindu-i moartea, băieţandrul a rămas cu sabia întinsă într-o fandare neterminată. S-a clătinat, apoi s-a năruit la picioarele lui Dracula.

Spectacolul morţii celor doi camarazi a răcorit brusc avântul războinic al lui Dobrotă. Fumurile beţiei i se risipiseră. Abia atunci a înţeles că trebuia să se apere cu disperare, spre a nu fi răpus. Şiroaie de sudoare i se scurgeau pe frunte, pe obraz, îmbibându-i cămaşa lipită de torsu-i înfierbântat, umezindu-i mâna, care începuse să-i tremure. Se uita hipnotizat la şerpuirile lamei lui Dracula, care îl silea să se retragă pas cu pas. Toma armaşul îşi vârâse sabia în teacă. Sfârşitul duelului era previzibil. Bătrânul şi-a turnat pe gât vinul din cană, dezinteresându-se de lupta care continua furioasă.

– Ţărână eşti şi în ţărână ai să te întorci! vorbi ironic Dracula adversarului, care dădea semne de epuizare. Nu pot să-ţi las viaţa, fiindcă ştii cine sunt. Hotărâsem să rămân anonim aici, în Constantinopole, prichindelule! Şi acum să terminăm!

O fandare adâncă, şi lama lui pătrunse până la gardă în pieptul lui Dobrotă. Tânărul boier a rămas câteva clipe cu braţele întinse, în vreme ce sângele l-a podidit, prelingându-se prin colţul gurii căscate. S-a prăbuşit apoi cu faţa înainte. Dracula şi-a vârât calm sabia în teacă, a plătit consumaţia şi, urmat de Toma, a părăsit cârciuma, fără ca vreunul din muşterii să fi cutezat a-l opri. Oamenii erau atât de obişnuiţi cu moartea, încât sfârşitul tragic al celor trei tineri abia dacă le trezise interesul...

Acum, în vreme ce urmărea neatent jocul de zaruri, Vlad Dracula recapitula episodul duelului, nu din părere de rău pentru moartea celor trei băieţandri, ci fiindcă duşmănia acestora ilustra ura pe care i-o nutreau boierii din partida Dăneştilor. Dacă îi va fi dat să se aşeze iarăşi pe tronul Valahiei, îi va ucide pe toţi.

Într-o zi, un soldat din compania lui Kharystenos îl întrebase nedumerit:

– Iartă-mi curiozitatea! Dar nu înţeleg de ce te-ai înrolat într-o unitate de romei şi nu ţi-a convenit să lupţi alături de românii tăi, sub comanda unui român?

– Tainele firii omeneşti sunt de nepătruns. Răspunsul îl făcuse pe soldat să nu mai stăruie. Dracula ridică ochii spre cerul care se decolora uşor către soare-răsare. Se năştea o nouă zi, cu întregul ei cortegiu de suferinţe. Noaptea fusese liniştită, căci, în afara canonadei cu care constantinopolitanii se deprinseseră, nu se înregistrase nici un atac inamic. Văzduhul căpăta treptat tonuri de un cenuşiu spălăcit, ca şi pâcla ce se lăsa mai în fiecare dimineaţă asupra oraşului.

Dracula se uită prin deschizăturile crenelurilor spre tabăra turcească. Întrezări o umbră uriaşă. Nedumerit, îşi miji ochii, încercând să pătrundă pânzele de negură. Dincolo de ziduri, unde în ajun se desfăşura câmpia străbătută de meterezele turceşti, se înălţa acum din volutele de ceaţă un turn înalt, ca de cetate, ce domina fortificaţiile oraşului. Ceea ce i se păruse la început o nălucire, se contura acum aievea. Turnul exista sub ochii lui, enorm, masiv, impresionant. Dracula dădu alarma. Căpitanul Kharystenos şi ofiţerii lui apărură, scuturându-şi somnul care li se mai lipea încă de gene. Giganticul bastion ridicat la mai puţin de o aruncătură de suliţă de zidurile Constantinopolelui îi umplu de uimire. Soldaţii se uitau năuciţi la acest edificiu crescut parcă din pământ. Construit din lemn, turnul era acoperit cu saltele îmbrăcate în piele de bivol, care aveau rostul să amortizeze loviturile ghiulelelor trase de creştini. Numeroase ferestre înguste şi puţin înalte se deschideau în pereţii de lemn.

Pe coronamentul turnului apărură deodată puzderie de arcaşi turci, care dezlănţuiră rafale de săgeţi asupra asediaţilor. La ferestruici se iviră guri de tunuri, ce prinseră să verse proiectile, secerând rânduri întregi de romei. Creştinii ripostară. Duelul dintre asediaţi şi asediatori se înteţi odată cu răsăritul soarelui. Tunurile osmanlâilor loveau neîncetat zidurile de apărare, care începură să se crape.

– Dacă nu distrugem turnul, suntem pierduţi! exclamă căpitanul Kharystenos.

Romeii primiră întăriri în oameni şi materiale. Pierderile erau grele şi de-o parte şi de cealaltă. Între timp, turnul, susţinut de douăzeci de perechi de roţi uriaşe ca nişte pietre de moară, era împins încet spre fortificaţii. Intenţia osmanlâilor era limpede. După ce vor ajunge cu bastionul lor mobil la o distanţă potrivită de linia fortificată a oraşului, vor arunca punţi pe care le vor folosi spre a invada platformele zidurilor. Cu ajutorul catapultelor, romeii zvârleau spărturi de stâncă, mari şi colţuroase, în calea roţilor turnului, spre a-i stăvili înaintarea. Turcii care alergau să dea bolovanii la o parte erau ucişi cu săgeţile.

Către prânz, când bătălia se desfăşura încrâncenată, se răspândi pe ziduri vestea că numeroase turnuri mobile otomane se iviseră în dreptul Porţii de Aur, a porţii Sf. Roman, a porţilor militare doi şi trei, precum şi pe malul stâng al râului Lycus.

În tabăra turcească, sultanul Mehmed şi ofiţerii săi alergau în galopul cailor de la un bastion mobil la altul, spre a urmări progresele realizate.

– N-aţi biruit să spargeţi în nici un punct linia de apărare a ghiaurilor! se răsti padişahul la Zaganos-Paşa şi la Karagea-Paşa, care dirijau atacul, - Până la urmă îi vom răzbi! făgădui Karagea-Paşa.

– Vorbe, vorbe, vorbe! strigă sultanul supărat. Mam săturat de promisiuni.

În tabăra creştină, toate forţele de apărare fuseseră puse la bătaie. Giustiniani, de Brienne, Filippo Contarini, Kharystenos, Theophilos Paleologos, în fruntea companiilor şi a batalioanelor lor, încercară câteva ieşiri, spre a incendia şi distruge turnurile mobile, dar de fiecare dată fură nevoiţi să se retragă fără a obţine rezultate mulţumitoare. Pretutindeni, contraatacurile violente ale pedestraşilor turci le zădărniciseră eforturile.

Împăratul Constantinos era văzut în cele mai periclitate locuri, în ciuda opoziţiei ofiţerilor şi sfetnicilor săi, care se străduiau să-i explice că îşi expune inutil viaţa.

Odată cu lăsatul nopţii, luptele încetară pe tot frontul. Până în zori, militarii din ambele tabere aveau să se odihnească, spre a-şi reface puterile şi a relua bătălia cu mai mare îndârjire în ziua următoare. După ce distribui soldaţilor hrana de seară, Kharystenos îşi convocă ofiţerii şi pe cei mai destoinici ostaşi din compania sa.

– Am primit chiar acum un recipient cu foc grecesc, pe care, potrivit ordinelor de sus, urmează să-l aruncăm asupra turnului mobil al turcilor, spre a-l incendia, folosindu-ne de o catapultă. Operaţia trebuie executată îndată ce se va lumina de ziuă. După cum ştiţi şi voi, rezervele de foc grecesc sunt pe terminate. Datorită incendiului de la Arsenal, stocurile intangibile n-au mai putut fi refăcute. Dacă mâine de dimineaţă nu izbutim să dăm foc de la prima lovitură turnului mobil, înseamnă că am ratat definitiv o ocazie unică. Ieşirile efectuate în timpul zilei n-au dat rezultate, în schimb, pierderile în oameni au fost foarte grele. Pentru că precizia loviturilor de catapultă este relativă, am hotărât să încercăm o ieşire în cursul acestei nopţi. Profitând de învălmăşeală, o grupă asupra căreia se va afla recipientul se va apropia de turn atât cât îi va fi necesar spre a-l atinge de la prima lovitură. Cine se oferă să participe la această acţiune?

Vlad Dracula făcu un pas înainte.

– Kir căpitan, îngăduie-mi să-ţi supun un plan mai simplu. Operaţia poate să fie îndeplinită doar de câţiva soldaţi.

Kharystenos îl privi mirat. Nu era deprins să fie întrerupt de soldaţi de rând. Dar atitudinea mândră a lui Dracula, tonul lui de comandă îi impuseră.

– Vorbeşte! rosti scurt.

– La ora aceasta sunt ridicaţi de pe câmpul de luptă morţii şi răniţii. Eu şi cu cinci soldaţi de-ai mei ne vom înhăma la căratul tărgilor. Vom profita de ocazie spre a ne apropia pe nesimţite de turnul mobil, şi de la o distanţă potrivită vom arunca asupra lui recipientul cu foc grecesc. La această oră, turcii care-l însoţesc dorm. Santinelele pot fi uşor neutralizate. Kir căpitan, procedeele cele mai simple sunt adeseori cele mai eficace.

– Şi dacă daţi greş?

– Nu vom da greş!

Siguranţa cu care vorbise Dracula plăcu lui Kharystenos.

– Bine. Îţi încredinţez recipientul. Ţi-ai ales oamenii?

– Da. Cinci români de-ai mei. Kharystenos zâmbi.

– Când plecaţi în misiune?

– Imediat.

– Dumnezeu să vă ajute!

Dracula salută, se răsuci pe călcâie şi porni spre oamenii săi. Le vorbi câteva momente, apoi se îndreptară spre depozitul de materiale.

De sus, de pe fortificaţii, Kharystenos urmărea cu privirile printre creneluri pe Dracula şi pe cei cinci români ai lui, care coborâseră de pe ziduri şi acum străbăteau câmpul de luptă. Patru dintre ei cărau tărgi, iar ceilalţi doi îi precedau, purtând facle care să le lumineze drumul. Spectacolul torţelor aprinse care forfoteau noaptea, după fiecare bătălie, era arhicunoscut lui Kharystenos. De data aceasta îl urmărea fascinat.

– Ce zici, Logadis, se adresă primului său locotenent, vor reuşi românii să-şi ducă planul la îndeplinire?

– În situaţii critice, temeritatea tine loc de prudenţă, Kir căpitan. Aşa spuneau vechii latini, şi nu greşeau.

Kharystenos se străduia să nu piardă din ochi cele două torţe aprinse ale grupului de comando. Îşi concentrase atât de tare privirile, încât vederea începu să-i joace feste. La un moment dat oscilările capricioase ale zecilor de facle îl ameţiră.

– Mai poţi urmări torţele grupului de comando? Eu le-am pierdut din ochi.

– Şi eu le-am pierdut, Kir căpitan.

Aşteptarea se prelungea chinuitoare. Cei doi ofiţeri se foiau, cuprinşi de nelinişte. Silueta turnului de lemn se înălţa falnică, întunecată, pe fundalul luminilor mişcătoare. Deodată o flacără orbitoare ţâşni la temeliile lui. Vâlvătăi de foc îşi întinseră braţele incandescente, cuprinzându-l într-o fantastică mângâiere.

– Au reuşit! Au reuşit, Logadis! strigă Kharystenos în culmea bucuriei. Trimite imediat veste comandanţilor din celelalte sectoare care au de înfruntat turnuri mobile şi comunică-le procedeul nostru, îndeamnă-i să-l folosească repede, până nu se dezmeticesc turcii!

Sultanul dormea adânc când în tabăra otomană se vesti alarma. Buimăcit de sunetele ascuţite ale trompetelor, sări de pe sofa şi alergă să dea la o parte draperiile de la intrarea cortului.

– Ce s-a întâmplat? strigă nerăbdător.

Un ofiţer de ordonanţă i se înfăţişă, cuprins de consternare.

– Trei din cele şase turnuri mişcătoare deplasate în preajma zidurilor au luat foc, Înălţimea-ta!

Mehmed strigă înfuriat:

– Calul! Adu-mi imediat calul!

Se îmbrăcă în câteva clipe, dispensându-se de ajutorul icoglanilor, apoi ieşi din cort. Îşi încălecă armăsarul şi porni în galop - urmat doar de câţiva ofiţeri din gardă - spre unul din turnurile mobile, cel din zona râului Lycus, care ardea ca o imensă torţă. Când ajunse la picioarele enormului bastion de lemn mistuit de flăcări, bârnele aprinse pocneau sec. Pulberea detonantă din butoiaşele depozitate înlăuntrul bastionului explodară. Pereţii turnului plesniră. Platformele se prăbuşiră antrenând piesele de artilerie, care fură îngropate în mormanele de tăciuni aprinşi şi de bârne pe jumătate calcinate.

Când Karagea-Paşa sosi în galopul calului spre a se înfăţişa lui Mehmed, uriaşul eşafodaj se nărui cu zgomot asurzitor.

– Au să mi-o plătească ghiaurii! scrâşni padişahul. Jur că n-au să scape de urgia mea nici dacă se vor ascunde în gaură de şarpe!

* * *

Se împliniseră cinci zile de la incendierea bastioanelor mobile. De atunci bătălia se desfăşura fără întrerupere, de-a lungul întregului brâu de ziduri dinspre uscat. Din porunca sultanului, hotărât să termine o dată pentru totdeauna cu ghiaurii din Constantinopole, atacurile se succedau val după val, zi şi noapte, în vreme ce ghiulele năpustite din sute de guri de tun asupra fortificaţiilor le crăpau, le dezghiocau, le năruiau, îngropând sub mormane de piatră soldaţi şi ofiţeri. Militari şi civili se aşterneau la lucru şi ridicau noaptea zidurile dărâmate ziua. O muncă istovitoare, care-i uza mai vârtos decât cele mai înverşunate lupte corp la corp.

Dar toate aceste greutăţi erau lăsate în umbră de cumplita foamete care se abătuse asupra oraşului. Vitele, în totalitatea lor, fuseseră demult sacrificate. Caii, asinii, catârii, care scăpaseră de rechiziţii, intraseră sub cuţitele măcelarilor. O pulpă de cal, dacă mai putea fi găsită, atingea preţuri astronomice. Câinii vagabonzi, îndeobşte toleraţi de populaţia iubitoare de animale, erau vânaţi pentru carnea lor. În oalele gospodinelor erau puşi la fiert guzgani şi pisici, şerpi şi şopârle, vrăbii şi bufniţe, care aveau mare căutare. Oameni hămesiţi, livizi, storşi de puteri, se prăbuşeau pe străzi. Poliţia semnalase împăratului cazuri de canibalism...

Kristafis, tâmplarul care încă de la începutul asediului se înrolase voluntar pe ziduri, dispărea din când în când de la postul său, revenind după câteva ore de absenţă. Cazul lui nu era unic, iar ofiţerii închideau ochii. Ştiau, de pildă, că mobilizaţii ce-şi primeau raţia de hrană zilnică consumau doar o mică parte, restul ducându-l în taină familiilor. De învoirile prin rotaţie nu mai ţinea seama nimeni. Împăratul şi generalii săi erau îngrijoraţi de aceste repetate încălcări ale consemnelor militare, care interveneau mai ales noaptea, când controlul era mai greu de efectuat.

Spre a stăvili acest obicei, generalul Chrisogeorghis ordonase aplicarea unor pedepse severe. Doi inşi fugiţi de pe ziduri, spre a-şi vedea familiile, fuseseră spânzuraţi în văzul trupelor. Dar oamenii continuaseră să plece, în dispreţul opreliştilor. Sancţiunile severe poruncite de Chrisogeorghis căzuseră treptat în desuetudine.

Kristafis, deşi era omul datoriei, socotea că nu păcătuieşte faţă de împărat şi de îndatoririle militare dacă lipsea din post spre a duce de mâncare copiilor. Participase cu toată dăruirea şi patriotismul la luptele din ultimele zile, dar la prima acalmie îşi luase într-o oală raţiile de fasole aproape neatinse, pe care le pusese deoparte, şi, fără să mai ceară îngăduinţa comandantului, coborâse pe furiş de pe ziduri, îndată după lăsarea nopţii, şi plecase spre casă.

Precaut, mergea strecurându-se pe lângă case, căutând locurile cele mai întunecoase, spre a nu fi surprins de patrule. Toate clădirile aveau obloanele trase. Oraşul părea mort. Zgomotul unor paşi îl făcu pe Kristafis să se ascundă după o coloană. Încercând să scruteze semiîntunericul, desluşi în faţa unei case o cărucioară cu lemne, în jurul căreia se învârtea un om. Omul se uită bănuitor în jur, apoi scoase de sub lemne un sac voluminos, îl încărcă în spinare, apoi ciocăni discret într-o uşă care se deschise. La lumina palidă ce răzbătea dinăuntru, Kristafis se lămuri că povara purtată de individ nu era un sac - aşa cum îşi închipuise - ci o jumătate de porc tăiat. O salivaţie puternică îl făcu să înghită în sec. Ce bine le-ar prinde copiilor câteva ciozvârte de porc fript! Totdeodată îl potopi mânia împotriva speculanţilor care se îmbogăţeau, în vreme ce oamenii de nădejde mureau pe ziduri.

Individul ieşi din casă şi scotoci din nou sub lemne. Era o huidumă numai muşchi, cu două palme mai înalt decât Kristafis. Acesta îşi zise că trebuia să-şi procure hrană pentru copii. În vreme ce namila trăgea de sub lemne altă jumătate de porc, tâmplarul îl acostă.

– Dă-mi şi mie o pulpă de porc!

Uriaşul îl privi de sus. Din prima clipă îşi dădu seama că are de-a face cu un calic. Îl repezi, nădăjduind să-l intimideze:

– Hai, plimbă-ţi mutra! N-am vreme de pierdut!

– Dă-mi o pulpă de porc! Imediat! Kristafis începuse să clocotească.

Matahala lăsă porcul în cărucioară şi se întoarse cu faţa spre intrus.

– Ai cu ce să plăteşti, stârpitură?

– Am să te plătesc când are să-mi plătească şi mie leafa împăratul!

– Dacă n-ai bani, ce-mi mai baţi capul? Şterge-o până nu te miruiesc cu pumnul ăsta!

– Încearcă numai! ripostă Kristafis înfipt. Colosul ridică braţul, spre a-l păli în creştet cu pumnul lui greu ca un baros. Tâmplarul fu însă mai iute în mişcări. Scoase într-o fulgerare sabia scurtă de la brâu şi i-o împlântă până la gardă sub coaste. Uriaşul rămase cu braţul în aer. Gemu şi, părăsit de puteri, căzu la pământ. Kristafis înşfăcă jumătatea de porc, o aruncă pe umăr şi o luă la fugă. Coti pe prima stradă la stânga. Deşi jumătatea de porc cântărea peste şaizeci de kilograme, nu-i simţea greutatea: încerca o bucurie năvalnică la gândul că vlăstarii lui vor avea în sfârşit de mâncare după pofta inimii.

Un câine jigărit ieşi după un ungher. De după o poartă se mai ivi unul. Ispitiţi de mirosul cărnii proaspete, din care se scurgeau încă picături de sânge, se luară pe urmele ei. Kristafis era atât de scufundat în visările lui, încât nu-i observă.

Deodată se opri. Dinspre capătul străzii spre care se îndrepta îi ajunse la ureche zgomotul unor paşi. „Rondul!” reflectă speriat. Se ascunse după arcadele unei case. Abia atunci zări câinii învârtindu-se în jurul cărnii.

– Marş d-aici, potaie! se răsti şoptit Kristafis. Fiindcă animalele nu se îndepărtau, încercă să le alunge lovindu-le cu piciorul. Unul dintre câini, cu blana jigărită lipită parcă de oase, scheună jalnic. Pe Kristafis îl cuprinse panica. Javrele îl vor da de gol. Vru să o ia la fugă, făcând drumul întors, dar oamenii apucaseră deja să se apropie. Dacă ar fi ieşit din ascunzătoare, s-ar fi dat pe mâna lor. Unul dintre inşi văzu câinii.

– Ia uite ce baftă pe noi! Două potăi! Nu sunt prea grase, dar o ciorbă bună tot se poate face! Pe ele! Să nu ne scape!

Tăcuţi, oamenii se desfăşurară în arc de cerc, spre a prinde la mijloc câinii, care simţiseră primejdia şi aruncau în jur priviri hăituite. Bărbatul din extremitatea stângă a arcului se aruncă asupra unuia din animale, care reuşi să-i fugă printre picioare, însoţitorii lui se împărţiră în două grupe. Primii se avântară pe urmele jigăritului fugar. Ceilalţi strânseră semicercul în jurul celui de-al doilea câine, tărcat ca o hienă, ce se refugie lângă Kristafis.

– Cine-i acolo?! strigă intrigat unul dintre hăitaşi când zări o mogâldeaţă ascunsă după un stâlp.

Văzându-se descoperit, Kristafis îşi scoase din teacă sabia scurtă şi strigă cu glas îngroşat de emoţie:

– Înapoi, că te spintec!

Nu se temea pentru viaţa lui, ci pentru jumătatea de porc, devenită în clipa aceea unica raţiune a existenţei sale. Omul se trase puţin înapoi, dar în mâna lui luci lama unui cuţit. Pe la casele din jur se deschiseră ferestre. Tărăboiul atrăsese curioşi.

Kristafis o luă la fugă, lovind cu jumătatea de porc pe unul dintre indivizii care se pregătea tocmai să se repeadă asupra câinelui rămas pe loc şi încolţit. Bărbatul întinse instinctiv mâna, spre a se feri de mogâldeaţa care trecu în goană pe lângă el. În aceeaşi clipă îi gâdilă nările mirosul de carne proaspătă şi simţi sub degete grăsimea umedă a porcului. Când îşi trase mâna şi o privi, o văzu plină de sânge.

– Fraţilor! Ăla cară un porc tăiat! zbieră, arătând pe urmele tâmplarului.

– Pe unde a luat-o?

– Pe-acolo!

Locatarii caselor din jur prinseră vorbele rostite de cei doi inşi.

– Un speculant cu carne de porc! strigă unul.

– Nu i-ar mai răbda Dumnezeu de bandiţi!

– Tâlharul! Să-l jugănim!

– Pe el!

Prin case, scările începură să duduie sub tălpile locatarilor care se grăbeau să iasă la hăituială înarmaţi cu tot ce găsiseră la îndemână: cuţite, topoare, ciomege, vătraie... Pe porţile deschise năvăliră cu toţii în stradă.

Kristafis alerga cât îl ţineau puterile, trăgând cu urechea la vacarmul din urma lui. Auzea paşii oamenilor bocănind pe pietre şi glasurile lor furioase. Jumătatea de porc era grea şi îl împiedica să se mişte în voie. Se încinsese din cauza efortului, iar aerul îi intra şi îi ieşea din piept şuierând, ca din nişte foale. Ar fi putut să se salveze aruncând jumătatea de porc şi pierzându-se apoi pe vreo stradă lăturalnică. Dar nici nu-i trecu prin gând aşa ceva. Când simţi că pierde teren şi că este ajuns din urmă, se opri şi se lipi cu spatele de un perete.

– Cine se apropie de mine îl omor! răcni, întinzând înainte sabia.

Dar hăitaşii erau numeroşi. Văzu o gloată potopindu-l. Simţi sabia pătrunzând adânc într-un corp, pe care nu-l deosebi în zidul de oameni. O piatră îl lovi în falcă. Năucit, smulse lama săbiei din trupul care se lăsă moale şi începu să o rotească în neştire, într-o nebunească încercare de a se apăra. O altă piatră îl izbi în frunte. Un ciomag îl pocni peste umăr. Orbit de sângele care i se scurgea în ochi, se bătea cu încrâncenare, fără să simtă durerea şi nici oboseala. Printre pânzele roşii ale sângelui care-i înceţoşa vederea, întrezări nişte namile care se năpusteau asupra lui, copleşindu-l. Ciopârţit, sfârtecat, străpuns, vărsând sânge prin zeci de răni căscate, Kristafis căzu în genunchi, continuând să se bată...

* * *

– E gata prânzul, nevastă? întrebă Szabo Tibor, ajutorul primarului din Szegedin, oraş de frunte din regatul Ungariei, după ce intră în casă călcând ca un urs.

Îşi aruncă pălăria pe un scaun, se aşeză la masa acoperită cu o faţă albă, scrobită, pe care erau frumos orânduite farfurii şi tacâmuri pentru şase persoane, luă sticla cu palincă de lângă coşul cu pâine şi îşi umplu o cănuţă.

– Gata! se auzi din bucătărie glasul Krisztei, care trebăluia în jurul unei oale cu supă.

Szabo Tibor sorbi dintr-o înghiţitură băutura de o mare tărie, îşi tăie o felie din pâinea proaspătă, caldă, făcută din cartofi, şi o muşcă pofticios.

– Mi-e o foame de te-aş mânca şi pe tine! vorbi Krisztei, care intra tocmai cu un castron cu supă, tot atât de rotund ca şi obrajii, sânii şi şoldurile ei.

Dădură apoi năvală patru copii între 6 şi 12 ani, care se aşezară la masă ciorovăindu-se.

– Ce mai e nou prin oraş? îl întrebă nevastă-sa, în vreme ce turna cu polonicul supa aburindă în farfuriile adânci.

În calitate de soţie a ajutorului de primar, Kriszta se socotea îndrituită să afle mai înaintea tuturora veştile proaspete, spre a le repeta ceva mai târziu, plină de importanţă, vecinelor şi prietenelor. Tibor îi cunoştea slăbiciunea, destul de inofensivă, şi îi spunea tot ce se putea spune.

– De câteva zile s-a pripăşit prin târgul nostru un călugăr venit tocmai de la Roma. Cutreieră bisericile şi, după încheierea slujbelor, se urcă în amvon şi îndeamnă bărbaţii să plece în cruciadă. A dat buzna şi la primărie. Ne-a ţinut un logos, mie şi primarului, despre primejdia care ne va paşte dacă turcii se vor împământeni în Europa. L-am ascultat în linişte, aşa cum cere buna-cuviinţă, apoi i-am spus că avem pe cap treburi mai arzătoare. Ţăranii şi-au început la câmp muncile de primăvară, iar neguţătorii şi autorităţile se pregătesc pentru târgul anual de vară. Ca să nu spună că-l nesocotim, i-am făgăduit că vom pune în discuţia notabilităţilor teoriile lui. Şi-a dat seama că nu ne-a convins. A plecat cătrănit, prevestindu-ne din prag, peste umăr, că pe zidurile oraşului nostru scrie cu litere nevăzute „Mane Tekel Fares” şi că, mai curând decât ne aşteptăm, turcii vor ajunge la picioarele Szegedinului. Ne-am prefăcut foarte îngrijoraţi, iar după ce a închis uşa, am râs cu primarul de profeţiile lui.

– Şi dacă or să vină turcii până aici? Szabo Tibor făcu un gest de nepăsare.

– Cum să vină? Până la noi, în mijlocul Europei, e cale lungă de tot. Ce treburi avem noi cu bizantinii? De ce să ne amestecăm în răfuielile lor cu turcii?

Ajutorul de primar vârî câteva bucăţi de pâine în supa grasă şi straşnic ardeiată, apoi începu să o soarbă cu zgomot. Vorbi printre înghiţituri:

– Bine mi-ar mai sta să-mi las nevasta, copiii, stupii, negustoria, daravelile de la primărie şi să plec în cruciadă! Nu! Aşa ceva nu e pentru mine! Se uită la fiul său mai mare şi îl ameninţă cu degetul: Părintele Zoltan mi-a spus că nu ţi-ai învăţat catehismul. Să ştii, dacă nu te ţii de şcoală şi de îndemnurile înţelepte ale părintelui Zoltan, te fac potcovar!

* * *

Clikor Avakumian deschise înspăimântat ochii, se ridică în coate şi se uită spre obloanele grele de lemn, închise cu lacăte pe dinăuntru. Îl trezise din somn, venind dinspre stradă, un cutremurător strigăt omenesc, un fel de răget deznădăjduit, apoi o zdupăială de paşi. Flăcăruia opaiţului din odaie tremura de parcă ar fi încolţit-o şi pe ea spaima.

Clikor se uită spre nevastă-sa, care se sculase din somn şi îl privea cu ochi măriţi de groază.

– Ai auzit? întrebă cu glas scăzut.

– Am auzit! răspunse soţia lui cu tremolo în glas.

– Ce s-o fi întâmplat?

– L-au mai căsăpit pe vreunul.

Lui Clikor Avakumian i se răcise transpiraţia pe spinare, şi acum îl înfiora ca un înveliş de gheaţă.

Liniştea se lăsase iarăşi grea, încărcată de ameninţări. Clikor se temea de noapte fiindcă noaptea se întâmplau omorurile, jafurile, violurile, noaptea se împlineau răzbunările, noaptea ascundea cu giulgiul ei profanarea mormintelor şi pângărirea bisericilor, noaptea îi ocrotea pe nelegiuiţi.

Tot din stradă se auziră la un moment dat nişte gemete. La început slabe, indistincte, apoi mai tari, ca şi când victima ar fi încercat să ceară ajutor, dar nu reuşea să închege cuvinte.

– Ce fac? Mă duc să mă uit pe ferestruică? întrebă

Clikor.

– Vezi-ţi de treabă, omule! îl dojeni nevasta, în lucruri de-astea e bine să nu te amesteci!

– Cineva are nevoie de sprijin!

– De unde ştii că nu e o cursă? Vor să te atragă afară, ca să te omoare şi să năvălească apoi în casă.

Tăcură şi îşi încordară auzul. Gemetele se ridicau parcă în faţa ferestrelor.

– Fii sigur că le-au mai auzit şi alţi vecini, reluă nevastă-sa. Vezi că iese vreunul în stradă? Toţi tac chitic! Şi-au băgat capul între urechi şi aşteaptă.

– Oamenii au uitat de parabola samariteanului milostiv, rosti cu parapon Clikor, reproşând parcă seminţiei sale laşitatea.

Se făcu iarăşi linişte.

– Multă nenorocire mai e pe lumea asta! Oftă Clikor.

După o pauză adăugă:

– Nu-mi iese din minte omul de afară!

– Crezi că dacă tu ai fi fost în locul lui, ar fi sărit cineva să te scape? Ai fi zăcut pe stradă, singur, fără nici un ajutor, până s-ar fi scurs tot sângele din tine!

Clikor lăsă iarăşi capul pe pernă. I se umeziseră ochii.

– Mare păcătoşenie! exclamă. Mare păcătoşenie!

Deodată ciuliră urechile. Auziră zgomot de paşi pe caldarâm şi zăngănit de arme.

– Ce-o mai fi? şopti Clikor.

Vorbe scurte, poruncitoare, erau rostite autoritar de un bărbat cu voce groasă, adâncă. Apoi răsunară nişte bătăi puternice în poartă.

– Deschideţi! Suntem jandarmii împăratului! Deschideţi!

Clikor se ridică în capul oaselor.

– Să nu deschizi! E o capcană! Să nu deschizi! îl imploră nevastă-sa.

Bătăile în poartă se repetară, mai puternice. Răbufniră bătăi şi în porţile altor case. Printr-o crăpătură a oblonului, Avakumian întrezări o lumină roşiatică. Îl săgeta o nouă spaimă.

– Arde!

În oraşul acesta cu străzi strâmte şi clădiri înghesuite, incendiile se întindeau cu repeziciune, ca pecinginea, pornind de la o casă şi cuprinzând câte un întreg cartier.

– Acum trebuie să ies! Vrei să ardem ca şoarecii? Sări din pat, se îmbrăcă la iuţeală şi coborî la parter. Înainte de a deschide poarta, se uită afară printre gratiile unei ferestruici practicate într-unul din canaturi. Ceea ce văzu făcu să i se ridice părul în creştet. Casa de vizavi ardea. Flăcări mari ţâşneau prin ferestrele căscate. Oameni aduceau găleţi cu apă spre a stinge focul. Desluşi pieptarele de zale ale jandarmilor care ţineau ordinea.

Clikor descuie lacătele, dădu la o parte şinele de fier care baricadau poarta şi, după ce o deschise, ieşi în stradă. Un jandarm îl luă la rost:

– Ce aşteptai? Să arzi şi tu în casă? Vă ţâţâie curul de frică, târgoveţi nenorociţi! Îi arătă o mogâldeaţă lipită de peretele casei: L-ai lăsat pe nenorocitul ăsta să moară la uşa ta, fără să scoţi măcar capul pe fereastră! Sunteţi cu toţii nişte poltroni! Treci şi ajută la stingerea focului!

Clikor alergă după două găleţi, le umplu cu apă de la puţul din curte, ieşi în stradă, apoi fugi să le toarne peste casa care ardea răspândind o dogoare insuportabilă. Văzu nişte oameni cu hainele pe jumătate arse, întinşi pe caldarâm, nemişcaţi. Nu le recunoscu chipurile tumefiate.

– Ce-i cu ăştia? îl întrebă pe un vecin care căra două doniţe cu apă.

– Nu-i cunoşti? Vecinii noştri! Papandreu, nevasta şi băieţii lui. În timpul nopţii, bandiţii lui Sfârtecă-Târtiţă au dat buzna peste ei. Fiindcă Papandreu a refuzat să le spună unde-şi ţine banii, l-au pus pe el şi pe toţi ai lui cu tălpile pe cărbuni aprinşi. Fiul mai mare al lui Papandreu s-a luptat cu bandiţii, a ieşit în stradă şi a strigat după ajutor. Tâlharii l-au înjunghiat. Eu n-am auzit nimic, Kir Clikor. Am somnul foarte greu. Altfel, de bună seamă că aş fi ieşit să dau ajutor băiatului. Se pare că bandiţii, furioşi că n-au putut găsi banii lui Papandreu, au dat foc casei.

Clikor se uită cu milă la siluetele întinse pe caldarâm.

– Mai trăieşte vreunul?

– Nu. Au murit cu toţii. Şi băiatul cel mare a murit. Abia a apucat să spună jandarmilor ce s-a întâmplat, înainte de a-şi da sufletul.

Contemplă câteva clipe clădirea în flăcări.

– Noroc că nu bate vântul! Altfel s-ar fi întins focul şi la casele noastre.

Clikor se uită la vecinii lui care se străduiau să stingă incendiul. Îl năpădi deodată o mare ruşine.

Stătuseră cu toţii ascunşi ca iepurii, lăsând pe Papandreu şi pe ai lui să fie ucişi. Dacă locatarii de pe stradă s-ar fi înarmat cu orice ar fi găsit la îndemână şi s-ar fi năpustit asupra tâlharilor, n-ar mai fi avut pe conştiinţă atâţia morţi. Se simţea vinovat de sfârşitul tragic al celor din neamul Papandreu. Scuipă, dezgustat de propria lui laşitate.

Se dădu la o parte spre a nu fi strivit de cisternele pompierilor, care sosiră în galopul cailor. Oameni de specialitate, aceştia se aşternură metodic la lucru, înarmaţi cu nişte căngi uriaşe, prinseră zidul faţadei, folosindu-se de golurile ferestrelor, şi începură să tragă. Peretele se nărui şi odată cu el, se scufundară acoperişul şi planşeurile peste flăcările de dedesubt, înăbuşindu-le. Pompele cu apă puse în funcţie manual nu făcură decât să stingă ultimele focare ale incendiului. Din casa lui Papandreu nu mai rămase decât un morman de moloz şi de bârne pe trei sferturi calcinate, o scobitură neagră ca o imensă carie într-un rând de măsele sănătoase. Clădirile alăturate scăpaseră doar cu câteva stricăciuni neînsemnate graţie procedeelor radicale ale pompierilor.

Începuse să se lumineze de ziuă. După ce cadavrele fură ridicate, pompierii şi jandarmii plecară, iar vecinii se înapoiară pe la casele lor, Clikor se întoarse la nevastă-sa, care-l aştepta în bucătărie cu o supă de zarzavat.

– Nu mi-e foame, rosti Clikor istovit.

– Înghite câteva linguri! îl îndemnă femeia. E fierbinte. Are să-ţi facă bine.

Clikor sorbi în silă puţină supă. Se săturase de zeama asta lungă, hrana de bază a familiei sale. Carne nu mai văzuseră de câteva săptămâni. Aproape că uitaseră gustul laptelui şi al ouălor. Din când în când, Clikor dădea câte o raită prin cimitire, prin locurile virane umbrite de copaci, printre ruine, căutând ciuperci. De la o vreme şi acestea erau greu de găsit, fiindcă alţi oameni, tot atât de hămesiţi, i-o luau înainte.

Clikor era disperat fiindcă războiul îl găsise fără un capital din care să rupă puţin câte puţin, spre a asigura o hrană cum se cade familiei, aşa cum făceau atâţia neguţători avuţi, care plăteau sume fabuloase pentru alimente. Lăsă lingura în castronul pe jumătate plin şi se ridică de la masă.

– Mă duc să mă culc. Tu dă de mâncare copiilor!

– Nici ei nu mai vor să se atingă de supa asta nenorocită.

– N-am cu ce să le cumpăr ceva mai bun. Când are să-i răzbească foamea, au să mănânce şi zeama asta.

Se înapoie în dormitor şi, fără să se mai dezbrace, se întinse pe pat. Adormi îndată...

Soarele se ridicase sus pe cer când nevastă-sa îl trezi, zguduindu-l de umăr.

– Ei, Clikor!

Armeanul căscă speriat ochii.

– Ce? Ce s-a mai întâmplat?

– A venit Kir Kalinikos, neguţătorul de brocarturi. L-am poftit în camera de musafiri. Hai, vino repede! Nu-l lăsa să te aştepte! E un om important. O să mai ai nevoie de el.

Clikor alergă la bucătărie, se spălă pe ochi, se şterse cu un prosop curat, adus de nevastă-sa, apoi trecu în camera musafirilor.

– Bun venit în casa mea, Kir Kalinikos! Neguţătorul de brocarturi se ridică de pe scaun şi îi oferi un coş pe care-l ţinuse până atunci la picioarele sale.

– Scumpe prietene, ţi-am adus în dar pentru copiii dumitale o pulpă de porc afumat, două borcane cu dulceaţă şi un pachet de unt. Iar pentru dumneata, o sticlă de rake din cel mai bun.

Lui Avakumian i se înlăcrimară ochii. Încercă în clipa aceea un simţământ de recunoştinţă nemărginită pentru omul acesta important care se gândise la el în momente atât de grele. Îl copleşi cu mulţumiri, apoi alergă cu coşul la bucătărie.

– Nevastă, cheamă repede copiii şi dă-le câte o bucată de pâine cu unt!

Femeia desfăcu bunătăţile. Aspiră aroma pulpei de porc, puse pe limbă puţin unt, să-i simtă gustul, apoi începu să plângă de bucurie.

Clikor se întoarse la musafirul său, care se aşezase pe un scaun, sprijinindu-şi pe genunchi mâinile-i dolofane.

– Până să cobori, soţia dumitale mi-a istorisit prin ce emoţii aţi trecut azi-noapte.

Armeanul ridică mâinile spre cer.

– Zău, Kir Kalinikos, am ajuns să mă întreb de cine trebuie să ne temem mai mult: de duşmanii din afara zidurilor, sau de cei dinlăuntrul lor?

Kalinikos se întunecă la faţă.

– Nu ştii ce spui, Kir Avakumian! rosti cu ton de mustrare. Cu bandiţii mai poţi cădea la învoială. Dai ceva bani şi îţi cumperi liniştea. În cartierul meu îşi face de cap banda lui Pradă-Biserică. Eu îl ung cu o sumă, lunar. În felul ăsta mi-am asigurat protecţia lui. Notează, ca mine sunt mulţi care fac la fel. Dar dacă vin turcii, s-a terminat cu noi! Şi cum primejdia asta nu e deloc exclusă, unii oameni au început să-şi ia măsuri de prevedere.

– Ce fel de măsuri?

– Îşi transformă bunurile imobile în bani şi bijuterii. La ce au să mai folosească fondurile de comerţ, casele, acareturile, când turcii au să dea foc oraşului şi au să ucidă întreaga populaţie creştină? Singura soluţie e să fugi din timp, bineînţeles dacă găseşti mijloace. În momentele de mare criză, monetele de aur, pietrele preţioase pot fi uşor ascunse sau transportate. Kalinikos se plecă la urechea lui Clikor şi îi şopti confidenţial: Şi eu mi-am transformat parte din avere în bani lichizi. Te sfătuiesc să faci la fel. Pe casa dumitale poţi obţine un preţ, evident mai scăzut decât valoarea reală a imobilului, dar puţinul acesta e mai bun decât nimic.

– Se găsesc amatori să cumpere?

– Oameni dispuşi să înfrunte riscurile s-au găsit şi se vor găsi oricând. E o afacere să cumperi o casă cu zece la sută din adevăratul ei preţ. În cazul unei conjuncturi politice defavorabile, pierzi însă totul. Kalinikos trecu fără tranziţie la alt subiect: I-ascultă, Kir Avakumian, ştiam că eşti un vechi client al stabilimentului Theodorei, pezevenghea.

Avakumian se uită la repezeală spre uşa care răspundea în bucătărie. Se bucură fiindcă o văzu închisă. Nu i-ar fi convenit ca vorbele lui Kalinikos să ajungă la urechile nevestei.

– Eram un client al stabilimentului, Kir Nikos. Dar de când o duc prost cu banii, mă mulţumesc cu farmecele, ce-i drept cam fanate, ale soţiei mele. Îţi dă inima ghes la nişte codane de acolo?

Kalinikos făcu o mutră ofensată.

– De asta îmi arde acum? Am auzit însă că la Theodora se întâlnesc tot felul de oameni. Pe mine mă interesează inşii care mijlocesc îmbarcări clandestine pe navele veneţiene sau genoveze care vor părăsi portul, în cazul că turcii vor reuşi să pătrundă cu forţa în oraş. Ajută-mă să iau contact cu vreun armator dispus să mă ia pe nava sa - contra cost, desigur - şi te ajut şi eu să-ţi vinzi casa pe un preţ convenabil, cu care să-ţi cumperi îmbarcarea pe o corabie, în cazul că totul s-ar duce de râpă.

Clikor se scarpină în creştet, - Ideea dumitale mă ispiteşte, Kir Nikos.

– Atunci să mergem la stabilimentul Theodorei! Trebuie să ne pregătim din timp fuga, Kir Avakumian!

Armeanul îşi anunţă nevasta că îl va conduce o bucată de drum pe Kalinikos, îşi luă apoi pălăria, pelerina şi părăsi locuinţa, însoţindu-l pe neguţătorul de brocarturi.

Ajunseră la localul Theodorei în preajma prânzului. Deşi activitatea unei case de toleranţă începe în mod normal odată cu lăsarea serii, asediul schimbase şi aici rosturile. Muşteriii soseau la orice oră din zi şi din noapte, în funcţie fie de învoirile militare, fie de propria fantezie. Clikor Avakumian, care nu mai călcase de mult prin stabilimentul Theodorei, rămase uimit de afluenţa publicului. Aici se găsea şi băutură şi mâncare din belşug, desigur, la preţuri fabuloase. Oamenii care se străduiau să uite sfârşitul inevitabil, sau care voiau să „moară sătui”, beau, se ghiftuiau şi preacurvăsăreau pe întrecute.

Theodora le ieşi în întâmpinare, prevenitoare, voioasă.

– Ce e cu dumneata, Kir Clikor? N-ai mai dat pe aici cu lunile. Aproape nu trece zi fără ca micuţa Maria să nu mă întrebe de dumneata! I-ai sucit capul bietei fete! Poftiţi în sala de primire!

Clikor, flatat de amabilităţile Theodorei, făcu prezentările. Trecură apoi în camera de primire, unde bărbaţi de toate vârstele se veseleau în compania tinerelor pensionare ale Theodorei. Nikos Kalinikos rămase foarte surprins când zări printre amatorii de petreceri pe câţiva neguţători dintre cunoştinţele sale, care-şi făcuseră până atunci reputaţia unor stâlpi ai societăţii cu severe principii morale. Uimirea lui crescu şi mai mult la vederea unui călugăr care se plimba printre clienţi, rostind încetişor rugăciuni şi învârtind printre degete un şirag de metanii.

– Ţi-am spus eu că asta e casă serioasă, Kir Nikos, îi explică Avakumian. Fetele au duhovnicul lor, care le spală de păcate la orice oră din zi şi din noapte.

Apoi armeanul expuse Theodorei în câteva cuvinte dorinţele neguţătorului de brocarturi.

– Eu nu mă prea pricep în treburi d-astea, onorabililor, deşi am printre clienţi numeroşi armatori veneţieni şi genovezi. Dar am să vă pun în legătură cu omul care vă trebuie.

Trimise pe o slujnică după Manolakis, iubitul ei, care se înapoiase în zori la locantă după o noapte foarte agitată petrecută în oraş, iar acum dormea în propriul pat al Theodorei.

– În aşteptarea lui Manolakis, să vă trimit două fete care să vă ţină de urât? îi îmbie patroana.

– Întâi afacerile! rosti sentenţios Kalinikos. Distracţiile mai târziu!

Poftiţi de Theodora, se aşezară pe o sofa, în faţa unei mese mici, pe care o slujnică durdulie, apetisant decoltată, îi servi cu ceai, şerbeturi, alune şi rake.

După puţin timp îşi făcu şi Manolakis apariţia. Era somnoros şi căsca, fiindcă dormise puţin. Când Avakumian îi explică despre ce era vorba, tânărul se arătă foarte interesat.

– Treaba e ca şi făcută. Aici în local se află chiar în clipa asta un armator foarte hârşit în asemenea treburi, cu care puteţi încheia târgul.

– Mă bucură că sunteţi pe drumul cel bun! spuse Theodora. Acum vă las. Trebuie să mă ocup şi de ceilalţi clienţi.

Manolakis se ridică de la masă şi reveni peste câteva momente cu un bărbat scund, dar vânjos, cu cap pătrat şi picioare scurte, uşor curbate în afară.

– Vă prezint pe căpitanul Fabiani, comandantul şi proprietarul navei „Cassiopeea”. L-am pus la curent cu chestiunea.

Fabiani se aşeză pe sofa, alături de cei doi neguţători, dădu peste cap un pahar de rake, apoi rosti cu ton profesional:

– Sunt omul de care aveţi nevoie, în afaceri îmi place să fiu expeditiv. Am să vă spun condiţiile mele. Călătoria de aici la Veneţia costă o sută de ducaţi de persoană, la care se adaugă douăzeci şi cinci la sută din valorile transportate. Vă previn că nu mă tocmesc. Ţin să vă atrag atenţia că nici un alt armator nu vă va oferi condiţii mai bune.

Pe chipul lui Kalinikos se aşternu o expresie chinuită, care-i exterioriza procesul de gândire. Oferta armatorului îi părea oneroasă, dar nu avea de ales.

– Sunt de acord, Kir Fabiani.

– Câte persoane trebuie să transport?

– Familia mea. Eu, nevasta şi patru copii. Aruncă o privire furişă spre Avakumian, care se frământa alături, pe sofa.

– Poţi să numeri printre viitorii dumitale pasageri şi pe amicul meu Clikor Avakumian, cu familia. Garantez eu pentru el.

– Bun! rosti scurt armatorul. Mâine de dimineaţă îmi plătiţi şase sute de ducaţi, ca să aveţi locurile rezervate, Kir Kalinikos. Banii mi-i aduceţi aici. Şi dumneata la fel, Kir Avakumian. Îmi lăsaţi şi adresa, ca să vă anunţ din timp plecarea.

Se ridică de pe sofa, goli încă un pahar cu rake şi, după ce salută cu un gest larg pe cei doi neguţători, se îndreptă spre o tânără pensionară a stabilimentului, accentuat machiată şi înveşmântată în văluri transparente.

– Haidem sus, fetiţo! Azi sunt în formă! Kalinikos îl urmări cu privirea până ce-l pierdu pe scara în şurub ce ducea la etaj.

– Crezi că e serios tipul, Kir Manolakis?

– Garantez de el ca de mine însumi. Acum să-mi daţi adresele dumneavoastră, aşa cum v-a cerut.

Cei doi neguţători se executară. Manolakis se uită lung la Avakumian.

– După câte am înţeles, drumul dumitale va fi plătit de Kir Kalinikos!

– Astea sunt treburile noastre, Kir Manolakis, rosti jenat armeanul.

Scurta convorbire îl lămuri pe Manolakis că Avakumian era lefter. Această împrejurare avea să salveze viaţa armeanului şi a familiei sale...

Cei doi neguţători strânseră călduros mâna lui Manolakis, apoi părăsiră încântaţi localul Theodorei. Înainte de a se despărţi, pentru a pleca pe la casele lor, îşi făgăduiră să se întâlnească a doua zi de dimineaţă în piaţa palatului Blachernelor, spre a merge împreună la noua întrevedere cu Fabiani. În noaptea aceea Clikor Avakumian dormi legănat de vise trandafirii. Se făcea că se afla cu toţi ai lui pe puntea unei corăbii cu pânze de aur. La orizont răsăreau dintr-o pâclă sidefie turnurile bisericilor şi ale palatelor din Veneţia. O imagine închipuită, fiindcă Avakumian nu vizitase niciodată Oraşul Lagunelor.

Dimineaţa îşi făcu atent toaleta şi se înfiinţă, potrivit înţelegerii, în piaţa palatului. Aşteptă mai bine de o oră, fără ca prietenul lui să-şi facă apariţia. Îngrijorat, se îndreptă spre locuinţa acestuia. Când ajunse acolo, crezu că are să-l lovească apoplexia. Casa era arsă până la pământ. De la nişte locatari din vecinătate află că neguţătorul de brocarturi avusese un sfârşit năprasnic, fiind măcelărit de bandiţi laolaltă cu soţia şi copiii. Din cercetările sumare ale autorităţilor reieşea că tâlhari necunoscuţi pătrunseseră în clădire prin efracţie, surprinzându-l în somn pe Kalinikos. Pentru a afla ascunzătoarea banilor lui, îl chinuiseră, tăindu-i fâşii de piele şi punând deasupra sare. Nu se ştia dacă găsiseră sau nu valorile pe care le căutau. După ce uciseseră pe soţia şi pe copiii neguţătorului, dăduseră foc casei, spre a şterge orice urme. Vecinii, treziţi din somn de violenţa incendiului, reuşiseră să scoată în stradă cadavrele mutilate, mai înainte ca întreaga construcţie mistuită de flăcări să se năruiască asupra lor.

Clikor Avakumian părăsi năucit tocul sinistrului. O coincidenţă îi păru mai mult decât tulburătoare. Kalinikos fusese ucis după ce Manolakis şi Fabiani aflaseră că acesta deţinea valori însemnate. Dar Clikor nu îndrăzni să sufle un cuvânt oamenilor stăpânirii. După ce se înapoie acasă şi povesti soţiei sale grozăvia, bău jumătate din sticla cu rake dăruită de Kalinikos şi se culcă, încercând să-şi îngroape în somn supărarea şi spaima.

În aceeaşi dimineaţă căpitanul Fabiani sosi ca de obicei la stabilimentul Theodorei. Când îl văzu pe

Manolakis bând rake cu un prieten în sala de primire, îl interpelă:

– Ce e cu oamenii tăi? N-au venit să-mi aducă banii?

Manolakis ridică din umeri.

– N-au venit. Şi-or fi schimbat gândul, Kir Fabiani. Lasă, îţi găsesc eu alţi clienţi. Locuri libere pe corabie să ai dumneata, că de rest mă ocup eu.

– Oameni neserioşi! exclamă armatorul, scuipând pe covor. M-au făcut să pierd bunătate de timp. Ieri, când am ajuns sus cu Arethusa, îmi trecuse pofta de giugiuleală! Am să-mi încerc şi azi norocul. Poate că mi-o merge mai bine!

Se îndepărtă, fredonând un cântec italienesc. Manolakis zâmbi ironic.

– Nu-ţi vine să râzi, Mastrapas? La vârsta şi la mutra lui se mai ţine de femei! se adresă prietenului său. Şi se mai miră că nu-l ţin balamalele!

– Pentru noi tot a fost bun la ceva. Prin el ai ajuns la Kalinikos.

– Sssst! îl repezi Manolakis în şoaptă, uitându-se în jur, spre a se asigura că nu erau pe aproape urechi indiscrete. Să nu mai pronunţi numele ăsta, ai înţeles? Sau vrei să te pomeneşti legănându-te în ştreang? Hai, du-te acasă! Ai băut prea mult.

– Care mult? Trei păhărele cu rake e mult? După treaba de azi-noapte, am nevoie de o sticlă întreagă ca să-mi vin în fire!

– Eşti slab, Mastrapas! Te-am făcut locotenentul meu, dar eşti mai slab decât ultimul om din bandă. Acum şterge-o! Şi să-ţi ţii gura!

Mastrapas se ridică de pe sofa şi se îndreptă spre uşă. Mergea legănat, fiindcă nu se simţea zdravăn pe picioare. În drum lovi din greşeală o tavă cu băuturi, purtată de o slujnică, răsturnând paharele pe covor. Spre a-l împiedica să mai facă vreo nouă boroboaţă, Manolakis îl apucă de braţ.

– Vai de capul tău, Mastrapas! Nu mai ţii la băutură! N-aş fi crezut că ai să te faci praf după trei păhărele cu rake!

Îl conduse până la uşa care răspundea în stradă.

– Du-te şi te culcă! La noapte avem treabă! Să nu aflu că te-ai mai cinstit cu vreun pahar! Altfel ne supărăm!

– Bine, bine! Azi n-am să mai beau! Dar să nu mă mai ţii din scurt! Nu-mi place să fiu dăscălit!

Mastrapas ieşi în stradă. Manolakis închise uşa în urma lui. Era supărat. Pe Mastrapas începuseră să-l lase nervii. Poate din cauza alcoolului. Într-o vreme era cel mai temerar şi mai dibaci membru al bandei. Deodată Manolakis auzi un strigăt gutural şi o bufnitură în tăblia uşii. Intrigat, o deschise. Mastrapas, prăvălit de-a curmezişul scării, lăsă capul să-i cadă peste prag. Din gură i se scurgea un fir de sânge. Sângele îi îmbibase şi tunica, în jurul unui pumnal împlântat până în prăsele în dreptul inimii. În mânerul pumnalului era înfiptă o bucată de hârtie scrisă, scâlciat, cu litere stângace. Manolakis se uită în susul şi în josul străzii, dar nu văzu pe nimeni. Furios, smulse hârtia şi începu să o citească anevoie, căci nu fusese niciodată prieten cu învăţătura:

„Ai intrat pe teritoriul meu. Treaba asta se pedepseşte cu moartea. După Mastrapas îţi vine şi ţie rândul. Nici un om din banda ta n-o să scape viu.

Pradă-Biserică”

O femeie care trecu prin faţa casei şi văzu cadavrul însângerat al lui Mastrapas îşi duse înspăimântată mâna la gură, apoi o luă la fugă. Cu vârful cizmei, Manolakis împinse corpul inert care se rostogoli pe scări în jos. Nu era bine să fie găsit un mort în localul Theodorei. O crimă săvârşită pe stradă, în faţa stabilimentului, nu-i angaja responsabilitatea. Închise uşa, apoi rupse biletul şi îl vârî în buzunar. „Pradă-Biserică încearcă să mă intimideze! reflectă Manolakis. Dar şi-a şi găsit omul care să se înfricoşeze! Dacă vrea război între bande, are să-l aibă cu vârf şi îndesat!”

Un client al localului se apropie de Manolakis şi îl întrebă curios:

– S-a întâmplat ceva?

– Nişte indivizi s-au luat la bătaie pe stradă. E mai înţelept să nu ne amestecăm în răfuielile lor. Hai să bem câte un păhărel de rake! Eu fac cinste!

* * *

Într-o dimineaţă, către sfârşitul lui mai, soldaţii de pe fortificaţiile dinspre mare desluşiră în zare pânzele cenuşii ale unei brigantine care se apropia cu iuţeală de Cornul de Aur. Ştirea zbură din gură în gură, electrizând întregul oraş. Nava trimisă pe urmele flotei de război a Veneţiei se înapoia, aducând veşti. Lumea ieşi din case şi se revărsă pe străzi. Unii oameni îşi pavoazară faţadele locuinţelor ca pentru sărbătoare. Pe coronamentele zidurilor soldaţii îşi agitau armele, chiuind de bucurie.

Înştiinţat de apariţia navei bizantine în largul mării, marele amiral Hamza-Paşa ordonă unor galere rapide să o intercepteze. Vânătoarea se organiză la repezeală. Vasele militare otomane care patrulau de-a lungul zidurilor maritime încercară să taie drumul brigantinei.

Postat la cârmă, căpitanul Kristafis îşi dirija personal nava într-un zig-zag menit să dejoace manevrele corăbiilor turceşti care convergeau spre el.

Instalat pe puntea galerei-amiral, Hamza-Paşa urmărea cu privirile, tremurând de mânie, uşurinţa cu care brigantina ocolea obstacolele.

Printre ofiţerii de marină care-l încadrau se afla şi Bekir Sadri, comandantul secund al flotei, care-şi frământa exasperat mâinile. La un moment dat nu-şi mai putu stăpâni nerăbdarea:

– Luminate, propun să scufundăm brigantina cu lovituri de tun. Altfel riscăm să ne scape printre degete. Uite, se strecoară ca argintul-viu printre navele noastre...

– Nu! zbieră Hamza. Echipajul brigantinei trebuie să-l capturăm nevătămat. Numai aşa pot afla veştile pe care le aduc din Apus. De unde ştii că brigantina nu este eclerorul unei mari flote creştine?

Spre bucuria romeilor de pe ziduri şi spre mânia turcilor, căpitanul Kristafis izbuti să se furişeze până în dreptul portului de pe malul stâng al Cornului de Aur, rămas în mâinile bizantinilor. Marile porţi care protejau rada se deschiseră spre a îngădui navei fugărite să pătrundă înăuntru.

După ce debarcă în uralele marinarilor din port, căpitanul Kristafis fu întâmpinat de amiralul Notaras, de Gabriele Trevisan şi de Alvisio Diedo.

– Flota veneţiană te urmează, căpitane? întrebă Gabriele Trevisan.

Kristafis ridică din umeri cu tristeţe.

– Am străbătut arhipelagul în lung şi în lat, fără să întâlnesc vreo navă de război veneţiană.

– Ai cutreierat zadarnic Marea Egee, căpitane! îl apostrofă Notaras. Nu trebuia să faci drumul întors până nu dădeai de căpitanul general Loredan! Ce voi raporta acum împăratului? Kristafis se mânie:

– Aţi fi preferat să nu mă mai fi întors deloc? Aş fi putut să mă ascund cu echipajul meu cu tot pe vreo insulă şi să aştept acolo în linişte sfârşitul războiului. N-am făcut-o! Îmi reproşaţi neîndeplinirea misiunii. Poate că flota veneţiană nici nu se află în arhipelag. Mam înapoiat la Constantinopole pentru a nu lipsi oraşul de un grup de apărători. Şi iată cum ne mulţumiţi! N-ar mai lipsi decât să ne trimiteţi în faţa Curţii Marţiale!

Alvisio Diedo hotărî să intervină spre a pune capăt discuţiei, care se angajase pe o pantă nedorită:

– Căpitane Kristafis, nimeni nu contestă eroismul tău şi al marinarilor tăi. Ar fi fost poate bine să fi continuat drumul până la Veneţia, spre a te interesa acolo de situaţia flotei căpitanului general Loredan. În sfârşit, acum nu se mai poate face nimic!

Vestea eşecului lui Kristafis se răspândi la iuţeală în întreg oraşul. Râsetele se schimbară în plânsete. Încă o speranţă se spulberase...

* * *

Marele şambelan Georgios Sphrantzes descălecă în faţa palatului Cantacuzino şi bătu în poartă. Îi deschise un servitor bătrân, descărnat, într-o livrea mult prea largă pentru el.

– Acasă e stăpânul tău? întrebă Sphrantzes.

– Acasă, Luminate, îl găsiţi în grădină.

Marele şambelan pătrunse în clădire, străbătu câteva săli îmbrăcate în marmoră şi ieşi în parcul care-şi desfăşura în amfiteatru peluzele, fântânile arteziene, boschetele de trandafiri, având drept fundal Marea de Marmara, împestriţată de pânzele corăbiilor turceşti.

Demetrios Cantacuzino, locţiitorul marelui logotet, stătea în mijlocul unui vast covor de gazon, de un verde proaspăt ca smaragdul, şi urmărea zbenguielile uneia din nepoţelele sale, care se fugărea prin iarbă cu un ogar zvelt şi alb.

– Idilic spectacol! zâmbi marele şambelan, după ce strânse mâna amfitrionului.

Zâmbi şi Cantacuzino.

– Nu s-ar spune că ne aflăm în preajma sfârşitului! Asta vrei să spui, nu-i aşa?

Smulse dintr-un boschet de trandafiri doi boboci. Oferi unul vizitatorului, iar pe al doilea şi-l prinse la piept.

– De ce m-aş lamenta? Nu murim decât o dată, Georgios! Până la scadenţă vreau să ofer fetiţei acesteia tot seninul unor zile fericite.

– Te înţeleg, zise marele şambelan. Dacă va apuca să supravieţuiască prăpădului, să-şi perinde cu plăcere amintirile din copilărie.

Un surâs amar se aşternu pe buzele lui Cantacuzino.

– Supravieţuirea va însemna o viaţă de mizerie, de suferinţe, de umiliri fără număr. Pentru noi şi pentru cei din lumea noastră, supravieţuirea în aceste condiţii echivalează cu un blestem... Erai în drum spre palat, nu-i aşa?

– Da. Şi m-am oprit să te iau şi pe dumneata. E mai plăcut să umbli în doi. Stai de vorbă şi nu laşi gândurile să te copleşească.

– Te însoţesc imediat, înainte, însă, aştept pe cineva care trebuie să sosească dintr-un moment într-altul. O să întârziem doar câteva minute.

– Nu e nevoie să te grăbeşti. Şedinţa consiliului va începe abia peste trei sferturi de oră. Până atunci ai timp berechet.

Bătrânul servitor cu haine prea largi se apropie deferent de Cantacuzino.

– Luminate, a sosit Kir Kariagdis, spiţerul. Demetrios Cantacuzino se întoarse spre marele şambelan.

– Mă ierţi o clipă, Georgios.

Se îndreptă spre o pergolă cu trandafiri, sub care îl adăsta noul-venit. Kir Kariagdis purta o robă lungă, neagră, şi ochelari cu rame de argint.

– Porunceşte, Clarissime! se ploconi acesta. Cantacuzino îi puse mâna pe umăr.

– Spiţerule, am să apelez la dumneata pentru un serviciu. Dar ţin să-ţi recomand că doresc să păstrezi secretul asupra acestei convorbiri.

– Sunt la dispoziţia dumitale, Clarissime. Când trebuie, ştiu să am gura cusută.

Cantacuzino ezită o clipă.

– Am nevoie de patru doze de otravă. Spiţerul îşi încreţi sprâncenele.

– Îmi permiţi o întrebare, Clarissime?

– Te rog.

– Pentru cine trebuie... Otrava?

– Pentru mine, pentru soţia mea şi pentru cele două nepoţele ale mele.

Kariagdis făcu ochii mari.

– Nu înţeleg...

– E foarte simplu, spiţerule. Dacă turcii pun stăpânire pe oraş, ştiu ce mă aşteaptă şi pe mine şi pe ai mei. Otrava este cea mai potrivită soluţie. Nu ţi-o recomand şi dumitale, fiindcă sinuciderea este condamnată de morala creştină... Uneori sinuciderea este un act de vitejie. Spiţerul se bâlbâi:

– Dacă Luminăţia-ta porunceşte...

– Da, poruncesc! Mâine de dimineaţă doresc să am dozele. Am să te plătesc împărăteşte. Ne-am înţeles?

– Am să execut porunca, Luminate. Dar am s-o execut cu mare durere în suflet.

– Acum poţi pleca.

Spiţerul se frânse de mijloc şi se îndepărtă cu privirile în pământ şi cu umerii lăsaţi. Câteva clipe, Cantacuzino îl urmări din ochi, apoi se întoarse spre Georgios Sphrantzes.

– Sunt al dumitale!

Înainte de a se despărţi de fetiţa care se juca voioasă cu ogarul, o sărută, apoi se adresă servitorului:

– Aţi pus şaua pe cal?

– Da, Luminate! Roibul Luminăţiei-voastre aşteaptă în faţa intrării principale.

– Bine. Să mergem, Georgios!

Câteva minute mai târziu, cei doi demnitari imperiali se îndreptau în pasul cailor spre Blacherne.

– Rezultatul negativ al misiunii căpitanului Kristafis schimbă radical viziunea noastră asupra războiului, zise locţiitorul marelui logotet. Începând din acest moment, trebuie să rostim ca şi Dante în pragul Infernului: „Lasciate ogni speranza voi che entrate!”...

* * *

Veneţia...

Ploaia cădea în torente asupra oraşului, ropotind şi pe acoperişul de plumb al Palatului Dogilor.

Consilierul Gabriele Moro se mai uită o dată, încrâncenat, spre ferestrele spălate de ploaia şiroitoare. Reumatismul îi sfredelea oasele, dându-i senzaţia că în măduvă are înfipte cristale de gheaţă. Blestemă în gând ploaia, apoi clătină clopoţelul de argint.

– Declar şedinţa deschisă!

Era apăsat de gânduri. Va cere Consiliului celor Zece, pe care-l prezida în această lună, să ia hotărâri grave.

Consilierii se agitară câteva clipe, desfăcându-şi mapele din piele roşie, cu însemnele Serenissimei Republici a Veneţiei somptuos reliefate în aur.

Gabriele Moro îşi întinse mâinile pe masă. Faldurile mânecilor lui de mătase roşie luceau discret, ca şi broderiile cuverturii de brocart ce acoperea tăblia lată şi foarte lungă.

– Îmi revine sarcina neplăcută de a aduce la cunoştinţa Senioriilor Voastre un fapt de o excepţională gravitate. Un caz care va stârni un mare scandal, fiindcă într-o oarecare măsură aminteşte crima de înaltă trădare a iui Marino Falieri. Şi acum, ca şi atunci, este angajată persoana dogelui.

Consilierii care nu fuseseră încă informaţi de ancheta deschisă din ordinul lui Gabriele Moro se priviră stupefiaţi. Partizanii şi adversarii dogelui Francesco Foscari se înfruntară din ochi. Se ştia de mai multă vreme că în sarcina lui Jacopo Foscari, fiul dogelui, fuseseră aduse grave acuzaţii. Dar că şi şeful Statului putea fi implicat, le părea de neconceput.

Gabriele Moro făcu o pauză, destinată să sporească tensiunea nervoasă a interlocutorilor. Integritatea şi imparţialitatea lui erau îndeobşte cunoscute. Preambulul său devenea cu atât mai surprinzător.

– Am în această mapă, reluă Moro, o scrisoare semnată de Jacopo Foscari, care stabileşte, fără posibilitate de tăgadă, legăturile lui culpabile cu duşmanii declaraţi ai Republicii: ducele de Milano şi sultanul turcilor. Jacopo Foscari a furnizat acestor personaje informaţii secrete, politice şi militare, de natură a pune în primejdie existenţa Statului. Învinuirile formulate de Luigi Dandolo s-au dovedit deplin întemeiate.

Gabriele Moro puse la dispoziţia consilierilor scrisoarea incriminantă, care circulă din mână în mână, stârnind exclamaţii de indignare sau de îndoială, în funcţie de atitudinea fiecărui membru al consiliului faţă de doge şi de familia acestuia.

Pietro Malipiero, un simpatizant al lui Francesco Foscari, citi scrisoarea şi, după ce făcu o schimă dispreţuitoare, o trecu mai departe.

– Cine îmi garantează că nu este un fals? Prin mâinile noastre au trecut multe plastografii, în cele din urmă aruncate la coş. După cum prea bine ştiţi, Jacopo Foscari nu are acces la secretele de stat.

– Atunci cine i le-a furnizat? Vreun înalt demnitar al Senioriei? Dogele însuşi? întrebă veninos Niccolo Molin. Pietro Malipiero se înfierbântă:

– Terminaţi cu aluziile! Puneţi punctul pe i! Îl bănuiţi pe doge de înaltă trădare?

Jacopo Loredan interveni cu ironie acidă:

– Onorabilul consilier Malipiero acuză pe acuzatori. Ce interes are consilierul Malipiero să încerce a spăla de păcate pe fiul dogelui? Şi eventual pe doge însuşi?

Atacul lui era direct şi extrem de dur. Dar imparţialitatea lui rămânea discutabilă. Se ştia că tatăl său, Pietro Loredan, căpitanul general al armatelor Republicii, fusese contracandidatul lui Francesco

Foscari la alegerile de doge, dar că fusese învins de acesta. Întrebările lui Jacopo Loredan nu erau însă lipsite de logică. Cu acelaşi calm reluă:

– Aş fi înţeles îndoielile colegului nostru, consilierul Malipiero, în autenticitatea scrisorii supuse Consiliului dacă trecutul lui Jacopo Foscari ar fi fost imaculat. Uită consilierul Malipiero că Jacopo Foscari a fost condamnat pentru prima oară în 1445 fiindcă a violat legea care interzice dogelui şi rudelor sale să primească daruri de la persoane din afara familiei? Uită consilierul Malipiero că acelaşi Jacopo Foscari a fost exilat din Veneţia deoarece a planat asupra lui bănuiala, în parte dovedită, că a ucis pe Almoro Donati, una dintre cele trei căpetenii ale Consiliului celor Zece? Almoro Donati, care a pronunţat prima lui condamnare?

– Ai recunoscut chiar dumneata, Messer Loredan, că vina lui Jacopo Foscari în această afacere nu a fost niciodată deplin dovedită. Este nedrept şi inuman să condamni un om la o pedeapsă infamantă numai în temeiul unor prezumţii.

Gabriele Moro aruncă în balanţă un nou argument:

– Autenticitatea scrisorii semnate de Jacopo Foscari a fost stabilită de cinci grafologi, cu o reputaţie deasupra oricăror bănuieli.

– Sunteţi sigur că n-au intrat în joc şi unele influenţe din afară? întrebă Pietro Malipiero, fără să se lase descumpănit. Cunosc efectul campaniilor de intimidare. Dispuneţi şi de alte probe?

Consilierii îşi îndreptară privirile asupra lui Gabriele Moro. Duelul devenea tot mai strâns. Moro scoase din mapă câteva coli de hârtie, scrise mărunt.

– Aveţi aici declaraţia unui agent al lui Jacopo Foscari, care i-a adus o pungă cu diamante, perle şi zece mii de ducaţi din partea sultanului Mehmed. Diamantele, perlele şi banii, găsiţi dealtfel asupra agentului, au şi fost depuşi în tezaurul Republicii. Chitanţa se află la dosarul cauzei. Mai are nevoie şi de alte probe onorabilul consilier Pietro Malipiero?

Malipiero bătea nervos cu degetele în tăblia mesei. Vru să riposteze, dar se abţinu.

Jacopo Loredan luă cuvântul:

– Cer punerea sub acuzare şi trimiterea în judecată a lui Jacopo Foscari, pentru crimă de înalta trădare!

Consilierul Giovanni Venier, un personaj venerabil, eliberat de pasiunile şi prejudecăţile tinereţii, interveni cu glas domol:

– Evident, nu ne putem împotrivi ca cererea onorabilului consilier Loredan să fie pusă la vot. Este foarte probabil să fie admisă de majoritatea consilierilor. Dar un proces de asemenea natură este susceptibil să arunce o umbră compromiţătoare asupra instituţiilor Serenissimei Republici. Trădarea dogelui Marino Falieri este încă vie în mintea veneţienilor. Judecarea lui Jacopo Foscari va împroşca inevitabil cu noroi şi numele dogelui Francesco Foscari, părintele său. Nu trebuie să dăm uitării serviciile eminente aduse de Francesco Foscari Veneţiei!

– Siguranţa Republicii primează înainte de orice alte considerente! declară neînduplecat Niccolo Molin. Dacă dogele a săvârşit greşeli, cu sau fără intenţie, trebuie să sufere consecinţele!

Jacopo Loredan, ca şi tatăl său, condamnase întotdeauna politica externă continentală a dogelui, care neglijase posesiunile de peste mări. Şi de data aceasta atacă violent:

– Nu ne este îngăduit să acoperim corupţia, oricât de înalte ar fi personajele angajate. Datorită trădării lui Jacopo Foscari şi incompetenţei secretarului de stat al armatei şi al marinei - un om de casă al dogelui - imperiul nostru maritim este compromis, iar Bizanţul, aliatul Veneţiei, se află în primejdie de moarte. Orice indulgenţă din partea noastră ar echivala cu o complicitate la crima de înaltă trădare săvârşită de Jacopo Foscari. Trebuie acţionat cu energie şi severitate! Dacă va fi cazul, îl vom destitui pe doge însuşi!

Gabriele Moro puse la vot trimiterea în judecată a lui Jacopo Foscari. Consiliul o admise cu şapte voturi pentru şi două voturi contra.

* * *

În cortul său, sultanul Mehmed studia harta Constantinopolelui, când kapi-agasi - mareşalul palatului - i se înfăţişă spre a-i raporta sosirea în tabără a grofului Laszlo Kemenyi, ambasadorul regatului ungar, care cerea să fie primit în audienţă. Intrigat, padişahul îl chemă pe Zaganos-Paşa.

– Nu vreau să-l primesc pe trimisul Ungariei înainte de a afla ce gânduri are. Încearcă să-l descoşi. Dacă refuză să-ţi comunice scopul venirii sale, ţine-l cu vorba, plimbă-l, oferă-i un banchet, îmbată-l, aruncă-i în braţe cele mai voluptuoase femei sau cei mai frumoşi băieţi, după preferinţă. În cazul că este purtătorul unui ultimatum, trebuie să amânăm primirea lui până ce cucerim mai întâi Constantinopolele. Fă în aşa fel încât ambasadorul să nu poată intra în contact cu marele vizir! Ai înţeles?

Zaganos îşi luă în serios rolul. Ipoteza formulată de sultan era într-adevăr tulburătoare. Ieşi personal în întâmpinarea grofului şi îl preveni, cu toate menajamentele, că Înălţimea-sa Padişahul era uşor suferind, dar că îndată ce se va simţi mai bine, îi va acorda audienţa solicitată.

– Până atunci mă voi strădui să vă fac cât mai plăcută şederea în mijlocul nostru, îi vorbi cu desăvârşită politeţe Zaganos-Paşa.

Îl pofti apoi în cortul său şi îl trată cu o îmbelşugată gustare.

– Aş putea să cunosc scopul vizitei dumneavoastră? îl întrebă zâmbind vizirul armatei în vreme ce se înfruptau dintr-un delicios şerbet de trandafiri.

– Regret, Excelenţă, dar nu mi-e îngăduit să vă satisfac curiozitatea, răspunse groful cu aceeaşi amabilitate. Pot să vă informez doar că sunt purtătorul unui mesaj personal al suveranului meu, regele Vladislav, destinat înălţatului vostru padişah.

Vizirul îşi ascunse dezamăgirea.

– Am dat poruncă să vi se pregătească un cort cu mai multe încăperi, pentru dumneavoastră şi pentru persoanele care vă însoţesc. Diseară veţi accepta, sper, să fiţi oaspetele meu la un banchet pe care-l voi oferi în cinstea dumneavoastră.

Ambasadorul îşi dădu seama că Zaganos-Paşa se folosea de acest tertip spre a-i întârzia audienţa la sultan. Nu avea însă mijloace să-i contracareze manevrele, aşa că se supuse jocului. Zaganos citi contrarietatea oglindită pe chipul ambasadorului, dar se prefăcu a nu o observa. Deşi evita băuturile alcoolice, oferi la cină oaspetelui cele mai rafinate vinuri. Avu plăcerea să constate că groful era mare amator de băuturi tari şi că, după câteva cupe sorbite cu nesaţ, devenea volubil, comunicativ. În noaptea aceea ambasadorul se dovedi un adept atât de fervent al lui Bachus, încât slujitorii îl duseră pe braţe până la cortul său.

A doua zi de dimineaţă, Zaganos îl pofti să-i arate frontul. Era convins că spectacolul forţelor militare otomane în plină acţiune va face mare impresie asupra trimisului regal. Kemenyi admiră disciplina ienicerilor, avântul başibuzucilor, eleganţa spahiilor, dar se arătă mai puţin încântat de priceperea tunarilor. În vreme ce vizitau o unitate de artilerie, amplasată pe o poziţie în faţa porţii Sf. Roman, analiză critic tragerile şi efectele lor. Deodată începu să râdă cu superioritate.

– Nu mă mir că, deşi dispuneţi de o artilerie atât de numeroasă şi de puternică, nu aţi reuşit să provocaţi distrugeri ireparabile zidurilor bizantine. Fiecare tun trage în câte un punct al fortificaţiilor. Concentraţi tirul mai multor tunuri asupra unui singur punct şi veţi vedea imediat rezultatele.

Arătă personal artileriştilor turci cum să-şi orienteze tunurile, astfel încât mai multe dintre acestea să lovească simultan acelaşi obiectiv. În urma tirului convergent, un zid care până atunci rezistase cu succes bombardamentelor se prăbuşi pe o mare întindere.

Zaganos-Paşa înregistră lecţia. Dădu instrucţiuni unităţilor de artilerie de pe întreg frontul să folosească procedeul recomandat de ambasadorul ungur. Efectele se dovediră distrugătoare pentru fortificaţiile bizantine. În următoarele douăzeci şi patru de ore, bombardamentele provocară stricăciuni mai mari zidurilor decât în tot cursul celor şapte săptămâni care se scurseseră de la începutul asediului.

Apărătorii oraşului asistară consternaţi, apoi pur şi simplu îngroziţi, la prăbuşirea barierei fortificate în mai multe puncte. Repararea breşelor necesita acum un consum de materiale şi de energie care depăşea posibilităţile asediaţilor. Cu preţul unor eforturi supraomeneşti, generalul Ravduhas şi oamenii de sub comanda lui reuşiră în cursul nopţii următoare să acopere spărturile cu valuri de pământ susţinute de bârne şi de perdele din nuiele împletite. Dar ritmul acesta de muncă nu mai putea fi continuat. Oamenii vlăguiţi cădeau fără să se mai ridice.

Ambasadorul ungur era uluit de iuţeala cu care apărătorii oraşului ridicau noi bariere fortificate în locul celor distruse.

– Cu asemenea adversari este firesc să aveţi mult de lucru. Vă recomand răbdare şi tenacitate! vorbi lui Zaganos-Paşa. Până la urmă victoria va fi a voastră.

Vizirul armatei se grăbi să repete sultanului îndemnurile binevoitoare ale grofului.

– Faţă de prietenia pe care mi-a arătat-o, deduc că mesajul suveranului său nu poate fi duşmănos. Sunt de părere să-i acordaţi audienţa.

Mehmed îi acceptă sugestia. Spre a-l măguli pe trimisul ungur, îl primi cu toată solemnitatea, în prezenţa căpeteniilor militare şi civile ale imperiului. După ce se ploconi în faţa padişahului, groful citi cu emfază mesajul semnat de stăpânul său:

„Noi, Vladislav Rege, notificăm Înălţimii-sale Sultanului Mehmed Khan urcarea noastră pe tronul Regatului Ungar, asigurându-l totdeodată de dorinţa noastră sinceră de a se stabili între Statele noastre pace şi prietenie eternă. Regretăm că Înălţimea-voastră a pornit cu război împotriva Imperiului Bizantin, cu care păstrăm cele mai cordiale relaţii. Dorinţa noastră cea mai vie este ca Înălţimea-voastră să ridice asediul Constantinopolelui, lăsând populaţia oraşului să trăiască în linişte şi libertate sub ocârmuirea basileului Constantinos, suveranul ei legitim. Un asemenea gest de mărinimie ar întări prietenia dintre ţările noastre. În caz că Înăltimea-voastră va refuza să dea urmare dreptei noastre cereri, Regatul Ungar se va vedea silit să intervină cu armatele sale în sprijinul Imperiului Bizantin. Ţinem să atragem atenţia Înălţimii-voastre că în Apus marile puteri creştine se pregătesc de război. Depinde numai de înţelepciunea Înălţimii-voastre ca în Europa să se instaureze o pace generală, atât de iubită de toate popoarele noastre.”

Pe Mehmed nu-l speriară ameninţările regelui Vladislav. Ştia că Ungaria era frământată de tulburări lăuntrice şi că ducele Iancu de Hunedoara, singurul duşman declarat şi neînduplecat al Imperiului Otoman, era ţinut departe de treburile statului. Îl impresionase declaraţia referitoare la pregătirile de război ale regatelor creştine din Apus. Dacă vestea aceasta se confirma, trebuia să-şi ia măsuri de apărare. Nu avea de gând să repete cumplita experienţă a străbunului său Baiazid Ildirim, luat prin surprindere de ostile blestematului Timur Lenk. Dădu ambasadorului un răspuns ambiguu:

– Iau cunoştinţă cu plăcere de urcarea pe tron a Majestăţii-sale Regelui Vladislav. Ţin să-l încredinţez, la rândul meu, de toată preţuirea mea şi de prietenia ce o port ţării şi popoarelor de sub stăpânirea sa. Urăsc războiul! Dar am fost silit să-l pornesc împotriva împăratului Constantinos, care a săvârşit acte de duşmănie împotriva mea şi a imperiului meu, uneltind cu cei mai înrăiţi vrăjmaşi ai ţării mele. Voi reflecta cu toată seriozitatea asupra dorinţei exprimate de suveranul Ungariei. Sunt sigur că în foarte scurt timp se va încheia şi în acest colţ al lumii o pace durabilă, spre binele nostru al tuturor.

După încheierea audienţei, ambasadorul se retrase mulţumit numai pe jumătate. Venise cu vorbe goale şi cu formule stereotipe, şi pleca tot cu vorbe goale şi cu formule lipsite de orice semnificaţie.

Rămas în compania sfetnicilor săi, sultanul încercă să ia în derâdere pretinsele pregătiri de război ale lumii apusene.

– Sperietoarea aşa-ziselor înarmări ale regatelor creştine mă lasă rece.

Marele vizir Khalil clătină din cap, manifestând o îngrijorare vizibilă.

– Să-mi fie iertat, Înălţimea-ta, că îndrăznesc a nu-ţi împărtăşi optimismul. Nu ne este îngăduit să tratăm cu uşurinţă declaraţiile regelui Ungariei cu privire la Europa.

Sultanul se posomorî. Nu-i plăcea să fie contrazis. Se feri însă a-l ataca frontal pe Khalil. Nici el însuşi nu ştia ce preţ putea pune pe avertismentele lui Vladislav.

– Şi Maximilian, împăratul Germaniei, m-a ameninţat cu fulgerele sale dacă atac Bizanţul. A făcut ceva până acum?

Khalil rosti cu gravitate:

– Chestiunea aceasta este prea serioasă ca să o lichidăm în câteva fraze. Propun să o aducem în discuţia Divanului.

Sultanul se împurpură la faţă. Tonul marelui vizir suna a ultimatum. Bătrânul acesta voia să-l pună iarăşi sub tutelă? Dacă evenimentele ar lua o întorsătură neplăcută pentru imperiu, sultanului i s-ar atribui responsabilitatea. El, Mehmed, mai pierduse o dată tronul în urma unui conflict cu acest bătrân încăpăţânat!

– Bine, Khalil! Mâine după-amiază convoacă Divanul în şedinţă extraordinară. Fiindcă suntem în stare de război, la dezbateri vor participa şi căpeteniile militare!

Marele vizir înţelese jocul lui Mehmed. Vizirii, cu excepţia lui Zaganos-Paşa, l-ar fi putut înfrânge pe sultan. Ca să-şi întărească poziţia, acesta chema pe militari în sprijinul său. Nu era deloc prost padişahul!

În seara aceea Mehmed suspendă consiliul militar în cadrul căruia comandanţii de armate îşi prezentau raportul diurn. Însoţit de doi aghiotanţi şi de un escadron de gardă, porni să inspecteze tabăra. Voia să se documenteze pe viu asupra stării de spirit a trupelor, a ofiţerilor şi mai ales a dervişilor, din rândul cărora se ridicau cei mai primejdioşi provocatori de răzmeriţe. Înainte de a angaja bătălia cu marele vizir, voia sa ştie dacă se bucura de popularitate printre soldaţii de rând. Inspecta bivuacurile başibuzucilor, ale spahiilor şi ale ienicerilor, legând scurte discuţii cu oamenii.

– Ei, ce ziceţi, sfârşitul acestei săptămâni ne va găsi defilând victorioşi pe străzile Constantinopolelui cucerit de noi?

Unii soldaţi zâmbeau fâstâciţi, ori ridicau din umeri, alţii mai îndrăzneţi, îşi exprimau în vorbe stângace, dar pline de însufleţire, hotărârea de a-i zdrobi pe ghiauri şi de a pune stăpânire pe oraş. După ce-i ascultă zâmbind, le declară cu încredere:

– Vă făgăduiesc: am să vă las pe mână Constantinopolele cucerit! Toate bogăţiile lui vor fi ale voastre! Ai voştri vor fi şi locuitorii oraşului! Vreau ca fiecare luptător turc să aibă buzunarele doldora cu aur şi droaie de robi care să-l slujească!

Oamenii i se aruncau la picioare, sărutându-i vârfurile cizmelor.

– Să ne trăieşti, Mărite şi Puternice Stăpâne! Te vom urma până la capătul pământului! Viaţa noastră îţi aparţine. Pentru tine suntem gata să murim!

Dervişilor le vorbi plin de respect, aproape cu umilinţă:

– Vouă, purtătorii cuvântului lui Allah, vă făgăduiesc toate odoarele, toate bogăţiile bisericilor şi monastirilor creştine! Lăcaşurile de rugăciune ale ghiaurilor le vom transforma în geamii! Sub bolţile lor drept-credincioşii îşi vor înălţa rugile către Allah şi către Profetul său!

Osmanlâilor fără sarcini bine definite, care însoţeau trupele regulate, le deschise perspective ameţitoare:

– Nu veţi mai cunoaşte lipsurile, sărăcia! Cel mai neajutorat turc va fi mai bogat şi mai puternic decât cel mai înstărit ghiaur! Cele mai frumoase femei vor fi ale voastre! Nu vă rămâne decât să vi le luaţi!

Mehmed se înapoie la cartierul său general obosit, dar plin de mulţumire. Nu le promisese oamenilor nici fericirile cereşti şi nici onorurile sterpe. Îi ispitise făcând să sclipească în închipuirea lor bogăţii mai fabuloase decât comorile reginei din Saaba. Le flatase lăcomia, setea de avuţii, luxura! Reuşise să-i câştige, să-i înflăcăreze, să-i folosească în slujba ambiţiilor lui!

Dar nu-i era de ajuns. În miez de noapte chemă în cortul său pe tânărul Ismail Hamza Iskanderoglu, emir de Sinope şi de Kostamboly, căsătorit cu una din fiicele sultanului Murad. Datorită alianţei sale matrimoniale cu casa domnitoare, emirul îşi manifestase în toate ocaziile devotamentul faţă de Mehmed. Ismail stătu aproape două ore în cortul padişahului.

A doua zi de dimineaţă sultanul convocă pe marele vizir şi pe comandanţii de armate.

– V-am chemat spre a vă înştiinţa că am hotărât să trimit sol la împăratul Constantinos, spre a-i propune deschiderea de negocieri în vederea încheierii războiului fără noi vărsări de sânge. Sper că basileul va înţelege imperativele momentului de faţă şi va accepta cererile noastre rezonabile. Am desemnat în calitate de reprezentant al meu pe emirul de Sinope, care în clipa de faţă se îndreaptă spre ziduri, precedat de steagul alb al parlamentarilor. Am ordonat totdeodată încetarea temporară a ostilităţilor.

Şi Khalil şi generalii se vedeau puşi în faţa faptului împlinit Teoretic, sultanul era liber să ia orice măsură - oricât de importantă şi de gravă - fără să ceară părerea sfetnicilor săi. Practic însă, în asemenea împrejurări, sultanii obişnuiau a consulta pe marele vizir, care avea în atribuţiile sale şi departamentul afacerilor externe.

Khalil se strădui să-şi ascundă nemulţumirea. Noua iniţiativă a padişahului fu interpretată de generali ca o accentuare a dizgraţiei în care marele vizir părea să fi căzut în ultima vreme.

Ismail, emir de Sinope, se înfăţişă în faţa porţii Sf. Roman sub faldurile unui steag alb purtat de un soldat din garda imperială. Glasul tunurilor tăcuse pe tot frontul.

Informat de sosirea solului turc, împăratul ordonă căpitanului de Brienne să-i iasă în întâmpinare. Ismail Iskanderoglu era bine văzut la Curte, unchiul său fiind căsătorit cu o principesă din neamul Paleologilor.

După ce emirul, însoţit de de Brienne, pătrunse printr-o breşă a zidului exterior în liniile trupelor creştine, un ofiţer se prezentă spre a-i pune pe ochi o fâşie de mătase menită a-l împiedica să vadă mijloacele de apărare ale asediaţilor.

– Nu e nevoie, zise de Brienne. Emirul Ismail se bucură de prietenia împăratului.

– Vă mulţumesc! răspunse cu gravitate emirul. Introdus în prezenţa basileului, care-l primi într-o încăpere a turnului de pe malul drept al râului Lycus, emirul salută adânc, după moda orientală. Nutrea o sinceră simpatie împăratului, care-i impusese întotdeauna prin purtarea-i nobilă, plină de mărinimie. Chipul lui Constantinos, pustiit de griji şi de nopţile de veghe, îi făcu milă.

Consilierii imperiali, chemaţi grabnic spre a fi de faţă la primirea emirului, îi aşteptau cu aviditate cuvintele.

– Venirea ta, nobile emir, este o bucurie pentru sufletul meu, spuse basileul. Sper că-mi aduci veşti bune.

– Aş fi cel mai fericit, Mărite Doamne, dacă mi-ar sta în putinţă să-ţi înseninez inima. Din nefericire, legile războiului sunt aspre, neîndurătoare. Lupta Măriei-tale şi a poporului tău împotriva colosului otoman este de la început sortită înfrângerii. Minunile de vitejie pe care le-aţi făcut până acum n-au putut şi nici nu vor putea precumpăni zdrobitoarea superioritate numerică a osmanlâilor.

Emirul ar fi vorbit şi despre pierderile cumplite în oameni şi materiale suferite de armatele sultanului.

Pentru fiecare creştin ucis, pieriseră zece turci.

Proporţia nu era exagerată, ci zugrăvea cu exactitate înverşunata rezistenţă a apărătorilor

Constantinopolelui. Trebuia să fie însă prudent, fiindcă trădătorii colcăiau în ambele tabere. Era sigur că vorbele sale vor fi transmise sultanului pe căi subterane de înşişi romeii intraţi tainic în slujba acestuia.

– Înălţimea-sa Padişahul, în dorinţa-i sinceră de a evita ororile unui masacru de neînlăturat în condiţiile cuceririi oraşului prin forţă, îţi oferă, Mărite Doamne, posibilitatea de a părăsi nevătămat oraşul, împreună cu toate averile tale, însoţit de sfetnici, de familiile lor şi de toţi romeii dornici să te urmeze. Aceştia vor fi liberi să-şi ia cu ei toate bunurile mobile pe care le vor putea duce. Populaţiei creştine care va prefera să rămână între zidurile oraşului i se vor garanta de către Înălţimea-sa Sultanul viaţa, libertatea cultului şi respectarea averii. În inalterabila sa bunăvoinţă, puternicul meu stăpân este gata să-ţi recunoască suveranitatea asupra Peloponezului pentru tine şi pentru urmaşii tăi, sub suzeranitatea sa. Dacă Măria-ta vei găsi cu cale să respingi această ultimă şi supremă ofertă, oraşul va fi supus din nou grozăviilor asediului, iar după cucerire, toţi bărbaţii vor fi ucişi, în vreme ce femeile şi copiii vor fi luaţi în sclavie.

Împăratul asculta neclintit cuvintele emirului. Voise ca toţi consilierii lui să fie prezenţi, pentru ca nici unul să nu poată pretinde că n-ar fi fost martor la formularea ultimatumului. Când li se va cere părerea, vor răspunde potrivit conştiinţei lor şi în deplină cunoaştere a cauzei.

– Implor pe Majestatea-voastră să cugete temeinic înainte de a da un răspuns. Îndrăznesc să amintesc Majestăţii-voastre că oraşul se află într-o situaţie disperată. Zidurile dărâmate în numeroase puncte nu mai pot oferi protecţie trupelor creştine, vlăguite şi decimate. Populaţia supusă celor mai grozave privaţiuni şi cuprinsă de deznădejde socoteşte că dezastrul abătut asupra ei nu este decât o pedeapsă dumnezeiască pentru nefericita şi nelegiuita Unire cu Roma.

Emirul îşi încheie expunerea. Expresia întipărită pe chipul împăratului era indescifrabilă.

– Nobile emir, rosti Constantinos după câteva momente de gândire, îţi mulţumesc pentru vorbele tale prietenoase, pentru grija ce ne-o porţi, pentru osteneala ta. Voi discuta cu sfetnicii mei oferta stăpânului tău, padişahul. Potrivit rânduielilor diplomatice, un trimis al meu te va însoţi până în tabăra turcească, spre a expune padişahului răspunsul nostru. Te rog să aştepţi în camera alăturată rezultatul deliberărilor noastre.

Emirul salută adânc şi, înainte de a ieşi, aruncă o ultimă privire asupra consilierilor. Unii stăteau încruntaţi, cu privirile aţintite în pământ. Alţii, cei mai mulţi, ţineau dârzi fruntea sus. În clipa aceea prevăzu răspunsul romeilor.

Căpitanul de Brienne îl conduse într-un culoar de piatră, fără ferestre, luminat şi ziua de torţe aprinse. Emirul admiră ţinuta mândră a francezului. Îi zâmbi cu prietenie.

– Mi-ar fi plăcut să luptăm umăr la umăr! Căpitanul ridică uşor colţul buzelor:

– Mi-ar fi plăcut să ne întindem mâna prieteneşte, între prieteni!

Emirul clătină din cap.

– Înţelepte cuvinte, căpitane!

Apoi tăcu, afundându-se în gânduri. Într-un târziu apăru marele şambelan Sphrantzes, urmat de un personaj în armură militară.

– Luminate emir, căpitanul Mobalis, aici prezent, te va însoţi până în tabăra turcească, spre a supune sultanului tău răspunsul împăratului Constantinos şi al consilierilor săi. Nu-mi doresc, emirule, decât să ne revedem în împrejurări mai plăcute decât cele de azi.

– Rămâi cu bine, Clarissime! rosti protocolar Ismail Iskanderoglu.

O oră mai târziu, căpitanul Mobalis, flancat de emirul de Sinope, se înfăţişa lui Mehmed al II-lea, care-l primi în faţa cortului său, astfel ca răspunsul împăratului Constantinos să fie auzit de cât mai multă lume. Erau prezenţi acolo şi viziri, şi generali, şi ofiţeri superiori, şi soldaţi din trupele de gardă, şi dervişi.

Mobalis dădu citire răspunsului scris al basileului către padişah:

„Dacă vrei, Mărite Sultane, să trăieşti în pace cu noi, aşa cum au trăit şi părinţii tăi, mă voi bucura şi voi înălţa mulţumiri lui Dumnezeu. Să nu uiţi că oraşul acesta a fost pentru străbunii tăi o a doua patrie. În vremuri de restrişte, între zidurile lui şi-au găsit limanul, iar strămoşii mei i-au ocrotit şi i-au iubit ca pe propriii lor copii. Cei care ne-au voit răul şi au încercat să ne urgisească au fost pedepsiţi de Atotputernicul. Dacă vrei să ajungem la înţelegere, păstrează cetăţile şi pământurile pe care ni le-ai răpit pe nedrept. Ţi le lăsăm, fiindcă iubim pacea şi prietenia între oameni, chiar dacă aceasta ne păgubeşte uneori. Ceva mai mult, suntem gata să-ţi plătim un tribut, pe care te poftim să-l hotărăşti. Apoi du-te cu Dumnezeu şi lasă-ne să ne bucurăm de libertate. Ştim! Nădăjduieşti să câştigi acest război. Dar cine îţi garantează că victoria va fi a ta? S-au mai văzut întorsături ale destinului care au năruit cele mai abile planuri. Cât priveşte oraşul Constantinopole, nu ţi-l pot da, fiindcă acest lucru nu stă în puterea mea şi nici a altcuiva din locuitorii lui. Intact l-am primit de la moşii şi strămoşii noştri, şi intact avem datoria să-l predăm celor ce ne vor urma în veacul veacurilor. Dacă vrei totuşi a ne sili să ne batem, ne vom bate până la moarte. Ne-am ales drumul fără şovăire. Preferăm să pierim ca oameni liberi decât să trăim în robie.”

Când auzi contrapropunerile împăratului Constantinos, padişahul izbucni în râs:

– Stăpânul tău este gata să plătească un tribut hotărât de mine. Dacă i-aş cere o sută de mii de besanţi de aur anual, nu i-ar putea achita nici dacă sar vinde cu toţi miniştrii lui şi cu întreaga populaţie a oraşului. Condiţiile mele nu îngăduie tocmeală. Repet, sunt hotărât să permit împăratului şi locuitorilor Constantinopolelui care vor să-l urmeze să se retragă cu toate averile în Moreea. Dacă oraşul va rămâne pustiu, îl voi repopula cu oameni aduşi tocmai din străfundurile Asiei. Imperiul meu dispune de rezerve umane incomensurabile. Stăpânul tău, ambasadorule, nu este destul de tare spre a-mi face contrapuneri. Are însă de ales: fie predarea oraşului evacuat de toţi ro-meii, fie moartea prin sabie! Ar mai fi o cale: să mi se supună şi să treacă la islamism cu toţi ai lui. Dacă până în două ore nu alege una din aceste soluţii, reiau ostilităţile, cu toate gravele consecinţe ce vor decurge pentru constantinopolitani! Eşti liber să te întorci la împăratul tău!

Căpitanul salută scurt, se răsuci pe călcâie şi plecă spre poarta Sf. Roman.

Sultanul intră singur în cort, unde îl aştepta masa pusă. Prânzul lui dură exact o oră. Când nisipul din clepsidră se scurse fără ca trimisul basileului să se fi înfăţişat în faţa cortului imperial, Mehmed dădu la o parte tipsia cu fructe din care se înfruptase până atunci şi, ridicându-se în picioare, porunci aghiotantului său:

– Comunică generalilor Zaganos, Karagea, Işak şi Hamza ordinul meu de a relua bombardamentele!

Khalil prânzise în compania lui Mahmud-Paşa, iar acum se îndrepta călare spre cortul sultanului, unde avea să aibă loc şedinţa Divanului. Tunurile bubuiau iarăşi de-a lungul întregului front.

Marele vizir ştia că dezbaterile din această după-amiază aveau să fie hotărâtoare pentru cariera, pentru viitorul său politic, pentru existenţa sa. Când intră în cortul vast din incinta cartierului general al padişahului şi văzu mulţimea de personaje convocate din ordinul lui Mehmed, se întunecă la faţă. Prefera adunările restrânse, cu sfetnici puţini, cărora le cunoştea dinainte capacitatea, slăbiciunile, reacţiile. În asemenea cazuri ştia pe ce prieteni se putea bizui şi de ce duşmani trebuia să se ferească. Acum însă trebuia să se aştepte la lovituri neprevăzute din partea acestor oameni mediocri, versatili, gata să treacă de partea fracţiunii care - în concepţia lor - avea să câştige partida. Va trebui să se bată pe terenul pregătit cu abilitate şi viclenie de sultan.

De la o vreme Khalil se simţea apăsat de presentimente tulburi. Îl măcina o teamă insidioasă, neînţeleasă, care-i săpa moralul tocmai acum, când avea mai multă nevoie ca oricând de toate armele de luptă ale spiritului său.

Curând după sosirea sa, şambelanul de serviciu intră zăngănindu-şi pintenii.

– Înălţimea-sa Padişahul! anunţă cu glas metalic. Mehmed îşi făcu apariţia şi, după ce se aşeză pe tron, aruncă o privire semicirculară asupra sfetnicilor prosternaţi, întârziind asupra lui Khalil şi a lui Zaganos, campionii luptei care avea să se încingă în curând.

– Cunoaşteţi cu toţii rezultatul ofertei rezonabile pe care am făcut-o împăratului Constantinos, vorbi sultanul cu acel timbru de voce aspru pe care-l folosea ori de câte ori voia să intimideze. Basileul a ales războiul. Mi-a impus războiul. Vreau să ascult acum opiniile voastre, spre a lua o hotărâre care să oglindească voinţa întregii armate, a întregului popor.

Marele vizir îşi dădu seama ea era pus în faţa faptului împlinit. Dar nu cedă. Se ridică cel dintâi, spre a slăbi curajul acelor partizani ai continuării războiului care depindeau direct de el.

– Stărui să cred că ridicarea asediului se impune şi că luarea neîntârziată a acestei măsuri ar dovedi nu numai înţelepciune, dar şi prevedere politică. De două luni batem pasul pe loc, fără să fi cucerit un metru de pământ. În tot acest timp am suferit numeroase eşecuri, care au necesitat schimbări în cadrul înaltelor comandamente. Asediul Constantinopolelui a reuşit să împace până şi pe doi duşmani ireductibili, Republica Genovei şi Serenissima Republică a Veneţiei, care s-au aliat cu Bizanţul împotriva noastră. Deţinem chiar informaţii că flota de război a Veneţiei s-ar afla în drum spre Constantinopole. Solidaritatea popoarelor creştine, aţipită în ultima vreme, prinde iarăşi să se trezească. Ştim cu toţii ce grele încercări au constituit cruciadele pentru Islam. Imprudenţele noastre politice şi militare sunt pe punctul de a face să renască o nouă coaliţie antiotomană. Imperiul nostru, în graniţele lui de azi, a fost durat de-a lungul secolelor cu preţul unor jertfe grele. Nu ne este îngăduit să riscăm totul pe o singură aruncătură de zar.

Mehmed îşi juca nervos între degete şiragul de chihlimbar. Khalil îl acuza - pe ocolite - de incompetenţă şi iresponsabilitate. Începuse să depăşească măsura bătrânul.

– Chiar dacă vom reuşi să cucerim Constantinopolele, continuă marele vizir, vom plăti acest succes cu lacrimi de sânge. Creştinătatea, ulcerată de acest afront, ne va târî în războaie fără sfârşit, care ne vor secătui de puteri. Generaţiile viitoare vor plăti greşelile noastre... Ar fi fost mult mai înţelept, cred eu, dacă ne-am fi mărginit să exercităm asupra Constantinopolelui presiuni economice, care, mai devreme sau mai târziu, l-ar fi făcut să ne cadă în mână asemenea unui fruct copt... Ne aflăm într-un moment de răscruce. Un singur pas greşit ne poate duce la dezastru. Iată de ce propun să acordăm condiţii acceptabile de pace împăratului Constantinos mai înainte ca nenorociri mari să se abată asupra noastră.

Khalil se înclină în faţa sultanului sufocat de mânie şi se aşeză calm pe locul său.

Atunci se ridică Zaganos-Paşa. Demnitarii civili şi militari se foiră câteva clipe, stârniţi anticipat de duelul care avea să urmeze. Duşmănia neîmpăcată dintre Khalil şi vizirul armatei era arhicunoscută. Spre deosebire de ponderaţia antevorbitorului, Zaganos se dezlănţui într-o violentă diatribă, atacând nu numai teza lui Khalil, dar şi persoana acestuia:

– Preaînălţate Sultan, nu se cuvine să te întristeze cuvintele marelui vizir şi nici să te abată de la măreţele tale planuri. Dispui de forţe militare mai numeroase şi mai puternice decât toate armatele lui Alexandru cel Mare. Cu mijloace modeste, acest macedonean cu sânge regal a izbutit să-şi înfrângă toţi adversarii şi să-şi făurească un uriaş imperiu. Prea-mărite Sultane, geniul lui Alexandru sălăşluieşte azi în fiinţa ta!

Întreaga creştinătate tremură numai la auzul numelui tău! Şi acum, când eşti mai aproape ca oricând de împlinirea marelui vis islamic, cucerirea Constantinopolelui, ai putea fi ispitit să dai înapoi? Îndrăzneşte, Stăpâne, şi mergi înainte, căci la capătul drumului te aşteaptă victoria şi o glorie nepieritoare! Marele vizir Khalil este stăpânit de teama constituirii unei puternice coaliţii creştine antiotomane. Sunt sigur că se înşală. Azi, Apusul nu mai reprezintă pentru noi un pericol! Creştinătatea este dezbinată. Regii se bat între ei pentru un os. Sunt orbiţi de interese meschine. În condiţiile acestea, cum îţi închipui, Stăpâne, că vor izbuti să constituie o armată de mari proporţii care să ne invadeze ţara? Marele vizir Khalil ne ameninţă cu gogoriţa flotei de război veneţiene. Dacă flota aceasta atât de des pomenită ar fi avut realmente de gând să vină în ajutorul Constantinopolelui, ar fi avut timpul s-o facă chiar dacă ar fi navigat cu iuţeala melcului. Să nu ne speriem de stafii, Preaînălţate Sultane! Şi nici să nu luăm drept bune alarmele închipuite ale marelui vizir! Ofensiva împotriva Constantinopolelui trebuie să continue cu îndârjire sporită! Bombardamentele să fie intensificate! Avem tunuri şi pulbere destulă. Zilele acestea alte tunuri şi noi cantităţi de pulbere detonantă au sosit din Franţa, din Republica Veneţiană însăşi. Nu te lăsa abătut de la drumul tău, Mărite Sultane! Să ai încredere în tine, în geniul tău, în braţul nostru! Vom cuceri Constantinopolele! Sunt tot atât de sigur de izbândă cum sunt sigur că mâine va fi iarăşi zi!

După Zaganos ceru cuvântul Karagea-Paşa, comandantul suprem al contingentelor din Tracia:

– Nici o forţă din lume nu poate zăgăzui expansiunea Islamului! Prefer să cad pe câmpul de bătălie, purtând steagul verde al Profetului, decât să-mi rotunjesc pântecele şi averile în vreme de pace!

Marele şeic Al-Şamezeddin clamă cu fanatică înflăcărare, scoţându-şi iataganul din teacă:

– Sunt gata să înfig iataganul ăsta în pieptul primului om care-mi va mai vorbi de pace! Războiul constituie raţiunea noastră de a fi!

Înţeleptul şi venerabilul ulema Ahmed Kuroni, cel care veghea la aplicarea strictă a prescripţiilor Koranului, declară cu vehemenţă:

– Pacea şi Islamul sunt două noţiuni care se exclud. Chiar dacă în politica externă preamărim uneori beneficiile păcii, nu o facem decât spre a arunca praf în ochii naivilor. Războiul este rostul nostru!

Reşat Nuri, tânărul agă al ienicerilor, strigă, cuprins de extaz mistic:

– Victoria Islamului sau moartea! Nu există alternativă! Cei care vorbesc de pace sunt fie nebuni, fie trădători!

Generalii tineri vociferau, rostind cuvinte de ameninţare la adresa defetiştilor. Partizanii lui Khalil, în marea lor majoritate civili, nu îndrăzniră să se ridice împotriva valului. Terorizaţi, se uitau când la sultan, pe care-l molipsise entuziasmul militarilor, când la marele vizir, care asculta impasibil tiradele războinice.

Padişahul ridică mâna, cerând linişte:

– Zaganos-Paşa, du-te în mijlocul soldaţilor şi cere-le să-şi spună cuvântul, căci ei sunt aceia care-şi varsă sângele pe câmpul de bătălie!

„Demagogie! Demagogie ieftină!” reflectă Khalil scârbit.

– În aşteptarea ta vom continua discuţiile, adăugă Mehmed, făcând semne lui Zaganos să plece.

Vizirul armatei părăsi euforic cortul imperial. Khalil nu mai asculta îndemnurile isterice ale militarilor, angajamentele lor grandilocvente de a-şi dărui viaţa pentru sultan, pentru imperiu. Cufundat în gânduri, căuta arme de apărare împotriva atacurilor lui Zaganos şi ale partizanilor săi. Deodată tresări. De afară se auziră, umflându-se ca vuietul unei avalanşe, uralele trupelor masate în jurul colinei pe care fusese durat cartierul general al sultanului.

În clipa aceea Khalil înţelese că pierduse partida. Zaganos şi oamenii lui îl manevraseră cu dibăcie, perfid. „Nu-mi rămâne decât să-mi număr zilele pe care le mai am de trăit!” cugetă cu amărăciune. Încercă să-şi imagineze senzaţia provocată de laţul de mătase neagră când se strânge în jurul gâtului. Suspină. „Orice început trebuie să aibă şi un sfârşit”...

În aceeaşi seară, după şedinţa Divanului, care se încheiase cu înfrângerea marelui vizir, Zaganos-Paşa supuse padişahului un raport documentat, subliniind moralul ridicat al trupelor otomane, hotărârea lor fermă de a cuceri Constantinopolele. Stărui asupra excelentei lor pregătiri de luptă şi a belşugului de armament, factori esenţiali în bătălia finală care avea să se angajeze. Analiză apoi în paralel epuizarea trupelor inamice, lipsa lor de aprovizionare, pierderile de neînlocuit pe care le suferiseră în cursul celor cincizeci de zile de asediu. Zugrăvi apoi tragica stare a fortificaţiilor oraşului, în mare parte distruse. În concluzie, Zaganos-Paşa arătă că erau întrunite cele mai favorabile condiţii pentru declanşarea unui asalt general asupra Constantinopolelui.

Sultanul lovi cu pumnul în masă.

– Asta vom şi face! Îi voi dovedi lui Khalil că nu este decât o cobe, un defetist! Începi imediat pregătirile pentru marele asalt! Vor participa trei sute de mii de oameni, care vor ataca în valuri, astfel ca ghiaurii să nu aibă o clipă de răgaz. Sunt puţini la număr şi, în actuala lor condiţie fizică, nu vor fi în stare să reziste la infinit presiunii mereu reînnoite a trupelor noastre. În cursul zilei de mâine, ienicerii, spahiii, başibuzucii, elementele care însoţesc trupele regulate vor ţine un post riguros. Se vor oficia cele şapte rugăciuni şi spălările rituale legiuite de Koran. În acest chip vom pregăti sufleteşte soldaţii pentru marea bătălie şi vom da satisfacţie dervişilor, apărătorii zeloşi ai prescripţiilor religioase. Din clipa de faţă şi până la asaltul final, toţi militarii, începând cu generalii şi terminând cu ultimele elemente ale trupelor auxiliare, vor sta la posturile lor! Cei care le vor părăsi - pentru orice motiv - se fac pasibili de pedeapsa cu moartea! La noapte vei întocmi ordinele de operaţii împreună cu Işak, Mahmud, Karagea şi Hamza! În preziua atacului să aduni ofiţerii aici, în faţa cortului meu! Am să le vorbesc. Mâine de dimineaţă voi inspecta personal trupele. Să te văd la lucru, Zaganos! Vreau să văd ce poţi! Acum eşti liber!

Zaganos-Paşa se prosternă plin de umilinţă, apoi părăsi cortul imperial.

Rămas singur, Mehmed se întinse pe o sofa. Era atât de agitat, încât simţea pulsaţiile sângelui în tâmple. Îl frământau gândurile. Potrivit informaţiilor furnizate de agenţii lui Yakub-Paşa din Constantinopole, foametea care bântuia oraşul luase asemenea proporţii, încât o rezistenţă prelungită n-ar mai fi fost posibilă. Trupele creştine decimate dădeau semne de istovire. În asemenea condiţii, basileul va fi obligat să capituleze fără luptă. Dar el, Mehmed, nu avea timp să aştepte. Trebuia să cucerească oraşul mai înainte ca Apusul să se mişte. Nu-i era îngăduit să nesocotească în totul avertismentele lui Khalil...

A doua zi de dimineaţă îşi îmbrăcă veşmintele de ceremonie, brodate cu aur şi acoperite de pietre scumpe. Sultanii care-l precedaseră se îmbrăcau îndeobşte sobru, ca şi războinicii turci, supuşii lor. El, Mehmed, atribuindu-şi calitatea de urmaş al basileilor, înţelegea să se înconjoare de întreaga pompă bizantină, de acea măreţie teatrală care le ridicase pe culmi de legendă prestigiul.

Când ieşi din cort, trompetele sunară „onorul la sultan”. Soldaţii din garda imperială prezentară armele. Mehmed încălecă pe calul său acoperit cu un somptuos valtrap de brocart, apoi, urmat de ofiţeri din casa militară, porni să inspecteze trupele orânduite pe poziţii.

* * *

Haldun adăpa în râul Lycus cei patru cai personali ai sangiac-bey-ului Omer Seyda, când auzi dinspre tabăra spahiilor urale atât de puternice, încât acoperiră până şi bubuiturile tunurilor. Curios ca o babă, porni pe povârnişul malului în sus, trăgând de căpestre telegarii. Când ajunse în tabără, văzu o mulţime de spahii şi de cabeli adunaţi în jurul câtorva trompeţi călări, escortă a unui crainic imperial ce dădea citire unei proclamaţii. Fiecare pasaj era salutat de aplauze şi de aclamaţii. Când Haldun ajunse îndeajuns de aproape de crainic spre a-i putea desluşi vorbele, prinse un sfârşit de frază greu de înţeles:

– ...ale voastre vor fi toate comorile. Îmi întăresc făgăduiala făcând jurământ în numele lui Allah, al lui

Mahomed şi al celor două mii de prooroci, în memoria părintelui meu - răposatul sultan Murad - pe capul copiilor mei şi pe sabia lui Osman!

Ovaţiile izbucniră iarăşi, furtunoase.

– Trăiască Sultanul Mehmed!

– Trăiască Stăpânul şi binefăcătorul nostru!

– Trăiască Padişahul!

– Numele lui să fie binecuvântat de Allah!

– Glorie veşnică Padişahului!

– Allah ilallah, Mahomed profetam marladz. Crainicul făcu sul proclamaţia, apoi plecă, urmat de trompeţi, spre a răspândi cuvintele sultanului şi în alte părţi ale taberei.

– Ce-a spus? Ce-a spus? întrebă Haldun pe un tânăr cabel, căci nu îndrăznea să tulbure pe un spahiu.

Ochii cabelului reflectau o bucurie sălbatică. Îl bătu pe Haldun cu palma peste umăr.

– Bucură-te şi tu, fecior al lui Mahomed! Padişahul a făgăduit să ne dea pe mână Constantinopolele.

Haldun era cam greu de cap.

– Cum să ni-l dea dacă nu este încă al nostru?

– După ce-l vom cuceri, omule!

Ţine-calul îşi vârî degetele bătătorite, cu unghii îndoliate, sub turbanul soios şi începu să se scarpine nedumerit.

– Şi ce-o să fie al nostru?

– Întreg oraşul, cu toţi locuitorii şi cu toate comorile lui. O să avem atâtea bogăţii, încât n-o să mai ştim ce să facem cu ele. Dacă luăm numai câte zece aspri pe fiecare ghiaur înrobit, şi tot ne umplem de aur! O să avem însă atât de mulţi robi, încât n-o să găsim cumpărători şi or să ne rămână pe cap. Până la urmă o să împletim din bărbile şi pletele lor frânghii pentru şei şi căpestre. Fiecare soldat o să aibă un harem cu câte o sută de femei şi de fecioare. Haldun se scărpină şi mai aprig.

– Eu aş vrea numai fecioare! Cabelul începu să râdă.

– Ţap bătrân, te trage inima la fecioare! Mai bine pregăteşte-te să-i urezi padişahului viaţă lungă şi cuceriri fără de sfârşit! Căci o să vină în mijlocul nostru. Să-i spui câteva cuvinte frumoase, ştii, cu întortocheri, aşa cum face imamul!

Haldun se înspăimântă.

– Eu? Tocmai eu? O să mi se împleticească limba!

– Trebuie să-i vorbeşti în numele ţine-cailor din sangiacul stăpânului tău, Omer Seyda! Aşa e datina!

Haldun clătină jalnic din cap.

– Dacă aşa e, o să mă supun!

Cabelul îl bătu din nou pe umăr şi se îndepărtă râzând. Rămas cu caii pe care-i ţinea de căpestre, Haldun se uită în jur la spahiii şi la cabelii care se veseleau, comentând proclamaţia padişahului. Numai el era posomorât, fiindcă îl strivea grija. Ce va spune sultanului ca să nu-l supere?

Duse caii în ţarcul lor, şi acolo, printre bidiviii neastâmpăraţi, se aşeză pe pământ, turceşte, şi începu să cugete. Deodată auzi trompetele vestind „onorul la sultan”. Se stârni mare agitaţie. Spahiii, cabelii se aliniau de-a lungul drumului pe care avea să treacă darnicul lor stăpân, padişahul. Sangiac-bey-ul Omer Seyda ieşi din cort şi se aşeză cu ofiţerii lui în faţa frontului.

Haldun se strecură în primele rânduri ale spahiilor, îşi scutură la repezeală hainele de colb şi de resturi de fân, îşi netezi barba, mustăţile şi, în aşteptarea sultanului, continuă să-şi stoarcă mintea, căutând cuvintele pe care avea să le rostească în numele ţine-cailor.

Văzu în depărtare scăpărări de lumină, ca şi când ar fi fulgerat, deşi cerul era senin. Auzi ropot de cai şi ovaţii care creşteau în putere. Când spahiii şi cabelii din jurul lui începură să răcnească aclamându-l pe sultan, ieşi din front spre a-şi debita vorbele de mulţumire pe care - cu chiu, cu vai - le pregătise în vreme ce stătuse în ţarc printre cai. Dar un spahiu îl trase de haină.

– Ce, ai înnebunit? Înapoi, omule!

Haldun se uită înfricoşat şi descumpănit la spahiul care-l interpelase, apoi la cortegiul imperial care se apropia în galopul telegarilor. Nimbul de scăpărări ce înconjura făptura padişahului îl orbi. Mehmed al II-lea trecu ca un vârtej prin faţa lui, agitându-şi în chip de salut mâna înmănuşată.

– Mărite Doamne! bolborosi Haldun.

Calul unui ofiţer din garda imperială îl luă în piept, proiectându-l peste spahiii dinapoia sa. Şocul făcu să sară cât colo turbanul lui Haldun, care rămase cu capul lui ras şi rotund ca o bilă descoperit în văzul lumii.

– Băgaţi-l la carceră! porunci sangiac-bey-ul Omer Seyda.

Haldun se văzu luat pe sus de nişte cabeli şi zvârlit într-un fel de cuşcă strâmtă, cu gratii, de înălţimea unui om, folosită pentru disciplinarea soldaţilor căzuţi în greşeală. Stând în picioare, căci spaţiul era prea restrâns spre a-i îngădui să se aşeze jos, Haldun suspină fericit. Allah întorsese în aşa fel lucrurile încât îl scutise să se facă de batjocură, bâlbâindu-se în faţa padişahului. Nu-i mai rămânea decât să devină stăpânul celor o sută de fecioare creştine, care i se vor cuveni după cucerirea Constantinopolelui...

Sangiac-bey-ul Omer Seyda era scârbit. Asediul acesta nu-i plăcea deloc. El, spahiu coborâtor din buni şi străbuni spahii, legaţi de războiul de mişcare prin însăşi profesiunea lor de luptători călări, se vedea silit să renunţe la pasionantele şarje de cavalerie, spre a-şi îngropa oamenii în tranşee, ori a-i ascunde după valuri de pământ, în aşteptarea unor atacuri pedestre asupra fortificaţiilor constantinopolitane. Padişahul făgăduise generalilor, ofiţerilor şi soldaţilor săi bani, sclavi şi mai ales sclave. El, Omer Seyda, era prea bogat spre a-l mai încânta câteva mii de aspri în plus şi prea vârstnic spre a se mai bucura de plăcerile carnale. Visul lui ar fi fost să moară şarjând inamicul în fruntea spahiilor săi.

Deopotrivă cu majoritatea ofiţerilor din vechea gardă, privea cu neîncredere tinereţea şi avânturile sultanului. Avusese însă prudenţa să nu-şi destăinuie nimănui opiniile, fiindcă nu se bizuia pe discreţia oamenilor. Fusese de faţă când padişahul trecuse în revistă trupele călări, pe care el, Omer Seyda, le comanda de peste treizeci de ani. Îl văzuse pe Zaganos-Paşa călărind ţanţoş în stânga sultanului, şi pe marele vizir, pământiu la faţă şi pierdut în mijlocul suitei imperiale. „Când Zaganos, parvenitul, va ajunge mare vizir, toată ţara se va face de batjocură!” cugetase îngreţoşat.

Stătea între ofiţerii săi şi dădea ordine pentru a doua zi, când un aghiotant veni să-l anunţe că era convocat de către Karagea-Paşa, aflat în acel moment în inspecţie pe una din poziţiile înaintate din preajma râului Lycus.

Omer încălecă şi, urmat de doi ofiţeri, porni spre ziduri. Îl găsi pe Karagea-Paşa dând porunci lui Hagik-Aga, comandantul artileriei din sectorul Mesoteichion. Canonada acoperea uneori cu vuietul ei vorbele generalului, care părea că-şi mişcă doar buzele, fără să scoată un cuvânt.

– Concentrează tirul tuturor bateriilor din sectorul tău asupra fortificaţiilor din stânga porţii Sf. Roman. Zidurile sunt şubrezite. Cu câteva lovituri bine plasate le dărâmi. Vom folosi aceste breşe spre a pătrunde în oraş.

Se întoarse spre sangiac-bey-ul Omer Seyda.

– Omer-Bey, aici vor da asaltul spahiii tăi! Bătrânul Seyda înclină din cap în semn de încuviinţare. „Mai mare păcatul! reflectă necăjit. Pentru treaba asta, potrivită pedestraşilor de rând, ar fi fost mai de recomandat başibuzucii lui Murtaza-Paşa. E mai mare păcatul să obligi nişte călăreţi să facă pe infanteriştii!” Îşi păstră însă gândurile pentru sine.

– Omer-Bey, în seara asta, după încetarea focului, te poftesc la cină! zise Karagea. Vii şi tu, Hagik! Va fi ultimul praznic înaintea marelui asalt.

Un proiectil tras de pe fortificaţii trecu vâjâind pe lângă Omer Seyda şi zbură capul unui aghiotant. Ofiţerul decapitat rămase câteva clipe în picioare, în vreme ce sângele îi ţâşnea din venele gâtului retezat, apoi se prăbuşi pe iarbă. Ţeasta făcută zob nimeri ceva mai departe, sub copitele unui cal care cabră speriat.

Omer Seyda îl privi cu milă. Ofiţerul acesta, deşi foarte tânăr, îl slujise cu pricepere şi devotament în tot cursul campaniei din Karamania, cât şi aici, la asediul Constantinopolelui.

„Pentru el bătălia s-a încheiat! reflectă cu tristeţe. Ar fi trebuit să moară cu picioarele în scări şi cu frâul calului în mână! Ar fi fost o moarte demnă de un călăreţ! Eh, am îmbătrânit de vreme ce am început să devin sentimental!”

Un alt proiectil se apropie fâşâind. Bătrânul se întrebă curios: „Dar ăsta pentru cine o mai...”

Un şoc năprasnic!

Ghiuleaua îl izbi în coşul pieptului, pulverizându-l. Membrele rupte, capul zdrobit, torsul redus la un fel de pastă însângerată, amestecată cu frânturi de oase, împroşcară pe Karagea-Paşa şi Hagik-Aga.

Karagea îşi scutură de pe umărul platoşei o zdreanţă de creier.

– Omer Seyda a murit aşa cum şi-a dorit. Cu picioarele înfipte în scări şi cu privirile îndreptate spre duşman. Cinste lui! în seara aceasta o să cinăm numai noi doi, Hagik-Aga.

* * *

Când contele Szent-Gyorgyi, ambasadorul regelui Ungariei, se înfăţişă cardinalului Zbygniew Olesnicki, primul ministru al regatului Poloniei, spre a-i aduce la cunoştinţă demersul diplomatic făcut de augustul său stăpân pe lângă sultanul Mehmed Khan. Bătrânul demnitar polonez îşi prinse consternat tâmplele în palme.

– Iartă-mi sinceritatea brutală, conte. Aţi săvârşit o gravă eroare tactică. Mesajul suveranului dumitale a dezvăluit sultanului - care nu e deloc prost - că regatul Ungariei nu are de gând să se bată şi că ameninţările voastre sunt lipsite de orice conţinut. Dacă notele verbale drastice nu sunt însoţite de mişcări de trupe, de o campanie de zvonuri care să exprime o isterie războinică, de o activitate diplomatică intensă, menită să-l alarmeze pe adversar, ultimatumurile devin tot atât de inoperante ca nişte lovituri de bici aplicate apelor mării. Ce efect a avut nota ultimativă trimisă de împăratul Germaniei sultanului? Ar fi fost preferabil să vă fi mărginit a zăngăni armele, fără a face declaraţii directe. L-aţi fi lăsat pe Mehmed în incertitudine. Acum ştie însă cu precizie că nu veţi acţiona.

Ambasadorul, vexat de declaraţiile cardinalului, frământa nervos cu degetele verigile colanului gros de aur pe care-l purta pe piept. Olesnicki suspină cu tristeţe, apoi continuă:

– Voi raporta suveranului meu mesajul verbal al regelui vostru, conte. Am să vă ţin la curent cu hotărârile sale în această chestiune.

Ambasadorul înţelese că audienţa se încheiase. Se retrase nemulţumit de aprecierile cardinalului.

Deşi era în plină zi, cerul se întunecase ca în fapt de seară, acoperindu-se de nori plumburii de furtună. Olesnicki se apropie de fereastră şi trase la o parte draperiile. Îl durea tot corpul. Reumatismul şi guta, tristele tovarăşe ale bătrâneţii lui, îl supărau de la o vreme tot mai tare.

Sună din clopoţelul de argint de pe masă. Călugărul Ieronim, secretarul şi confidentul său, se ivi în pragul uşii, încovoiat, coliliu, abia trăgându-şi suflul. Pe urmele paşilor lui veni un servitor tot atât de bătrân, care aprinse lumânările din sfeşnice.

– Sunt mulţi oameni în anticameră, Ieronim? întrebă cardinalul.

– Mulţi, Eminenţă. Nunţiul papal, trimisul ducelui Philippe de Bourgogne, o delegaţie de nobili din Lituania, principesa Marina Muşat, episcopul

Cracoviei, trimisul Ordinului Cavalerilor Teutoni, câţiva generali...

– Destul, destul! rosti cardinalul, lăsându-se să cadă în jilţ.

Durerea surdă din oase îl scotea din fire. Din când în când guta îi sporea suferinţa, răsucindu-i parcă în piciorul stâng un cuţit înroşit în foc. Cardinalul se uită cu milă şi simpatie la călugărul care-şi târşâia încălţările pe pardoseală.

– Nu-ţi mai târî picioarele, Ieronime!

– Cer iertare Eminenţei-voastre! Dar mi-au înţepenit încheieturile. Parcă aş avea nişte picioroange de lemn.

– De câţi ani lucrezi cu mine, Ieronime?

– De patruzeci de ani, Eminenţă.

– Ai îmbătrânit, Ieronime!

– Slujindu-vă pe dumneavoastră, Eminenţă.

Pe cardinal nu-l supără replica îndrăzneaţă a călugărului. Îi tolera inofensivele riposte, căci era un secretar muncitor şi foarte conştiincios, care păstra cu străşnicie secretele încredinţate. Privindu-l critic, îşi dădu seama că şi el, Zbygniew, îmbătrânise. Târât în vârtejul luptelor politice şi religioase, nu avusese niciodată timp să reflecteze cu melancolie asupra trecutului.

După ce termină de aprins lumânările, servitorul ieşi.

– Să intre principesa Marina Muşat, Ieronime!

– Aşteaptă nunţiul papal, Eminenţă! protestă călugărul.

– Ştiu. Dar principesa e sora reginei şi nu se cuvine să o lăsăm să se îmbulzească de-a valma cu ceilalţi solicitanţi.

În vreme ce secretarul plecă pentru a executa porunca, cardinalul se ridică din jilţ, spre a o primi pe principesă stând în picioare. Când vorbise de regină, sufletul lui bătrân se încălzise câteva clipe la flacăra reminiscenţelor tinereţii. Într-o vreme îi plăcuseră mult femeile. Şi ele i se aruncaseră în braţe, cucerite de virilitatea lui, dar mai ales de discreţia-i de cleric dornic să nu dea naştere la comentarii nepotrivite cu veşmântul său bisericesc. Printre cuceririle lui se numărase şi regina Sophia. Pe atunci fusese tânără şi frumoasă. Bărbatul ei, regele Vladislav, depăşise hotarul celor 70 de ani. Fusese o iubire de neuitat, care cuprinsese şi de o parte şi de alta o doză de interes. El, Zbygniew, se simţise flatat să fie amantul unei regine, iar ea, Sophia, îşi asigurase un suport politic deloc neglijabil în eventualitatea unei morţi subite a regelui.

– Principesa Marina Muşat! anunţă secretarul deschizând uşa.

Sora reginei intră manifestând o mare agitaţie. Purta veşminte de doliu şi pe chip îi era întipărită o expresie tragică.

– Eminenţă, începu ea cu alarmă în glas, după ce răspunse cu o înclinare a capului la salutul înaltului ecleziast, fiul meu Alexandru, Domnul Moldovei, este în primejdie de moarte. Am primit ieri seară veşti îngrozitoare. Duşmanii îi pregătesc pieirea.

– Aţi verificat ştirile, principesă? De multe ori umblă zvonuri neîntemeiate...

– Nu sunt zvonuri, Eminenţă! După ce soţul meu, Iliaş-Voievod, a murit în temniţă, detronat şi orbit de vrăjmaşi, după ce fiul meu Roman s-a stins din viaţă otrăvit, n-aş mai putea îndura să-l pierd şi pe Alexandru.

– Poziţia lui Vodă Alexandru este destul de puternică, rosti cardinalul, care nu putu rezista tentaţiei de a arunca o săgeată. După câte sunt informat, a acceptat suzeranitatea ducelui Iancu de Hunedoara, zice-se, spre a-şi întări poziţia... De ajutorul Poloniei s-a bucurat întotdeauna.

– Da, dar nu s-a bucurat niciodată de simpatia turcilor, care vor să ridice un om de-al lor pe tronul Ţării Româneşti.

Cardinalul ridică braţele în semn de neputinţă.

– Primejdia otomană ne ameninţă pe toţi în egală măsură. Din nefericire, Europa stă cu braţele încrucişate.

Principesa era atât de agitată, încât nu se aşezase pe jilţul oferit de cardinal, care se vedea obligat să stea în picioare, deşi suferea cumplit.

– Am rugat pe sora mea, regina, să intervină pe lângă fiul ei, regele Cazimir, în sprijinul lui Vodă Alexandru. Vă implor, vorbiţi şi dumneavoastră cu Majestatea-sa!

– Principesă, ştiţi prea bine că relaţiile mele cu regele Cazimir nu sunt tocmai cordiale. Deşi i-am fost întotdeauna cel mai devotat sfetnic, s-a înconjurat de toţi duşmanii mei, care au reuşit să-i câştige încrederea, spre nenorocirea acestei ţări.

Gândul îi fugi la arhiepiscopul de Gniezno, primatul Poloniei şi rivalul său declarat, pe care regele Cazimir îl sprijinise în mod sistematic. Datorită intervenţiei personale a suveranului în Dietă, i se recunoscuse arhiepiscopului dreptul de a ocupa locul rezervat până atunci cardinalului. El, Zbygniew, nu putea să uite expresia triumfătoare din ochii arhiepiscopului când îşi ocupase mult râvnitul scaun. Apoi venise a doua lovitură, tot la instigaţia lui Cazimir. Dieta nu numai că acordase primatului Poloniei dreptul de a încorona pe rege şi pe regină, dar interzisese episcopilor poloni de a mai face demersuri la Roma în vederea obţinerii baretei de cardinal fără încuviinţarea prealabilă a regelui. Această măsură era făţiş îndreptată împotriva atotputerniciei lui Olesnicki, care devenise cardinal fără a cere aprobarea suveranului. Părintele, şi apoi fratele mai mare al lui Cazimir, care domniseră pe rând în Polonia, îi acordaseră lui Olesnicki toată încrederea lor. Ostilitatea pe care i-o arăta Cazimir constituia o enigmă pentru nobilimea poloneză.

– Principesă, voi face tot ce-mi va sta în putinţă pentru a întări tronul augustului vostru fiu, Alexandru-Voievod.

Marina Muşat scoase o batistă şi îşi tampona ochii înlăcrimaţi.

– Sunt disperată, Eminenţă!

– Liniştiţi-vă, principesă! Voi lua măsurile necesare, îmi voi permite să vă ţin la curent cu evoluţia situaţiei politice din Moldova.

– Vă mulţumesc, Eminenţă! Vă mulţumesc!

Cardinalul o conduse până la uşă, iar după ieşirea ei răsuflă uşurat. Neîncetatele războaie civile din Moldova îi dădeau multă bătaie de cap. Urmaşii lui Vodă Alexandru cel Bun se ucideau între ei cu aceeaşi înverşunare cu care se măcelăreau în Muntenia urmaşii lui Mircea cel Bătrân. Şi de frământările acestea lăuntrice profitau toţi vecinii lor, în cap cu turcii. El, Zbygniew, ar fi preferat să aibă în sud o Moldovă puternică, un stat-tampon între Polonia şi Imperiul Otoman în plină revărsare. Se părea însă că lumea creştină fusese cuprinsă de nebunia zavistiei, tocmai acum, când primejdia turcească era mai ameninţătoare ca oricând.

– Să intre nunţiul papal! porunci secretarului care stătea tăcut deoparte, aşteptându-l să-şi depene gândurile.

Episcopul Hildebrandt, trimisul Sfântului Scaun, intră mişcându-se cu vioiciune, ca un vrăbioi. Deşi mic de statură, respira prin toţi porii o energie explozivă.

– Eminenţă, vă aduc un mesaj din partea Sfântului Părinte. Sanctitatea-sa vă solicită stăruitor sprijinul pentru o intervenţie armată a Poloniei în conflictul dintre Bizanţ şi Imperiul Otoman.

– Crede-mă, Monseniore, nu am aşteptat apelul Sanctităţii-sale spre a încerca să trezesc simpatia suveranului meu pentru cauza basileului Constantinos. N-am obţinut însă nici un rezultat mulţumitor. Ştiţi bine, când am avut un cuvânt de spus, am determinat constituirea unei cruciade antiotomane. Răposatul rege Vladislav al III-lea şi-a pierdut viaţa la Varna în luptă cu păgânii. Aproape că îl am pe conştiinţă. Am fost acuzat chiar că m-am făcut unealta cardinalului Cezarini, trimiţându-l pe rege cu bună-ştiinţă la moarte.

– Duşmanii Sfintei noastre Biserici Catolice sunt mulţi şi puternici, Eminenţă. Unii se bat cu pumnii în piept, pretinzând că ar fi nişte vajnici apărători ai dreptei noastre credinţe, în realitate îşi fac interesele... Trebuie totuşi să facem ceva pentru Bizanţ, Eminenţă! Sprijiniţi-mă să obţin o audienţă la regele Cazimir. Mă voi strădui să-l determin a se ridica împotriva turcilor.

Cardinalul zâmbi trist.

– Nu veţi obţine nimic, Monseniore. Voi încerca totuşi să vă înlesnesc o audienţă. Nu garantez însă că are să vă primească. De ce ar accepta o discuţie penibilă cu trimisul Vaticanului, când mă are pe mine pentru asemenea corvezi?

Episcopul îşi scoase mănuşile şi îşi examina cu cochetărie degetele lungi şi subţiri, ca de femeie, cu unghii atent îngrijite.

– Trebuie să vă previn, Eminenţă, că aici, în Polonia, aveţi mulţi duşmani.

– Credeţi că nu ştiu?

– De curând Sfântul Părinte a primit un mesaj din partea suveranului dumneavoastră.

Cardinalul îşi încreţi fruntea.

– Un mesaj direct?

– A preferat să nu fiţi încunoştinţat de conţinutul lui. Regele a cerut Papei să accepte a se da un caracter retroactiv hotărârii Dietei poloneze referitoare la interzicerea acordării de către Vatican a baretei de cardinal episcopilor polonezi care nu au obţinut în prealabil asentimentul Coroanei.

– Cu alte cuvinte...

– Revocarea titlului dumneavoastră de cardinal. Bineînţeles, Sfântul Părinte a respins cererea.

Olesnicki făcu o schimă plină de amărăciune.

– Am slujit cu credinţă pe ultimii trei suverani ai Poloniei. Recompensa pe care mi-a hărăzit-o regele Cazimir mă surprinde cu atât mai mult.

Episcopul se ridică din jilţ.

– Ţin să vă informez că m-am eschivat de la o întâlnire solicitată de primatul Poloniei.

– Îl veţi înrăi şi mai mult, Monseniore.

– Am primit instrucţiuni în acest sens. Sfântul Părinte a voit să-şi manifeste în mod expres preferinţa pe care v-o acordă. Contez deci pe bunăvoinţa dumneavoastră în chestiunea audienţei la rege?

– Chiar acum plec la palat. Vă făgăduiesc!

După un ceremonios schimb de saluturi, episcopul Hildebrandt se retrase.

– Să mi se pună caii la trăsură! porunci cardinalul secretarului care revenise în cabinet. Suspend audienţele!

– Eminenţă, trimisul Ordinului Cavalerilor Teutoni vă roagă să-l primiţi cu precădere. Pretinde că are să vă facă o importantă comunicare, ce nu suportă întârziere.

Cardinalul închise mapa cu documente de pe masa de lucru.

– Bine. Să intre! Restul solicitanţilor să vină mâine!... Bagă de seamă! îl introduci pe trimisul Cavalerilor Teutoni prin vestibulul de serviciu! Să nu se observe că îi acord un tratament deosebit!

Cardinalul se plecă şi îşi frecă încet câteva clipe pulpele, într-o zadarnică încercare de a-şi domoli durerea surdă din picioare. Când auzi zgomot de paşi în vestibulul de serviciu, se îndreptă de spinare şi adoptă o poză demnă.

Ulrich von Eulenburg, trimisul marelui maestru al Ordinului Teutonic, pătrunse în încăpere călcând apăsat, milităreşte. Salută cu o înclinare scurtă a capului.

– Cavalere von Eulenburg, ia loc! îl pofti cardinalul. Mă ierţi că n-am să-ţi acord decât câteva minute, dar mă reţin treburi foarte importante. Te ascult!

Ulrich von Eulenburg se aşeză scorţos în jilţ. Avea rigiditatea tipică a soldatului de carieră, care-şi exhibează profesia chiar şi când poartă haine civile. Cardinalul încercă să şi-l închipuie în armura lui de luptă, acoperită cu veşmântul alb de călugăr, pe care era brodată crucea.

– Marele maestru al ordinului nostru, începu cavalerul, este nu numai surprins, dar şi profund mâhnit de sprijinul pe care regele Cazimir îl acordă rebelilor de pe teritoriile supuse jurisdicţiei noastre. Marele maestru m-a însărcinat să vă reamintesc că între Ordinul Cavalerilor Teutoni şi Polonia există un tratat de pace perpetuă, semnat şi de Eminenţa-voastră. Nu ştim ca acest tratat să-şi fi pierdut valabilitatea. Dacă regele Cazimir înţelege să-i încalce prevederile, nu ne rămâne decât să tragem consecinţele până la ultimele lor limite.

Cardinalul Olesnicki se uită pe fereastră la fulgerele care-şi deşirau pe cer fuioarele incandescente. Un tunet îndepărtat se rostogoli, făcând să vibreze ferestrele.

– Nobile cavaler, dacă doriţi să faceţi din aceste divergenţe politice un casus belii, nimic nu este mai simplu. Nu înţeleg însă cum veţi justifica un război cu regatul Poloniei catolice. Ordinul Cavalerilor Teutoni a fost creat cu un scop precis, şi anume răspândirea creştinismului în sânul popoarelor cufundate în întunericul păgânismului. Astăzi, în jurul dumneavoastră sunt numai state creştine. Lituania păgână a intrat în marea familie catolică. Nu credeţi că rolul dumneavoastră în această parte a Europei a încetat? Dacă vreţi să vă bateţi, de ce nu alergaţi în ajutorul Bizanţului creştin, împresurat de turci? Pentru Ordinul Cavalerilor Teutoni lupta împotriva Islamului ar trebui să constituie astăzi o datorie de onoare.

– Îmi permit să vă atrag atenţia, Eminenţă, că Ordinul nostru şi-a făcut datoria participând la două cruciade, a căror povară a atârnat aproape în exclusivitate pe umerii poporului german.

– Organizaţi acum a treia cruciadă, nobile cavaler! Justificaţi-vă existenţa! Mi-aţi amintit de tratatul de pace perpetuă pe care l-am semnat eu însumi alături de împuterniciţii Ordinului dumneavoastră. Ştiţi de ce l-am încheiat? Ca să ne unim forţele împotriva Islamului. Regele Vladislav, sau Ladislaus după forma sa latinizată, a murit la Varna luptându-se pentru gloria Crucii. Ce-aţi făcut dumneavoastră atunci pentru lumea creştină? Ce faceţi astăzi, când valurile Islamului deferlează asupra Europei de sud-est, ameninţând să îngroape în ruine Imperiul creştin al Bizanţului? Şi eu sunt dezamăgit de comportarea cavalerilor teutoni.

Cardinalul se ridică de la masa de lucru, arătând în acest chip trimisului german că audienţa se sfârşise. Se ridică şi Ulrich von Eulenburg. Olesnicki continuă:

– Voi comunica suveranului meu doleanţele marelui maestru. Sper să le dea ascultare, astfel ca între Ordinul Cavalerilor Teutoni şi regatul Poloniei să se închege o înţelegere trainică în vederea constituirii unui front comun antiotoman.

Emisarul german făgădui să raporteze marelui maestru propunerile formulate de cardinal, apoi se retrase tot atât de băţos ca şi la sosire. Olesnicki nu-şi făcea iluzii. Nici cavalerii teutoni şi nici regele Cazimir nu aveau de gând să se bată pentru Constantinopole. Când înaltul ecleziast se urcă în trăsură spre a pleca la palat, se dezlănţui o ploaie torenţială, cu grindină şi cu descărcări electrice atât de violente, încât vizitiul abia biruia să-şi stăpânească telegarii înspăimântaţi. Cardinalul era atât de absorbit de propriile-i gânduri, încât nici nu observa toanele cerului. De la o vreme, audienţele la rege deveniseră pentru el o adevărată pacoste. S-ar fi zis că tânărul suveran încerca o plăcere sadică lăsându-l să aştepte ore întregi în anticamera cabinetului său de lucru. Aşa după cum pădurarii calculează vârsta unui copac după inelele concentrice ale trunchiului, tot aşa curtenii poloni calculau adâncirea dizgraţiei în care căzuse cardinalul după aşteptările lui tot mai prelungite în anticamera regelui. „Calc pe urmele lui Jacques Coeur, îşi spunea Olesnicki cu obidă. Poate şi pe urmele bietului duce de Luna. Şi Iancu de Hunedoara trece prin mari dificultăţi, ca şi mine. S-ar crede că un vânt turbat s-a înverşunat să sufle în anii aceştia, spre a dezrădăcina căpeteniile politice de pretutindeni. Şi marele vizir Khalil şi dogele Veneţiei au început să guste veninul dizgraţiei. Suveranii şi popoarele au memoria scurtă. S-ar părea că serviciile slujitorilor devotaţi îi supără.”

Un şambelan îl introduse, în sfârşit, la rege.

„Era şi timpul!” îşi zise cardinalul, care începuse să-şi piardă răbdarea.

Suveranul, un tânăr de 26 de ani, cu ochi iscoditori şi zâmbet aspru, îl primi într-un salon îmbrăcat în tapiserii de Flandra, ce înfăţişau personaje din mitologia greacă. Într-o epocă în care artele erau dedicate aproape în întregime glorificării creştinismului, regele Cazimir se înconjura de imagini ale zeităţilor păgâne. Faptul era semnificativ.

Monarhul se juca plin de însufleţire cu nişte ogari superbi. La apariţia cardinalului, îl salută cu aparent respect, dar nu-şi întrerupse plăcuta ocupaţie.

– Ce vânt te aduce pe la mine, Eminenţă?

Lui Olesnicki nu-i plăcu tonul uşor zeflemitor al regelui. Ştia că acesta nu-l putea suferi, dar mai ştia că antipatia era reciprocă. „Glasul sângelui este o poveste răsuflată!” îşi spunea cardinalul, care nutrea unele bănuieli în legătură eu ascendenţa monarhului. Bănuielile lui se întemeiau pe anumite calcule tulburătoare. Regele Vladislav Jagello atinsese o vârstă venerabilă când se însurase pentru a patra oară cu

Sophia, fiica ducelui lituanian Andrei Oligmandovici. Pe primul său fiu, Ladislaus - destinat să piară descăpăţânat de turci la Varna - îl avusese la 76 de ani, iar pe Cazimir, după ce trecuse de 79 de ani. Or, în acea epocă, el, Zbygniew, întreţinea relaţii intime cu regina. Cum era şi firesc, aceasta susţinuse întotdeauna că cei doi vlăstari regali erau sânge din sângele lui Vladislav Jagello, care ar fi dat dovadă până la moarte de o miraculoasă potenţă sexuală. Cardinalul privea cu suspiciune această legendă. Dacă Ladislaus şi Cazimir nu erau fiii lui Jagello, atunci cine şi-ar fi putut atribui paternitatea lor? După câte se ştia, regina se mărginise la clasicul triunghi conjugal: regină-rege-cardinal. În acest caz, nu era firesc pentru el, Zbygniew, să presupună că Ladislaus şi Cazimir erau propriii săi fii? I se întâmplase nu o dată să se examineze în oglindă, căutând să descopere trăsături ale chipului său comune cu ale celor doi principi. Cu Ladislaus nu semăna deloc, dar Cazimir avea ochii lui, ovalul feţei şi chiar forma nasului său.

Lui Cazimir îi ajunseseră la ureche aceste zvonuri, dar în loc să-l facă mai binevoitor faţă de cardinal, îi sporiseră antipatia, pe care i-o arăta dealtfel făţiş.

Olesnicki îi transmise mesajul regelui Ungariei. Cazimir nu-i acordă o importanţă deosebită.

– A făcut şi el tot ce a putut pentru Bizanţ. În ceea ce mă priveşte, îl înţeleg, Eminenţă. Ca şi mine, are de dărâmat numeroasele obstacole ridicate de duşmani dinlăuntru şi din afară, care vor să împiedice propăşirea ţării. Faţă de această preocupare, ameninţarea otomană, care pentru moment nu ne angajează direct, rămâne o chestiune secundară.

– Nu este moral, Sire, să lăsăm Bizanţul singur în calea furiei otomane. Într-o zi s-ar putea întâmpla ca şi

Polonia să fie pusă într-o situaţie asemănătoare. Ce simţăminte am încerca dacă Europa ne-ar lăsa în părăsire?

Regele făcu un gest de nepăsare.

– Pentru moment, recucerirea gurilor Vistulei mă preocupă mai mult decât soarta împăratului Constantinos.

În ciuda aparenţelor, regele nu judeca superficial. Deşi îl ura, Zbygniew îi recunoştea seriozitatea, perseverenţa, curajul. Cazimir vedea însă altfel evenimentele. Neînţelegerile dintre suveran şi primul său sfetnic deveniseră de notorietate publică. Dacă se mai tolerau încă, aceasta se datora poziţiei puternice pe care fiecare dintre ei o câştigase între timp.

Cardinalul se înclină resemnat.

– Îmi dau seama că orice încercare aş face pentru a vă determina să interveniţi în ajutorul Bizanţului este sortită eşecului.

– Da, da. Puteţi trage această concluzie, Eminenţă. Dealtfel, acum este şi prea târziu ca să mai fac ceva. Zilele Constantinopolelui bizantin sunt numărate. Acest lucru îl ştiţi şi dumneavoastră foarte bine. Să-i lăsăm deci pe romei cu problemele lor, iar noi să ne concentrăm asupra problemelor noastre. Sunt informat că trimisul marelui maestru al Ordinului Cavalerilor Teutoni v-a făcut o vizită. Nu-i aşa?

* * *

În vreme ce străbătea călare tabăra, îndreptându-se spre cartierul general al sultanului, marele vizir Khalil asculta cu inima strânsă cântecele vesele ale soldaţilor. Potrivit poruncii imperiale, trupele care postiseră toată ziua se aşternuseră pe chiolhanuri îndată după lăsatul nopţii. Fanfarele militare primiseră ordin să cânte pe întrecute. Întreaga armată otomană era animată de o atât de zgomotoasă bucurie, încât vacarmul se auzea desigur până în inima Constantinopolelui. Khalil avea impresia că desluşeşte în chiotele, strigătele şi râsetele soldaţilor propria lui condamnare la moarte.

Mehmed al Il-lea îl poftise la cină. Această dovadă de înaltă cinstire căpăta în împrejurările de faţă semnificaţia unei torturi rafinate. La festinul oferit în cortul imperial avea să participe, fără îndoială, şi Zaganos-Paşa, care-şi va savura triumful, aruncându-i priviri batjocoritoare. Khalil ar fi putut să absenteze, pretextând o indispoziţie firească la vârsta lui relativ înaintată. Ar fi însemnat însă a-şi recunoaşte înfrângerea. Sfidându-şi adversarii, dovedea că este încă puternic şi deci primejdios. Un crocodil cuprins de convulsiunile agoniei este capabil să aplice cu coada lovituri mortale. Chiar dacă va fi să moară, Khalil era hotărât să-l tragă după sine şi pe Zaganos-Paşa. Mahmud, şeful poliţiei şi omul său de încredere, ticluise - folosindu-se de nişte falsificatori ucişi ulterior spre a nu deveni jenanţi - nişte documente din care reieşea că Zaganos plănuia să-şi însuşească tronul după ce-l va fi suprimat pe sultan.

Khalil zâmbi cu răutate. Chiar şi de dincolo de mormânt îşi va nimici duşmanii. Gândul acesta îi mai risipi amărăciunea, „Ehe, Zaganos, am în tolbă mai multe săgeţi decât îţi închipui. Dădu pinteni calului. Lupta noastră nu s-a încheiat încă, Zaganos! îşi zise, strângându-şi îndârjit buzele. Nu, nu s-a încheiat!”...

* * *

Leandru Comnen era animat de o înflăcărare războinică de nestins. Deşi nu împlinise încă 18 ani, fusese înălţat la rangul de locotenent într-al treilea escadron de gardă. Toţi ofiţerii unităţii, cu excepţia comandantului, căpitanul Stefanos Rossa, căzuseră în luptele din ultimele zile. Leandru era foarte mândru de penele de struţ de pe coiful său, podoabă îngăduită numai ofiţerilor.

Escadronul lui se afla pe ziduri de patruzeci şi opt de ore, fără să se fi bucurat de o clipă de răgaz. Soldaţii săi aveau misiunea să tragă săgeţi - salvă după salvă - asupra inamicului, care se străduia, fără să ţină seama de pierderile omeneşti, să acopere cu pământ şi cu fascine toate şanţurile din faţa fortificaţiilor exterioare ale oraşului.

Leandru regreta că nu-i fusese în putinţă să anunţe celor apropiaţi lui promovarea sa militară. Dar timpul nu era încă pierdut. De îndată ce va obţine câteva clipe de odihnă, va trimite un mesaj scris tatălui său şi un altul Irinei. Prin intermediul unei spălătorese care lucra la monastire, izbutise să înfiripe o corespondenţă secretă cu iubita lui.

Îşi făgăduiseră, în scris, să se căsătorească îndată după terminarea războiului, indiferent dacă familiile lor îşi vor da sau nu încuviinţarea. La nevoie o va răpi pe Irina - bineînţeles cu acordul ei - şi împreună vor pleca în lume. Fără să-şi dea seama, Leandru încerca să se îmbete cu visuri.

Acum mânuia arcul umăr la umăr cu soldaţii săi. Îşi încordase de atâtea ori braţul, încât începuse să aibă crampe musculare. Din când în când se uita printre creneluri la mulţimea de ruguri aprinse pe întreg cuprinsul taberei otomane. În vreme ce turcii din prima linie şi de pe poziţiile înaintate se agitau febril, cei din bivuacuri cântau, jucau, benchetuiau, zbierau, stârnind o larmă care se revărsa peste ziduri până înlăuntrul oraşului.

Curând după miezul nopţii, tărăboiul încetă brusc. Până şi bateriile turceşti încetară să mai tragă. Liniştea grea părea anormală după zgomotul asurzitor care de aproape două luni înconjura oraşul cu un infernal brâu sonor. Soldaţii creştini îşi aruncau priviri nedumerite. Hotărâseră turcii să ridice asediul? Până şi focurile din bivuacurile duşmane se stinseseră. Abia dacă se mai zăreau ici şi colo grămezi pâlpâitoare de tăciuni aprinşi.

„A încetat războiul? se întrebă Leandru. Tocmai acum, când am devenit ofiţer?” Aproape că îi părea rău.

Deodată auzi fâşâitul caracteristic al unei săgeţi, care, după ce zbură prin aer, căzu pe pardoseala de piatră în apropierea lui. Se uită într-acolo. Văzu în semiîntunericul nopţii cu lună pata albă a unei hârtii înfăşurate în jurul tijei săgeţii şi legată cu o sfoară subţire. Intrigat, desfăcu hârtia. La lumina unei torţe descifra câteva fraze scrise stângaci în greceşte.

„Turcii pregătesc un asalt general asupra Constantinopolelui. Luaţi-vă măsuri de apărare. Bătălia va fi crâncenă. Vă scrie un soldat creştin silit să lupte alături de duşmanii Crucii. Dumnezeu să vă ajute!”

Leandru alergă la comandantul escadronului şi îi raportă cele întâmplate. Căpitanul Rossa luă biletul şi îl citi cu atenţie.

– Am să-l duc personal împăratului. Până la înapoierea mea preiei comanda escadronului!

* * *

Sultanul Mehmed ieşi din cort şi îşi plimbă privirile asupra taberei adormite. Stelele scăpărau aninate de bolta văzduhului, asemenea unor minuscule lampioane chinezeşti. Padişahul savură câteva clipe tăcerea profundă. Pentru întâia dată în viaţă, firea lui viforoasă se acomoda cu liniştea. Constatarea aceasta îl surprinse. Hotărâse să acorde soldaţilor săi o binemeritată odihnă în ajunul marii bătălii. Şi el ar fi dorit să doarmă câteva ceasuri, dar somnul nu i se lipea de gene.

Un cal necheză undeva, departe; un câine îi răspunse lătrând. Apoi se aşternu iarăşi tăcerea. Mehmed avu deodată impresia că simte ritmul respiraţiei taberei, pulsul ei. Şi inima lui bătea în aceeaşi cadenţă.

Zâmbi. Se simţea legat de soldaţii lui prin miriade de fire invizibile, asemenea unei fantastice reţele de nervi cu prodigioase ramificaţii.

Intră în cort şi trase draperia de la intrare, fără să se supere fiindcă nu se ivise vreunul dintre icoglanii de serviciu spre a îndeplini această umilă sarcină, atât de puţin potrivită padişahului...

* * *

Dimineaţa, soarele se ridicase sus când Maurizio Lomellino, podesta-ul coloniei genoveze din Galata, se înfăţişă în tabăra turcească, spre a răspunde la o convocare a sultanului. Era însoţit de doi membri ai consiliului coloniei. În vreme ce aştepta în faţa cortului imperial spre a fi primit în audienţă, Lomellino contempla imensa tabără otomană, tot atât de întinsă ca şi apele unei mări.

– Te interesează priveliştea, Messer Lomellino?

Podesta-ul tresări surprins, întoarse capul şi îl văzu uluit pe sultan, care se apropiase neobservat. Interpretă drept un semn de bunăvoinţă faptul că acesta i se adresase în italieneşte, încălcând ceremonialul care impunea sultanului şi înalţilor demnitari turci să vorbească străinilor primiţi în audienţă numai prin intermediul unor tălmaci. Padişahul era însoţit de un singur aghiotant.

– Cer cu umilinţă iertare, Înălţimea-ta! se ploconi genovezul. Nu mă săturam să admir puterea militară a Măriei-tale, oglindită atât de cuprinzător în această măreaţă tabără.

– Te pricepi să meştereşti frazele, Messer Lomellino. După cum vezi, ostaşii mei se pregătesc pentru un asalt general. Ceasurile Constantinopolelui creştin sunt numărate. În această ultimă bătălie care se va da, aştept să vă respectaţi angajamentul luat, păstrând cea mai strictă neutralitate. Vă previn: dacă veţi acorda cel mai mic ajutor romeilor şi aliaţilor lor, vă voi socoti duşmanii mei şi vă voi trata ca atare! Numai de buna voastră credinţă faţă de mine şi de imperiul meu depinde supravieţuirea în pace a coloniei genoveze, chiar şi după ce voi lua în stăpânire Constantinopolele.

„Aş vrea să te cred!” reflectă Maurizio Lomellino. În vreme ce asculta smerit vorbele sultanului, îşi duse mâna la inimă şi rosti reverenţios:

– Vrerea noastră este să nu ieşim din placul Înălţimii-tale. Reînnoim făgăduiala noastră de a nu ne amesteca în treburile Măriei-tale. Mi-aş îngădui să adaug că am făcut dovada credinţei noastre faţă de Înălţimea-ta şi faţă de viteaza armată turcă furnizând ofiţerilor tăi valoroase informaţii cu caracter militar.

– Ştiu! Şi n-am să uit aceste servicii, Messer Lomellino. Acum eşti liber să te înapoiezi printre concetăţenii tăi şi să le repeţi vorbele mele. Te autorizez să-i asiguri de bunăvoinţa mea.

Podesta-ul şi cei doi consilieri se frânseră de mijloc, apoi se retraseră de-a-ndaratelea, salutând la fiecare pas.

Zâmbind în colţul gurii, Mehmed se întoarse în cortul său. Avea un mare dispreţ pentru creştinii aceştia care se vindeau pentru un blid de linte. Dar se folosea de ei, deşi mai târziu avea să-i arunce la lada cu gunoi...

* * *

Pripătul soarelui de amiază era atenuat de vânticelul care se pornise să bată dinspre mare. Pe platoul din faţa cortului imperial se adunaseră, din ordinul padişahului, toţi comandanţii de unităţi, începând cu căpeteniile de armate şi terminând cu comandanţii de companii, de baterii şi de escadroane. Se aflau acolo ofiţeri din corpul de ieniceri şi din diviziile de gardă, din trupele de başibuzuci şi de spahii, din marină şi din armele auxiliare. Orânduiţi într-un vast careu, aşteptau cu toţii apariţia sultanului, care le dăduse de veste că le va vorbi. În mijlocul careului se afla o estradă acoperită cu covoare şi străjuită de icoglani înarmaţi.

Rafale scurte de vânt se stârniră din senin, agitând penajele ofiţerilor generali, pulpanele ample ale mantalelor, drapelele verzi cu emblema Profetului. Draperiile de la intrarea cortului imperial fură date la o parte de paji, şi Mehmed se ivi, urmat de marele vizir Khalil, de generalii Zaganos, Karagea şi Işak, comandanţii celor trei grupuri de armate, de marele amiral Hamza, precum şi de Mahmud Anghelos, cel mai tânăr consilier imperial.

Ofiţerii îl întâmpinară cu ovaţii frenetice. Mehmed se urcă pe estradă, îşi plimbă privirile asupra lor, apoi ridică braţul drept, cerând linişte. Aclamaţiile încetară brusc. Nu se mai auzeau decât fâlfâirile zbuciumate ale drapelelor.

– Nu v-am convocat aici spre a vă îndemna la luptă, începu padişahul cu glas puternic, sacadat. Vă cunosc curajul şi vitejia, căci v-am urmărit comportarea pe câmpul de bătălie. Mulţi dintre voi aţi auzit cuvintele pe care le-am rostit în faţa soldaţilor. Vreau să vă vorbesc despre recompensele care vă aşteaptă după ce veţi lua cu asalt oraşul. Pe lângă cinstea şi gloria de a fi cucerit cel mai mare şi mai strălucit centru al Imperiului Bizantin, veţi găsi în această metropolă bogăţii fără seamăn. Palatele, bisericile, monastirile, edificiile publice, cu inestimabilele lor comori, vor cădea în stăpânirea voastră. Toţi locuitorii oraşului, în frunte cu înalţii demnitari şi cu familiile lor, vor deveni sclavii voştri. Vă dau pe mână capitala străvechiului Imperiu Roman de Răsărit, metropola care, prin splendoarea, luxul şi măreţia sa, a ajuns centrul Universului. Da, da! Aceasta nu e o figură de stil, ci o realitate! Oraşul fabulos al visurilor noastre de totdeauna va fi în sfârşit al nostru. Vi-l dau pe mână. Jefuiţi-l! Voi şi urmaşii voştri veţi deveni atât de bogaţi, încât veţi pierde socoteala avuţiilor voastre!

Ochii ofiţerilor sticleau, oglindindu-le poftele stârnite de perspectivele ispititoare zugrăvite de sultan. Mehmed îşi dădea seama cu tainică satisfacţie că îşi stăpânea auditoriul. Stimulase până la paroxism slăbiciunile omeneşti.

– Să nu vă închipuiţi că fortificaţiile acestui oraş sunt inexpugnabile! Vă asigur, nu vor rezista ultimului vostru asalt! Şanţurile au fost umplute, zidurile exterioare dărâmate pe mari întinderi. Tunurile noastre au provocat trei mari breşe în zidurile interioare, prin care vor pătrunde în oraş nu numai pedestraşii, ci şi cavaleria grea. Trupele de apărare sunt decimate, iar supravieţuitorii au ajuns la capătul puterilor. Garnizoana constantinopolitană este ca şi inexistentă faţă de forţa şi de avântul nostru. Sunt informat că perdeaua de apărare alcătuită din soldaţii ghiauri este atât de subţiată, încât un om a ajuns să facă de pază la două sau trei creneluri. Voi sunteţi atât de mulţi şi ei atât de puţini, încât orice rezistenţă a lor devine neglijabilă. Nu vom înceta lupta decât după ce vom ucide pe ultimii ghiauri de pe ziduri! Mă tem că nici nu-i vom putea măcelări pe toţi, fiindcă în toiul bătăliilor o vor lua la fugă spre a-şi salva pielea. Avântaţi-vă deci la asalt plini de curaj şi de înflăcărare! Îndepliniţi cu străşnicie poruncile comandanţilor voştri! Arătaţi-vă demni de încrederea mea, şi victoria va fi a armatelor noastre! În ceea ce mă priveşte, jur să lupt în fruntea voastră! Am să vă urmăresc faptele de vitejie şi am să răsplătesc înmiit pe cei care-mi vor trezi admiraţia! Cei care vor cădea pe câmpul de onoare, căci aşa le-a fost scris în cartea destinului, vor cunoaşte după moarte fericirea supremă făgăduită de Koran. Vor sta în paradis, cu Mahomed la masă, se vor îndestula cu mâncăruri bogate şi cu băuturi de tot felul, apoi vor petrece cu femei trupeşe, cu băieţandri frumoşi şi cu fecioare gingaşe. Sătui de desfătări, se vor scălda în ape limpezi de cleştar şi se vor odihni pe covor de verdeaţă şi de flori... Acum înapoiaţi-vă la posturile voastre! Odihniţi-vă şi voi şi soldaţii voştri!

Aşteptaţi în linişte şi reculegere sunetul goarnelor care vor vesti asaltul. Atunci să vă ridicaţi cu toţii şi să porniţi la atac sub faldurile steagurilor noastre sfinte! Mehmed se întoarse spre grupul generalilor: Vor rămâne aici numai comandanţii de mari unităţi!

Coborî de pe estradă şi se îndreptă spre cortul imperial, în vreme ce ofiţerii - potrivit poruncii sale - păstrau tăcerea. Generalii şi înalţii demnitari ai Curţii îl urmară. Abia după ce draperiile de la intrarea cortului fură închise, ofiţerii rupseră rândurile, îndreptându-se spre unităţile lor.

Ajuns în încăperea rezervată conferinţelor militare, Mehmed vorbi generalilor:

– În curând toate trupele noastre concentrate în jurul Constantinopolelui vor fi angajate într-o bătălie hotărâtoare pentru cucerirea oraşului. Hamza-Paşa, se adresă marelui amiral, forţele noastre navale din Marea de Marmara şi flota din Cornul de Aur vor ataca în acelaşi timp zidurile dinspre mare ale oraşului, spre a nu îngădui apărătorilor creştini din aceste sectoare să-şi trimită rezervele în ajutorul trupelor ce apără fortificaţiile dinspre uscat. În Cornul de Aur vei executa o debarcare sprijinită cu foc de bateriile noastre de pe înălţimile Perei... Tu, Zaganos-Paşa, vei întări cu diviziile tale aripa stângă a grupului de armate comandat de Karagea-Paşa. Îţi vei concentra atacurile asupra Blachernelor! Tu, Karagea-Paşa, îţi vei spori eforturile spre a lărgi breşele deschise de artileria noastră şi a pătrunde în oraş!... Tu, Khalil-Paşa, vei comanda corpul ienicerilor, iar tu, Sarudja-Paşa, vei comanda unităţile de gardă. Obiectivul vostru principal va fi cucerirea porţii Sfântul Roman, apărata de genovezul Giustiniani. Khalil, Sarudja, vă atrag atenţia că acoperiţi cel mai important sector!... Tu, Mahmud Anghelos, vei întări cu corpul de spahii din Asia aripa stângă a grupului de armate comandat de Işak-Paşa!... Ţie, Işak-Paşa, îţi rămâne în sarcină sectorul sudic al fortificaţiilor, până la Marea de Marmara. Primul tău obiectiv va fi poarta Selymbriei!... Eu îmi asum comanda supremă a tuturor forţelor otomane de uscat şi de mare. În încheiere vă reamintesc instrucţiunile mele: asaltul va fi dat în valuri. Eşalonul unu va ataca, fiind sprijinit cu săgeţi de eşalonul doi. Atacul eşalonului doi va fi sprijinit de eşalonul trei, şi aşa mai departe. Obiectivul unu va fi cucerirea zidurilor exterioare ale oraşului, obiectivul doi - cucerirea zidurilor interioare, obiectivul trei - pătrunderea în oraş şi cucerirea lui. Şi cu aceasta conferinţa noastră s-a terminat!

Mehmed îşi îndreptă privirile asupra marelui vizir.

– Khalil, îţi cunosc înclinarea spre căutarea de soluţii paşnice. Romeii ne-au impus să alegem calea războiului. Acum şi tu trebuie să te dedici războiului. Voi fi cu ochii asupra ta! La încheierea biruitoare a campaniei mi-ar plăcea să-mi dai prilejul de a te felicita pentru felul cum ţi-ai condus trupele în luptă. Marele agă al ienicerilor te va seconda, folosindu-şi întreaga pricepere militară.

Marele vizir înţelese avertismentul. În tot timpul bătăliei va fi supravegheat de sultan şi de marele agă al ienicerilor. Va trebui să se bată cu disperare, să nu dea nici un semn de slăbiciune, să nu facă nici o greşeală. Dacă va trezi suspiciuni, se va putea socoti un om pierdut.

– Sunteţi liberi! se adresă Mehmed generalilor. Aceştia salutară cu gravitate, apoi părăsiră încăperea. Rămas singur, sultanul se plecă asupra hărţii oraşului asediat, sprijinindu-se cu palmele de tăblia mesei.

– Vei fi al meu, Constantinopole! Te voi lua în stăpânire, chiar dacă lumea întreagă mi se va împotrivi! Jur pe capul lui Allah şi al lui Mahomed că vei fi al meu! Jur!

* * *

Apăsat de gânduri, împăratul Constantinos se uita posomorât la peticele de hârtie murdare şi mototolite de pe masa lui de lucru. Toate acestea veniseră purtate de săgeţi în zbor, peste zidurile oraşului, spre a-i vesti pe constantinopolitani să fie pregătiţi spre a înfrunta marele asalt al otomanilor. Basileul îşi sprijini fruntea de mâinile împreunate. Rosti, cutremurat de emoţie: „De ce, Doamne? De ce?”...

Se ridică de la masă şi se îndreptă spre icoana Sfintei Fecioare, aşezată pe un mic altar străjuit de sfeşnice cu lumânări aprinse. Îngenunche. „De ce ne-ai hărăzit atâta suferinţă, Doamne? Cu ce ţi-am păcătuit? Ne-ai părăsit şi tu aşa cum ne-a părăsit întreaga creştinătate! Nu ne mai bizuim decât pe slabele noastre puteri spre a ne apăra de urgia Islamului. Cum pot oare să doarmă liniştiţi regii şi împăraţii, principii şi cardinalii, militarii şi călugării, când ştiu că noi, oameni de-o credinţă cu ei, ne trăim ultimele clipe, înainte de a fi striviţi de păgâni? Nu-i macină conştiinţa? Nu-i tulbură agonia noastră? Nu se gândesc că aceeaşi năpastă se poate abate şi asupra lor?” Împăratul ridică mâna spre a-şi face semnul crucii, dar îşi lăsă gestul neterminat. După câteva clipe îşi scutură fruntea, ca şi când ar fi vrut să se elibereze de o viziune apocaliptică. „Iartă-mă, Doamne, că am cârtit împotriva ta! Numai credinţa în tine ne-a mai rămas!”

Se auzi o toacă bătând undeva, aproape de palat. O toacă ceva mai îndepărtată o îngână, urmată de multe altele. În curând bătăile lor ritmate prinseră să răsune în întreg oraşul. Basileul se opri în dreptul ferestrei deschise. Contemplă câteva clipe imensa metropolă, cu palatele, clopotniţele şi monumentele ei, peste care soarele în asfinţit arunca tonuri de un roşu-palid.

Sphrantzes, marele şambelan, intră în încăpere.

– Ce-ai făcut cu procesiunea? îl întrebă împăratul.

– Am executat porunca Majestăţii-tale, şi am trimis crainici în tot cuprinsul oraşului. Va veni multă lume.

Basileul se apropie de sfetnicul său şi îi puse afectuos mâna pe umăr.

– Am dorit ca în preajma marii încercări, oamenii să se împace cu dumnezeirea. Şi am mai dorit să le strecor în suflet credinţa că au un aliat. Până şi un aliat spiritual este mai bun decât nimic... M-ai slujit cu credinţă, Sphrantzes. Mă tem că Dumnezeu nu-mi va da răgazul să te răsplătesc aşa cum s-ar fi cuvenit. Vreau să ştii că te-am preţuit mai mult decât pe toţi ceilalţi sfetnici ai mei. Acum să mergem! Să nu lăsăm lumea să aştepte!

* * *

Kostaros, poetul, ştia că trebuia să moară. Slăbise atât de tare, încât pielea îi atârna pe oase cum atârnă guşa la şopârle. În schimb, pântecele i se umflase ca un cimpoi. Spre a-l mai uşura, un medic îi făcea din când în când câte un cep în burtă, lăsând să iasă un lichid tulbure, puturos.

– Dacă puţurile din oraşul ăsta s-ar usca şi cisternele s-ar goli, aş putea să le umplu cu apă izvorâtă din pârdalnicul ăsta de pântece, zâmbea amar Kostaros.

Simţea o durere surdă la ficat, avea fierbinţeli, când mai mari, când mai potolite, îi lipsea pofta de mâncare şi nici femeile nu-l mai ispiteau.

Kostaros băuse mult alcool în viaţa lui şi, pe deasupra, se mai lăsase adeseori şi târât în păcatul preacurviei, spre ciuda soţiei sale, Arhondula. Arhondula avea gura spurcată, şi uneori îşi descărca asupra lui paraponul îngrămădit în suflet atâta amar de ani.

– Acum te-ai săturat, cred, de băutură şi de femei, neisprăvitule! Ţi-ai spulberat banii şi ţi-ai ruinat sănătatea, îmbogăţindu-i pe cârciumari şi îmbuibându-ţi târfele!

Ieşea apoi din odaie, trântind cu obidă uşa. Rămas singur, Kostaros ofta pocăit, lua o pană de gâscă şi începea să scrie versuri triste, macabre, în care figurau Styxul, regatul lui Pluton şi tot felul de simboluri funebre: torţe întoarse cu coada în sus, coloane frânte, schelete şi coase purtate pe umăr de nişte arătări drapate în cape negre.

Într-o vreme Kostaros fusese foarte preţuit pentru poemele lui de dragoste. Era chemat la tot felul de petreceri şi banchete, spre a face improvizaţii spirituale în jurul frumuseţii feminine. Dar de când se îmbolnăvise, iar coarda veselă a lirei lui amuţise, foştii tovarăşi de chiolhanuri îl uitaseră. Îl mai vizitau doar câţiva vecini, deloc iluştri, dar săritori la nevoie.

Kostaros se simţea foarte slăbit, aşa că rareori mai ieşea din casă, şi atunci doar ca să mai afle veşti. Şi asta nu fiindcă i-ar fi fost frică de turci; starea sănătăţii lui era atât de rea, încât nu spera să apuce sfârşitul războiului. Interesul lui era trezit însă de listele eroilor căzuţi în luptă, pe metereze. Când afla câţi tineri - care teoretic aveau toată viaţa înainte - piereau zilnic, îşi zicea că soarta lui nu era, la urma urmei, chiar atât de păcătoasă, de vreme ce îi îngăduise să guste până atunci toate plăcerile.

Când Arhondula se înapoie de la piaţă, văitându-se de lipsa alimentelor, Kostaros nu se necăji, fiindcă tot nu-i mai plăcea să mănânce.

Mai târziu, când Clikor Avakumian, neguţătorul de mătăsuri şi vecinul său cel mai binevoitor, veni să-i spună, plin de îngrijorare, că turcii pregăteau un mare şi decisiv asalt şi că împăratul ordonase populaţiei să participe la o procesiune spre a implora sprijinul dumnezeirii, Kostaros se hotărî să iasă din casă, spre a asista personal la ceremonie.

– Uite la mâinile mele ce aspre şi bătătorite sunt! îl pofti armeanul, întinzându-i-le. De câteva săptămâni încoace nu fac decât să car pământ şi pietre pentru repararea zidurilor. Nu cred că voi mai fi în stare vreodată să mânuiesc acul, să combin acele minunate broderii de aur cu care împodobeam veşmintele lucrate în atelierul meu. Eh, dar ce să mai vorbim de găteli acum, când pe toţi ne pândeşte moartea, sau în cel mai bun caz robia!

„După cât se pare, n-am să plec singur la drum! reflectă Kostaros, imaginându-şi cortegiul de suflete care-l va însoţi în marea-i călătorie de dincolo de viaţă.

Este totuşi o consolare să ştii că n-ai să rătăceşti solitar în regatul umbrelor!”

Spuse Arhondulei, care trebăluia prin bucătărie, că nu va lipsi mult, apoi plecă de acasă sprijinindu-se de braţul armeanului.

– Unde mergem?

– În piaţa palatului. Acolo ne-au chemat crainicii imperiali.

Neguţătorul şi poetul păreau două umbre care se târau clătinându-se pe strada scăldată în soare. Oraşul era ca şi mort. Obloanele de la prăvălii şi de la casele de locuit erau trase şi ferecate. Oameni nu se vedeau. Pisicile, câinii, până şi şobolanii dispăruseră. Tăcerea adâncă lăsată asupra metropolei - după ce toacele încetaseră să mai bată - accentua ambianţa aceea stranie, de cimitir părăsit.

– M-am dezvăţat de linişte, spuse Kostaros. Face să-mi ţiuie urechile. Ştii, dacă nu mi-ar fi scos aseară apa din burtă, n-aş fi putut merge cu dumneata la procesiune. Trebuie să-ţi mulţumesc că ai venit să mă iei.

Clikor nu-i răspunse, căci nici nu-i auzise vorbele, atât de mult îl preocupau propriile lui griji. Copiii lui cei mari lucrau la ziduri, nevârstnicii se smiorcăiau toată ziua, plângându-se de foame. Slăbiseră cu toţii atât de tare, încât li se topiseră muşchii şi rămăseseră cu pielea lipită de oase. În schimb, li se umflaseră burţile, de parcă ar fi vrut să-l concureze pe Kostaros.

Deodată, cei doi prieteni îşi încordară auzul. De undeva, de departe, veneau purtate pe aripi nevăzute frânturile unui imn, care aducea mai degrabă a cântec de jale.

– În piaţă, la Blacherne, a început slujba religioasă, zise Clikor.

– Să ne grăbim! propuse Kostaros.

Dar nu iuţiră pasul, fiindcă pe el nu-l ţineau picioarele. Trăgeau cu urechea la răbufnirile unui cor polifonic, de un patetism dureros, ce părea să înalţe spre cer o supremă implorare.

– Străzile sunt pustii, zise Kostaros, sugrumat de emoţie. Toată lumea e acolo.

Disperarea exprimată în acel limbaj muzical îi răscolise brusc propria-i durere. Moartea, care-l aştepta la capătul unui drum plin de suferinţe, îl făcu să se gândească şi la alţi semeni ai lui, cunoscuţi sau necunoscuţi, care, fără să fi fost condamnaţi la moarte, trebuiau să moară, fiindcă aşa cereau legile războiului. Uită de propria lui disperare, spre a se pierde în jalea şi în durerea colectivă. Îl podidiră lacrimile. Se uită cu coada ochiului la armeanul care-l sprijinea de braţ şi văzu că şi pe obrajii lui se rostogoleau lacrimi.

– Tristă soartă! Foarte tristă! rosti poetul într-un suspin. Eu am să mor, fiindcă aşa mi-am aşternut. Dar de ce trebuie să moară atâţia copii, atâţia tineri?

Avakumian grăbi pasul, atât cât îi era cu putinţă. Stimulat de energia prietenului care se străduia să-l ajute, Kostaros încercă să-şi înfrângă slăbiciunea, să-şi uite suferinţele.

După o cotitură a străzii apăru imensa piaţă din faţa palatului imperial. O mare mulţime de oameni, cu privirile aţintite spre poarta Blachernelor, cânta un imn religios. Prapuri brodaţi cu aur pluteau deasupra capetelor, mişcându-se uşor în vântul ce bătea dinspre Marea de Marmara. Erau acolo, în piaţă, militari şi călugări, oameni de rând şi senatori, femei umile şi înalte doamne, orbi şi schilozi, prelaţi în odăjdii şi cerşetori în zdrenţe. Unii plângeau cu hohote, alţii se izbeau cu pumnii în piept, mărturisindu-şi în public păcatele. Femeile întindeau braţele spre cer, implorând milostivirea dumnezeiască. Nişte bătrâni îngenuncheaseră şi îşi presărau ţărână în creştet.

– Unde e împăratul? întrebă Kostaros. Îl vezi?

– Îl văd. E acolo, pe scările de la intrarea în palat. Acum coboară şi se amestecă prin mulţime.

Gloata aceea imensă începu să intoneze cu evlavie Kirie Eleison. Preoţii, înveşmântaţi în aur şi cu icoanele purtate pe braţe, porniră apoi spre ziduri, spre a binecuvânta pe apărătorii oraşului. Mulţimea se încolona în urma lor, umblând desculţă, în semn de umilinţă, rugându-se şi plângând. Procesiunea, în care se încadra şi împăratul, îşi pierdu treptat caracterul solemn, sobru, căpătând aspectul unui alai mortuar. Vaietele, ţipetele isterice, suspinele, hohotele de plâns, imprecaţiile la adresa turcilor, disperarea fără margini a oamenilor îl făcură pe basileu să-şi regrete iniţiativa. Procesiunea nu numai că nu izbutise să întărească spiritul combativ şi puterea de rezistenţă ale supuşilor săi, ci îi demoralizare chiar şi pe aceia care până atunci mai păstraseră o scânteie de încredere într-un sfârşit acceptabil al războiului.

În vreme ce cortegiul şerpuia pe lângă ziduri, preoţii şi mulţimea binecuvântau pe soldaţii de pe metereze şi implorau pe Sfânta Fecioară să izbăvească oraşul de urgia păgânilor.

Începuse să se întunece. Împăratul şi însoţitorii lui se desprinseră de lumea încolonată şi se înapoiară la palat, unde fuseseră convocaţi înalţii demnitari, membrii corpului senatorial, generalii şi ofiţerii superiori, romei, genovezi, veneţieni, români şi catalani, reprezentanţii familiilor nobile. Toţi aceştia îl aşteptau pe împărat în sala tronului. Pe chipurile tuturora se citea o tristeţe profundă. Ştiau că vor pieri, că soarta Constantinopolelui era pecetluită, că războiul era definitiv pierdut. Mergeau însă înainte, fiindcă onoarea nu le îngăduia să şovăie. Se aflau printre ei şi poltroni care şi-ar fi salvat bucuroşi viaţa în schimbul oricăror compromisuri sau ticăloşii. Erau însă târâţi de curentul general şi nu se mai puteau desprinde.

Basileul îşi făcu apariţia purtând veşminte de ceremonie, coroana imperială, sceptrul, hlamida şi încălţările purpurii, brodate cu vulturul bicefal. Chipul îi era impasibil, ţinuta impunătoare, hieratică.

– Nobilii mei sfetnici, iluştri conducători de oşti, înţelepţi senatori şi viteji tovarăşi de arme, a sosit ceasul bătăliei supreme, rosti împăratul cu glas vibrant. Duşmanul se pregăteşte să ne izbească năprasnic şi dinspre uscat şi dinspre mare, folosindu-se de toată puterea şi veninul lui. Mâinilor voastre bărbăteşti le încredinţez acest mândru oraş, plin de faimă şi de glorie, capitală fără seamăn a întregii lumi. Sunteţi datori să vă jertfiţi pentru credinţa şi legea voastră, pentru patria mult iubită, pentru basileu, unsul lui Dumnezeu, pentru femeile şi copiii voştri. Se împlinesc astăzi cincizeci şi şapte de zile de când nelegiuitul padişah ne-a împresurat, lovindu-ne cu toate armatele, tunurile şi maşinile lui de război. Până acum, graţie Domnului nostru Isus Christos şi Sfintei Preciste, au fost respinşi, cu grele pierderi omeneşti şi cu mare ruşine. Este adevărat că o mică parte din ziduri au fost dărâmate de pe urma necurmatelor bombardamente, dar pe cât ne-a stat în putinţă, le-am refăcut. Sultanul se bizuie pe marea lui armată. Noi ne-am pus încrederea în puterea nebiruită a lui Dumnezeu, în dreptatea cauzei noastre, în tăria braţelor care ne vor sluji spre a-i înfrânge pe păgâni. Veţi îngădui oare să cadă în stăpânirea vrăjmaşului Constantinopolele, această strălucitoare metropolă care a stăpânit odinioară Pontul şi Armenia, Persia şi Paflagonia, Capadocia şi Media, Siria şi Cilicia, Mesopotamia şi Fenicia, Palestina şi Arabia, Macedonia şi Tesalia, Peloponezul şi Epirul, Italia şi Iberia, Libia şi Mauritania, Africa şi Egiptul? Veţi îngădui oare ca păgânii să-şi facă din sfintele voastre biserici loc de închinare pentru blasfemiile lui Mahomed, profetul lor mincinos? Veţi îngădui oare câinilor acestora să se culce în paturile voastre, să vă siluiască femeile şi fetele, să vă jefuiască bunurile, să vă târască pe voi şi pe fiii voştri în ruşinea sclaviei? Lupta voastră pentru libertate trebuie să rămână pe veci ancorată în amintirea oamenilor!

Basileul îşi întoarse privirile către căpeteniile veneţienilor orânduiţi în dreapta tronului:

– Nobili veneţieni, fraţi iubiţi întru Christos, Dumnezeul nostru, bărbaţi puternici, încercaţi în războaie, care aţi dat morţii cu săbiile voastre sclipitoare mulţime de păgâni, vă rog să apăraţi cu tot sufletul acest oraş aflat în mare cumpănă, căci este a doua voastră patrie!

Se întoarse spre genovezii în cap cu Giustiniani Longo, spre românii şi catalanii aflaţi în stânga tronului:

– Iubiţi şi preacinstiţi fraţi genovezi şi catalani, luptaţi-vă cu îndârjire pentru acest oraş, care este nu numai al nostru, ci şi al vostru! Căci dacă noi vom pieri, şi voi ne veţi împărtăşi mai târziu soarta!

Se uită apoi spre grupul de români:

– Şi voi, fraţi români, ca şi noi, urmaşi ai mândrei Rome, care aţi venit de departe spre a apăra cu preţul sângelui vostru ultimul bastion al străvechiului Imperiu Roman, în cimitirele căruia zac oasele strămoşilor voştri, aruncaţi-vă cu furie în bătălie spre a-l nimici pe Antichrist!

Aruncă o privire circulară asupra tuturor acelora care-i ascultau cu reculegere vorbele:

– Vă încredinţez vouă oraşul nostru mult iubit, sceptrul meu purtat cu mândrie de atâţia luminaţi şi viteji împăraţi, şi vă rog să le păziţi aşa cum aţi păzi propriii voştri ochi. Dacă va fi să murim, ne va aştepta în ceruri cununa neveştejită în veci a eroilor şi a martirilor. Am însă credinţa că Dumnezeu nu ne va lăsa pradă fiarelor păgâne. Vă conjur! Nu vă pierdeţi curajul! Dacă-mi veţi da ascultare, victoria va fi a voastră!

În ochii lui străluceau lacrimile. Mulţi dintre cei care-l ascultaseră plângeau încet, fără schime.

– Vom lupta până la ultimul pentru credinţa noastră întru Christos, pentru patria noastră! strigă senatorul Constantinos Comnen, ridicând sabia deasupra capului.

Se ridicară voci zguduite de emoţie:

– Jurăm să învingem sau să murim!

– Jurăm pe Sfânta Cruce şi pe sângele eroilor noştri!

– Jurăm pe amintirea strămoşilor şi pe capul copiilor noştri!

– Jurăm!... Jurăm!... Jurăm!...

Împăratul părăsi sala tronului ţinând capul sus şi privirile aţintite parcă spre neantul veşniciei. Toţi cei care-i ascultaseră îndemnurile ieşiră la rândul lor şi se îndreptară, cu inima grea, spre posturile lor de comandă de pe ziduri. Cu toţii făceau primii paşi pe drumul martiriului...

* * *

După ce şerpuise de-a lungul zidurilor interioare şi atinsese ţărmul Mării de Marmara, procesiunea, socotindu-şi ţelul atins, se destrămase. Clericii se înapoiaseră pe la bisericile şi monastirile lor, militarii reveniseră la posturi, civilii pe la casele lor ori la lucrările de reparare ale fortificaţiilor, în sfârşit, fiecare acolo unde îl chemau rosturile şi datoria. Acakios, călugărul de pe Muntele Athos, mersese odată cu solemnul cortegiu, rugându-se, plângând şi invocând puterea lui Dumnezeu, iar când oamenii plecaseră care încotro, rămăsese descumpănit în mijlocul străzii. Nefiind legat de nici un lăcaş religios din Constantinopole, nu-i ţinuse nimeni socoteala. Nu fusese trimis, ca alţi călugări, să se bată pe ziduri, să ajute la căratul pietrelor şi al pământului, să slujească prin spitale şi infirmerii.

Nu se înapoie la stabilimentul Theodorei - unde se oploşise temporar - fiindcă îşi zise că nu se cuvenea să asculte cântecele deşucheate ale clienţilor beţivani după ce corurile religioase îi desfătaseră atât de încântător auzul. Porni singuratic spre biserica Sfânta Sophia, unde-şi petrecea zilnic câteva ore, întreţinând dialoguri - numai de el ştiute - cu Dumnezeu.

Un moşneag solemn şi milostiv, care cobora din înaltul catapetesmei spre a-i ţine de urât, cu sfinţii înveşmântaţi în odăjdii scumpe, dar atât de accesibili lui, cu îngerii bucălaţi şi trandafirii, pe care-i dojenea uneori pentru goliciunea lor păcătoasă, chiar şi cu diavolii smoliţi, încornoraţi ca berbecii, cu ochi din cărbuni aprinşi, copite de ţap şi coadă cu smoc de păr în vârf, cu care se sfădea uneori, acuzându-i că duc în ispită pe oamenii cumsecade.

Atât de puţină lume venea la Sfânta Sophia, biserică socotită spurcată fiindcă preoţii catolici şi ortodocşi oficiaseră împreună sfânta slujba, încât Acakios stătea adeseori ceasuri de-a rândul sub cupolele ei aurite, fără ca vreun drept-credincios să-i tulbure liniştea şi singurătatea. S-ar fi zis că măreţul lăcaş dumnezeiesc fusese durat numai pentru el. Acakios nu-şi făcuse probleme de conştiinţă când alţi călugări încercaseră să-l îndemne a îmbrăţişa cauza ortodoxismului intolerant. Diferenţele subtile de dogmă erau pentru el ca şi inexistente. În concepţia lui simplistă, dar în acelaşi timp plină de bun-simţ, Sfânta Treime, armatele de sfinţi, de îngeri şi de diavoli erau aceleaşi şi pentru ortodocşi şi pentru catolici.

Spre marea lui uimire, când ajunse la biserică, găsi o mare mulţime, bulucită şi afară şi înăuntru. Încercă o vagă supărare. Ajunsese să considere Sfânta Sophia drept un bun rezervat lui în exclusivitate. Apoi îşi zise că o astfel de pornire este potrivnică umilinţei creştine şi sărăciei impuse monahilor. Mirarea lui nu mai cunoscu margini când desluşi printre drept-credincioşii adunaţi acolo călugări şi călugăriţe care propovăduiseră până atunci cu neostoită mânie boicotarea acestui lăcaş sfânt, pângărit - zice-se - de prezenţa catolicilor. Marea bătălie de pe ziduri, pe care constantinopolitanii o aşteptau cu înfricoşare, acoperise prăpastia deschisă între creştinii catolici şi ortodocşi. „S-au adunat cu toţii ca la Judecata de Apoi! cugetă Acakios, făcându-şi cu evlavie semnul crucii. Sau poate că Dumnezeu le-a luminat mintea!”

Preoţii nu-şi începuseră încă slujba şi, în liniştea din biserică, nu se auzeau decât suspine şi un fel de murmur ciudat, care exterioriza frământarea nervoasă a oamenilor.

Deodată un zvon de glasuri încărcate de furie prinse a se ridica în piaţa din faţa Sfintei Sophia. Curios, Acakios ieşi afară ca să vadă ce se întâmplă.

Un bărbos tuciuriu, în haine simple de târgoveţ, se urcase pe postamentul statuii împăratului Theodosios şi de acolo vorbea mulţimii, făcând gesturi largi:

– N-are rost să ne mai batem cu turcii! De ce să moară zadarnic atâţia soldaţi, când ştim dinainte care va fi sfârşitul? Numai un idiot îşi poate închipui că noi, o mână de oameni, putem rezista potopului de osmanlâi. Nu ne rămâne decât un singur lucru de făcut: să primim condiţiile sultanului Mehmed şi să-i deschidem porţile oraşului!

Cuvintele lui stârneau huiduieli, dar şi strigăte de aprobare, mai puţine, ce-i drept, dar îndeajuns de stăruitoare. Amestecat printre oameni, senatorul Kalamides urmărea cu atenţie reacţiile publicului. Bărbosul în haine de târgoveţ nu era decât unul dintre numeroşii lui agenţi pe oare-i răspândise în întreg oraşul spre a semăna neîncrederea în împărat şi în sfetnicii lui, spre a spori zâzania dintre prietenii şi duşmanii Unirii şi a crea astfel un curent favorabil capitulării.

Un călugăr protestă împotriva îndemnurilor defetiste ale vorbitorului.

– Trebuie să fii venetic! Un cetăţean al acestui oraş n-ar rosti asemenea cuvinte. Du-te de unde ai venit! Dacă n-aş purta rasa monahală, te-aş izgoni cu pietre!

– Lasă-l să vorbească! strigă o femeie slăbuţă, cuprinsă de isterie. De ce să-mi moară copiii pe metereze? De ce să piară copiii atâtor mame?

– Tacă-ţi gura, muiere spurcată! zbieră un bătrân. Dacă, te-ar auzi copiii tăi, s-ar cutremura de ruşine!

– Jos cu defetiştii!

– Huideo!

– Moarte lor! Moarte trădătorilor!

– Îţi convine să vorbeşti! Dacă ai lupta pe ziduri, nai mai fi atât de bătăios! Stai la curul nevestei şi faci pe viteazul!

– Să-l spânzurăm pe trădătorul de neam şi de ţară!

– Da, să-l spânzurăm!

Bărbosul se uită descumpănit la Kalamides, cerându-i din ochi ajutorul. Pentru bani acceptase să vorbească în public, dar nu să-şi primejduiască viaţa. De poliţie nu se temea, căci mai toţi apărătorii ordinii publice fuseseră trimişi să se lupte pe ziduri. Îl înspăimântase însă reacţia oamenilor.

Kalamides înţelese ezitarea agentului său. Dacă voia să creeze un curent de opinie favorabil ideilor lui, trebuia să dea apă la moară acelora care n-ar fi fost ostili unei capitulaţii. Dacă nu profita de momentul psihologic, pierdea totul. Adunându-şi curajul, se căţără pe o grămadă de pietre.

– Să nu ne pripim, condamnând pe cei care ne vor binele! strigă de acolo, de sus.

Priviri se îndreptară spre el, nedumerite.

– Ce vrea să spuie?

– Dar ăsta cine mai e?

– Nu-l cunoaşteţi? E Kalamides! Senatorul Kalamides!

– Sfetnicul împăratului!

– Să-l auzim!

– Vorbeşte, senatorule!

– Prudenţa nu este totuna cu laşitatea, rosti cu glas puternic Kalamides. Judecata înţeleaptă nu este totuna cu trădarea! Partizanii rezistenţei cu orice preţ n-au dreptul să împingă la sinucidere întreaga populaţie a Constantinopolelui. Împăratul a căzut victima unor aventurieri care nu au ce pierde dacă oraşul acesta va fi nimicit, iar toţi locuitorii lui vor fi trecuţi prin tăişul săbiei!

Stupefiaţi, partizanii continuării războiului rămaseră fără glas. Nu le venea să creadă că un senator putea rosti asemenea vorbe. Kalamides ştia că se expusese unor mari riscuri, dar acum nu mai putea da înapoi. Cine s-ar mai fi gândit acum să-l aresteze? În schimb, turcii, după ce vor cuceri oraşul, îl vor lăuda pentru atitudinea lui şi-l vor răsplăti din plin.

– Să mergem cu toţii la palat, să-i cerem împăratului să se supună condiţiilor puse de sultan! Numai aşa va supravieţui Constantinopolele!

Printre mulţimea care-l asculta se aflau şi câţiva oameni cu hainele mai mult zdrenţe, care trăgeau o culevrină. Se opriseră pentru a mai răsufla puţin şi profitaseră de ocazie spre a căsca gura la peroraţia lui Kalamides. Printre servanţii piesei de artilerie se deosebea, datorită staturii sale atletice, musculaturii de gladiator, chipului său aspru, cu trăsături săpate adânc, un bărbat cu fruntea strânsă într-un bandaj pătat de sânge. Se urcă pe culevrină şi întinse spre Kalamides un deget acuzator:

– Senatorule, căci am auzit cu uimire că eşti senator, ai merita să-ţi răsucesc gâtul ca la un pui de găină! Eu nu sunt sfetnic împărătesc aşa cum eşti tu! Am mâini bătătorite de ţăran, fiindcă în viaţa mea n-am făcut altceva decât să ţin coarnele plugului. Cu mintea mea proastă, mă întreb, totuşi, cum de nu te înăbuşă ruşinea? Eu am venit tocmai de pe malurile Vardarului ca să apăr oraşul sfânt pentru toţi romeii, iar tu, care eşti de aici, poate că te-ai şi născut aici, ne îndemni să ne supunem turcilor? Laptele pe care l-ai supt de la maică-ta era otrăvit de ţi-a rătăcit minţile? Nu mă mir că ţara asta a ajuns la aşa grea cumpănă de vreme ce tu, un bărbat de seamă, ai ajuns să-ţi împingi concetăţenii la trădare! Coboară de acolo, de pe pietrele alea, şi piei din ochii mei! Altfel te străpung cu jungherul ăsta, te jupoi de piele şi te atârn de stâlpul ăla, ca să fii pildă tuturor acelora care ar fi ispitiţi să-ţi urmeze îndemnurile veninoase! Fugi, până nu ajung eu la tine! Înspăimântat, Kalamides sări de pe grămada de pietre şi se pierdu prin mulţime, împroşcat cu huiduieli şi însoţit de râsete batjocoritoare.

Uriaşul îşi întoarse privirile spre soclul statuii lui Theodosios, dar şi bărbosul îşi luase tălpăşiţa.

– Bravo, Kosmas, să ne trăieşti! strigară camarazii săi. L-ai pus pe senator cu botul pe labe! Bine i-ai făcut!

– Merita să-l jugăneşti!

– Nemernicul!

De data aceasta, duşmanii rezistenţei amuţiseră.

– La drum! porunci Kosmas tovarăşilor săi. Până la poarta Sfântul Roman mai avem de tras!

Servanţii se înhămară iarăşi la culevrină şi, încordându-se, o urniră. Se stârni deodată un vânt puternic, ridicând trâmbe de praf. Din văzduhul negru ca un fund de ceaun se sloboziră picături mari şi reci de ploaie.

– Mulţumescu-ţi, Doamne, că ne mai răcoreşti! Pe ziduri o să ne încingem destul! strigă unul dintre servanţi, în vreme ce trăgea cu nădejde culevrina. Curaj, fraţilor! Înainte!...

* * *

Sprijinindu-se cu mâinile de un parapet improvizat din bârne fixate între două butoaie încărcate cu pământ, ce ţineau loc de creneluri, Leandru Comnen se necăjea fiindcă nu putea pătrunde cu privirile întunericul care învăluia tabăra turcească. Nori negri, compacţi şi joşi, cotropiseră văzduhul cernind perdele de apă ce cădeau ropotind peste soldaţii zgribuliţi. Ploaia rece răzbătea prin mantale, prin sacii goi care ţineau loc de glugi, printre încheieturile armurilor, udându-i până la piele. Valul de pământ - întărit cu reţele de nuiele susţinute de bulumaci - ce înlocuia spărtura făcută de tirul artileriei în zidul interior începuse să se înmoaie. Piciorul se adâncea într-un fel de clisă care se lipea de tălpile încălţărilor, făcându-le să atârne grele ca plumbul. Penajul de pe casca lui Leandru - semn al proaspătului său rang de locotenent - se pleoştise din cauza ploii şi lăsa să i se scurgă pe ceafă picături reci, care i se insinuau pe sub platoşă, udându-i cămaşa şi lipindu-i-o de corp.

– Trebuie să fim cu ochii în patru, Comnen! i se adresă comandantul său, căpitanul Rossa, materializându-se în preajma lui printre draperiile de ploaie. Asta e vremea cea mai potrivită pentru un atac prin surprindere. Se uită la butoaiele cu pământ şi începu să râdă: Barem dacă în poloboacele astea ar fi fost vin! Ne-am mai fi încălzit gâtlejul cu câte o duşcă!

Căpitanul se îndepărtă, lăsându-se înghiţit de torentele de apă.

Lângă Leandru, stătea ghemuit, sprijinindu-se în lancea pe care o ţinea strâns la piept ca pe o iubită, Alexios, un. soldat tânăr, de fel din Naxos. Comunitatea vârstei, ori poate o afinitate de sentimente, îi făcuse să se apropie. Pe Leandru îl intrigase tristeţea întipărită în ochii lui Alexios. O tristeţe care nu-l părăsea niciodată şi se identifica oarecum cu propria lui fiinţă. Încercase să-l descoasă, dar tânărul, cu acea decenţă, cu acea discreţie caracteristică ţăranului, se închisese ca un melc în cochilie, zăvorându-şi amărăciunea în adâncul sufletului. Atenţia pe care i-o arătase locotenentul îl mişcase însă profund, şi de atunci i se ataşase ca o umbră.

– Ţi-e frig, Alexios? îl întrebă Leandru cu solicitudine.

– Nu prea sunt deprins cu ploaia, surâse sărman soldatul. Acolo unde m-am născut eu, cerul e mai tot timpul senin.

Pe Alexios îl străbătu un fior. Dinţii îi clănţăneau.

Se strădui să-şi stăpânească tremurul. Vru să spună ceva ofiţerului, dar se abţinu. La lumina unui fulger, Leandru îi desluşi expresia chinuită a feţei.

– Te frământă ceva, Alexios?

Soldatul înclină capul, apoi, făcându-şi curaj, îşi vârî mâna dreaptă în buzunarul tunicii şi scoase un obiect, pe care-l ţinu un timp întemniţat între degete.

– Pot să vă rog ceva, Kir locotenent?

– Dă-i drumul!

– Am aici o iconiţă sfinţită a sfintei Maria Magdalena. Soldatul lăsă să se scurgă câteva clipe, apoi reluă cu un efort: După terminarea luptei, să trimiteţi iconiţa mamei mele, Glafira Rizos.

– Ce vorbă e asta?

– Eu am să mor în noaptea asta, Kir locotenent.

– Nimeni nu ştie dinainte când are să moară. Ascultă-mă pe mine: păstrează iconiţa, căci n-are să ţi se întâmple nimic.

Tânărul soldat zâmbi.

– Eu ştiu mai bine, Kir locotenent. O luaţi? Leandru şovăi, apoi îi îndeplini dorinţa.

– Fie! O iau, ca să te linişteşti. După luptă, am să ţi-o restitui.

– Să o trimiteţi mamei mele.

Leandru strecură iconiţa în buzunar.

– Îmi făgăduiţi? întrebă Alexios.

– Îţi făgăduiesc. Dar n-o să fie nevoie.

Soldatul îşi ridică umerii, zgribulindu-se, ca şi când gestul acesta ar fi pus punct discuţiei. Închise ochii, şi pe fundalul pleoapelor întrezări locurile unde-şi petrecuse copilăria şi adolescenţa. Mulţi greci spuneau că Naxos este cea mai neprietenoasă insulă din arhipelag. Că munţii au chelit din cauza caprelor care au ros mai toată vegetaţia, că satele sunt urâte şi sărace, că văile sunt pietroase, aride, cu câte un firicel de apă târându-se printre bolovani, că ţărmurile inospitaliere sunt ocolite de corăbii, iar locuitorii sunt ursuzi, mohorâţi şi niciodată sătui. Pentru Alexios insula aceasta era mai. frumoasă decât paradisul. Un paradis otrăvit însă de o mizerie neagră. Nu-şi amintea, de pildă, ca maică-sa şi cei opt fraţi mai mici ai lui să-şi fi astâmpărat vreodată cu adevărat foamea. De asta şi plecase la Constantinopole. I se spusese că acolo mercenarii au căutare şi sunt plătiţi bine. Cu o leafă de soldat poţi întreţine acasă o întreagă familie. Poate că aşa o fi fost pe vremuri. Abia după ce Alexios se angajase în armata bizantină, constatase că îşi făcuse prost socotelile. Drepturile băneşti erau plătite cu mari întârzieri. De trei luni încoace nu mai primise nici o para. Şi cu mâncarea o ducea greu, dar de asta Alexios nu se plângea, fiindcă era învăţat cu lipsurile. Însă îl durea sufletul pentru că nu putea trimite bani mamei lui.

Ştia că are să moară. Toţi oamenii îşi presimt sfârşitul, dar se înşală pe ei înşişi, refuzând să creadă că inima lor va înceta să mai bată, că îşi vor găsi odihna sub pământ, că viermii au să se înfrupte în curând din rămăşiţele lor pământeşti.

Pe Leandru îl impresionase liniştea cu care Alexios îşi aştepta sfârşitul. Îşi zise că fiinţele primitive sunt probabil mai accesibile unor mesaje venite de dincolo de lume. Cultura, civilizaţia nu i-au rafinat, tocindu-le în schimb instinctele. Îl fulgera şi pe el gândul că ar putea să piară în bătălia făgăduită de turci. Era însă prea tânăr spre a concepe moartea altfel decât ca o perspectivă îndepărtată, atât de îndepărtată încât îşi pierdea până şi puterea de a-l îngrozi. Ploaia sâcâitoare, neplăcută, îl supăra mai mult, de pildă, decât frica de moarte. Îşi dori ca bătălia să înceapă mai repede. Când eşti prins în vârtejul acţiunii, nu ai timp să depeni gânduri negre. Dar aşteptarea îţi macină adeseori nervii.

Ploaia, însoţită de rafale de vânt, se mai zborşi cam o jumătate de ceas, apoi începu să se potolească. Undeva, spre miazănoapte, se ivi un petic de văzduh senin, cu stele multe şi atât de sclipitoare, încât s-ar fi zis că torentele de apă le spălaseră de praf.

* * *

Împăratul Constantinos ieşi din palat, însoţit de marele şambelan Georgios Sphrantzes şi de un aghiotant. Înainte de a coborî scările, se uită spre cer şi întinse mâna cu palma în sus. Câteva picături răzleţe căzură în căuşul degetelor.

– Se îndreaptă vremea, Sphrantzes!

Îl izbi banalitatea frazei pe care o rostise. În noaptea aceasta, în care se juca destinul imperiului, făcea aprecieri anodine asupra vremii. În mai toate cronicile, personajele de frunte pronunţă în miezul marilor evenimente cuvinte memorabile, pe care generaţiile următoare le repetă cu evlavie. Capacitatea lui de a se zbuciuma în căutarea unei soluţii a crizei grave prin care trecea ţara, de a suferi laolaltă cu supuşii săi, părea să fi secătuit. O stare de tensiune care se prelungeşte îşi pierde din puterea de a impresiona. Nervii permanent încordaţi încep să slăbească, nu mai răspund cu aceeaşi intensitate la solicitări.

Basileul încălecă pe roibul său preferat şi porni dea lungul fortificaţiilor dinspre uscat, într-o ultimă inspecţie. Zidurile, văzute dinspre oraş, se ridicau uriaşe, aparent intacte. Auzea în urma lui ropotul telegarilor călăriţi de Sphrantzes, de aghiotantul de serviciu şi de ţine-cal. Întoarse capul spre marele şambelan şi îi făcu semn să se apropie. Îi vorbi gânditor:

– Mă întreb, Sphrantzes, dacă asaltul din noaptea aceasta va eşua, va renunţa oare Mehmed la continuarea asediului?

Marele şambelan ridică din umeri.

– Cine poate să cunoască intenţiile sultanului? Omul acesta e insondabil. Este adevărat, iscoadele noastre au raportat o oarecare oboseală manifestată vizibil de soldaţii şi ofiţerii turci. N-ar fi exclus ca aceştia să-l silească pe Mehmed a ridica asediul.

Încerca să-l îmbărbăteze pe împărat, deşi în sinea lui îşi pierduse orice iluzie.

– Trupele noastre sunt înjumătăţite, Sphrantzes.

– Turcii au suferit pierderi mult mai mari.

– Dar şi rezervele lor umane sunt uriaşe... Inspectară porţile Charisiană, Sfântul Roman şi

Rhegion, precum şi cea de-a patra poartă militară, toate vizate cu deosebire de osmanlâi. Lucrările de întărire executate sub directa supraveghere a generalului Ravduhas oglindeau eforturile istovitoare depuse de populaţia civilă chemată să participe prin muncă la apărarea oraşului.

Basileul şi însoţitorii lui se înapoiară la Blacherne. După ce descălecară, se urcară pe o scară în spirală pe platforma turnului celui mai înaintat din sistemul de fortificaţii al palatului. Acolo împăratul îşi stabilise un post de observaţie, de unde putea îmbrăţişa cu privirile întreaga zonă cuprinsă între Mesoteichion şi Cornul de Aur. Acum însă un întuneric de genune acoperea întreaga fire.

Constantinos se uită cu tristeţe la soldaţii care-l salutau, coborând oblic lăncile. Torţa purtată de aghiotantul care-l preceda pe basileu lumina numai chipuri obosite. Ochii oglindeau însă un nestins foc lăuntric.

– Mândri ostaşi, Sphrantzes, nu-i aşa?

– Mândri şi viteji, Majestate.

Un ofiţer se înfăţişă şi dădu raportul:

– Sire, compania a treia, cu un efectiv de optzeci şi şapte de oameni, apără zidurile din zona înaintată a Blachernelor. Să trăiţi!

Împăratul îi răspunse la salut ducând mâna la coif. Se sprijini apoi de balustrada de piatră a turnului şi îşi aruncă privirile spre tabăra turcească. Norii care se spărseseră spre miazănoapte invadaseră iarăşi cerul, îngroşând bezna.

– E atâta linişte, Sphrantzes, încât ai zice că nu numai oamenii, ci şi natura a căzut într-un somn letargic.

– Liniştea aceasta este înşelătoare, Sire.

Lui Constantinos îi ajunse la ureche, de undeva, de departe, un zgomot surd, foarte vag. Era ca şi când ecourile unui tunet s-ar fi transmis până la zidurile Blachernelor.

– Auzi şi tu ceva, Sphrantzes? Marele şambelan se încruntă.

– Aud, Sire.

– Se pare că se pregătesc de atac.

– Cred că vor încerca să se apropie de ziduri, ocrotiţi de beznă.

Basileul îşi mângâie garda săbiei.

– Nu mai am răbdare să aştept! Mă duc să inspectez breşele. Apărarea lor mă preocupă mai mult decât orice. Tu ai să rămâi aici, Sphrantzes! Să-mi ţii locul până mă întorc! Dacă intervine ceva important, mă anunţi! Te las cu bine, Sphrantzes!

– Dumnezeu să te ocrotească, Sire!

Împăratul se îndepărtă. Când contururile siluetei lui se topiră în obscuritate, marele şambelan încercă o strângere de inimă. Avu brusc presentimentul că despărţirea lor era definitivă.

* * *

Generalul Ravduhas, comandantul fortificaţiilor, străbătu în noaptea aceea mulţi kilometri, parcurgând zidurile interioare, cercetând valurile de pământ ce acopereau breşele, urcând pe platformele turnurilor, cântărindu-le din ochi soliditatea, examinându-le fisurile, cu grija pe care un medic o manifestă pentru pacienţii lui. N-avusese niciodată o familie în sensul obişnuit al cuvântului. Se simţea însă legat de fortificaţii ca şi când acestea ar fi fost propriile lui vlăstare. Pentru Ravduhas, blocurile acestea de granit palpitau, respirau, aveau o viaţă a lor, proprie, calculată nu în ani sau în zeci de ani, ci în secole, în milenii. Le cunoştea bine trecutul, fiindcă studiase cronicile fortificaţiilor, se documentase asupra lor nu numai cu interes, ci şi cu înţelegere, cu dragoste. Le cunoştea în starea lor actuală mai bine ca oricare altul, căci le purta de grijă de aproape patru, decenii. Viitorul lor rămânea însă cufundat în negură. Sau poate că nu voia să-l cunoască, deşi îl bănuia.

În vreme ce cutreiera zidurile, îşi nota mintal lucrările de reparaţii pe care trebuia să le facă. Deşi încerca să se mintă, avu deodată revelaţia sterilităţii eforturilor lui. Dacă oraşul va fi cucerit de turci, sultanul Mehmed va rade de pe faţa pământului brâul de fortificaţii.

În cursul inspecţiei sale, Ravduhas remarcă, plin de tristeţe, şi starea jalnică a apărătorilor creştini. Soldaţii şi ofiţerii - câţi mai rămăseseră în viaţă - erau vlăguiţi, aveau chipurile pustiite de oboseală, se jigăriseră ca nişte câini de pripas. Generalul Chrisogeorghis, spre a întări apărarea zidurilor, chemase până şi pe răniţii care se mai puteau folosi de un arc, ori care mai erau în stare să ajute la mânuirea catapultelor. Unii generali ajunseseră să comande unităţi militare reduse la nişte efective derizorii. „Cu oamenii aceştia va trebui să rezistăm gutelor de mii de turci!” reflectă cutremurat Ravduhas.

Ajunsese în sectorul apărat de escadroanele de gardă de sub comanda căpitanului Reynaud de Brienne. Francezul acesta părea să fi făcut minuni. Soldaţii lui erau fercheşi, purtau platoşe strălucitoare şi, în ciuda oboselii, păstrau o atitudine marţială.

De Brienne îl întâmpină cu un zâmbet plin de încredere:

– Le-am pregătit osmanlâilor o primire să o ţină minte, Clarissime!

– Văd! replică încântat generalul. Soldaţii dumitale se prezintă admirabil! Ce le-ai făcut? Le-ai dat să mănânce jăratic?

Se apropie de creneluri şi trase cu urechea.

– Dinspre tabăra turcească se aude un freamăt, căpitane! N-ai impresia?

În aceeaşi clipă, de dincolo de ziduri se ridică un vuiet care făcu să se cutremure pământul. Bateriile turceşti dezlănţuiră un bombardament infernal de-a lungul întregului front. Grindina de proiectile izbea în pereţii de piatră, zguduindu-i din temelii. Simultan, tabăra turcească fu luminată de zeci de mii de torţe, aprinse parcă la un semnal. S-ar fi zis că spaţiile imense cuprinse între ziduri şi orizont fuseseră invadate de flăcări.

Pe centura de fortificaţii se dădu alarma. Soldaţii creştini trecură la posturi, în oraş clopotele prinseră să bată. Dangătele lor se împleteau într-o vibraţie care izbea cu putere nu numai timpanele, ci era resimţită de întregul înveliş viu al trupurilor omeneşti.

Pregătirea masivă de artilerie avea menirea să sfărâme apărarea organizată a creştinilor, să provoace haosul, astfel ca trupele de asalt să nu întâmpine decât o rezistenţă neglijabilă.

Bătălia începuse...

* * *

Reşid-Paşa, comandantul artileriei otomane, supraveghea de pe o înălţime tragerile bateriilor sale. În ajun sultanul îi poruncise:

– Să nu menajezi nici tunurile şi nici oamenii! Să foloseşti toată muniţia! Iadul să se abată asupra Constantinopolelui! N-au decât să explodeze toate tunurile, n-au decât să sară în aer toate chesoanele, n-au decât să piară toţi servanţii! Dar mai înainte oraşul trebuie să cadă în mâna mea! Să dărâmi zidurile astea blestemate, să spulberi valurile de pământ care acoperă breşele, să deschizi drum trupelor mele! Ai timp o jumătate de ceas! Apoi încetezi focul! Bagă de seamă, răspunzi cu capul tău de îndeplinirea întocmai a misiunii! Am cheltuit sume imense ca să-mi creez o artilerie cum nu s-a mai văzut în lume. De data asta vreau să o văd la lucru!

Reşid-Paşa coborî la una din baterii. Tirul rapid înroşise ţevile. Servanţii sufereau arsuri când le atingeau în timpul încărcării ghiulelelor. Generalul privi critic piesele de artilerie supuse unui efort care avea să le scurteze cu câţiva ani viaţa. Dar porunci fără să şovăie:

– Acceleraţi tragerea!

De pe platoul pe care-şi instalase postul de comandă, sultanul urmărea cu privirile efectele bombardamentului. Vedea foarte bine, fiindcă marea de torţe şi rugurile uriaşe aprinse nu prea departe de ziduri luminau ca ziua. O porţiune de zid din stânga porţii Charisiene se prăbuşi într-un nor de praf. Sultanul îşi strânse satisfăcut pumnii. Reşid-Paşa îşi cunoştea meseria. Când trâmbele de praf dispărură, măturate de rafalele de vânt, Mehmed desluşi zidul dărâmat doar până la câţiva metri deasupra solului. Încă o serie de lovituri în acelaşi punct, şi restul peretelui de piatră se va nărui de la sine. Îşi mută privirile asupra celor trei mari breşe acoperite cu parapete de pământ întărit cu împletituri de nuiele. Ghiulelele cădeau ploaie.

„Am să vă învăţ minte, romei netrebnici! bolborosea padişahul pentru sine. Aţi cutezat să mă înfruntaţi! Acum vă primiţi răsplata!”

Leandru Comnen şi soldaţii lui stăteau culcaţi la pământ, în vreme ce proiectilele şuierau în jurul lor, muşcând din parapete, spărgând butoaiele care ţineau loc de creneluri, frângând ca pe nişte beţe bulumacii groşi, transformând în mase de carne sângerândă oamenii loviţi în plin. Leandru simţea sub obraz atingerea pământului ud şi moale pe care îşi rezema capul. „Dacă o mai ţine mult aşa, ne prăpădesc!” gândea cu ciudă. Dar nu îl înfricoşa primejdia, ci perspectiva de a muri stupid, cu nasul vârât în noroi, fără să fi apucat a-şi încerca puterile în luptă corp la corp cu turcii.

Deodată proiectilele încetară să mai cadă. În locul bubuiturilor de tun ţâşniră din zeci de mii de piepturi răcnete de luptă, amestecate cu ropotiri de tobe, cu sonorităţi ascuţite de trompete, cu răbufniri violente de chimvale, cu sunete stridente de fluiere. Masa aceea uriaşă de oameni se urni, pornind la atac.

Leandru înălţă precaut capul. Soldaţii lui continuau să stea cu burţile lipite de pământ. Se ridică de jos şi roti sabia pe deasupra capului.

– Toată lumea în picioare! răcni spre a se face auzit în vacarmul care se prăvălea asupra lor.

Alexios îi execută cel dintâi porunca. Se ridicară şi ceilalţi soldaţi. Toţi erau murdari de noroi ca nişte râmătoare.

– În picioare! strigă Leandru, atingând cu vârful cizmei pe un ostaş care continua să stea culcat.

Acesta nu reacţionă. Leandru se plecă şi îl întoarse cu faţa în sus. Abia atunci îi observă rana urâtă din coşul pieptului. Sângele se amestecase cu noroiul. Omul nu mai respira.

Căpitanul Rossa mergea prin mijlociii soldaţilor lui, uitându-se cu tristeţe la rândurile lor rărite. Celor rămaşi în viaţă le dădu porunci cum să-i întâmpine pe turci. Pe răniţi îi încuraja, îndemnându-i să aştepte, fără să se agite, venirea sanitarilor. De morţi se vor ocupa doar cioclii şi groparii, după încetarea bătăliei.

Din văzduh se slobozi cascadă de săgeţi.

– Toate le fac în mare turcii ăştia! zise căpitanul, dând să-şi lase în jos viziera zăbrelită a coifului.

Nu apucă să-şi termine gestul, că o săgeată i se înfipse în ochiul stâng, pătrunzând până la creier. Căpitanul o apucă instinctiv cu amândouă mâinile şi căzu în genunchi. Leandru se repezi să-l sprijine.

– Lasă-mă! îi vorbi şuierat Rossa. S-a terminat cu mine! Ia comanda trupei! Să ţii bine oamenii în mână, căci...

Fraza i se sfârşi într-un horcăit. Se prăvăli în noroi.

Leandru se uită la ostaşii lui, la săgeţile care-i potopeau, la furnicarul de turci care se apropia în pas alergător de ziduri. Comandant! Era, în fine, comandant!

– Încărcaţi arcurile! porunci soldaţilor săi, străduindu-se să se facă auzit...

Yusuf, icoglanul, mergea la atac în fruntea unei ordii de başibuzuci. Ştia că unităţile din primul val - din care făcea şi ordia lui parte - erau socotite trupe de sacrificiu. Aceasta nu-i slăbea înflăcărarea. Se va bate cu îndârjire, până ce al doilea val va veni să-l sprijine. Nu va muri. Avea încredere în steaua lui.

– Înainte! zbieră başibuzucilor. Înainte!...

De la postul său de comandă din preajma râului Lycus, Karagea-Paşa contempla înaintarea trupelor lui. Primele elemente ajunseseră la marele şanţ. Unele porţiuni nu fuseseră umplute în întregime cu pământ şi cu fascine, aşa că oamenii lui vor avea acolo ceva de furcă.

Vântul care bătea dinspre mare îi răcorea obrajii şi îi răsfira barba lungă şi albă. Îi plăcea vântul acesta, căci mai risipea duhoarea de urină, excremente, gunoaie şi putreziciune, care se lipea de nări, îmbâcsea hainele, plutea în aer, mai tenace decât păduchii, decât viermii intestinali, decât eczemele rebele. În ciuda acestor condiţii, bătălia oferea o privelişte magnifică. Karagea îşi zise că sultanul era un neîntrecut organizator de spectacole. Nici Neron, incendiatorul Romei, nu dăruise supuşilor săi o desfătare mai plină, mai aleasă.

Făcu semn unui aghiotant, care-i aduse o cană cu bragă rece. Spre deosebire de ceilalţi generali turci, care afectau în campanie o existenţă spartană, spre a fi pe placul sultanului şi al trupelor, Karagea se înconjura de toate comodităţile cuvenite unui personaj de rangul său. Un cort cu sofale moi şi covoare preţioase, o bucătărie rafinată, o gheţărie pentru băuturi şi provizii întreţinută cu multe osteneli, o garderobă bogată, uleiuri parfumate, apă multă pentru băile-i zilnice, cai numeroşi şi arme foarte scumpe îi erau de nelipsit. Sultanul îi cunoştea gusturile şi îl lăsa să şi le împlinească, deoarece Karagea adusese mari servicii imperiului. Într-un fel îl admira - evident, fără să o recunoască în mod public.

Generalul îşi sorbi braga, apoi îşi şterse buzele roşii, cărnoase şi foarte senzuale, cu o batistă de mătase parfumată cu mosc.

– Hasan! strigă unui ofiţer din suită. Aleargă la şanţurile clin faţa porţii Charisiene şi trage-le o săpuneală comandanţilor! Abia se mişcă blestemaţii de başibuzuci! Hai, fugi!

Avea un glas aspru, atât de puternic, încât se făcea auzit până şi în hărmălaia, din jur...

Vacarmul stârnit de trupele otomane se revărsa peste ziduri în oraş, potopind străzile, pieţele, casele, monastirile, bisericile, întrecându-se cu vuietul modulat al clopotelor...

Clikor Avakumian, neguţătorul de mătăsuri, ieşise din casă, îmbrăcat doar cu nişte pantaloni boţiţi traşi peste cămaşa de noapte. Se oprise înspăimântat în mijlocul străzii şi se uita spre cerul de un roşu-aprins, peste care fâlfâiau într-un drăcesc zbor aripi de umbră şi de lumină. Se mai uitau într-acolo şi alţi oameni ieşiţi de prin locuinţele lor. Clikor simţi instinctiv o prezenţă umană înapoia lui. Privi peste umăr şi văzu chipul livid al lui Kostaros, poetul bolnav, care contempla văzduhul împurpurat de vâlvătaie.

Buzele lui Kostaros se mişcau mărunt şi aproape tăcut, ca la rugăciune, repetând vorbele grozave din Biblie: „Şi s-au pornit fulgerele, şi vuietele, şi tunetele, şi s-a făcut cutremur mare, atât de mare cum nu s-a mai văzut de când s-a zidit omul pe pământ... Şi cetatea cea trufaşă s-a rupt în trei bucăţi, şi zidurile sau prăbuşit... “

Clikor văzu frământarea buzelor şi crezu că poetul îi vorbea lui.

– Iadul îşi revarsă focul asupra noastră, Kir Kostaros! grăi cu glas înfiorat, apropiindu-şi gura de urechea lui. Au să ne sfărâme păgânii!

Ridică pumnii spre cer într-o imprecaţie tot atât de inutilă şi de neputincioasă ca şi propria lui mânie:

– De ce ne-ai părăsit, Doamne? Am crezut în tine şi în puterea ta! Şi iată unde am ajuns!

– Nu cârti, Clikor, că te trăsneşte Cel-de-Sus! se jelui nevastă-sa, prinzându-l de umăr. Iartă-l, Doamne, că nu mai ştie ce spune! strigă ea, izbucnind în plâns.

– Lasă-mă, femeie! Cu bocete nu faci nimic! Plec pe ziduri! Acolo e locul meu!

– Să nu te duci, Clikor! ţipă nevastă-sa, agăţându-se de braţul lui. Gândeşte-te la copiii noştri nevârstnici! Ce are să se întâmple cu ei dacă au să vină turcii? E destul că băieţii noştri cei mari îşi fac datoria pe ziduri!

Vru să se smulgă din mâinile ei, dar era prea slăbit de lipsuri, iar deznădejdea dădea femeii puteri nebănuite. Bolborosind, Clikor abandonă lupta.

– La biserică! Să mergem la biserică! chirăi o babă.

– Da, la biserică! Să ne rugăm! întări o femeie tânără cu un cârd de copii nevârstnici agăţaţi de fustele ei.

– Maica Precistă n-are să ne părăsească! Mulţimea răzleţită de pe stradă se buluci, ca la poruncă, spre cel mai apropiat lăcaş al Domnului.

– Sfântul Gheorghe şi armatele lui de serafimi au să ne apere de vrăjmaşi!

– La biserică, oameni buni! Să ne mărturisim păcatele şi să ne rugăm! La biserică!

Clopotele sunau, agitate parcă de vânturi năprasnice. Dangătul lor spărgea văzduhul. La unele ferestre geamurile plesneau, făcându-se ţăndări...

În pofida vacarmului făcut de trupele sale, sultanul auzea dangătele grave, puternice, ale clopotelor de dincolo de ziduri. „Am să vă amuţesc eu glasurile! murmura, pungindu-şi cu ciudă buzele. În Constantinopolele cucerit de mine nu vor mai exista clopote!”

Se uita la primul val de başibuzuci, care ajunseseră la ziduri. Acolo bătălia începuse furioasă. „Carne de sacrificiu! şopti neauzit de ofiţerii din preajmă. Muriţi, dar dăruiţi-mi victoria! Am nevoie de această victorie mai mult decât de aerul pe care-l respir!”...

Nadir, spahiul, păşea cu hotărâre în urma unei ordii de başibuzuci. Deşi avea să intre în curând în luptă, iataganul îi era vârât în teacă, iar cuţitul curbat de la brâu stătea în lăcaşul lui, căci în mâna dreaptă ţinea un bici scurt cu şapte cozi, terminate cu plumbi, iar în stânga, o măciucă ghintuită. Când başibuzucii care mergeau în faţa lui, la atac, micşorau pasul, le reanima zelul lovindu-i cu biciul. Dacă dădeau semne de slăbiciune şi încercau să se tragă înapoi, îi trăsnea în creştet cu măciuca.

Nadir nu era singur. Zeci de spahii umblau printre başibuzucii orânduiţi în linii de front paralele, stimulându-i, îndemnându-i cu strigăte de luptă, ori plesnindu-i cu biciul.

Lui Nadir nu-i plăcea sarcina aceasta de paznic. În vreme ce alţi camarazi de-ai lui se băteau folosindu-se de iatagane, de suliţe, de arcuri, de arbalete, de arme de foc portative, el mânuia biciul! Scuipă, plin de scârbă.

Nu vedea înaintea lui decât spinările, cefele şi turbanele başibuzucilor care înaintau spre duşman, făcând o zarvă infernală. Unii purtau scări pentru a se căţăra pe ziduri. Deşi nu primiseră instrucţia severă a ienicerilor şi a spahiilor, se băteau vitejeşte şi nu-şi precupeţeau viaţa. Nu erau în stare însă de eforturi prelungite, îşi pierdeau repede răsuflarea şi cumpătul dacă întâmpinau o rezistenţă dârză. Nu o dată se întâmplase să dea înapoi, cuprinşi de panică. Atunci o luau la fugă, se risipeau, antrenând în debandada lor şi alte trupe.

La un moment dat Nadir observă că ritmul înaintării încetinise. Oamenii din primele rânduri întâlniseră un obstacol, sau puterea lor combativă începuse să scadă? Câţiva başibuzuci din apropierea lui Nadir prinseră a bate pasul pe loc, continuând să scoată strigăte de luptă. Spahiul ridică biciul cu şapte cozi şi porni să-i lovească peste spinare. Unul dintre başibuzucii atinşi cu biciul - un tânăr mai ţâfnos decât ceilalţi - se uită furios la Nadir şi îl apostrofă: - De ce dai în noi? Nu ne facem datoria? Ţi s-a urât cu binele? Sau vrei să...

Nadir nu-l lăsă să termine fraza. Repezi măciuca, trăsnindu-l în cap. Teasta tânărului se sparse ca un pepene. Creierii, ochii ţâşniră din cutia lor de oase sfărâmate.

Ceilalţi başibuzuci nici nu cârtiră. Disciplina militară era mai puternică decât mânia, decât spiritul de revoltă. Se avântară înainte, dând buzna peste rândurile din faţă...

De pe platforma turnului unde basileul îi poruncise să rămână spre a face de veghe, Sphrantzes, marele şambelan, se uita întunecat la marea de başibuzuci care loveau, ca nişte talazuri furioase fortificaţiile, de-a lungul întregului front. Creştinii aruncau asupra lor săgeţi, substanţe incendiare, bolovani, smoală topită, dar turcii veneau la asalt plini de elan, se căţărau pe scări, se agăţau de creneluri, încălecau parapetele, inundau zidurile exterioare. Apărătorii îi secerau cu zecile, cu sutele, cu miile.

Chipul lui Sphrantzes se mai însenină. „Atacul nu va reuşi! îşi zise. Destinul pe care Mehmed a încercat să ni-l hărăzească nu se va împlini!”...

La poarta Sfântul Roman, Giustiniani Longo şi genovezii lui ridicaseră un zid uman în calea potopului de başibuzuci. Impetuozitatea asaltului se frângea, în ciuda eforturilor comandanţilor turci de a-i îmbărbăta, de a-i face să se depăşească pe ei înşişi, precum şi spre exasperarea spahiilor, care ucideau cu sutele pe şovăielnici. Mai bine echipaţi şi pregătiţi pentru lupta corp la corp, condottierii îi măcelăreau, acoperind câmpul de bătălie cu grămezi de cadavre. Focul culevrinelor concentrate în sectorul lui Giustiniani sporea numărul pierderilor turceşti. Servanţii creştini nu aveau nevoie de o mare pricepere. Era destul să tragă în grămadă, ca să facă prăpăd...

Pe Zaganos-Paşa nu-l tulbura peste măsură învălmăşeala nedecisă de la picioarele zidurilor. Curieri îi aduceau la intervale scurte rapoarte verbale din partea comandanţilor de mari unităţi angajate în acţiune. Puterea ofensivă a başibuzucilor scădea treptat. Dar asta nu avea nici o importanţă, în curând avea să se încheie doar prima fază a bătăliei...

Sunetele ascuţite ale goarnelor vestiră încetarea luptei. Regimentele de başibuzuci, sau mai bine zis resturile lor, începură să se retragă, lăsând în urmă mii de morţi.

Împăratul Constantinos se uita printre creneluri la formaţiile de başibuzuci care se îndepărtau în grabă.

– Dumnezeu ne-a ajutat şi de data aceasta! Numele lui să fie binecuvântat! vorbi ofiţerilor din suita sa. Fără îndoială, asaltul inamic a dat greş! Trupele noastre au repurtat un frumos succes!

Generalul Camatiros, unul dintre comandanţii artileriei, replică sceptic:

– Sire, este prea devreme să vorbim despre un succes. Mă tem că nu am asistat decât la preludiul marii bătălii. Priviţi în depărtare marea aceea de torţe! Acolo sunt alte trupe inamice, care - după părerea mea - vor porni la atac de îndată ce başibuzucii vor elibera terenul. Sultanul Mehmed cunoaşte jocul de şah. Ştie să sacrifice pioni, spre a deschide drum turelor şi reginei...

Leandru Comnen ordonă arcaşilor săi să nu mai tragă. Başibuzucii se îndepărtaseră îndeajuns spre a nu mai fi atinşi de săgeţi. Culevrinele continuau să arunce proiectile, dar în curând îşi curmară şi ele tirul. De-a lungul întregului front se aşternu liniştea.

Sub supravegherea lui Leandru, oamenii lui începură să dreagă stricăciunile făcute valului de pământ care acoperea breşa. Refăceau gardurile de nuiele şi umpleau cu pietriş şi nisip butoaie pe care le instalau în chip de creneluri, spre a le înlocui pe cele nimicite de bombardament.

De la un cap la altul al liniei de fortificaţii se auzeau acum doar zgomotele făcute de târnăcoapele şi lopeţile mânuite de romei.

Sfârşitul vacarmului bătăliei stârni mari speranţe în sufletele constantinopolitanilor. Ieşiţi iarăşi pe străzi, îşi aruncau priviri întrebătoare. Pe chipurile lor mijiră zâmbete. Spaima care-i sugrumase până acum lăsa loc unor simţăminte de uşurare, de bucurie, atenuate însă de o vagă neîncredere. Cei mai mulţi oameni intrară iarăşi în biserici spre a mulţumi Domnului fiindcă îi izbăvise de duşmani.

Dar răgazul acesta nu se prelungi. Liniştea fu sfărâmată de artileria otomană, care intră din nou în acţiune, vărsând foc şi moarte. În sunete tăioase de goarne, marea de torţe pe care generalul Camatiros o arătase cu atâta îngrijorare basileului se urni, pornind la vale, spre fortificaţii. Culmile pereţilor de piatră, încoronate de lăncile creştinilor, evocau nişte arici gigantici cu ţepi de fier. Regimentele din Anatolia, cele mai glorioase unităţi militare de sub comanda lui Işak-Paşa, înaintau în pas de paradă - sub acoperirea tirului artileriei turceşti - spre şiragul de ziduri şi turnuri profilate în zare. Scânteierile de la gurile culevrinelor împodobeau fortificaţiile cu un bizar colier de rubine incandescente. Şi regimentele de spahii din

Rumelia, aflate în subordinea lui Karagea-Paşa, îşi începură marşul spre inamic.

Ploaia se oprise, iar norii mânaţi de rafalele vântului alergau pe cer, acoperind şi descoperind capricios luna...

În oraş, reluarea bombardamentului topi bruma de bucurie încercată de constantinopolitani după retragerea primului val de trupe otomane.

Adăpostiţi după nişte coloane, care aşterneau pe pavaj pete prelungi de umbră intercalate cu şuviţe de lumină roşiatică izvorâtă din văzduh - oglindă concavă a uriaşei aglomerări de torţe aprinse de pe pământ - Manolakis şi cu derbedeii lui se uitau plini de curiozitate la mulţimea cuprinsă iarăşi de deznădejde, ce se înghesuia în jurul bisericilor arhipline. Clopotele îşi sloboziseră din nou jelania.

– Când bisericile gem de lume, casele stau goale! rosti sentenţios Manolakis.

Ochii lui Kolivas se aprinseră.

– Ştiu unde baţi, şefule!

– Văd că îţi merge mintea, Kolivas!

– Putem face treabă şi fără Mastrapas, vorbi Fanurios, plin de zel.

Manolakis se încruntă. Amintirea morţii lui Mastrapas, căsăpit de oamenii lui Pradă-Biserică, îi stârnea fierea, făcându-l să fiarbă la foc mic. Amorul lui propriu suferea fiindcă nu izbutise încă să răzbune uciderea locotenentului său. Dar timpul nu era pierdut.

– Să mergem! zise Manolakis, frământându-şi muşchii fălcilor.

Cotiră pe o stradă laterală. Pe dreapta, într-un şir de case, se singulariza un edificiu impunător, pe care Manolakis pusese de mai multă vreme ochii. Odată, pe când trecea pe acolo, ieşise din acea clădire o femeie între două vârste, acoperită cu bijuterii şi legănată într-o lectică purtată de patru slujitori în livrele bogate. Într-un astfel de palat, Manolakis n-ar fi cutezat să viseze că ar putea pătrunde, fiindcă în vremuri normale paza ar fi fost asigurată de servitori numeroşi şi bine înarmaţi. Acum însă condiţiile se schimbaseră.

Oamenii în putere fuseseră luaţi pe ziduri, iar cei rămaşi pe la casele lor se înghesuiau prin biserici. Ar fi pus rămăşag că şi în clădirea ochită de el abia dacă se va mai fi aflat vreun bătrân stors de vlagă.

Ajuns în faţa palatului, se opri. Aruncă o privire semicirculară asupra tovarăşilor săi de bandă. Erau prezenţi şi Pitsokolas Roade-Vacă, şi Fanurios Cap-de-Fier, şi Kolivas Înfulecă-Tară, şi Miaulis-Chiorul, şi Manusakas Suge-Uger, şi Hariton, propriul lui frate, pe care-l târâse în lumea hoţilor şi a ucigaşilor.

– La treabă! porunci.

Pe din afară clădirea semăna cu o cetăţuie. Avea ferestre zăbrelite, balcoane mult ridicate de la sol, ziduri groase şi porţi ferecate. Perdele de iederă îmbrăcau parţial faţada.

Manolakis bătu cu autoritate în poarta principală. Se auzi un zgomot de zăvoare, apoi unul din canaturi se deschise cam de un lat de palmă.

– Pe cine căutaţi? întrebă un glas tremurat, bătrân. Manolakis se repezi cu umărul în poartă, dând-o de perete şi doborând pe slujitorul care o ţinea cu mâna. Derbedeii se năpustiră pe urmele şefului lor. Se aşteptaseră la o rezistenţă mai serioasă, dar în afară de servitorul cel bătrân, pe care Kolivas îl linişti pe veci vârându-i lama unui pumnal în pântece, nu mai găsiră pe nimeni în întreaga clădire.

– De ce l-ai omorât? întrebă Hariton.

– L-am scăpat de povara bătrâneţii, râse Kolivas cinic.

Se puseră apoi pe jefuit. Alegeau numai obiecte de mare valoare şi cu un volum mic: bijuterii, bani, tăvi şi tacâmuri de aur, veşminte de brocart şi de mătase. Toată treaba o făcură cu acompaniament de clopote. Vârâră prada în nişte feţe de masă, apoi, încărcaţi cu voluminoasele boccele, ieşiră nestingheriţi în stradă. Acolo îi aştepta o surpriză neplăcută. Dinspre celălalt capăt al străzii vremea Pradă-Biserică, însoţit de briganzii lui. Şi aceştia purtau în spinare boccele.

Manolakis ar fi preferat să amâne răfuiala după ce va fi pus deoparte, în siguranţă, obiectele furate. Dar nu era cu putinţă. Cele două bande se întâlniră faţă în faţă. La un semn al lui Pradă-Biserică, oamenii lui puseră jos legăturile. Manolakis ştia ce va urma.

O schimă urâtă strâmba gura lui Pradă-Biserică. Şi tovarăşii lui Manolakis se eliberară de boccele. Şi de o parte şi de alta, gesturile erau executate cu un fel de solemnitate lentă, bizară. Nu se vorbea. Oamenii se priveau în ochi şi îşi zâmbeau. Dar în zâmbetele lor se distila otrava.

Pumnalele ţâşniră la vedere în aceeaşi clipă şi într-o tabără, şi în cealaltă. Şi aici, ca şi pe ziduri, oamenii se pregăteau să moară.

Şuierând ca un şarpe, Pradă-Biserică se aruncă asupra lui Manolakis. Şi ceilalţi bandiţi angajară lupta. De la prima ciocnire doi inşi căzură: Miaulis-Chiorul şi un tip pistruiat din tabăra adversă. Ceilalţi oameni, perechi-perechi, se învârteau ca nişte cocoşi puşi pe harţă. Cuţitele păstrate în cumpăna mâinii zvâcneau fără veste, săgetând aerul. Cel ameninţat se eschiva, făcând un salt în lături. Lama descria atunci o curbă rapidă, revenind la poziţia iniţială. Când îşi atingea ţinta, înfigându-se adânc între coaste, ori deasupra şalelor, se auzea câte un icnit, apoi un trup se prăvălea pe caldarâm, sângerând ca un porc la abator.

Manolakis şi Pradă-Biserică se deplasau elastic, în cerc, asemenea unor feline, privindu-se în ochi, pândindu-şi fiecare mişcare, pregătindu-se să lovească scurt, dar năprasnic. Fandările lor nu-şi găsiseră încă ţinta. Lupta dintre ei dura, fiindcă şi măiestria lor era mare. La un moment dat, Pradă-Biserică lunecă uşor în băltoaca de sânge a unuia dintre bandiţii ucişi. Profitând de ocazie, Manolakis îşi repezi cuţitul în pântecele rivalului, înfigându-i-l până în prăsele deasupra buricului. Pradă-Biserică făcu ochii mari, scăpă pumnalul din mână şi căzu cu faţa în jos. Manolakis îl scuipă cu scârbă, apoi privi în jur. Numai el şi Kolivas rămăseseră teferi, pe picioarele lor. Ceilalţi zăceau morţi.

Manolakis îşi căută din ochi fratele. Îl văzu încolăcit ca un câine, lângă peretele casei, având un cuţit înfipt între omoplaţi. Şterse lama propriei sale arme de tunica lui Pradă-Biserică şi, după ce o vârî la brâu, se plecă asupra lui Hariton. Ochii sticloşi ai adolescentului fixau un punct în gol. Îi pipăi vena jugulară. Nu-i mai simţi pulsaţiile. Se îndreptă de şale.

– Kolivas, ne umflam buzunarele cu tot ce e mai scump şi o ştergem!

Scormoni prin boccele şi scoase dinăuntru numai bijuteriile şi banii. Nu uită să dijmuiască şi boccelele rămase moştenire de la Pradă-Biserică. Se gândi cu regret la tăvile şi la cupele de aur, dar îşi zise că erau prea multe şi prea grele ca să le mai poată căra pe toate ajutat doar de singurul om care-i mai rămăsese.

Ascultă un timp dangătul funebru al clopotelor şi râse:

– Pe zgomotul ăsta poţi să jugăneşti un cartier întreg, fără să se audă un ţipăt!...

Dangătele clopotelor se îngânau cu bubuiturile tunurilor, lăsând să vibreze vitraliile bisericii din monastirea Sfânta Treime. Călugăriţele, prosternate pe lespezile reci, plângeau hohotit şi implorau cu glas tare mila dumnezeiască. Vocile lor se împleteau într-un fel de melopee dominată de vuietul ce răzbătea din afară. Printre novicele grupate în fundul bisericii se afla şi Irina Kalamides. Îngenuncheată în faţa unei icoane a Sfântului Ioan Botezătorul, înălţa rugăciuni pentru Leandru, pentru tatăl şi pentru fratele ei.

O călugăriţă din primele rânduri se ridică deodată în picioare. Smulgându-şi culionul şi izbindu-se cu pumnii în piept, începu să strige isteric:

– Cuvioaselor, Isus Christos, mirele nostru, a coborât printre noi! Priviţi acolo, pe catapeteasmă! Din palmele şi de sub coasta Mântuitorului crucificat se prelinge sânge! Sânge adevărat!

Toate călugăriţele şi toate novicele se uitară la crucea care înfăţişa răstignirea lui Christos. Deşi chipul şi trupul lui erau zugrăvite, văzură - sau crezură că văd - şiroaie de sânge prelingându-se în lumina buchetelor de lumânări aprinse, înfipte în sfeşnicele înalte. Cuvioasele izbucniră în strigăte:

– Minune!

– Semn dumnezeiesc!

– Mântuieşte-ne, Doamne!

– Pleacă-ţi ochii asupra noastră, păcătoasele! Căzute în extaz, se izbeau cu fruntea de pământ şi îşi făceau cu evlavie semnul crucii.

– Oraşul nostru sfânt va fi salvat!

– Păgânii vor fi izgoniţi cu ruşine!

– Constantinopolele va rămâne de-a pururi creştin!

– Mulţumescu-ţi, Doamne!

Maicile plângeau şi râdeau, râdeau şi plângeau, îmbrăţişând cu priviri extatice trupul gol al lui Isus...

Regimentele din Anatolia şi din Rumelia, orânduite în formaţii de atac, mărşăluiau spre ziduri, făcând să duduie sub paşii lor cadenţaţi pământul colinelor. Coifurile şi cămăşile de zale luceau în lumina torţelor. Când avangărzile ajunseră în preajma fortificaţiilor, tragerile artileriei otomane se curmară.

Sultanul Mehmed îşi contempla trupele mândre, care înaintau în ritmul fanfarelor militare, pregătindu-se a lua cu asalt ultima, dar şi cea mai puternică cetate a ghiaurilor bizantini. Îl rodea însă şi o nemărturisită teamă. Dacă şi cel de-al doilea val de trupe se va zdrobi de centura de granit a Constantinopolelui, lucrurile vor lua o întorsătură neplăcută.

Soldaţii ajunseră în bună rânduială la şanţurile umplute de data aceasta până la buze cu leşuri de başibuzuci. Trecură peste trupurile sfârtecate fără să şovăie. Nu şovăiră nici când asediaţii îi potopiră cu săgeţi, ghiulele, apă clocotită şi smoală topită. Cădeau mulţi, dar locul celor căzuţi era luat de alţii, şi mai mulţi. Nepăsători în faţa morţii, osmanlâii începură să escaladeze zidurile exterioare, fie cu ajutorul scărilor acolo unde pereţii erau intacţi, fie căţărându-se ca alpiniştii în zonele în care bombardamentele deterioraseră ori dărâmaseră bariera de piatră.

Se încinseră iarăşi lupte corp la corp. Creştinii se băteau cu disperare. Mulţi îşi găsiră moartea, dar pentru fiecare creştin ucis, turcii pierdeau zeci de combatanţi.

Sultanul se întunecase la faţă. Mult lăudatele regimente ale lui Işak-Paşa băteau pasul pe loc, stăvilite de uluitorul baraj uman al romeilor. Mehmed se întoarse spre ofiţerii săi.

– Ce face Işak? Ce fac Zaganos şi Karagea? Ghiaurii ăştia au să ne vină de hac! Să tragă artileria! Toate tunurile să tragă asupra zidurilor! Să le năruie! Să deschidă drum regimentelor mele!

– Dar pe ziduri se bat şi soldaţii noştri! îndrăzni săi amintească Murad-Paşa, şeful de stat-major. Vom suferi şi noi pierderi...

– Să tragă tunurile! zbieră padişahul. Nu-mi pasă dacă vor muri câţiva oameni. Menirea soldatului este să învingă sau să moară! Jumătate din armata mea să piară, dar supravieţuitorii să cucerească oraşul! Ordon: să intre artileria în acţiune!

Curieri călări purtară porunca padişahului către comandanţii de baterii. Tunurile de toate mărimile porniră să toarne ghiulele asupra fortificaţiilor. Bombardamentul făcu prăpăd şi printre osmanlâi şi printre creştini...

Daud Ali, şeful Camerei Private a sultanului, comanda un regiment de anatolieni, având drept obiectiv cucerirea celei mai mari dintre breşele deschise de artilerie în centura fortificată constantinopolitană. Când i se încredinţase această misiune, Daud îşi zisese că sarcina lui era în orice caz mai uşoară decât a comandanţilor care trebuiau să escaladeze ziduri intacte sau uşor avariate. Spre surprinderea lui, ghiaurii care apărau acest sector se băteau ca nişte diavoli. Daud era hotărât să spargă cu orice preţ linia lor defensivă. Dacă ar izbuti să străpungă breşa atât de bine apărată, ar obţine rangul de paşă şi un înalt guvernământ, ceea ce i-ar deschise automat drumul spre marele Divan. Calculat, dar în acelaşi timp plin de înflăcărare, se bătea în prima linie, împrăştiind moartea printre duşmani. Încrucişase tocmai sabia cu un ofiţer bizantin al cărui chip nu-l putea desluşi prin gratiile vizierei lăsate, când artileria turcă îşi dezlănţui bombardamentul asupra zidurilor. Ghiulelele de marmoră decapitau, spintecau, spulberau, fără alegere, şi amici şi inamici. Daud observă că soldaţii lui încep să şovăie. Blestemă neghiobia comandanţilor de baterii, dar nu încetă lupta.

– Înainte! răcni, dornic să-şi electrizeze oamenii dezorientaţi, înainte!

În jurul său, butoaie încărcate cu pământ, blocuri de piatră, îngrădituri de nuiele, bulumaci sfărâmaţi ţâşneau spre văzduh parcă sub impulsul unor puteri malefice. Scormonit de ghiulele, valul de pământ care acoperea breşa se prăbuşi, îngropând oameni, revărsându-se, întinzându-se ca o mare de noroi. Daud simţi cum solul se dislocă sub el, cum îl înghit adâncurile, cum se rostogoleşte pe un povârniş fără sfârşit. Orbit, contuzionat, se pomeni oprindu-se într-un zid pe jumătate dărâmat. Se sculă anevoie de jos, se şterse la ochi şi se uită în jur. Câţiva turci năuciţi se străduiau - ca şi el - să se ridice în picioare. Mai văzu şi case, unele pe jumătate ruinate, altele arse, ori cu acoperişurile desfundate.

– Suntem în oraş! zbieră Daud. Am pătruns în oraş! Constantinopolele este al nostru!

Prin spărtura larg deschisă în zidul interior porniră să coboare puhoi de turci.

– Înainte! răcni Daud. Am învins! Înainte! Leandru Comnen se desprinse din învelişul de noroi care-l acoperise pe jumătate şi se sculă în picioare. În preajma lui se mai aflau câţiva romei, toţi ameţiţi, murdari, plini de vânătăi, care - ca şi el - scăpaseră cu viaţă. Văzu şi turci, mulţi turci, amestecaţi printre creştini. Reculegându-se, reuşi să înţeleagă că valul de pământ, prăbuşindu-se, deschisese drum osmanlâilor. Ridicând sabia, se năpusti asupra lor.

– Pe ei! Moarte păgânilor!

Osmanlâii şi creştinii se băteau acum înotând prin mocirlă, străpungându-se cu săbiile şi cu hangerele, încrâncenându-se în lupte corp la corp, sugrumându-se, sfâşiindu-se. Alte cete de turci veneau târându-se prin noroi.

În vreme ce ţinea piept duşmanilor, Leandru judeca la rece situaţia. Presiunea turcilor se înteţea, în curând nu-i va mai putea zăgăzui. Oboseala începuse să se facă resimţită. Gâfâia, iar braţele şi picioarele îi erau din ce în ce mai grele, „Dacă ai noştri nu ne vin în ajutor, suntem pierduţi!” cugetă, străduindu-se să nu se lase târât de panică. Un turc îl atacă. repezindu-şi asupra lui ghioaga. Leandru făcu un salt în lături, apărându-se în acelaşi timp cu scutul, apoi fandă, ţintind cu vârful săbiei vintrele duşmanului. Simţi cum lama pătrunde în cărnuri. Turcul scăpă ghioaga şi se prăbuşi, ţinându-şi cu mâinile boaşele din care sângele curgea gâlgâind.

Alţi osmanlâi se năpustiră asupra lui Leandru, care se retrase câţiva paşi, spre a nu fi prins la mijloc. Pară câteva lovituri, când auzi înapoia lui strigăte de luptă în greceşte:

– Moarte păgânilor!

– Ucide! Nu te lăsa!

– Unul să nu ne scape!

Leandru zări prin reţeaua vizierei siluetele unor romei - ofiţeri şi soldaţi - în uniforma regimentului de gardă călare. Loviţi din flanc, turcii care-l împresuraseră se dădură înapoi. În câmpul lui vizual apărură şi câţiva cavaleri în armuri magnifice. În lumina aceea bizară, de culoarea sângelui, întrezări casca încununată de însemnele imperiale. „Basileul!” exclamă Leandru, fericit şi recunoscător. Ajutorul acesta atât de oportun îi dădu aripi. Cu puteri înzecite, începu să lovească în dreapta şi în stânga, deschizând pârtie printre osmanlâi.

Împăratul se bătea cu dârzenie. Pilda sa era contagioasă. Romeii se întreceau să-l imite. Emulaţia aceasta magnifică, în faţa unui inamic surprins, dezorientat de violenţa contraatacului creştinilor, făcea minuni. Oamenii lui Daud începură să se retragă, pas cu pas, în faţa irezistibilei presiuni a romeilor.

Daud se lupta cu un dispreţ faţă de primejdie care stârni până şi admiraţia creştinilor. Înfuriat de şovăielile soldaţilor săi, îi îndemna să reziste. Pe cei care continuau să se retragă îi împroşca nu numai cu blesteme şi injurii, dar îi şi lovea cu latul iataganului.

Alexios, tânărul soldat de baştină din insula Naxos, uitase de temerile lui neînţelese şi se bătea cu bărbăţie, încercând o stare de euforie nemaicunoscută. De fiecare dată lovea în plin. Începuse să-i numere pe turcii căsăpiţi de mâna lui.

– Moarte diavolilor cu turban! răcnea exaltat.

Deodată încălţarea i se prinse în intestinele unui turc care zăcea în noroi cu pântecele spintecat. Căzu. Vru să se ridice, dar oamenii care se băteau deasupra lui îl călcau în picioare. O cizmă galbenă îl pocni cu vârful peste gură, spărgându-i dinţii din faţă. Înnebunit de durere, Alexios ridică ochii. Deasupra lui se afla un turc, probabil ofiţer, fiindcă purta veşminte brodate cu aur. Alexios îşi aminti fulgerător chipul în care pedestraşii doboară pe călăreţi, îşi smulse de la brâu cuţitul şi, cramponându-se de picioarele ofiţerului, îi reteză cu o singură lovitură tendoanele.

Daud simţi o durere ascuţită deasupra călcâielor şi se nărui peste un soldat grec, care-l înlănţui cu braţele, spre a-l sugruma. Acolo, în noroiul amestecat cu sânge, se încinse o luptă tăcută, cu icneli şi gâfâiri scurte, în care Alexios creştinul şi Daud turcul se străduiau reciproc să se suprime. Cizmele combatanţilor care se războiau deasupra lor îi izbeau în neştire. Ofiţerul otoman profită de un moment favorabil şi îşi înfipse degetele mâinii stângi în ochii soldatului, apoi, cu dreapta îi adânci hangerul în grumaz. Alexios scăpă un geamăt de moarte, dar, adunându-şi ultimele puteri, îşi vârî lama cuţitului printre zalele ofiţerului. Pe Daud îl străbătu o săgetare de foc în rinichiul stâng. Vru să se ridice deasupra grecului, care încremenise cu faţa în sus, dar forţele îl părăsiră şi căzu cu obrazul în noroi, alături da duşmanul pe care-l ucisese...

De la postul său de comandă, Karagea-Paşa văzu şuvoiul de turci care-şi făcuseră loc prin breşa deschisă de artileria turcă. Făcu senin să i se aducă armăsarul. Se aruncă în şa şi, înainte de a se avânta spre breşă, ordonă aghiotanţilor:

– Rezervele! Toate rezervele să vină după mine! Biciuindu-şi calul, porni în galop spre ziduri. Dar când ajunse la şanţul acoperit cu cadavre din faţa centurii exterioare de piatră, năruită în mare parte, fu oprit de năvala turcilor care părăseau în debandadă breşa, izgoniţi de împăratul Constantinos şi de soldaţii săi.

– Înapoi! Înapoi, ceată de laşi! Înapoi, ticăloşilor! Nemernicilor! Pui de căţele! Înapoi!

Zbieretele lui nu mai aveau nici un efect. Osmanlâii fugeau purtând pe chip o spaimă dementă. Karagea-Paşa fu nevoit să facă drumul întors, spre a nu fi răsturnat cu cal cu tot de turma de oameni îngroziţi...

Sultanul îşi acoperi cu mâinile ochii, ca să nu mai vadă retragerea dezordonată a regimentelor din Anatolia şi din Rumelia. Îi era atât de ciudă, încât îi venea să urle. Soldaţii în care-şi pusese toată încrederea se dovediseră tot atât de nevolnici ca şi başibuzucii. Acum trebuia să ia măsuri spre a împiedica transformarea retragerii într-o fugă zănatică, imposibil de stăpânit.

– Trompetele să sune încetarea atacului! strigă, agitându-şi braţele. Să sune imediat încetarea atacului!

Regimentele din Rumelia şi Anatolia nu aşteptaseră glasul goarnelor spre a o lua la goană. Îmbulzindu-se, împingându-se ca nişte animale înspăimântate, săreau peste cadavre, peste şanţuri, căutându-şi salvarea cât mai departe de zidurile constantinopolitane. Groaza se întinsese ca o pecingine, cuprinzând unităţile militare de pe o largă arie a frontului. Când trompeţii vestiră încetarea atacului, generalii turci răsuflară uşuraţi. Padişahul intervenise la timp, salvând ceea ce mai putea fi salvat...

Instalat pe puntea navei-amiral, Hamza-Paşa dirija personal operaţiile navale îndreptate împotriva fortificaţiilor dinspre Cornul de Aur. Era uluit. Ghiaurii, atât de puţini la număr, rezistau cu o vigoare de neînţeles, zădărnicind încercările de debarcare ale zecilor de mii de marinari turci. Comandanţii de nave care acţionau de-a lungul zidurilor dinspre Marea de Marmara raportaseră prin semnalizări luminoase eşuarea tentativelor lor de a lua cu asalt portul

Bucoleon şi portul Eleutheris. În acest chip dăduseră greş strădaniile lui de a pătrunde în oraş înaintea trupelor de uscat. Ce glorie nemuritoare i-ar fi încoronat fruntea dacă marinarii lui ar fi reînnoit isprava dogelui Dandolo, care cu un secol şi jumătate în urmă răzbătuse în oraş prin Cornul de Aur!...

De pe zidul exterior al Blachernelor, bailul Girolamo Minotto dădu cu tifla soldaţilor turci care se retrăgeau în dezordine. Gestul copilăresc, puţin potrivit cu importanţa personajului, exterioriza bucuria pe care o resimţise după retragerea ruşinoasă a trupelor de asalt inamice.

În sectorul din stânga sa, fraţii Bocchiardi făcuseră de asemenea treabă bună, respingându-i cu mari pierderi pe osmanlâi. Căpitanul Ioan şi românii lui îşi păstraseră poziţiile, sfărâmând o tentativă de debarcare a marinarilor turci, pe care-i aruncaseră în mare...

Expresia funebră de pe chipul lui Zaganos-Paşa strecura fiori aghiotanţilor săi, care-i cunoşteau toanele. În asemenea momente era în stare să-şi descarce cu violenţă nervii asupra persoanelor din anturajul său, chiar dacă acestea nu erau cu nimic vinovate. În cazul de faţă, vizirul armatei încerca o tainică mulţumire la gândul că Işak şi Karagea suferiseră o înfrângere umilitoare. Dar cum ştia că sultanul îşi spiona generalii spre a le afla reacţiile în orice împrejurare, afişa o mânie amară, în ton cu starea de spirit din sânul armatei. Încălecă şi alergă la cartierul general imperial, îngenunche în faţa sultanului şi îi vorbi cu supunere:

– Îngăduie-mi, Mărite Stăpâne, să iau comanda trupelor de rezervă şi să lupt în linia întâi împotriva duşmanilor tăi şi ai Semilunii. Sunt gata să-mi dau viaţa pentru a spăla ruşinea înfrângerii de pe obrazul armatei.

Mehmed îl privi lung, ca şi când ar fi încercat să-i citească în suflet.

– Îţi mulţumesc pentru cuvintele tale, Zaganos. Dar nu se poate vorbi încă de o înfrângere. Eşecurile regimentelor din Anatolia şi din Rumelia m-au dezamăgit, dar nu m-au descurajat. Bătălia este în plină desfăşurare! Trupele dintr-al treilea val vor intra foarte curând în acţiune. N-am să le dau o clipă de răgaz ghiaurilor! De patru ore aceştia fac faţă unei presiuni formidabile. În clipa asta sunt desigur istoviţi. Al treilea val le va da lovitura de graţie, îi va înghiţi cu împăratul lor cu tot!

Sultanul se lăsă îmbătat de propriile sale cuvinte. Dacă avusese oarecare îndoieli în ceea ce priveşte soarta bătăliei, acum căpătase certitudinea victoriei.

– Murad! se adresă şefului de stat-major. Bateriile de artilerie să reia bombardamentul!

Focuri de artificii se ridicară în pulsaţii purpurii, semnalizând tunarilor porunca padişahului. Ghiulelele prinseră iarăşi să descrie traiectoriile lor curbe, abătându-se asupra fortificaţiilor.

După un sfert de ceas de aşteptare, în care timp ascultase cu sadică bucurie corul de bubuituri, ordonă:

– Să pornească al treilea val!

Rachete verzi ţâşniră spre zenit, într-un evantai feeric. Mehmed contemplă câteva clipe jocurile incandescente.

– Rachetele astea vestesc sfârşitul Bizanţului! rosti cu nestrămutată convingere...

Călare pe un armăsar arab, Reşat Nuri, tânărul agă al ienicerilor, se uita la dârele verzi, luminoase, ca nişte fire de beteală aruncate în neant. Soldaţii lui aveau să intre în luptă. Întoarse capul spre marele vizir, care stătea pe cal în dreapta sa şi privea oarecum visător aceleaşi fire de beteală verzuie. Reşat Nuri aştepta ca marele vizir să ridice mâna, spre a da semnalul de plecare. Aşa cerea regulamentul militar.

Khalil îşi zicea că în clipa în care va ridica braţul la verticală, spre a face să se urnească ienicerii orânduiţi în formaţii perfect aliniate în front şi în adâncime, va semna şi propria sa distrugere. Zdrobirea primelor valuri de trupe îi refăcuse în parte moralul. Dar başibuzucii şi regimentele de anatolieni şi de rumelioţi nu se puteau asemui cu ienicerii, mai ales când aceştia erau flancaţi de unităţile de elită ale spahiilor.

În ceasul care va urma se va vedea cine a avut dreptate: sultanul Mehmed sau el, Khalil, marele vizir al imperiului! Se întrebă dacă va mai apuca să vadă răsăritul soarelui. Ar fi mai bine să cadă în luptă decât să piară sugrumat de mâna unui călău african. Orice turc ştie că cea mai frumoasă moarte a unui soldat este cu arma în mâna pe câmpul de bătălie.

Khalil simţi privirile lui Reşat Nuri aţintite asupra sa. Întoarse capul spre tânărul agă şi zâmbi:

– Ştii ce spunea Lao-Tse, un mare gânditor chinez, acum două mii de ani? Statul care a obţinut cinci victorii se află în pragul ruinei!

Îl amuză perplexitatea oglindită pe chipul lui Reşat Nuri. Nu se osteni să-i explice sensul adânc al maximei citate. Dealtfel, nici nu era timp. Ridică braţul, apoi dădu pinteni calului, pornind la pas spre ziduri. Ienicerii se puseră în mişcare, izbucnind în urale frenetice. Fanfarele militare le însoţeau pasul cadenţat.

Împotriva voinţei sale, paşnicul Khalil se simţi cuprins de înflăcărarea molipsitoare a ostaşilor şi ofiţerilor de sub comanda sa. Îl furnica pielea, iar părul i se ridicase perie sub acoperământul metalic al coifului. Pentru câteva clipe retrăi elanurile din tinereţe. Se va bate! Se va bate aşa cum numai un coborâtor dintr-un şir neîntrerupt de generali şi de mari viziri ştie să se bată!

Ienicerii şi spahiii păşeau cu solemnitate, ca la paradă, conştienţi că asupra lor veghează sultanul infailibil şi omniprezent. Atât de pronunţat, de puternic era ritmul marşului lor, încât s-ar fi zis că pământul intrat în rezonanţă se va prăbuşi în adâncuri, înghiţind şi pe asediaţi şi pe asediatori. Nu ocoleau obstacolele. Călcau peste cadavre ciopârţite, peste răniţi care horcăiau agonizând, peste tot felul de arme părăsite, peste zeci de mii de săgeţi căzute pe jos, care se rupeau scrâşnind sub tălpile grele.

Când turcii ajunseră în bătaia săgeţilor, arcurile creştinilor le sloboziră în rafale. Dar erau mai puţine şi cu un efect mai redus, fiindcă şi apărătorii se împuţinaseră.

Primele rânduri ale ienicerilor depăşiseră şanţurile umplute cu leşuri, când Reşat Nuri văzu apropiindu-se în galopul cailor pe sultan şi pe ofiţerii săi de stat-major. Electrizaţi de augusta prezenţă, osmanlâii îl primiră cu ovaţii, apoi se avântară spre ziduri. Khalil şi Reşat Nuri îl salutară ridicând iataganul la verticală, apoi plecându-l în semn de supunere.

– Să străpungeţi apărarea inamică şi să cuceriţi oraşul! striga Mehmed, acoperind cu glasul său metalic zgomotul bătăliei. Sa nu vă înapoiaţi decât victorioşi, sau pe năsălie!

Khalil era uimit de nepăsarea padişahului faţă de săgeţile şi ghiulelele inamice care cădeau în jurul lui. Un ofiţer de ordonanţă şi doi icoglani, loviţi de moarte, se prăvăliră de pe cai. Într-un iureş irezistibil, ienicerii şi spahiii luară cu asalt zidurile exterioare ruinate în mare parte, apoi se năpustiră urlând sălbatic asupra culoarului dintre fortificaţiile interioare şi cele exterioare. Mercenarii genovezi ai lui Giustiniani Longo, sprijiniţi de romeii lui Theophilos Paleologos, se băteau cu energia disperării. Bătălia se angajase de-a lungul întregului front. În sectorul Porţii de Aur, apărat de Catarino Contarini, spahiii izbutiră să măture formaţia subţiată a creştinilor care apărau culoarul. Se avântară apoi la asaltul fortificaţiilor interioare. Scările sprijinite de pereţii de granit, atât de înalţi încât păreau a-şi pierde culmile în negura nopţii, se îndoiau sub greutatea turcilor care se urcau cu mare iuţeală, ţinând între dinţi lamele hangerelor şi pumnalelor.

În fruntea oamenilor săi, Mustafa Sabri, comandant de spahii, se căţăra pe o scară. Mai avea de urcat câteva trepte până la crenelurile apărate doar de câţiva ghiauri. Sabri îşi zise că era mai aproape de victorie ca niciodată. Nădăjduia să fie primul turc ce va pune piciorul în chip de stăpân pe creasta zidurilor.

Deodată ochii i se căscară de spaimă. Văzu deasupra lui un cazan pe care mâini duşmane îl aplecau încet spre el şi spre oamenii care-l urmau. Sabri ştia la ce se putea aştepta. Într-o zecime de secundă se gândi să sară în gol, dar când se uită în jos, îşi dădu seama că hăul era atât de adânc, încât lar fi zdrobit. Vru să strige spahiilor lui să coboare, dar aceştia îl împingeau de la spate, dornici să ajungă mai repede sus. Se mai uită o dată spre creneluri. Din gura cazanului porni să se reverse un lichid negru, vâscos. Sabri încercă să strige, dar lichidul negru, arzător ca focul, îi acoperi obrajii, îi intră pe gâtlej, îi învălui corpul cu o masă moale, aprinsă, care-i calcina veşmintele, pielea, cărnurile, transformându-l într-un fel de mumie. În căderea lui îi trase şi pe turcii de pe treptele de mai jos. Se prăbuşiră cu toţii, potopiţi de smoala topită...

O geană de lumină cenuşie părea să decoloreze cerul spre Marea de Marmara. Asaltul ienicerilor şi al spahiilor continua să se desfăşoare cu violenţă, fără ca asediaţii să-şi fi slăbit împotrivirea. Mehmed aruncase în luptă şi regimentele de gardă, ultimele lui rezerve, pe care le folosea numai în momentele de mare cumpănă. O teamă ascunsă îi încleşta inima: întrezări spectrul înfrângerii... Călare pe armăsarul său, galopa printre ieniceri, îndemnându-i să se lupte, alternând blestemele şi rugăminţile, lovindu-i cu latul iataganului. Se apropia momentul decisiv, înfrângerea sau izbânda, totul era pe muchie de cuţit. Armura lui strălucitoare reflecta focul torţelor, dându-i înfăţişarea unui diavol al războiului.

– - Înainte! Înainte! Pe cel care va face un pas înapoi îl voi ucide cu mâna mea! Înainte!

Apariţia lui, în armura aceea sclipitoare, strecura o înfricoşare superstiţioasă în sufletele ienicerilor.

– Înainte! Înainte!...

Cei trei fraţi Bocchiardi - Antonio, Paolo şi Troilo - laolaltă cu oamenii lor, aşezaţi cu spatele spre zidul interior, căci cel exterior fusese demult luat cu asalt de către ieniceri, se băteau nebuneşte, străduindu-se să reziste presiunii păgânilor care-i încolţiseră, decimându-i în mai puţin de o jumătate de oră.

În vreme ce schimba lovituri de sabie cu doi ieniceri, Troilo Bocchiardi strigă către fratele său, care se lupta cu patru turci deodată:

– Paolo, să intrăm în cetate! Nu mai putem face faţă ticăloşilor! Altfel pierim zadarnic până la ultimul! De pe zidurile interioare putem continua lupta!

– Are dreptate! exclamă Antonio Bocchiardi, care ţinea piept unei cete de ieniceri. Nu mai suntem decât o mână de oameni!

– Bine! Ne retragem! încuviinţă Paolo, care-şi vârâse sabia până la gardă în beregata unui turc. Fabio! strigă unui soldat din subordine. Deschide portiţa! După ce ne strecurăm înăuntru, o închizi în urma ta!

Fabio, un tânăr genovez cu platoşa burduşită de lovituri, se execută, descuind una din acele portiţe practicate în ziduri, spre a asigura comunicaţia între culoarele dintre fortificaţii şi oraş. Intrarea aceasta, folosită numai de soldaţi, se numea Kerkoporta. Fraţii Bocchiardi şi genovezii lor începură să se retragă în ordine, unul câte unul, prin mica deschidere. Turcii, observând manevra, îşi sporiră presiunea. Nădăjduiau să forţeze portiţa şi să intre peste ceata de ghiauri, care izbutiră în cele din urmă să-şi pună în practică ideea. Îşi târâseră şi răniţii. După ce se asigură că intraseră ultimii oameni, Fabio zăvorî portiţa.

Când se văzură la adăpost, genovezii răsuflară câteva clipe. Civilii care făceau reparaţii la ziduri se buluciră în jurul lor, privindu-i întrebători. Printre aceştia se aflau şi doi călugări, Jagarus şi Neofit - fanatici partizani ai lui Ghenadios Scholarios - care făceau pe brancardierii.

– Sus pe ziduri! îşi îndemnă Antonio Bocchiardi oamenii. Haidem mai repede! Cred că turcii şi-au şi pus scările!

Ajunşi pe platforma zidului, începură să arunce cu bolovani asupra ienicerilor care se suiau pe scări mobile, ţintind să ajungă la creneluri. O scară lovită în plin pârâi, apoi se frânse, prăbuşindu-se cu ciorchinii de osmanlâi agăţaţi de ea.

– Iadul să vă înghită! zbieră Antonio Bocchiardi, plin de entuziasm.

Deodată atenţia îi fu atrasă de o hărmălaie care se ridica de la picioarele zidurilor dinspre oraş. Se uită de pe platformă în jos. Deodată urlă înspăimântat:

– Turcii au pătruns în oraş!

– Nu se poate! exclamă Troilo.

– Fabio! zbieră Paolo. N-ai încuiat portiţa în urma ta?

– Sigur că am încuiat-o!

– Dă alarma, Troilo! Turcii au năvălit în oraş! Tu şi cu oamenii tăi rămâneţi pe ziduri! Antonio, ia-ţi grupa şi vino după mine!

În vreme ce cobora în fugă scara interioară, Paolo se întreba perplex dacă nu cumva Fabio uitase - din zăpăceală - să zăvorască portiţa. Ar mai fi fost posibil ca vreun individ - dintre civilii de jos - să o fi descuiat dinadins. Poate că printre ei se afla vreun agent de-al turcilor. Acum nu era însă timp să deschidă anchete.

Fabio alerga în urma lui, izbindu-se cu pumnul în piept.

– Vă jur, Messer Paolo! Am încuiat portiţa! Nu sunt eu de vină!

Paolo, Antonio, Fabio şi ceata lor de genovezi dădură buzna în mijlocul turcilor care pătrundeau şuvoi prin Kerkoporta.

– Fabio! strigă Antonio Bocchiardi. Aleargă la căpitanul Trevisan şi cere-i să ne vină în ajutor! Fugi! Să nu te întorci fără el!

În vreme ce Paolo cu grosul trupei sale căzu în flancul turcilor, Antonio, însoţit de patru oameni, încercă să profite de învălmăşeală spre a se strecura pe lângă zid până la portiţă, pe care să o închidă, pentru a curma revărsarea osmanlâilor în oraş. Dar presiunea acestora era prea puternică.

– Doamne, suntem pierduţi! bolborosea Antonio, în vreme ce se împotrivea puhoiului, descriind zigzaguri fulgerătoare cu sabia...

În zona râului Lycus, care inspira cele mai mari temeri împăratului Constantinos, cavalerul Giustiniani Longo şi mercenarii îşi îndeplineau strălucit sarcinile lor militare. Flancul lor drept era acoperit de căpitanul Reynaud de Brienne, iar cel stâng, de Don Francisco de Toledo, care sosise în ajutor, urmat de rămăşiţele unui escadron de gardă. Basileul însuşi, secondat de Theophilos Paleologos, participa la luptă. Breşa din spatele liniei de apărare a creştinilor fusese lăsată în grija tânărului locotenent Leandru Comnen şi a puţinilor săi oameni rămaşi în viaţă.

Împăratul se bătea umăr la umăr cu soldaţii. Ucisese cu mâna lui câţiva ieniceri. Nu resimţea oboseala, deşi de patru ceasuri se arunca acolo unde viitoarea luptei era mai încrâncenată.

– Atacul turcilor începe să slăbească! strigă basileul, încurajându-şi oamenii. Încă o sforţare şi îi punem pe fugă!

– Arătaţi-le păgânilor ce înseamnă vitejia romană! Cavalerul Giustiniani lichidase o pungă pe care turcii reuşiseră să o formeze în inima dispozitivului de apărare al creştinilor, iar acum trecuse la contraatac...

Sultanul Mehmed alerga călare de la un capăt la celălalt al sectorului Lycus, îmboldindu-şi ienicerii să-şi sporească vigoarea atacului.

– Rupeţi linia de apărare a ghiaurilor! Aruncaţi-i dincolo de ziduri! Nu le daţi o clipă de răgaz! Voi sunteţi odihniţi, pe când duşmanul este sleit de puteri! înainte! Nu vă lăsaţi!

Turcii, cuprinşi de frenezie, loveau şi erau loviţi, ucideau şi erau ucişi, striveau şi erau striviţi. Voluptatea distrugerii atinsese paroxismul.

Giustiniani Longo savura din plin această voluptate. Practica arta de a ucide cu un adevărat rafinament. Prezenţa împăratului îl stimula, gâdilându-i vanitatea. Nişte strigăte îndepărtate, la început nedefinite, dar care se apropiau câştigând în intensitate, îi ajunseră la ureche.

– Turcii au pătruns în oraş!

– Ne prăpădesc ienicerii!

– Nenorocire nouă!

– Constantinopolele e pierdut!

Strigătele de deznădejde se umflau, răbufnind în rafale.

„Nu e cu putinţă!” gândi Giustiniani stupefiat, în vreme ce schimba năprasnice lovituri de ghioagă cu un ienicer vânjos ca un taur. „Numai în sectorul meu exista pericolul ca turcii să năvălească în oraş! Iar pe aici nu se trece! Acolo unde se află Giustiniani, duşmanul nu poate răzbi, chiar dacă l-ar ajuta toate cohortele de diavoli din infern!” Avea o încredere de nezdruncinat în forţa, în steaua lui.

De pe ziduri ţâşniră alte strigăte:

– Turcii sunt stăpâni pe oraş!

– Fugiţi!

– Să scape cine poate!

Glasurile acelea înspăimântate îl tulburară pe împărat.

– Nu poate să fie adevărat! exclamă.

Se temea ca vestea să nu semene panică printre romei.

Schija unei ghiulele de marmoră, care se sfărmă în zeci de bucăţi, lovi în plin pe Giustiniani în regiunea dreaptă a pieptului, spărgându-i platoşa, fracturându-i coastele, pătrunzând în plămân. Genovezul se prăvăli, secătuit de puteri. Doi dintre mercenarii săi îl luară pe braţe şi îl scoaseră afară din viitoarea luptei. Îl rezemară cu spinarea de un zid de piatră. Giustiniani îşi duse mâna la spărtura din platoşă şi şi-o retrase plină de sânge. Nu-i venea să creadă! El, neînvinsul condottier, căzuse victimă a războiului, pe care-l slujise cu atâta patimă. Norocul îl părăsise brusc. Deodată îl încolţi o spaimă dementă. Nu voia să moară tocmai acum, când era mai aproape ca oricând de împlinirea visurilor sale de mărire. Apoi renunţă şi la acestea. Numai viaţa să şi-o păstreze! Se cutremură la gândul că osmanlâii ar putea să-i împresoare, lipsindu-l de îngrijirile medicale de care avea atâta nevoie. Da, da! Un medic! Să vină un medic! Mişcă buzele, dar nu reuşi să scoată decât un geamăt. Simţea în piept o durere sfâşietoare.

– Un medic! murmură cu preţul unui efort. Anunţaţi-l pe împărat că sunt grav rănit!

Vestea vătămării lui Giustiniani zbură din gură în gură, semănând consternarea şi printre mercenarii genovezi şi printre romei.

Informat de cele întâmplate, basileul se retrase din învălmăşeala luptei şi alergă la căpătâiul condottierului. Îi examină rana atât cât se pricepea.

– Am şi trimis după medicul meu personal, ca să vină cât mai degrabă spre a te pansa. Sper că nu e ceva grav!

– Abia pot să mă mai mişc! Sufăr cumplit! se văită Giustiniani. Porunciţi, vă rog, oamenilor Măriei-voastre să deschidă poarta ca să pot intra în oraş!

Basileul se făcu palid. Retragerea genovezului ar fi dezorganizat întreaga apărare. Pe experienţa şi priceperea lui se bizuise când îi încredinţase acest sector atât de periclitat.

– Bine, dar dumneata eşti cheia de boltă a apărării noastre! Rămâi aici până la încheierea luptei, care nu mai poate dura mult! Turcii se vor retrage! Au ajuns şi ei la capătul puterilor!

Giustiniani era obsedat de teama că va fi prins ca într-o cursă de şoareci de turcii care pătrunseseră deja în oraş.

– Ienicerii au străpuns linia de apărare, Sire, în sectorul fraţilor Bocchiardi. N-aţi auzit? Apă, daţi-mi apă!

Un mercenar îi turnă pe gât puţin rake dintr-o gamelă, întărindu-l.

– Rezervele lui Notaras vor intra în acţiune! stărui basileul.

– Vă faceţi iluzii, Sire! replică genovezul exasperat. Oraşul este pierdut! Vreau să mă retrag pe bordul navei mele. Acolo am şi un medic...

– Giustiniani, te implor, în numele tuturor creştinilor care se luptă pe ziduri, în numele locuitorilor acestui oraş urgisit, care şi-au pus încrederea în braţul tău! Nu ne părăsi!

Condottierul clătină din cap cu îndărătnicie.

– Inutil, Sire! Trebuie să plec! Nu vreau să mor aici, ca un câine! Ordonaţi să se deschidă poarta! Altfel poruncesc eu oamenilor mei să o deschidă cu forţa.

Cu durerea în suflet, basileul se resemnă să-i împlinească dorinţa.

– Ne vei avea pe conştiinţă, Giustiniani!

– Cum va fi voia lui Dumnezeu, Sire! Te las cu bine!

I se deschise poarta. Câţiva mercenari îl instalară pe o brancardă.

– La corabie! porunci Giustiniani. Împăratul urmări cu privirea modestul cortegiu, până ce îl pierdu din ochi. După ce se înapoie în prima linie, constată cu înfricoşare că temerile lui erau justificate. Observând plecarea şefului lor, mercenarii - individual sau în grupuri mici - porniră pe urmele lui, ca şi când bătălia nu i-ar mai fi interesat. În zadar ofiţerii împăratului alergară în mijlocul lor şi îi implorară să nu dezerteze. În locul fugarilor se instalară pe poziţie soldaţii căpitanului de Brienne şi ai lui Leandru Comnen. Spre a putea acoperi un sector atât de larg, trebuiră să se răsfire, astfel încât alcătuiră un cordon de apărare foarte subţiat în calea turcilor...

De dincolo de şanţ, sultanul observase agitaţia din rândurile creştinilor şi şuvoiul de mercenari genovezi care se scurgeau pe poartă în oraş.

– Romeii sunt la pământ! Mercenarii fug! Aruncaţi-vă asupra lor, ieniceri! Zdrobiţi-i! Să nu mai rămână picior de năpârcă necredincioasă între zidurile acestui oraş, care de acum înainte este al vostru! Înainte, vitejii mei ieniceri, înainte, spahii, fiii mei iubiţi! Înainte! Să dovediţi lumii întregi că ostaşii Islamului sunt neînvinşi! Înainte!

Turcii se năpustiră asupra ghiaurilor cu reînnoită energie. Simţeau că norocul trecuse de partea lor...

Hasan, comandantul unei companii de ieniceri, un colos cu muşchi zdraveni, noduroşi, şi un cap cât o baniţă, se repezi cu oamenii lui asupra rândurilor de creştini, străpungându-le aşa cum străpunge o pană de fier butucul cel mai rezistent. Padişahul făgăduise rangul de paşă primului ofiţer turc care va împlânta drapelul verde pe culmile fortificaţiilor bizantine.

Folosindu-se de breşa deschisă în trupul zidurilor, se căţără pe povârnişul de pământ spre crestele crenelate. În impetuosul lui asalt, răsturnă pe toţi ghiaurii care încercară să-i stăvilească elanul. Cu dreapta mânuia iataganul, iar în stânga ţinea steagul verde. Din câteva salturi ajunse sus, pe muchea pereţilor de piatră. Exaltat, înfipse cu putere lemnul drapelului într-o crăpătură deschisă între blocurile de stâncă. Faldurile verzi prinseră să fâlfâie în bătaia vuitului, vestind şi luptătorilor de pe fortificaţii, şi turcilor din tabăra otomană, şi locuitorilor oraşului că osmanlâii stăpâneau acum zidurile.

Leandru Comnen, urmat de o ceată de romei, se avântă asupra lui Hasan şi a ienicerilor lui. Acolo, pe povârnişul de pământ şi de piatră, se încinse o luptă aprigă, confuză. Leandru era hotărât să ajungă la drapel, deşi turcii făcuseră cerc spre a-l apăra. Sudoarea îi curgea gârlă, buzele i se crăpaseră, muşchii îl dureau, dar, fără să ţină seama de oboseală, se bătea cu tenacitate. Noi cete de ieniceri alergară spre Hasan, spre a-l sprijini. Creştinii şi islamicii se înfruntau cu aceeaşi oarbă încordare.

Leandru - copilandrul care abia se deprinsese să ucidă - spintecase trei turci şi se urca pas cu pas spre creasta crenelată a zidului. Dar rândurile duşmanilor din faţa lui se îndeseau, împiedicându-l să ajungă la ţintă. Deodată privirile îi căzură întâmplător asupra cadavrului unui genovez care ţinea o praştie între degetele-i închircite. Leandru i-o smulse. Luă apoi de jos o piatră cu colţuri ascuţite şi muchii tăioase ca briciul. Experienţa lui din copilăria nu prea îndepărtată, când trăgea cu praştia, avea acum să-şi dea roadele. Piatra, slobozită din căuşul ei de piele, descrise prin aer o traiectorie rapidă, lovindu-l pe

Hasan între ochi. În clipa aceea băieţandrul reedita isprava lui David. Hasan, reîncarnarea lui Goliath, scăpă iataganul din mână şi îşi acoperi cu degetele faţa năclăită de sânge. Piatra îi spărsese sinusoidul şi atinsese creierul. Hasan căzu în genunchi. Altă piatră îl păli în bărbia rămasă descoperită. Falca pârâi, plesnind. Sub ochii camarazilor săi, Hasan se prăbuşi, rostogolindu-se pe taluzul de pământ. În vreme ce lupta continua furioasă, Leandru ajunse la drapel. Sub ochii creştinilor şi ai turcilor, îl smulse din lăcaşul lui, îi rupse lemnul, frângându-l de genunchi, şi, după ce sfâşie pânza verde pe care era brodat un verset din Koran, o călcă în picioare.

Din rândurile osmanlâilor se ridică un strigăt de consternare, dar şi de mânie. Creştinii ovaţionară isprava lui Leandru. Dar acesta fu ultimul lor triumf. Valurile de ieniceri şi de spahii la care se adăugară unităţile gărzii imperiale turceşti, deferlară cu sporită impetuozitate asupra romeilor decimaţi... Clopotele vuiau grav, obsedant, cântând parcă prohodul Constantinopolelui creştin...

– De Brienne!

– Porunceşte, Sire!

– Cavalerul Giustiniani ne-a părăsit. Preiei comanda trupelor din sectorul Sfântul Roman! Eu alerg la Kerkoporta, să văd ce se întâmpla acolo!

Încălecă şi, după ce intră în oraş prin mica poartă folosită în retragerea lor de către Giustiniani şi mercenarii lui, porni în galop spre Kerkoporta. Nu era urmat decât de loan Dalmatul, un nobil din Iliria ataşat Casei Imperiale, de un ofiţer de ordonanţă şi de un ţine-cal.

Dacă se adeverea zvonul cum că turcii ar fi pătruns în oraş, însemna că situaţia luase o întorsătură foarte gravă. Desigur, nu va înceta lupta, căci istoria oferea nenumărate exemple în care citadele împresurate de duşman şi aflate pe punctul de a se preda fuseseră salvate în ultimul moment de ajutoare providenţiale venite din afară. De ce nu s-ar întâmpla minunea asta şi aici, la Constantinopole? O flotă veneţiană se găsea în drum spre Bizanţ. Pe de altă parte, emisari ai lui trataseră cu diverşi suverani şi principi, propunându-le în schimbul ajutorului lor militar diferite compensaţii teritoriale. Ducelui Iancu de Hunedoara îi făgăduise Selymbria. Regelui Alfonso de Aragon îi promisese insula Lemnos. Trimisese un agent până şi la Ismail, emir de Sinope, un personaj foarte apreciat la Curtea otomană, cu un bogat dar, solicitându-l să facă o ultimă intervenţie pe lângă sultan. Şi Iancu de Hunedoara şi Alfonso de Aragon lăsaseră a se înţelege că vor lua în consideraţie ofertele basileului. Poate că trupele vreunuia dintre ei se şi aflau în drum spre Constantinopole. Împăratul surâse amar. Îşi dădu seama că încerca să se înşele, hrănindu-se cu iluzii. Trebuia să renunţe la himere şi să revină la realitate.

În goana lui spre Kerkoporta, începu să se încrucişeze cu cete de civili - bărbaţi, femei, copii - care alergau îngroziţi, cărând tot felul de boarfe. Pe măsură ce se apropia de Blacherne, numărul fugarilor creştea. Dintr-acolo răzbătea o hărmălaie inexplicabilă. Iuţi calul, îndemnându-l cu cravaşa şi cu pintenii.

Deodată drumul îi fu barat de un cordon de soldaţi care încercau să baricadeze strada. Un ofiţer, recunoscându-l pe împărat, veni să-i dea raportul:

– Sire, turcii au reuşit să ia în stăpânire zidurile cuprinse între Kerkoporta şi poarta Adrianopolelui. Palatul imperial este direct ameninţat de trupele inamice care au pătruns în oraş.

– Marele amiral Notaras nu v-a trimis ajutoare?

– Nu mai ştim nimic despre marele amiral. Legăturile noastre cu cartierul Hebdomon sunt tăiate.

Dinspre capătul opus al străzii răbufni un mare vacarm. Ofiţerul întoarse capul într-acolo.

– Vin turcii! strigă. Cer Majestăţii-voastre permisiunea de a mă înapoia printre soldaţii mei!

– Du-te şi fă-ţi datoria! Dumnezeu să te ajute! rosti basileul. Eu voi încerca să vă trimit trupe în sprijin.

Se repezi în galop spre cartierul general al lui Notaras, dar înainte de a ajunge în piaţa Sfântul Pankratios, întâlni o nouă stavilă. Resturile unui escadron din garda imperială ridicaseră o baricadă spre a împiedica revărsarea turcilor în cartierul Constantinian. Comandantul escadronului, un ofiţer foarte tânăr, care înlocuise pe căpitanul său căzut în luptă, dădu un raport neclar, din care reieşea doar că soldaţii lui, după o ciocnire violentă cu osmanlâii, fuseseră respinşi cu mari pierderi, iar acum încercau să organizeze un nou punct de rezistenţă.

– Spune-le soldaţilor tăi că am să le trimit ajutoare! Ţineţi piept duşmanului! Nu vă pierdeţi nădejdea! Dumnezeu ne va izbăvi!

Întoarse calul trăgându-l de dârlogi şi porni spre cazarma „Theodosios cel Mare”. Spera că va găsi la partea sedentară câţiva oameni pe care să-i trimită în luptă. Îl mustra conştiinţa fiindcă făcuse o făgăduială greu de îndeplinit. Câte trupe i-ar trebui spre a le îndrepta în sprijinul romeilor care se băteau apărând stradă cu stradă? „Suntem pierduţi!” rosti pentru sine. „Suntem pierduţi!”

Când ajunse la destinaţie, avu o surpriză penibilă. Cazarma era goală. Prin curţile pustii bătea doar vântul. Pe culoarele clădirilor abandonate erau risipite tot felul de hârtii şi de obiecte fără valoare.

Ioan Dalmatul îl privea pe împărat fără a îndrăzni să-i tulbure gândurile. Mesajul telepatic îl făcu pe basileu să-şi întoarcă faţa spre ilirian.

– Dalmatule, mă înapoiez la poarta Sfântul Roman! Acolo e locul meu!

– Te însoţesc, Sire!

– De ce? Întoarce-te la ai tăi! Iliria e ţara ta, nu Bizanţul!

– Vreau să lupt alături de tine, Sire! Basileul zâmbi.

– Atunci să mergem!

În goana lor spre poarta Sfântul Roman întâlniră alte cete de refugiaţi civili, care alergau în dezordine spre centrul oraşului.

– De unde veniţi? întrebă împăratul pe un bătrân care păşea anevoie sprijinindu-se într-un toiag.

– Pe turnurile porţii Rhegion flutură drapelele turcilor. Lumea fuge ca să nu se afle în calea duşmanului când acesta va năvăli în oraş. Am auzit că şi la poarta Sfântul Roman turcii au răzbit în Constantinopole şi că...

Basileul nu mai aşteptă restul cuvintelor bătrânului. Plecă în galop mai departe. Îi reveni în minte un dicton militar: „Câştigă războiul armata care rezistă cu un minut mai mult decât armata adversă”. Puterea romeilor de a ţine piept inamicului se curmase prea devreme. Dar acum era inutil să mai cugete asupra cauzelor înfrângerii. Şi dinspre poarta Sfântul Roman se scurgeau şuvoaie de refugiaţi civili şi militari. Un vânt de panică sufla asupra lor.

– Fugiţi! Fugiţi! strigau. Ai noştri au fost daţi peste cap! Fugiţi! Turcii fac prăpăd! Vai de noi, vai de noi!

Făcându-şi cu greu loc prin mulţimea înspăimântată, basileul ajunse la poarta Sfântul Roman. Pe sub arcadele ei se scurgeau şiroi, ca sângele dintr-o rană deschisă, dezertori care-şi aruncau armele. Nici nu mai ţineau seamă de prezenţa împăratului.

Constantinos descălecă, îşi scoase de pe deget inelul cu sigiliul imperial şi făcu semn ţine-calului să se apropie.

– Ia inelul acesta şi aleargă la căpitanul Ioan, căpetenia românilor! Îl cunoşti, nu-i aşa?

– Îl cunosc, Majestate!

– Ştii unde să-l găseşti?

– Pe zidurile dinspre Cornul de Aur.

– Să-i dai inelul şi să-i spui că e de la mine pentru Vodă Vladislav! Ia armăsarul meu, căci e mai iute, şi fugi!

Ţine-calul execută porunca.

Basileul străbătu poarta cu canaturi date de perete fără să ia în seamă pe fugarii care-l îmbrânceau şi ieşi pe culoarul din faţa zidului interior. Acolo bătălia continua cu îndârjire. Palisadele care înlocuiau zidul exterior năruit pe mari întinderi fuseseră la rândul lor dărâmate. Masele de osmanlâi executau o presiune formidabilă asupra subţirelui baraj de creştini, care erau pe punctul de a fi debordaţi.

Căpitanul de Brienne, Don Francisco de Toledo şi Theophilos Paleologos se aflau la posturile lor şi se băteau umăr la umăr cu soldaţii din garda imperială care mai rezistau încă.

Împăratul se avântă în luptă animat de acea paroxistică voluptate a morţii care-i determină pe războinici să nu dea cu un pas înapoi în faţa unui inamic de o sută de ori mai puternic, deşi ştiu că îi aşteaptă pieirea. Învârtejindu-şi sabia, se năpusti asupra osmanlâilor. Sângele turcilor ucişi de mâna lui îl împroşca, mânjindu-i obrajii, scutul, armura. Theophilos Paleologos şi Don Francisco de Toledo, însufleţiţi de exemplul lui, îl încadrară, înfigându-se ca un pinten în frontul turcesc. Pe chipul transfigurat al lui Theophilos Paleologos se scurgeau şiroaie de lacrimi, în vreme ce braţul său lovea nimicitor pe duşmanii ieşiţi în cale. Don Francisco de Toledo ucidea cuprins de o exaltare mistică. Trei oameni - împăratul şi cei doi principi - rămaseră ca o insulă izolată în mijlocul unei mări pline de vârtejuri. Don Francisco surâdea morţii. O moarte cu chip de o frumuseţe stranie, cu veşminte albe, incandescente, ca şi zorile ce se ridicau la orizont. Îl mai văzu o dată pe împărat, care-şi deschidea drum înainte, făcând pârtie sângerie cu sabia lui înaripată. Dar la un moment dat sabia se frânse. Basileul dispăru, copleşit de avalanşa, de oameni. Pieri din preajma lui şi Theophilos Paleologos, străpuns de zeci de hangere.

– Sire! Sire! Aşteaptă-mă, Sire! strigă Don Francisco de Toledo, făcându-şi cu spada loc printre turci.

O lumină orbitoare îl învălui într-un fel de crisalidă bizară, dar atât de prietenoasă, amortizând vuietul din jur, izolându-l de vrăjmaşi, lăsându-l singur în faţa eternităţii.

– Aşteaptă-mă, Sire! bâigui. Aşteaptă... Căzu în genunchi... Lumina se stinse. O beznă caldă, ocrotitoare, îl înfăşură, scufundându-l în neant...

Căpitanul Reynaud de Brienne - soldat de carieră - dispreţuia actele de bravură gratuite. După ce ienicerii luaseră cu asalt ruinele zidurilor exterioare şi se revărsaseră în peribol, masacrându-i pe romeii surprinşi acolo, se retrăsese pe una din breşele zidurilor interioare, unde avea de gând să reziste atât cât va fi posibil atacurilor turceşti.

Ştiuse de la începutul asediului că situaţia romeilor era foarte grea. Sperase totuşi - prin absurd - că un complex favorabil de împrejurări îi va ajuta să respingă atacul otomanilor, astfel încât Constantinopolele să supravieţuiască şi acestei crize, aşa cum supravieţuise de-a lungul unui mileniu şi altor crize, poate mai acute. Dacă operaţiile militare din primele faze ale asediului păruseră a-i justifica speranţele, ultimul atac i le năruise definitiv. Bizantinii fuseseră urmăriţi de un ghinion feroce. Ploaia torenţială din ajun muiase valurile de pământ ce acopereau breşele; strania păţanie de la Kerkoporta şi rănirea lui Giustiniani contribuiseră spre a zădărnici eforturile apărării creştine, atât de eficace până atunci.

De sus, de pe breşe, de Brienne asistase cu inima strânsă la scena morţii împăratului, pentru salvarea căruia nu putuse ridica un deget. Tot de acolo îi văzuse pe osmanlâi invadând zidurile din sectoarele alăturate, pe care abia mai rezistau grupuri răzleţe de creştini împresuraţi. Trupele de gardă de sub comanda sa, reduse la vreo cincizeci de oameni, ar mai fi putut ţine piept maximum un sfert de ceas. Printr-o stranie ironie a sorţii, singurul ofiţer care supravieţuise şi îi ţinea companie în aceste clipe supreme era rivalul său, Leandru Comnen. Datoria lui de comandant şi de soldat îi impunea să rămână pe poziţie până la urmă, potrivit consemnului şi ordinelor primite. Dar de la cine mai putea primi acum ordine? Împăratul - simbolul viu al autorităţii imperiale - pierise. Nimeni nu se ridicase spre a-i lua locul, înaltul comandament militar bizantin se destrămase. Chiar dacă generalul Chrisogeorghis şi adjuncţii săi mai rezistau în câteva pungi - care nu vor întârzia să fie lichidate - noţiunile de ordine, de disciplină, de respect al jurământului militar deveniseră lipsite de orice conţinut, căci nu mai avea cine să vegheze la aplicarea lor.

De Brienne rămăsese printre ultimii apărători ai Constantinopolelui creştin. Va sfârşi fie murind cu sabia în mână, fie predându-se învingătorilor. Prima variantă nu-i surâdea. Era încă tânăr, iar viaţa merita a fi trăită. A doua variantă era şi mai repulsivă. Nu avea de gând să aştepte a fi spânzurat sau tras în ţeapă, aşa cum îşi încheiaseră existenţa atâţia prizonieri ai osmanlâilor, şi cu atât mai mult să-şi amărască anii pe care-i va mai avea de trăit trăgând la rame pe vreo galeră a sultanului. Nu-i rămânea decât să se facă nevăzut.

Turnul din dreapta breşei pe care se afla acum era legat printr-un lanţ de galerii subterane de o cisternă din cartierul Blaehernelor, care asigura alimentarea cu apă a trupelor amplasate pe zona centrală a fortificaţiilor. Folosindu-se de această reţea subpământeană, putea ieşi la suprafaţă undeva în centrul oraşului. De acolo se va strecura până în port şi va încerca sa se îmbarce pe vreuna din navele genoveze sau veneţiene care vor ridica ancora spre a se refugia în larg.

Profită de o scurtă acalmie în desfăşurarea luptei spre a se adresa oamenilor săi:

– Soldaţi, atenţie la mine! strigă, aruncând o privire circulară asupra lor.

Palizi, istoviţi, acoperiţi de răni şi mânjiţi de sânge, ostaşii arătau ca nişte fantome.

– Din clipa aceasta, le vorbi căpitanul, misiunea voastră s-a încheiat! Sunteţi liberi să plecaţi oriunde! Eu am de gând să mă refugiez în tunelurile subterane. Cine vrea să mă urmeze nu are decât! Cei care au soluţii mai bune sunt liberi să le adepte!

– Eu rămân pe poziţie! anunţă cu hotărâre Leandru Comnen.

De Brienne îl privi zâmbind ironic.

– Te felicit pentru bravura dumitale! Te previn însă că te expui unei primejdii inutile! Pentru salvarea acestui oraş nu se mai poate face nimic!

Câţiva soldaţi romei se grupară în jurul lui Leandru.

– Rămânem şi noi!

De Brienne nu se mai osteni să le răspundă. Intră în turn printr-o spărtură a zidului şi porni în jos pe o scară în spirală. Cei mai mulţi soldaţi se consultară din ochi, apoi îl urmară. Pe drum îşi aruncară arcurile, lăncile, praştiile, arbaletele, păstrând doar săbiile şi pumnalele necesare în eventualitatea unei lupte corp la corp. După ce ajunse la nivelul cel mai de jos al turnului, de Brienne ridică un chepeng metalic care deschidea drumul până la cisterna subterană.

– Ultimul care va coborî după mine să tragă chepengul şi să-l zăvorască pe dinăuntru! porunci soldaţilor care-l urmau. Turcii au altceva mai bun de făcut decât să se ia după noi.

Desprinse una din torţele aprinse înfipte în suporturi de fier şi se lăsă în jos pe scara îngustă cu trepte de piatră tocite care duceau în adâncurile pământului. La un moment dat, ropotul de paşi ai soldaţilor fu acoperit de zgomotul metalic al chepengului trântit, după care se auzi clănţănitul zăvoarelor. „Moartea ne-a acordat o păsuire”, reflectă de Brienne.

În tunel domnea o umezeală rece, care făcu să-i îngheţe pe spinare cămaşa udă de transpiraţie. Pe pereţii de piatră se scurgeau firişoare de apă tulbure. Panta coridorului se accentua. Din când în când, francezul se oprea spre a mai răsufla, căci oboseala începuse să se facă resimţită. Uneori tunelul se bifurca. Atunci lăsa instinctul să-l orienteze.

După o cotitură a tunelului se pomeniră în pragul unei încăperi imense. Tavanul, pierdut în întuneric, era susţinut de şiruri de coloane cu picioarele cufundate în apă. De Brienne îşi dădu seama că ajunsese într-una din acele uriaşe cisterne despre care auzise adeseori vorbindu-se. Nu avusese însă niciodată curiozitatea să vadă cum arată în realitate. Păşiră pe un fel de brână îngustă, construită de-a lungul peretelui cisternei, până ce li se deschise în faţă gura neagră a unui alt tunel. De Brienne se întrebă cum vor ieşi din acest labirint.

De câte ori drumul se bifurca, alegea tunelul cu pantă coborâtoare, socotind că numai în acest chip putea ajunge în partea dinspre mare a oraşului. La un moment dat culoarul se termină într-o încăpere cu pereţi circulari de piatră, în tavanul căreia se deschidea o galerie verticală - un adevărat puţ - cu trepte de fier ruginite înfipte în zidul năpădit de umezeală. Pentru a ieşi la lumină, era limpede că trebuiau să se folosească de această cale. De Brienne şi oamenii lui începură urcuşul. Ajunseră astfel la un chepeng metalic ce acoperea puţul.

„Dacă-l voi ridica, se întrebă cu emoţie căpitanul, nu ne vom pomeni în vreun cartier ocupat deja de turci?” Dar acum nu mai putea da înapoi. Împinse capacul metalic şi scoase capul afară. Începuse să se lumineze de zi. Oameni de toate vârstele, cu tot felul de boccele în spinare, alergau care încotro. De Brienne ieşi din puţ, urmat de soldaţii săi. Lumea de pe stradă, închipuindu-şi că are de a face cu nişte turci, care irupseseră dintr-o galerie subterană, o luă la fugă înspăimântată. Romeii se mai liniştiră doar când văzură că militarii purtau uniforma bizantină.

Uitându-se în jur, de Brienne recunoscu împrejurimile portului Bucoleon dinspre Marea de Marmara. Bucoleonul nu-l interesa, fiindcă navele care ar fi putut servi la o eventuală evadare din Constantinopole se aflau concentrate în portul Prosforian de pe ţărmul Cornului de Aur.

Cei mai mulţi dintre soldaţi se grăbiră să plece pe la căminele lor. Câţiva rămaseră în preajma căpitanului. De Brienne îi privi cu simpatie, dar şi cu milă. Oamenii aceştia se deprinseseră într-atât a fi comandaţi, încât îşi pierduseră orice spirit de iniţiativă.

– Să mergem spre portul Prosforian! le spuse. Poate izbutim să ne îmbarcăm pe vreo navă veneţiană.

Ostaşii îl urmară cu supunere. Aveau în ofiţerul acesta o încredere oarbă. Graţie lui - erau convinşi - îşi vor găsi salvarea...

La Kerkoporta, fraţii Troilo şi Paolo Bocchiardi erau pe punctul de a fi împresuraţi de turci. Antonio cu oamenii lui nu fuseseră în stare să zăvorască poarta pe care osmanlâii se revărsau irezistibil. Dacă nu vor profita de semiobscuritatea care mai domnea încă - îşi zise Paolo - vor pierde orice şansă de a mai scăpa. Hotărârea de a-şi abandona poziţia încredinţată de împărat îl durea sufleteşte, dar îşi dădea seama că o continuare a rezistenţei ar fi fost nu numai zadarnică, ci şi nebunească. Ajutoarele aşteptate nu-şi făcuseră apariţia şi nici nu era de presupus că şi-o vor mai face vreodată.

Paolo îşi strigă fraţii:

– Încetaţi lupta şi plecaţi! Cu cei nouă oameni care mi-au mai rămas, am să vă acopăr retragerea!

– Nu se poate! protestă Antonio. Ar însemna să mergi la sinucidere!

– Dacă plecaţi acum, tot mai aveţi o şansă! stărui Paolo. Străduiţi-vă să ajungeţi la portul Prosforian! Ce Dumnezeu, veţi găsi acolo vreun mijloc spre a trece în Galata! Hai, nu vă mai tocmiţi! Mă aşteptaţi pe chei un sfert de ceas! Dacă la sfârşitul acestui interval nu v-am ajuns din urmă, îmbarcaţi-vă! Şi acum luaţi-o din loc! Nu mai aveţi o clipă de pierdut?

Troilo şi Antonio se învoiră să plece. Acoperiţi de Paolo, o luară pe lângă ziduri, spre piaţa Blachernelor, pe care o ocoliră. Se afundară într-o încâlceală de străzi şi străduţe pe care le cunoşteau bine, căci oraşul acesta devenise demult pentru ei o a doua patrie.

Mergeau în pas alergător, întretăindu-se cu tot felul de constantinopolitani năuciţi de spaimă. Vestea străpungerii liniei de apărare creştine se răspândise cu iuţeală. Bărbaţi, femei, copii, purtând tot soiul de obiecte, majoritatea inutile, fugeau în neştire. Bătrâne pe care nu le mai ajutau picioarele se trântiseră la pământ şi boceau făcând metanii. În pragul intrării unei case dărăpănate, un moşneag stătea nemişcat, sprijinindu-se într-un toiag. Vântul îi răsfira barba albă.

„Suntem nişte dezertori! cugeta Troilo. Acum alergăm să ne salvăm pielea! Mi-e scârbă de mine!” Fugea însă fără să se oprească, fiindcă instinctul de conservare era în clipa aceea mai puternic decât simţul onoarei. Îi revenea în minte chipul fratelui său Paolo.

Paolo era un om adevărat. Ştia că va muri, dar nu se temea de moarte. Se jertfise pentru fraţii lui şi pentru cei câţiva soldaţi ai lor care supravieţuiseră măcelului.

Antonio îşi simţea picioarele grele, fiindcă oboseala începuse să-l răpună. Alerga însă cu disperare, căci orice întârziere le putea fi fatală. Când ajunseră în portul Prosforian de la poalele Acropolei, îi ului mulţimea îmbulzită pe cheiuri. Prin mii de glasuri, refugiaţii implorau să fie luaţi pe bordul navelor genoveze şi veneţiene care se pregăteau febril de plecare. Se ofereau sume fabuloase şi bijuterii cu pumnul pentru un loc pe punte. Concurenţa era atât de aprigă, încât nenorociţii se îmbrânceau, se loveau, se sfâşiau, spre a ajunge primii la pasarele.

În demenţialul furnicar de oameni, Troilo avu norocul să întâlnească doi barcagii care făcuseră adeseori transporturi pentru vestita Casă Bocchiardi. Barcagiii conveniră să-i treacă în Galata.

– Grăbiţi-vă! îi îndemnă cel mai bătrân dintre barcagii. Navele turceşti se apropie de port. Dacă mai întârziem un minut, ne prind aici şi ne jugănesc!

Antonio şi Troilo se priviră în ochi, întrebându-se fără vorbe: „Ce facem cu Paolo? Îl mai aşteptăm?” Barcagiul le observă ezitarea.

– Dacă nu mergeţi în clipa asta, vă lăsăm aici! Slavă Domnului, muşteriii nu ne lipsesc!

Cei doi fraţi se uitară la cei câţiva oameni care-i urmaseră până în port. Gâfâiau şi erau atât de istoviţi, încât abia se mai ţineau pe picioare. Şi faţă de ei aveau îndatoriri.

– Ne îmbarcăm! vorbi Troilo barcagiilor.

– Bun! răspunse bătrânul barcagiu, ridicându-şi cu mulţumire sprâncenele cenuşii lăsate ca nişte minuscule perdele asupra ochilor apoşi. Ne fofilăm pe lângă far. Acolo e cimitirul de nave scoase la reformă. Turcii n-au ce să jefuiască acolo, aşa că vom trece neobservaţi...

Zâmbind cu duioşie, Theodora Cantacuzino se uită la Rinio şi Hera, cele două fetiţe care dormeau în pătuţurile lor aurite, fără ca dangătele clopotelor să le tulbure somnul. Încă de la începutul asediului, nevinovata lor existenţă se depăna ca şi când nimic rău nu s-ar fi întâmplat dincolo de zidurile palatului care le adăpostea.

Theodora Cantacuzino trecu la fereastră, dădu la o parte perdelele grele de catifea, şi de acolo, de la etaj, privi lumea care alerga năucă în josul străzii, cărând boccele şi luminându-şi cu torţe aprinse drumul. Bubuiturile tunurilor încetaseră, în schimb se auzea dinspre fortificaţii un vuiet surd, ca şi când s-ar fi rupt nişte zăgazuri, lăsând apele să se reverse cu furie la vale.

Instinctele atavice, care se trezesc la oamenii civilizaţi în clipele de mare cumpănă, o făcură să presimtă nenorocirea. Deşi nu primise nici o veste de la soţul ei, care plecase de cu seară pe ziduri, ştia că ireparabilul se produsese. Încercă să-şi stăpânească nervii. Poate că imaginaţia ei o luase razna.

Se îndreptă spre uşa care răspundea în vestibul. O deschise şi îşi aruncă privirile în încăperea luminată discret de câteva lumânări înfipte într-un sfeşnic aşezat pe o masă. Uşile vestibulului erau date de perete, lăsând să se vadă un şir de săli pe jumătate cufundate în întuneric.

– Pulcheria! chemă cu voce scăzută, spre a nu le trezi pe fetiţe. Pulcheria!

Nu primi nici, un răspuns. Apelul ei se pierdu în şiragul de încăperi pustii. Pulcheria, ar fi trebuit să se afle în vestibul. Rostul ei era să vegheze la uşa dormitorului fetiţelor de la lăsatul serii şi până în zori. „S-a întâmplat ceva grav, îşi zise Theodora, de vreme ce nici slugile nu-şi mai fac datoria!”

Coborî până la parter. Pretutindeni uşile erau lăsate vraişte. Zorile prinseseră să aştearnă peste vitralii lumina lor palidă, cenuşie. Şi uşile dinspre stradă erau deschise. Theodora ieşi afară şi coborî treptele scării monumentale până la oamenii care alergau purtând tot felul de baloturi, sau împingând cărucioare încărcate cu cele mai heteroclite lucruri casnice. Din raidurile lor ţâşneau strigăte, vaiete, blesteme, hohote de plâns.

– Ce s-a întâmplat? întrebă Theodora pe o bătrână care se oprise spre a-şi mai trage răsuflarea.

– Ce să fie, măiculiţă! N-ai auzit? Au intrat turcii în oraş, bătu-i-ar Dumnezeu să-i bată!

Bătrână clătină din cap, vorbindu-şi singură, şi porni mai departe, şchiopătând.

Theodora rămase uimită de liniştea cu care primise această veste. O aşteptase, era pregătită sufleteşte şi o accepta ca pe un fapt normal. Se uita la oamenii care fugeau, încercând un simţământ de detaşare, ca şi când ar fi fost străină de această zarvă. Le întoarse spatele şi urcă încet treptele de piatră. Era calmă. Turcii nu se vor atinge nici de ea şi nici de fetiţe. De acord cu soţul ei, îşi luase măsuri de prevedere. Pătrunse în palat şi închise pe dinăuntru uşile de la intrare. După ce le zăvorî, păşi uşor pe scara care ducea la etaj. Traversă încăperile pustii fără să se grăbească. Tumultul de afară se auzea în surdină. Ajunsă în camera fetiţelor, le trezi din somn, sărutându-le pe frunte.

– Trebuie să vă îmbrăcaţi! Plecăm într-o călătorie lungă şi frumoasă!

Fetiţele scânciră, frecându-şi cu pumnii lor mici ochii înceţoşaţi de somn. Nu erau deprinse cu orele atât de matinale. Theodora le scoase pe rând cămăşuţele, apoi le îmbrăcă pe îndelete cu rochiţele lor cele mai drăguţe.

– De ce plecăm atât de devreme? întrebă Hera, în vreme ce Theodora o încălţa.

– Vreau să vă arăt răsăritul soarelui. Aţi văzut vreodată răsăritul soarelui?

– Nu! răspunseră amândouă fetiţele.

– Este tot ce poate fi mai frumos! După ce le îmbrăcă, le privi cu dragoste.

– Înainte de plecare, să bem câte un sirop răcoritor! Dulce ca mierea!

În vreme ce fetiţele trecură la fereastră, atrase de priveliştea mulţimii care se perinda gălăgioasă prin faţa palatului, Theodora intră în camera alăturată. Dintr-un dulap italienesc încrustat cu fildeş scoase un pacheţel cu un praf incolor. Deşertă pacheţelul în trei pahare, având grijă să dozeze praful în doze egale. Deasupra turnă sirop. Amestecă bine conţinutul, până ce praful se topi. Aşeză paharele pe o tavă şi se înapoie cu ele în camera copilelor.

– Unde merge lumea asta multă? întrebă Rinio, căscând somnoroasă.

– Merge, ca şi noi, să vadă răsăritul! Astăzi e sărbătoare mare! Haide, beţi siropul, ca să putem pleca!

Cuminţi, fetiţele luară paharele în mână. Theodora simţi că i se sfâşie inima. Săvârşea cu bună-ştiinţă o crimă. Fu ispitită să smulgă paharele şi să le zdrobească pe pardoseală. Dar vacarmul de afară îi reaminti hotărârea pe care o luase împreună cu Demetrios.

Hera duse paharul la gură, gustă băutura şi făcu o strâmbătură.

– Amară mai e!

– Migdalele îi dau puţină amărăciune, în schimb are un parfum...

Încercă să le surâdă, dar nu reuşi decât să facă o schimă grotescă. În vreme ce fetiţele beau siropul, Theodora avu senzaţia că gheare nevăzute o sugrumau, tăindu-i respiraţia. „Le ucid, dar este spre binele lor!”

– Tu nu bei? întrebă Rinio după ce goli paharul.

– Cum să nu! replică Theodora, sorbind până la fund lichidul amărui.

O ameţeală uşoară o făcu să se sprijine de masă. Se uită la fetiţe. Otrava acţiona mai repede asupra organismelor lor plăpânde. O paloare ciudată le goli obrajii de tot sângele. Picături de sudoare le apărură pe gât, pe frunte, pe bărbie.

– S-a făcut întuneric! gemu Hera, întinzând braţele, ca şi când ar fi bâjbâit prin beznă.

Capul i se lăsă pe piept, de parcă i s-ar fi muiat şira spinării. Făcu un pas şi se prăvăli la pământ. Rinio avu o agonie mai lungă şi mai grea. Căzută pe spate, cu ochii sticloşi, pe jumătate deschişi, tresărea, zbuciumată de convulsiuni care-i zguduiau corpul firav.

Theodora îngenunche lângă trupurile lor. Mângâie fruntea asudată a primei fetiţe şi mâinile învineţite ale celeilalte, până ce resimţi o slăbiciune stranie. O podidi o transpiraţie rece şi un frig pătrunzător o făcu să se înfioare. Respiraţia i se îngreuna şi imaginile prinseră să se înceţoşeze, să se întunece. Un fir de salivă îi apăru în colţul buzelor. Deschise gura, căutând aer. Se sufoca. O înconjura bezna, întinse braţele şi se prăbuşi într-un abis negru, fără sfârşit...

Bailul Girolamo Minotto şi puţinii veneţieni de sub comanda sa rămaşi în viaţă se băteau împotriva unui zid de ieniceri care se strângea inexorabil. Spada bailului, lovită lateral de o ghioagă, se frânse. Înconjurat de duşmani, care-l izolaseră treptat de veneţienii lui, căută din ochi o armă printre cadavrele din jur. Se aplecă după un iatagan căzut lângă un turc mort, dar în aceeaşi clipă se simţi înşfăcat şi imobilizat de nişte braţe vânjoase. Se zbătu cu disperare fără a se putea elibera din strânsoarea ca de menghină. Pentru el marea bătălie se terminase...

Ofiţeri turci, cu armele şi veşmintele maculate de noroi şi de sânge, soseau din diverse puncte ale frontului, spre a raporta tânărului padişah progresele realizate de trupele otomane în înaintarea lor. Se prosternau la picioarele lui şi rosteau pe rând, cu nestăpânită bucurie şi fală:

– Înălţimea-ta, trupele de ieniceri comandate de marele vizir Khalil-Paşa au spart apărarea ghiaurilor la poarta Sfântul Roman şi au pătruns adânc în cartierul Mesoteichion!

– Mărite Stăpâne, trupele de spahii ale preaplecatului tău rob Karagea-Paşa, sprijinite de ieniceri, au sfărâmat unităţile creştine de la Kerkoporta, şi după ce au răzbit în Constantinopole, au ocupat cartierul Hebdomon. Palatul Blachernelor este înconjurat de trupele noastre!

– Înălţate Doamne, regimentele umilului tău supus Işak-Paşa au dat peste cap trupele creştine care apărau Poarta de Aur. Companiile de vârf au răzbătut adânc în cartierul Deuteron. Ghiaurii au fost măcelăriţi până la unul. Demetrios Cantacuzino, locţiitorul marelui logotet, a căzut în luptă, secerat de săbiile noastre!

– Preaputernice Stăpâne, regimentele de ieniceri ale sclavului tău Aga Reşat Nuri, după ce au luat cu asalt zidurile Theodosiene, înaintează de-a lungul râului Lycus spre centrul Constantinopolelui!

– Înălţimea-ta, divizioanele de gardă au cucerit poarta militară numărul patru şi poarta Rhegion. În avântul lor, au străpuns şi au depăşit străvechile ziduri ale lui Constantin!

– Neînfricate Stăpâne, bailul Girolamo Minotto a căzut prizonier în mâinile noastre!

Chipul padişahului se lumină.

– Pentru capturarea câinelui veneţian am să vă răsplătesc după merit! Dar celui care-mi va aduce capul împăratului Constantinos mă leg în faţa lui Allah să-l ridic pe culmi nevisate!...

Prinţul Orkhan, din neamul imperial al lui Osman, de mulţi ani oaspete al Bizanţului, află ştirea spargerii apărării creştine în vreme ce dirija lupta turcilor rămaşi credincioşi lui împotriva unităţilor navale ale lui Hamza-Paşa, care încercase fără succes să debarce trupe în portul Eleutherios.

Chemă pe Bekir Halit, locotenentul şi omul său de încredere. În acompaniamentul tunurilor de pe navele otomane ce băteau năprasnic în ziduri, îl luă deoparte şi îi vorbi tainic:

– Bekir, zarurile s-au întors contra noastră. Acum trebuie să dăm socoteală pentru trecut. Ar fi fost preferabil să cădem în luptă, dar Allah ne-a ferit de o astfel de moarte. Să nădăjduim, că nu a hotărât să ne sfârşim viaţa atârnând în ştreang. Acum ce facem?

Aştepta un sfat din partea înţeleptului şi inventivului Bekir, care îşi legase soarta de a lui.

– Nu ne rămâne, Luminate Stăpâne, decât să ne lepădăm veşmintele turceşti şi să ne dăm drept creştini. Amândoi ştim bine greceşte, aşa că nu ne va fi greu să înşelăm vigilenţa neruşinatelor slugi ale lui Mehmed. Am putea pretinde că suntem doi călugări inofensivi prinşi în Constantinopole de vârtejul războiului.

Soluţia era riscantă, dar trebuiau să facă o încercare.

Prinţul Orkhan era tras la faţă, avea ochi de animal hăituit, iar mâinile îi tremurau. Îi tremurau din cauza oboselii sau a fricii? se întrebă Bekir cu ascuns dispreţ faţă de vizibilele semne de slăbiciune ale stăpânului său.

– Crezi că are să meargă? întrebă Orkhan cu îndoială.

– Oamenii tăi, înălţate Stăpâne, n-au să te trădeze. Şi-au dovedit până acum credinţa împărtăşindu-ţi exilul. Bekir zâmbi şiret, apoi îşi apropie gura de urechea prinţului: M-am pregătit din timp şi pentru această eventualitate. Am veşminte de ghiauri în camera mea. Nu-ţi rămâne decât să le îmbraci, Stăpâne. Am să-ţi cănesc părul şi am să-ţi scurtez barba, după moda creştină.

– Să-mi scurtez barba? se scandaliză Orkhan. Mai mare ruşinea!

– Vrei să fii recunoscut, Luminate? Oamenii lui Mehmed te vor căuta şi în gaură de şarpe.

Prinţul îşi încleşta şi îşi descleştă nervos degetele subţiri ca nişte gheare de pasăre.

– Fie, Bekir! Am să fac aşa cum spui tu! Îşi trecu mâna peste ochi, într-un gest care-i trăda iarăşi oboseala şi deznădejdea: N-am crezut că voi ajunge să-mi ascund numele şi credinţa, spre a-mi salva pielea! Ai să crezi, Bekir, că sunt lipsit de demnitate.

– Lasă scrupulele, Stăpâne! Faci totul numai de formă!

Dinspre cartierele de nord ale oraşului se ridica un vuiet nedefinit, din oare se desprindeau doar ropote de tobe.

– Turcii! exclamă Bekir. Să ne schimbăm hainele! Repede! Nu mai avem timp de pierdut!

Îl apucă de braţ pe Orkhan, care amuţise, şi îl împinse spre scara din interiorul turnului.

– Îmbrăcămintea este într-o ladă! îi vorbi, în vreme ce coborau treptele în spirală. De acum înainte, Stăpâne, te vei numi Spiros, iar eu voi răspunde la numele de Sarbolos...

Marele vizir Khalil, călare pe armăsarul său, stătea pe un mamelon în faţa porţii Sfântul Roman şi se uita cu amărăciune ascunsă la regimentele de ieniceri şi de spahii care se revărsau în oraş prin cele trei spărturi deschise în zidurile de apărare ale Constantinopolelui. Îşi condusese trupele la victorie, dar ştia prea bine că succesul acesta avea să-l coste viaţa...

Suat, tătarul coborât de pe platourile Pamirului, umblase în lungul şi în latul Asiei Răsăritene mai înainte de a se înrola în rândurile armatei otomane. Într-o vreme îşi rostise rugăciunile în umbra cupolei de deasupra mormântului lui Timur Lenk, apoi jefuise caravane şi turme în Bukhara. Mai târziu se bătuse cu circazienii şi cu soldaţii împăratului din Trebizonda. Străbătuse câmpiile ducatului Moscovei şi munţii Armeniei, făcând comerţ cu cai de furat, şi în toate aceste peregrinări trimisese la dreapta Tatălui Ceresc mulţi ghiauri, dar şi mulţi musulmani, fără alegere.

Ordia de başibuzuci din care făcea parte şi Suat fusese înjumătăţită în bătăliile de sub zidurile Constantinopolelui.

După ce ienicerii rupseseră lanţul apărării creştine şi răzbiseră în oraş, Suat şi başibuzucii din ordia lui se repeziseră pe urmele învingătorilor, răspândindu-se lacomi pe străzile oraşului cucerit. Răcnind, însetaţi de jaf, de răzbunare şi de luxură, începură să spargă uşile zăvorite ale caselor, să vâneze pe romei, să ucidă, să violeze, să fure tot felul de obiecte. Se grăbeau, fiindcă alţi osmanlâi îi împingeau de la spate, dornici şi ei să-şi umple tolbele.

Suat, cu o torţă aprinsă în mâna stângă, iar în dreapta cu iataganul mânjit de sânge, alerga în fruntea unei bande de başibuzuci cuprinşi de frenezia distrugerii. Cocioabelor le dădea foc. Spărgea însă cu piciorul uşile caselor mai arătoase şi, după ce năvălea în mijlocul romeilor terorizaţi, se punea pe treabă. Trecea prin tăişul săbiei pe bărbaţii care încercau să i se împotrivească, îi lega de mâini pe cei paralizaţi de spaimă, se năpustea asupra fetelor şi, după ce o alegea pe cea mai frumoasă, o încăleca acolo, pe podea, sub ochii măriţi de groază şi de durere ai părinţilor şi rudelor ei, iar după ce termina, însoţit de hohotele de râs şi de îndemnurile zbierate ale celorlalţi başibuzuci, îi îmbia să-şi facă pe rând poftele.

Înnebuniţi de bătălia sângeroasă care abia se sfârşise, unii turci îşi puseseră în gând să nimicească oraşul care le rezistase cu atâta înverşunare două luni încheiate. Suat era mai practic. După ce îşi potoli setea de trup femeiesc, începu să scotocească peste tot, dornic să găsească lucruri de valoare. Dezamăgit de fleacurile care-i căzură sub mâna, răcni către camarazii săi:

– Ticăloşii ăştia de ghiauri au lăsat la vedere numai boarfe lipsite de orice preţ. Dar au ascuns banii şi giuvaerurile. Să-i punem la cazne până au să spună tot! Însă nu pe sărăntocii care nu au să ne dea decât păduchii de pe ei! Pe bogătaşii care şi-au tăinuit avuţiile să-i strângeţi de boaşe!

– Cum să-i recunoşti? S-au îmbrăcat cu toţii ca nişte cerşetori! zbieră un başibuzuc spătos, care-şi încheia tocmai brăcinarul după ce batjocorise un copilandru.

– Cum să-i recunoşti? Simplu! După grăsime, după obrajii rozalii, semn al îmbuibării, după palmele netede şi unghiile îngrijite! De acum înainte să-i lăsăm pe proşti să scotocească prin cocioabe! Noi să pornim în căutarea palatelor!

Îl îmbătau comorile pe care şi le imagina închise în tainiţele acestui oraş legendar, care secole de-a rândul orbise omenirea cu strălucirea bogăţiilor sale.

– Veniţi după mine! strigă Suat.

Entuziasmul lui era contagios. Câţiva başibuzuci care începuseră să-şi umple buzunarele cu tot soiul de podoabe ieftine, bătătoare la ochi, înţeleseră tâlcul vorbelor tătarului. Îi acceptară tacit conducerea. Erau vreo douăzeci la număr. Aruncară fleacurile cu care se încărcaseră până atunci şi se luară după Suat.

Ieşiră în stradă şi cârmiră către centrul oraşului, deasupra căruia se ridicau cupolele aurite ale bisericilor şi edificiilor publice. Câteva clădiri ceva mai arătoase îi ispitiră, dar Suat nu le dădu răgaz.

– Înainte! Deştepţii să vină după mine! Proştii n-au decât să rămână aici!

Îl ascultară şi porniră mai departe. Într-o piaţetă se întâlniră cu o ceată de turci încărcaţi cu potire, cădelniţe, cruci de aur, sfeşnice şi care împingeau de la spate o turmă de creştini - femei, fete, băieţi - pe care-i luaseră robi.

Însoţitorii lui Suat şovăiră. O biserică nu prea vastă, dar luminată ca de sărbătoare, se înălţa în faţa unei fântâni cu ghizduri de marmoră. Din biserică răzbătea un cor jalnic, de înmormântare. Voiră să se îndrepte într-acolo.

– Lăsaţi biserica asta! Veniţi după mine! urlă Suat. Başibuzucii se priviră nedumeriţi, dar visurile sădite în mintea lor de făgăduielile tătarului fură mai puternice decât lăcomia lor de moment. Plecară mai departe. Se adânciră pe străzile oraşului, din ce în ce mai pustii, căci creştinii fugeau din calea lor, ascunzându-se prin toate ungherele.

– După ei! Să-i luăm robi! răcni un başibuzuc stârnit de o ceată de romei care se topiră după nişte ruine.

– Avem ceva mai bun de făcut! se împotrivi Suat. După mine!

Ajunseră într-o stradă largă cu prăvălii multe, straşnic oblonite.

– Aici e de noi! chiui un turc cu faţa mâncată de vărsat.

– Nu aici! Acolo! îl contrazise Suat, arătând un palat măreţ, durat către capătul străzii. Edificiul avea scări de marmoră, coloane greceşti, ferestre înalte cu grilaje auzite. Acolo! repetă, fermecat de splendoarea clădirii, a cărei siluetă se profila pe cerul vag luminat de zorile viorii...

Senatorul Kalamides se plimba agitat de-a lungul cabinetului său de lucru. Se opri la una din ferestre, dădu la o parte draperiile şi se uită spre Marea de Marmara, ascunsă în parte de fortificaţiile aparent neatinse.

Senatorul îşi zise că eforturile sale fuseseră încununate de succes. Acum, după căderea Constantinopolelui, alianţa pe care o încheiase cu Zaganos, vizirul armatelor, avea să-şi dea roadele. Nu i se făgăduise oare demnitatea de mare logotet în Bizanţul turcit? Îşi va respecta sultanul cuvântul dat? se întrebă Kalamides, muşcat de îndoieli. „În câteva ceasuri voi şti la ce trebuie să mă aştept. În cel mai rău caz, turcii îmi vor cruţa familia şi bunurile, fiindcă nu se poate contesta că le-am făcut mari servicii!”

Starea lui sufletească pendula între speranţe euforice şi momente de deprimare. Tresări când auzi bătăi puternice în porţile de la intrare ale palatului. „Să fi şi venit emisarii lui Zaganos?” îşi zise. Porţile de bronz deschise cu violenţă răsunară, făcând să vuiască palatul. Senatorul îşi orândui instinctiv îmbrăcămintea şi părăsi palpitând cabinetul de lucru. „Să le ies în întâmpinare, cugetă. Să nu se spună că am întârziat să-i primesc. Chipul meu să oglindească bucuria în cinstea măreţei victorii a padişahului!”

Traversă anticamera şi coborî scara care ducea la parter. Ajunsese pe ultima treaptă de jos, când uşile sălii în care se afla se deschiseră date de perete. În prag apăru o ceată de turci agitând iatagane, vociferând, îmbrâncind pe servitorii care încercau să-i oprească. Un mongol cu nas turtit, ochi oblici şi pomeţi ascuţiţi, care părea să le fie comandant, îl trăsni în frunte cu o măciucă pe majordomul care se proţăpise vitejeşte în faţa lui, culcându-l la pământ.

Kalamides ridică uluit braţele. Mongolul veni spre el şi-i vorbi într-o limbă guturală, lătrată, pe care senatorul nu o înţelese. Căpetenia făcu semn cu mâna unuia dintre însoţitorii lui să se apropie şi îi spuse câteva cuvinte. Interpelatul le tălmăci într-o grecească stâlcită.

– Duci pe noi la tezaurul tău! Dai chei la noi! Altfel ucidem la tine, câine! Haide, repede!

Senatorul scoase febril din buzunarul dinăuntru al tunicii un sul de hârtie, pe care-l desfăşură sub ochii mongolului.

– Persoana mea şi acest palat sunt puse sub protecţia Înălţimii-sale Padişahul! explică tălmaciului.

Mongolul îi smulse documentul, îl făcu bucăţele şi, după ce îi înfipse mâna în piept, începu să-l zguduie, vorbind iarăşi tălmaciului. Acesta se adresă senatorului:

– Dacă nu duci pe noi la comori, eşti mort! Kalamides se congestionă, cuprins de o mânie subită. Nu o dată îşi pusese viaţa în primejdie pentru turci, iar acum, drept mulţumire, nişte soldaţi neciopliţi veneau peste el să-l terorizeze, să-i omoare slujitorii.

– Ieşiţi afară! urlă. Altfel, unde vă stau picioarele are să vă stea şi capul! Prealuminatul vizir Zaganos-Paşa este prietenul meu şi...

Mongolul îl pocni cu garda iataganului peste gură, crăpându-i falca şi făcând să-i sară dinţii din faţă. Kalamides căzu în genunchi, scuipând sânge.

– Dai chei la noi! strigă tălmaciul.

– Chei! Chei! bolborosi furios tătarul. Chei, câine! Erau singurele cuvinte greceşti pe care le învăţase.

Înfricoşat, senatorul duse mâna la gură, făcând semn că nu poate vorbi. Nu ştia cum să le explice că nu mai are aur, că puţinele giuvaeruri rămase în posesia lui se aflau la etaj, într-o încăpere ferecată. Mongolul crezu că este înfruntat. Cu un icnet de furie, îi repezi iataganul în pântece, spintecându-i-l de la stern şi până la osul sacru. Kalamides rotunji neîncrezător ochii şi încercă instinctiv să prindă în mâini intestinele care se revărsară pe trepte. Ridică privirile spre mongol.

– Tocmai acum! bâigui împleticit. Tocmai acum! Ochii i se împăienjeniră. Lovitura de iatagan fusese atât de puternică, încât îi amorţise durerea. Puterile i se scurseră ca şi apa care se scurge dintr-o băşică de bou spartă. Căzu cu faţa în jos. Unghiile lui râcâiră spasmodic lespezile de marmoră.

– Tocmai acum! Tocmai...

Urmat de un grup de ofiţeri, Reşat Nuri, tânărul agă al ienicerilor, inspecta fortificaţiile dinspre uscat, cucerite de otomani. Examina curios meterezele, ferestruicile folosite pentru lansarea săgeţilor şi a diferitelor proiectile, grosimea zidurilor, dimensiunile platformelor, dispoziţia contraforturilor.

– Splendidă construcţie! exclamă. Dacă n-am fi avut la dispoziţie artileria, Bizanţul creştin ar mai fi supravieţuit o mie de ani!

Un ofiţer de legătură cu armata lui Işak-Paşa i se înfăţişă, raportându-i că rezistenţa creştină în sectorul acestuia, deşi se mai manifesta sporadic în câteva puncte, putea fi socotită virtualmente terminată.

– Karagea-Paşa a fost mai vrednic, replică Reşat Nuri. Fortificaţiile din sectorul lui au şi fost curăţate de inamici. Trebuie totuşi să recunoaştem că ienicerii noştri au salvat situaţia, se adresă cu mândrie subalternilor săi. Ienicerii şi regimentele de gardă, adăugă concesiv. Dacă trupele noastre de uscat şi-au făcut cu prisosinţă datoria, nu se poate spune acelaşi lucru şi despre marinarii noştri. Fortificaţiile dinspre Marea de Marmara şi dinspre Cornul de Aur sunt încă în mâinile inamicului. Auziţi! Acolo canonada este încă violentă! Trist! Foarte trist! Flota militară nu ne face deloc cinste!

În sectorul râului Lycus, inspectat de Reşat Nuri, luptele se sfârşiseră, dar hărmălaia nu încetase. Soldaţii turci, care intrau de-a valma în oraş, făceau o gălăgie infernală.

Deodată, atenţia agăi fu atrasă de zgomotul unei învrăjbiri armate care răzbătea din afara zidurilor. Se auzeau săbii ciocnindu-se şi strigăte de luptă. Se uită peste creneluri în jos. Într-un intrând al fortificaţiilor, o mână de romei - să tot fi fost zece sau cincisprezece - continuau să se bată, ţinând piept unui întreg divizion de gardă.

– Ghiaurii ăştia sunt eroi sau nebuni? se miră Reşat Nuri.

– Şi una şi alta! replică Yaşal Dursun, un ofiţer cu faţă lată şi o gură atât de largă, încât aducea cu un bot de broască.

– Sinucigaşi! rosti impasibil căpitanul Samim Tarus, mângâindu-şi mustaţa cu colţuri răsucite fuior. Printre ei se află şi un ofiţer cu rang înalt, dacă ţinem seama de frumuseţea armurii pe care o poartă.

Reşat Nuri şi însoţitorii lui priveau lupta cu acelaşi interes cu care locuitorii Romei antice urmăreau evoluţiile înfruntărilor armate dintre gladiatori.

– Cum de nu izbutesc să-l ia prizonier?! exclamă Yaşal Dursun, iritat de incapacitatea războinicilor turci.

– După cum se bate ghiaurul, numai moartea îl mai poate stăpâni! opina Samim Tarus.

Samim Tarus nu se înşela. Sub ochii lor, generalul Chrisogeorghis mânuia sabia cu o înverşunare concentrată în ultimele-i pâlpâiri de viaţă. Îşi pierduse coiful. Ochiul lui stâng, smuls din orbită de o lovitură de hanger, atârna pe obraz, ţinându-se doar într-un cartilagiu. Cu ochiul drept încă neatins, se străduia să cuprindă în câmpul său vizual pe duşmanii care-l încolţiseră. Armura lui măiestrit cizelată era acum burduşită de şocurile puternice provocate de săbiile şi ghioagele duşmane. Pulpa stângă îi era sfâşiată până la os. Această ruină omenească găsea totuşi puterea să împrăştie moartea în jurul ei. Soldaţii care se luptau alături de el cădeau unul câte unul. La un moment dat generalul rămase singur. Se bătea sprijinindu-se cu spatele de perete. Numai aşa se mai putea ţine pe picioare. Zidul acela era acum singurul lui prieten.

– Halal războinici turci! Nu sunt în stare să vină de hac unui creştin pe jumătate mort! exclamă scârbit Reşat Nuri.

Se uită în jur. Lângă creneluri văzu o grămadă de bolovani pe care asediaţii nu apucaseră să-i mai folosească. Făcu un semn ofiţerilor din preajma sa, care înţeleseră ce li se cerea. Luară fiecare câte un bolovan şi se aplecară peste creneluri deasupra generalului care se bătea dedesubt fără să moară. Dădură simultan drumul la blocurile de piatră, strivind sub greutatea lor şi pe generalul bizantin şi pe turcii care-l împresuraseră, fără a-l putea înfrânge.

– Nu e păcat că am ucis şi oameni de-ai noştri? spuse căpitanul Yaşal Dursun.

– Nu e păcat! răspunse cu simplitate Reşat Nuri. L-am scăpat pe sultan de câţiva ostaşi nevrednici.

Instalat pe puntea navei-amiral, Hamza-Paşa se agita, blestemând încercările nereuşite ale marinarilor săi de a debarca şi lua cu asalt fortificaţiile dinspre Marea de Marmara. Ficatul îi era plin de venin fiindcă făgăduielile pe care şi le luase în faţa sultanului rămâneau nişte vorbe goale. Flota militară otomană, acoperită de ruşine sub comanda lui Balthoglu, nu se arăta nici acum mai vrednică de laudă.

Hamza-Paşa vedea în lumina viorie a zorilor steagurile verzi ale Profetului înălţându-se pe rând deasupra fortificaţiilor dinspre uscat. Zidurile dinspre mare nu puteau fi cucerite, sau marinarii lui erau nişte netrebnici care nu meritau decât dispreţul?

Oraşul, orânduit în amfiteatru, se desfăşura sub privirile lui ca o hartă vie. Îşi putea da seama de fazele cotropirii oraşului după chipul în care clopotele îşi încetau dangătele. Mai întâi în cartierele limitrofe fortificaţiilor, apoi gradat, în cele mai apropiate de centru.

Abia când ienicerii atinseră zidurile dinspre Marea de Marmara, apărătorii creştini, prinşi între două focuri, îşi părăsiră posturile de luptă. Numai atunci putură şi marinarii lui să debarce şi să ia în stăpânire fortificaţiile dinspre Studion şi Psamathia. Locuitorii din acele cartiere, sperând că avuţiile şi bisericile lor vor fi cruţate, deschiseseră de bunăvoie porţile în calea invadatorilor. Acelaşi lucru se repetă parţial şi în Cornul de Aur. Rămăseseră însă destule cuiburi de rezistenţă, în care creştinii stăruiau să se bată, sperând într-o minune care însă nu se materializa.

Hamza-Paşa se simţea nu numai umilit de comportarea marinarilor săi, dar şi îngrijorat de nemulţumirea pe care aceştia aveau să o provoace sultanului. Nutrea doar speranţa că padişahul, fericit de cucerirea oraşului, va trece cu vederea eşecurile forţelor navale...

Cardinalul Isidor îşi desprinse curelele platoşei purtate peste veşmântul său de cleric şi, după ce şi-o scoase, o aruncă pe deasupra crenelurilor în golul din afara zidurilor. Se uită gânditor asupra oraşului în care turcii apucaseră să se reverse. În cel mult un sfert de ceas vor ajunge în sectorul său.

Detaşamentul care luptase sub comanda lui se subţiase până ce nu mai rămăseseră în preajmă decât vreo douăzeci de oameni, şi aceştia puşi pe fugă. În curând, înaltul lui rang ecleziastic îl va apăsa mai greu decât o piatră de moară. Autorităţile imperiale bizantine care-i acordaseră protecţie încetaseră să mai existe. Până la instalarea noilor stăpâni, în Constantinopole avea să domnească haosul. Trebuia să profite de împrejurare spre a-şi căuta salvarea. Era mulţumit fiindcă îşi făcuse datoria. Deşi purta straie de cleric, se bătuse pe ziduri ca un soldat.

Ultimii romei din jurul lui se topiră. Rămas singur pe ziduri, se miră că marinarii turci care debarcaseră pe ţărm nu luau cu asalt fortificaţiile. Apoi obţinu explicaţia. Comozi, se îndreptau în şuvoaie spre porţile deschise.

Pe cardinal îl străbătură fiori de frică. Dacă turcii îl vor captura, îl vor spânzura cu siguranţă. Nici din partea ortodocşilor habotnici nu se aştepta la un tratament mai bun. Îl încolţi disperarea: încotro să fugă? Coborî în oraş. Nimeri pe o stradă aproape pustie. Spre a-şi ascunde identitatea, trebuia să-şi lepede veşmântul violet de cardinal. Dar cu ce să-l schimbe? În faţa unei biserici arhipline văzu un cerşetor care întindea mâna cerând pomană. Calmul acestuia îl uimi. Se opri în dreptul lui.

– Faceţi-vă milă de un biet bătrân! se jelui cerşetorul.

– Tu nu fugi? îl întrebă cardinalul. Cerşetorul făcu o schimă.

– Unde să fug? Sub romei sau sub turci, tot cerşetor am să rămân.

Isidor se uită la propria sa robă violetă, apoi o arătă unchiaşului.

– Îţi place veşmântul acesta? îl întrebă. Bătrânul privi suspicios mătasea moarată, care făcea ape luminoase.

– Îmi place! rosti cu jumătate de gură.

– Facem schimb? îl îmbie cardinalul. Îţi dau roba mea şi îmi dai zdrenţele tale. Pe deasupra te alegi şi cu câteva monede de aur.

Se scormoni în buzunar şi scoase un pumn de ducaţi, pe care-i întinse cerşetorului. Citi în ochii acestuia o bucurie lacomă, dar şi o umbră de neîncredere.

– Îţi baţi joc de mine, Luminate!

– Nu-mi bat joc! replică Isidor. Ei, încheiem târgul?

– Îl încheiem, Luminate!

Îşi schimbară hainele acolo, pe treptele bisericii. Câteva momente mai târziu, cardinalul, îmbrăcat în hanţele cerşetorului, porni în grabă spre portul Prosforian. Bătrânul milog, înfăşurat în somptuoasa robă de prinţ al Bisericii Catolice, atât de puţin potrivită cu părul lui răvăşit şi cu barba-i hirsută, începu să se plimbe fălos pe străzile oraşului, gândindu-se totdeodată cum să-şi cheltuiască în chip cât mai plăcut ducaţii. Îl indispunea că lumea absorbită de propriile ei griji nu dădea nici o atenţie veşmintelor lui de mătase violetă...

Messer Maurizio Cattaneo, comandantul navei genoveze „Santa Maria”, se bătuse vitejeşte pe ziduri, sprijinind cu marinarii lui detaşamentul căpitanului Trevisan. După zdrobirea apărării creştine şi după căderea lui Trevisan în captivitatea turcilor - cădere pe care nu o putuse împiedica, în ciuda strădaniilor sale - se refugiase în portul Prosforian şi se îmbarcase grabnic pe propria lui corabie. Era hotărât să iasă în larg, chiar dacă va fi nevoie să intre în luptă cu navele lui Hamza-Paşa. Sarcina era grea, dar nu imposibilă. Cu câteva săptămâni în urmă nu izbutise el să acosteze la cheiurile constantinopolitane, laolaltă cu alte trei nave creştine, după ce spărsese blocada navală a otomanilor?

Înainte de a ordona marinarilor lui să ridice pânzele, aruncă o privire circulară asupra Cornului de Aur. Spectacolul nu-i păru deloc încurajator. În fundul golfului, galerele turceşti continuau să verse ghiulele asupra fortificaţiilor maritime apărate încă de detaşamente creştine izolate. Dincolo de marele lanţ, navele lui Hamza-Paşa patrulau, gata să atace corăbiile creştine care ar fi încercat să părăsească portul Prosforian.

– Au să ne dea mult de lucru păgânii ăştia blestemaţi! vorbi secundului său. Ce e larma asta pe chei?

Când întoarse privirile într-acolo, văzu o mulţime de refugiaţi îmbulzindu-se la pasarela navei sale şi încercând să străpungă cordonul de marinari care le împiedicau accesul pe punte. Cattaneo duse portavocea la gură şi le vorbi cu duhul blândeţii:

– Oameni buni, aveţi răbdare! Nu vă pot primi pe bordul corăbiei mele decât în preajma plecării. Nu vreau să împiedicaţi manevrele marinarilor. Să ştiţi însă că n-am să pot lua cu mine mai mult de cincizeci de refugiaţi. Puneţi în primele rânduri femeile şi copiii!

De pe chei răbufniră strigăte, proteste, rugăminţi.

– Dacă aş putea, v-aş lua pe toţi, adăugă. Dar capacitatea corăbiei mele e limitată!

În clipa aceea se auzi chemat pe nume dintr-o barcă mânată de câţiva vâslaşi înarmaţi, ce trecea pe lângă prova „Sfintei Maria”. Alvisio Diedo, comandantul flotei aliate din Cornul de Aur, îl vesti prin portavoce:

– Messer Cattaneo, sunt în drum spre Galata. Vreau să cer aprobarea podesia-ului ca navele noastre să poată părăsi porturile constantinopolitane luând refugiaţi romei.

– Credeţi că mai e nevoie? întrebă Cattaneo.

– Este nevoie! Spre a-şi respecta angajamentul de neutralitate luat faţă de turci, este în stare să ne bombardeze corăbiile când vom încerca să ieşim din Cornul de Aur.

– Dar e lipsit de logică...

– Podesia-ul Lomellino are o logică personală, sui-generis... Aşteaptă ordinele mele, Messer Cattaneo!

– Fiţi atent să nu vă captureze turcii! îl preveni comandantul „Sfintei Maria”.

Barca se îndepărtă, propulsată de vâslele marinarilor. Cattaneo se întoarse spre secundul său.

– Mă întreb de ce Hamza-Paşa nu atacă portul Prosforian!

Secundul replică râzând:

– Dumnezeu mai ţine şi cu noi, Messer. În lăcomia lor, marinarii turci se grăbesc să intre în oraş, spre a nu lipsi de la împărţirea prăzii. Pe noi ne-au dat uitării. Ce reprezintă capturarea câtorva nave veneţiene şi genoveze pe lângă bogăţiile care-i aşteaptă în Constantinopole?...

Fără să fie tulburat de osmanlâi, Alvisio Diedo debarcă în Galata. Recunoscut de comandantul detaşamentului genovez care avea misiunea să împiedice pe romei a se refugia în colonia genoveză, Diedo fu autorizat să se înfăţişeze podesia-ului.

Podesia-ul îl primi în prezenţa tuturor consilierilor săi, convocaţi spre a analiza urmările căderii Constantinopolelui. Cererea lui Diedo îl tulbură. Făcând gesturi mari, începu să strige:

– Fără a fi obţinut în prealabil autorizaţia noastră, v-aţi angajat în luptă împotriva turcilor. Acum suportaţi consecinţele. Dacă veţi cădea în captivitatea otomanilor, n-am să pot face nimic pentru dumneavoastră. Dar pentru că aţi încălcat neutralitatea proclamată de colonia genoveză a Galatei, vă declar arestat. Am să vă împiedic în acest chip să mai compromiteţi pe viitor interesele noastre legitime.

– Republica Genoveză şi Serenissima Republică a Veneţiei nu s-au legat să respecte tratatul de neutralitate încheiat între dumneavoastră şi sultan. Dacă cetăţeni ai acestor state vor fi capturaţi de păgâni datorită complicităţii dumneavoastră cu padişahul, urmările le veţi suferi personal. Cât priveşte arestarea mea, vă previn că veţi da socoteală Senioriei Republicii Genoveze. Reţinerea mea abuzivă în Galata poate compromite salvarea corăbiilor de sub pavilion genovez şi veneţian aflate în portul Prosforian.

Podesia-ul recunoscu în sinea lui că argumentele lui Diedo aveau greutate. Republica Genoveză era foarte susceptibilă când era în joc soarta cetăţenilor ei. Se întoarse spre consilieri.

– Vă poftesc să vă daţi avizul! Răspunderea dumneavoastră este tot atât de angajată ca şi a mea.

Consilierii se foiră neliniştiţi pe scaunele lor.

– Sultanul Mehmed este la o aruncătură de băţ, pe când Senioria Republicii Genoveze se află peste patru mări, opina Rafaele Giletti, un partizan convins al respectării convenţiilor semnate cu turcii.

– Acesta este limbajul unui laş! ripostă Alvisio Diedo, fulgerându-l cu privirea.

Giletti se învineţi de supărare, dar nu ripostă. Luigi Pantaleone, un consilier cu plete albe şi barbă de patriarh, ceru cuvântul:

– Jurisdicţia noastră se întinde numai asupra genovezilor din Galata. Nu stă în puterea noastră să cenzurăm actele cetăţenilor Genovei şi ai Veneţiei. Vor să părăsească apele constantinopolitane? N-au decât! Dar s-o facă pe propria lor răspundere. Putem asigura pe căpitanul Diedo că artileria noastră nu se va opune ieşirii navelor aliate din Cornul de Aur.

Consilierii, bucuroşi că găsiseră un purtător de cuvânt care-i scutea să se pronunţe personal, îi acceptară imediat concluziile.

Podesia-ul se uită nehotărât la Diedo.

– Mă întreb, Messer, ce v-a făcut să participaţi la această luptă, pe care o ştiam cu toţii pierdută dinainte?

Căpitanul zâmbi cu superioritate:

– Datoria de creştini! Dacă şi alţi oameni ar fi gândit ca noi, războiul nu s-ar fi încheiat printr-o înfrângere a Bizanţului, care va avea consecinţe mai târziu asupra întregii creştinătăţi. Victoria turcilor a ţinut de un fir de păr. Dar nu este momentul să discut acum aceste probleme. Istoria ne va judeca pe toţi. Mă aflu încă sub stare de arest?

Podesia-ul îşi frământă degetele. Suspină adânc, apoi rosti învins:

– Sunteţi liber, Messer Diedo, să vă întoarceţi la corăbiile dumneavoastră. Colonia genoveză nu vă mai face nici o obstrucţie.

Alvisio Diedo salută asistenţa, se răsuci pe călcâie şi părăsi ţanţoş încăperea. După ce se instală în barca sa, ordonă echipajului să se îndrepte spre capătul marelui lanţ prins de Turnul Crucii din Galata. Doi marinari retezară cu securile legăturile care-l prindeau de inelul fixat în peretele de piatră. Lanţul susţinut din loc în loc de plute fu încetul cu încetul târât de curentul apelor, lăsând liberă ieşirea din port. În drum spre nava sa, Diedo trecu pe lângă „Santa Maria”.

– Messer Cattaneo, îl vesti prin portavoce, te autorizez să ieşi în larg. Te las cu bine!

Maurizio Cattaneo urmări cu privirile ambarcaţiunea lui Diedo, până ce aceasta se pierdu după flancurile negre ale unei corăbii veneţiene. Îmbarcă cincizeci de refugiaţi, aşa cum făgăduise, apoi dădu comenzile de plecare:

– Ridicaţi pasarela! Desprindeţi parâmele! Înălţaţi pânzele!

Se uită cu tristeţe la puzderia de constantinopolitani rămaşi pe chei. Pentru ei nu mai putea face nimic. Când corabia începu să se depărteze de ţărm, câţiva dintre romeii care nu fuseseră primiţi pe bordul „Sfintei Maria” se aruncară în apă, încercând nebuneşte să se prindă de parâmele pe care echipajul navei le ridica în mare grabă.

Corabia ieşi din Cornul de Aur, împinsă de un vânt prielnic. Alte vase o urmară, descriind pe învelişul marii dâre argintii de spumă. Soarele răsărea dincolo de înălţimile Chrisopolisului, aşternând peste valuri feerice tente albastre-aurii...

Cramponat de parapetul dunetei, Hamza-Paşa urmărea cutremurat de mânie exodul corăbiilor creştine pe care nu era în stare să-l stăvilească. Marinarii de pe galerele şi fustae-le otomane debarcau în masă pe ţărmurile Constantinopolelui şi alergau spre porţile deschise ale oraşului...

Prin faţa sultanului şi a suitei sale, regimentele de ieniceri şi de gardă care-şi păstraseră intactă disciplina defilau în sunetele fanfarelor, purtându-şi marţial drapelele zdrenţuite. Capul coloanei trecu pe sub arcada porţii Sfântul Roman, deblocată de pionierii turci. Ajunsă în interiorul oraşului, impecabila formaţie militară se dislocă potrivit ordinelor de sus, care îngăduiau soldaţilor să se avânte după pradă.

Spre deosebire de ienicerii disciplinaţi, spahiii, başibuzucii şi masa heteroclită de însoţitori ai armatei regulate otomane potopeau Constantinopolele într-o dezordine dementă. Eliberaţi de orice constrângere ierarhică, dădeau frâu liber instinctelor, săvârşind cele mai îngrozitoare excese. Pentru locuitorii Bizanţului cucerit, infernul se mutase pe pământ...

La numai 17 ani, Yusuf icoglanul comandase o ordie de başibuzuci, încadrată în primul val al trupelor de asalt. Pe câmpul de bătălie se comportase vitejeşte, împlinind aşteptările şefilor săi din Casa Militară a Sultanului. După ce puţinii supravieţuitori ai unităţii lui fuseseră scoşi din linia întâi, se unise cu alţi icoglani aflaţi într-o situaţie similară şi, de comun acord, hotărâseră să intre în grup în Constantinopolele căzut în puterea războinicilor otomani. Toţi ştiau că în primele ore după cucerirea unui oraş confuzia este atât de mare, încât nimeni nu mai ţine seama de diferenţierile dintre gradele militare. Pentru însuşirea unei prăzi bogate, foşti camarazi de arme sunt în stare să se bată pe viaţă şi pe moarte. Pe de altă parte, în grup te poţi lupta cu mai mult succes împotriva rivalilor.

Yusuf şi colegii lui, mai toţi adolescenţi, erau nişte visători care-şi puseseră în gând să intre în stăpânirea coroanei imperiale bizantine. Aceasta căpătase, în concepţia lor, aceeaşi valoare pe care sfântul Graal, de pildă, o avea pentru cavalerii şi tineretul din Apus.

Pentru a-şi îndeplini dorinţa, trebuiau să intre cei dintâi în palatul Blachernelor. Se pregătiseră deci din timp, întocmind un plan de acţiune întemeiat pe informaţiile obţinute de la câţiva prizonieri romei. Se documentaseră astfel asupra configuraţiei oraşului, precum şi asupra celor mai scurte căi de acces până la reşedinţa imperială bizantină, gândindu-se că numai folosindu-se de aceste mijloace vor putea ajunge acolo înaintea altor turci.

După prăbuşirea apărării creştine, pătrunseseră în Constantinopole laolaltă cu zecile de mii de războinici osmanlâi. Dar, spre deosebire de aceştia - care aveau drept ţintă cartierele din centru, ademenitoare prin mulţimea şi bogăţia bazarurilor - Yusuf şi prietenii lui porniră în fugă spre Blacherne. Străbătură mai multe străzi şi ajunseră în cele din urmă în piaţa palatului. Splendoarea edificiului imperial, colonadele lui de marmoră, cupolele îmbrăcate în aur, scările revărsate în cascade, fântânile monumentale, statuile gigantice ale împăraţilor romani depăşeau cele mai exuberante închipuiri. Icoglanii nu avură timp să admire îndelung palatul, fiindcă alt spectacol le atrase atenţia. Elemente răzleţe din garda imperială încercau să împiedice prin luptă intrarea în clădire a unor bande de başibuzuci îngroşate de cete de spahii ce irupeau din străzile adiacente.

– Ne-au luat-o alţii înainte! exclamă Yusuf cu ciudă.

– Dar n-au apucat să intre în palat! replică prietenul său Adnan. Noi îi vom călca cei dintâi pragul!

– Să nu ne mai tocmim! interveni brunetul Necati, abisinian de origine. Pierdem vremea! Să ne băgăm ca un pinten printre ghiauri!

Făcându-şi loc printre başibuzucii de la margine, icoglanii ajunseră la linia de apărare a creştinilor. Soldaţii din garda imperială, mai toţi foarte tineri, erau sprijiniţi de pajii basileului, nişte copilandri care mânuiau cu stângăcie sabia. Disperarea le dădea însă puteri care suplineau lipsa de măiestrie. După prima ciocnire cu romeii, Yusuf îşi dădu seama că rezistenţa acestora se va nărui în curând. Oboseala întipărită vizibil pe chipurile lor trase începea să le depăşească puterea de rezistenţă. Se retrăgeau pas cu pas, gâfâind, pierzând sânge din răni deschise, prăvălindu-se pe rând, dar păstrând în ochi acea scânteiere fanatică a luptătorului hotărât să nu cedeze până în ultima clipă.

La un moment dat linia apărătorilor se frânse. Debordaţi de elanul icoglanilor şi al başibuzucilor, romeii văzură cu deznădejde numeroşi duşmani infiltrându-se printre ei şi avântându-se spre intrările palatului.

Dar porţile masive de bronz erau zăvorâte. Înciudaţi, osmanlâii izbeau cu pumnii, cu picioarele, cu garda iataganelor în canaturile înalte care nu puteau fi urnite. Atunci îşi asumă Yusuf comanda. Cu glas puternic le porunci să doboare de pe soclu una dintre statuile gigantice şi să o folosească drept berbece. Başibuzucii şi spahiii, mai toţi în puterea vârstei, se uitară cu uimire la băieţandrul care cuteza să le dea ordine. Îşi dădură totuşi seama că acesta avea dreptate. Veşmintele lui de icoglan le sporiră respectul.

Făcură dintr-o frânghie groasă un laţ pe care-l petrecură pe după mijlocul unei statui, care, printr-o ironie a destinului, înfăţişa pe fondatorul Constantinopolelui. Încordându-şi puterile, o traseră de pe soclu, răsturnând-o. O ridicară apoi de jos şi, făcându-şi din ea un berbece, se repeziră asupra porţilor. Loviturile repetate făcură să răsune canaturile de bronz, care cedară, prăbuşindu-se cu zgomot.

Yusuf chiui de bucurie. Urmat de icoglanii lui şi de ceilalţi turci, dădu năvală în palat. Interiorul îl dezamăgi. Se aşteptase să găsească nişte încăperi fastuoase, ca în poveşti. Sălile vaste în care pătrunse erau goale, lipsite de podoabe, ca şi când ar fi fost jefuite dinainte. Osmanlâii năpădiră sala tronului, camerele destinate consiliului, recepţiilor, banchetelor, apartamentele imperiale, gineceul, capela... Pretutindeni domnea aceeaşi sărăcie. Başibuzucii şi spahiii scotoceau sală după sală, înjurând şi blestemând.

Yusuf îşi chemă icoglanii deoparte.

– Să căutăm tezaurul imperial! le şopti. Pentru asta am venit! Nu mă las până nu găsesc coroana imperială!

Răscoliră cameră după cameră. Într-un culoar întunecos descoperiră un slujitor bătrân, ascuns după un dulap. Îl scoaseră la lumină şi începură să-l descoasă. Bătrânul tremura ca o frunză de plop. Atât de tare tremura, încât îi clănţăneau dinţii, împiedicându-l să articuleze vreun cuvânt. Furios, Yusuf îi puse vârful iataganului în piept.

– Dacă nu ne duci la tezaurul împăratului, te spintec ca pe un porc!

Servitorul luă un felinar şi îl aprinse anevoie, căci degetele-i agitate de tremur abia îl mai ajutau.

– Vă poftesc să mă urmaţi, Luminăţia-voastră! bolborosi, încurcându-se în limbă.

Îi călăuzi printr-o uşă secretă într-un coridor îngust, care părea să nu se mai termine. Coborâră o scară în spirală şi se opriră într-o încăpere boltită, fără ferestre, dominată de o uşă masivă de fier, cu drugi groşi, dar fără nici un lacăt. Servitorul dădu la o parte drugii şi deschise uşa.

– Aici este tezaurul! rosti morfolit.

– Ia-o înainte! porunci Yusuf.

Precedaţi de bătrân, icoglanii pătrunseră într-o încăpere joasă, dar îndeajuns de spaţioasă spre a cuprinde o masă lungă, acoperită cu un valtrap de catifea roşie. Pe fundalul acesta ieşeau în evidenţă, sub privirile minunate ale tinerilor turci, coroana imperială, sceptrul, globul pământesc, diferite paftale, centuri, inele, colane, toate încrustate cu nestemate care sclipeau feeric în lumina felinarului. Icoglanii înşfăcară înfriguraţi magnificele obiecte. Yusuf examina extatic diamantele, rubinele şi perlele orânduite cu artă pe somptuoasa coroană a basileilor. Deodată chipul i se întunecă. Rosti scrâşnit:

– Pietrele sunt false, iar aurul nu este decât fier poleit! Imitaţii foarte reuşite, dar nimic mai mult decât imitaţii!

Servitorul înclină capul, ruşinat parcă de declaraţiile pe care avea să le facă.

– Giuvaerurile adevărate au fost de multă vreme vândute, Luminăţia-ta! rosti cu sfiiciune.

Tonul bătrânului avea amprenta sincerităţii. Yusuf auzise unele zvonuri în legătură cu operaţia dezvăluită de servitor, dar pe atunci nu le dăduse crezare. Se mai uită o dată la falsele bijuterii ale Coroanei.

– Ciudat om şi împăratul Constantinos! De ce şi-o fi apărat sărăcia cu atâta înverşunare?

Ridică din umeri, apoi, fără să se grăbească, părăsi încăperea...

Omar, arabul, răscolea cadavrele îngrămădite de-a lungul zidurilor dintre râul Lycus şi poarta Sfântul Roman. Atât de multe erau, încât stăteau unele peste altele, în straturi. Picioarele lui se afundau alocuri într-un fel de pastă vâscoasă în care se amestecau intestine şi materii fecale, sânge închegat şi ţărână, creieri storciţi şi zdrenţe de îmbrăcăminte, cărnuri sfâşiate şi bucăţi de membre. Începuse să-l cotropească oboseala, fiindcă stârvurile, sudate parcă între ele, erau greu de urnit. Continua însă perseverent cercetările, fiindcă sultanul făgăduise o recompensă strălucită celui care-i va aduce pe împăratul Constantinos, viu sau mort.

Omar era convins că basileul îşi dăduse duhul undeva, pe câmpul de bătălie. Numai aşa se putea explica dispariţia lui. Dacă ar mai fi fost în viaţă, ar fi căzut în captivitatea turcilor. Nu era de presupus că sar fi ascuns ca şobolanii, prin găuri. Basileul avea faima unui viteaz. Tot umblând după leşul acestuia, îşi mai afunda mâna şi prin buzunarele, chimirele şi pungile altor morţi, aşa, ca să nu-şi piardă obişnuinţa.

Ajunsese în apropierea porţii Sfântul Roman. Dădea la o parte stârv după stârv, căutând să identifice după strălucirea veşmintelor şi a armurilor personajele de seamă. Dar până acum eforturile nu-i fuseseră răsplătite după dorinţă. De trei ceasuri de când manipula cadavrele, nu găsise decât soldaţi de rând şi ici-colo, câte un ofiţer cu rang nu prea înalt. Poate că s-ar fi odihnit câteva clipe dacă alţi turci, care căutau de asemenea leşul basileului, nu l-ar fi stimulat să-şi continue fără răgaz munca.

Deodată simţi un fior de bucurie. Ridicase tocmai hoitul unui ghiaur tânăr, cu o gaură adâncă în coşul pieptului, când zări, lângă cizma galbenă a unui ofiţer turc, o încălţare purpurie, brodată cu fir. Broderia de aur, deşi maculată de sânge, înfăţişa desluşit un vultur bicefal. Omar cunoştea datinile bizantine.

Înfrigurat, începu să tragă în lături cadavrele, spre a degaja pe cel care-l interesa. În tot acest timp arunca priviri furişe în jur, spre a se asigura că descoperirea lui nu fusese observată de ceilalţi care-l concurau. Smulse din picioarele leşului încălţările pe care le vârî în buzunar, apoi, ridicându-i capul şi ţinându-l de păr, îl reteză conştiincios cu cuţitul. Îl băgă într-un sac. Ţeasta şi încălţările vor dovedi sultanului că duşmanul său, basileul, încetase să mai existe...

Halit Memduh comanda una dintre flotilele afectate patrulării apelor din preajma fortificaţiilor maritime. I se încredinţase şi misiunea de a intercepta şi captura navele creştine care ar fi încercat să fugă din porturile constantinopolitane. De pe puntea navei lui văzuse drapelele verzi înălţându-se pe ziduri şi auzise glasul fanfarelor care cântau victoria otomanilor.

Halit Memduh îşi morfolea furios vârfurile mustăţii. Se afla în faţa unei grele dileme. Pe de o parte, executarea ordinelor primite de sus, pe de alta, dorinţa de îmbogăţire rapidă. Frământarea lăuntrică a căpitanului, reflectată pe chipul său posomorât, fu pe înţelesul tălmaciului de pe navă, grecul Kriaros, care se apropie de urechea lui şi-i vorbi cu voce scăzută:

– Luminate, dincolo de zidurile din faţa noastră se află ghetto-ul evreiesc. Musulmanul care va avea norocul să pătrundă cel dintâi în această lume închisă va deveni mai bogat decât marele vizir.

În ochii căpitanului se aprinse o scânteie de cupiditate.

– Ce tot spui, grecule? Vrei să mă duci în ispită?

– Sublimă ispită, stăpâne! Tot aurul din lume se află în ghetto. Şi eu mi-am lăsat acolo trei sferturi din pene. M-au jumulit cămătarii evrei atât de nemilos, încât aş vrea să le plătesc cu aceeaşi monedă.

– Vrei să te ajut eu? rânji Halit Memduh.

– Te ajuţi pe tine, Luminate! ripostă cu îndrăzneală Kriaros.

Căpitanul se uită şovăielnic spre zidurile constantinopolitane. De dincolo de promontoriul care ascundea vederii sale portul Prosforian, zări pânzele câtorva corăbii creştine care navigau cu toate pânzele sus, îndreptându-se spre flotila sa. În schimb, în portul Bucoleon, care se predase în sfârşit turcilor, acostau tot felul de nave otomane, revărsând pe chei echipajele setoase de jaf.

În sufletul lui Halit Memduh se dădu o luptă grea. Era cazul să-şi compromită şansa de a se îmbogăţi, participând la jaful general, numai pentru cinstea de a intercepta vasele ghiaurilor? Sau era preferabil să le lase a-şi vedea de drum? Procesul lui de conştiinţă nu dură mult. Sub privirile vag ironice ale tălmaciului grec, ordonă secundului:

– Acostăm! Marinarii noştri s-au bătut destul! Au şi ei dreptul la o recompensă!

Apoi continuă numai pentru sine: „Eh, la urma urmei, războiul s-a terminat! Mare lucru dacă vor scăpa cu fuga câteva nave duşmane! Ne rămâne în schimb Constantinopolele! Un oraş care preţuieşte mai mult decât toate corăbiile din lume!”...

Zaganos-Paşa, înconjurat de ofiţerii săi de stat-major, inspecta teatrul operaţiilor militare - de curând încheiate - din sectorul afectat trupelor sale. La un pas în urma vizirului armatei, mergea posomorât - între doi soldaţi, care-l păzeau - generalul bizantin Veilas, capturat de turci în ultima fază a bătăliei.

Ajunseseră pe platforma unui zid foarte lat, care făcea legătura între fortificaţiile dinspre uscat şi cele dinspre Cornul de Aur. Zaganos ocolea cadavrele creştinilor căzuţi în luptă. Prizonieri romei, escortaţi de soldaţi turci, începuseră să ridice leşurile şi să le care spre gropile comune pe care alţi captivi le săpau dincolo de centura zidurilor.

– Cioclii vor avea ceva de lucru! rosti vizirul armatei, uitându-se gânditor la grămezile de trupuri neînsufleţite, ale căror chipuri păstrau pecetea încrâncenării din ultimele lor clipe. Cine a luptat în sectorul acesta, generale Veilas?

– Căpitanul Ioan şi voluntarii români.

– Va trebui să-l obligăm pe Voievodul Vladislav al Valahiei să ne plătească despăgubiri pentru distrugerile săvârşite de aceşti voluntari, zise Zaganos. Osman! se adresă el unui ofiţer de stat-major. Printre prizonierii voştri se numără şi români de-ai lui Vladislav?

– După câte ştiu, voluntarii comandaţi de căpitanul Ioan au pierit până la ultimul, spuse generalul Veilas. S-au luptat eroic, binemeritând elogiile împăratului Constantinos.

– Locul lor ar fi fost sub drapelele noastre! declară iritat vizirul armatei. În timp de război, popoarele tributare au obligaţia să trimită trupe în sprijinul suzeranului lor. Vladislav a uitat acest lucru. Vom avea grijă să i-o reamintim! adăugă cu ton de ameninţare.

Un ofiţer de spahii i se înfăţişă, raportându-i că, în sectorul Horaia, un detaşament de catalani - uşor de recunoscut după uniformele lor - constituiseră un cuib de rezistenţă care nu putea fi lichidat.

Zaganos se congestionă la faţă.

– Cum se poate? întreg frontul creştin s-a prăbuşit, unităţile militare de elită ale duşmanului au fost nimicite, iar voi nu sunteţi în stare să veniţi de hac unei cete de catalani? Ce va spune Înălţimea-sa Padişahul când va auzi că spahiii mei sunt nişte nevolnici? Dacă nu-i puteţi extermina singuri pe catalani, cereţi ajutorul başibuzucilor! Sper că nu veţi aştepta să implor sprijinul ienicerilor sau al regimentelor de gardă! Cel mai târziu în două ceasuri să-mi raportaţi că aţi lichidat cuibul de rezistenţă! Dute!

Îl cuprinsese turbarea. Acum, când combatanţii turci victorioşi invadaseră oraşul în goană după pradă, va fi aproape imposibil să adune trupe pe care să le trimită în luptă împotriva catalanilor. Nu! Nu trebuia să se mai facă vâlvă în jurul acestor ghiauri! Duşmanii săi vor profita de ocazie spre a-i întuneca reputaţia, asemuindu-l cu Balthoglu.

– Aşteaptă! strigă după ofiţerul care pornise în fugă.

Acesta se înapoie, surprins şi speriat.

– Ordonaţi, Luminăţia-voastră!

– Făgăduiţi catalanilor că le garantaţi viaţa şi bunurile dacă acceptă să se retragă şi să predea fără luptă poziţiile de pe Horaia! Vreau ca luptele să înceteze cât mai grabnic! Să-mi aduci de veste că totul s-a terminat!...

O procesiune de femei de toate vârstele, la care se adăugau câţiva bătrâni şi o mulţime de copii, se îndrepta spre biserica Bunei-Vestiri, purtând lumânări aprinse şi cântând în cor un imn în cinstea Sfintei Fecioare. În fruntea cortegiului umbla un călugăr care asigurase pe toţi cei ce-l urmau că se aflau sub protecţia divină şi că deci nimic nu li se putea întâmpla.

Procesiunea străbătea tocmai Forum-ul Amastrianorum, când de pe o stradă ce cobora dinspre ziduri irupseră primele bande de turci. Răcnind, învârtejindu-şi iataganele şi hangerele, se năpustiră asupra victimelor nevinovate, care îngenuncheară gemând. Totul se sfârşi în câteva minute. Triumfători, osmanlâii îşi continuară drumul, lăsând în urmă o hecatombă macabră...

Când auzi că islamicii au pătruns în oraş, neguţătorul de mătăsuri Clikor Avakumian şi toţi ai lui încuiară uşile, traseră obloanele şi le ferecară, iar după ce aprinseră multe lumânări în faţa icoanei Sfântului Georgios, protectorul familiei şi al casei, căzură în genunchi, înălţându-i rugi.

– Doamne, murmură Clikor, izbindu-se cu pumnii în piept, străbunii mei au fugit din Armenia urgisită de turci spre a-şi găsi un liman în Bizanţul creştin! Şi eu am crezut că aici, la adăpostul zidurilor constantinopolitane, voi putea trăi cu ai mei în linişte şi pace! Ţi-am slăvit numele, Doamne, iar tu ne-ai lăsat pradă păgânilor!

Ridică privirile spre uşa care dădea în stradă. Se auzeau dintr-acolo ţipete şi ropot dezordonat de paşi. Şi nevastă-sa şi copiii încetaseră să se mai roage. Părea că toată fiinţa lor se concentrase în auzul care înregistra cu încordare cumplitele zgomote de afară.

Apoi le ajunse la ureche alt tropot de paşi, mai apăsat, mai puternic, întovărăşit de răcnete furioase şi de înjurături rostite în turceşte. În uşă răsunară lovituri.

– Su cantayi! Su cantayi!

Clikor Avakumian se ridică în picioare.

– Ce facem? Deschidem? întrebă nevastă-sa.

– Nu! Nu deschidem! Poate se duc mai departe! Uşa începu să se zguduie.

– Doamne, ai milă de noi! şopti Clikor. Desfiguraţi de groază, copiii se uitau la uşa care se mai cutremură o dată, apoi se prăvăli, scoasă din ţâţâni. Osmanlâii năvăliră în casă. Clikor căzu cel dintâi, cu capul zdrobit de o ghioagă...

Vlad Dracula, Toma armaşul şi cei trei flăcăi români care-i slujeau se îmbrăcaseră în veşmintele smulse de pe nişte başibuzuci ucişi de ei şi se amestecară printre torentele de turci slobozite asupra oraşului.

– Ieşim noi, Toma, şi din impasul ăsta! îi vorbi în surdină fostul Voievod al Ţării Româneşti. O să ne mai învârtim pe aici, agitându-ne din când în când iataganele, ca să nu ne deosebim prea mult de lupii ăştia cu turbane, iar după ce se va lăsa noaptea, ieşim din Constantinopole. Porţile cele mari n-au să fie bine păzite. Turcii au treburi mai profitabile de făcut decât să stea de strajă.

Toma se uita încrâncenat de mânie la osmanlâii care dădeau buzna prin case, jefuiau, fugăreau femei, puneau în lanţuri pe bărbaţii valizi, spintecau cu iataganele pe copiii nevârstnici şi pe bătrânii socotiţi inutili.

– Mi se răscoleşte sângele în vine când văd atâta ticăloşie! scrâşni armaşul.

Vlad Dracula clătină din cap în semn de încuviinţare.

– Dacă aş fi fost vreodată ispitit să ajung la un compromis cu turcii, masacrele la care mi-a fost dat să asist aici m-au făcut să-mi dau seama că o înţelegere cu ei este nu numai imposibilă, ci şi împotriva firii. Crezi că mişeliile lor nu mă revoltă şi pe mine? Dar în clipa de faţă mâinile noastre sunt legate. Ce putem face noi, câţiva oameni, împotriva hoardelor acestora de turci fanatizaţi? Îi voi răzbuna pe martirii de aici după ce mă voi urca iarăşi pe tronul străbunilor mei. Şi asta se va întâmpla foarte curând, fiindcă eu sunt plămădit din aluatul acelor luptători care nu cedează pentru nimic în lume! Turcii înşişi îmi vor da prilejul să-i lovesc, pentru că vor veni cu oşti peste noi. Vor veni spre a ne pedepsi fiindcă am cutezat să participăm cu voluntari la apărarea Constantinopolelui. Vor veni însetaţi de glorie şi de cuceriri, pentru că au în sânge războiul, cotropirile, împilările... Plecăm de aici înfrânţi. Dar lupta noastră împotriva păgânilor nu s-a terminat! Abia începe!

Vlad Dracula şi oamenii lui se pierdură în gloata de osmanlâi...

Iakumi Paraskevos, leprosul, rătăcea pe străzi în căutarea hranei, când coloanele militarilor turci începură să se răsfire prin cartierele alipite centurii de fortificaţii. Cunoştea, din dezlânatele lui convorbiri cu Aleksandros, pe care-l mai întâlnise de câteva ori în cursul ieşirilor clandestine ale acestuia din leprozerie, amănunte asupra tragediei asediului. Suferinţele populaţiei constantinopolitane, cu care nu avusese nici un contact, nu-l impresionaseră prea mult. De Aleksandros - bolnav ca şi el - se simţea însă legat, fiindcă acesta era singurul om care-i dăduse o mână de ajutor. De câteva zile nu-şi mai văzuse prietenul. Absenţa-i inexplicabilă îl durea sufleteşte.

În ultima vreme Iakumi începuse să-şi procure singur hrană. Meşterea nişte curse rudimentare, le plasa prin locuri dosnice şi prindea şobolani. Şobolanii se împuţinaseră fiindcă îi mai vânau şi alţi oameni, dar Iakumi se întorcea rareori cu mâna goală din expediţiile-i nocturne. De câteva ori îl îndestulase şi pe Aleksandros cu friptură de şobolan.

Odată, prietenul său îi spusese că turcii au obiceiul să-i ucidă pe leproşi, spre a nu fi nevoiţi să le poarte de grijă. Acum, în vreme ce umbla pe străzile luminate vag de zorile viorii, Iakumi se gândea cu groază la masacrul pe care-l vor dezlănţui osmanlâii după ce vor ajunge la leprozerie. Îl şi vedea cu ochii minţii pe Aleksandros ciopârţit de başibuzuci. „Nu! Aleksandros, singurul meu prieten, nu trebuie să moară!” îşi zise.

Luă hotărârea să-l scape. Ştia unde se afla leprozeria, căci răposatul lui tată fusese gardian peste leproşi. Deşi îl cuprindea groaza numai când se gândea la clădirile acelea cenuşii, respingătoare, înconjurate de ziduri înalte cu creste acoperite de o perie de ţepi metalici, se înarmă cu o rangă de fier ruginit găsită lângă o grămadă de gunoi şi porni într-acolo. Ştia că în timpul nopţii numai doi sau trei gardieni făceau de pază la leprozerie. De obicei dormeau. Putea trece pe lângă ei fără să-i trezească. Era conştient că înfrunta riscul de a fi descoperit, prins şi închis laolaltă cu ceilalţi leproşi. Îl fanatiza însă devotamentul faţă de Aleksandros.

Mergând şontâcăit, ajunse la zidurile înconjurătoare ale leprozeriei. Îl apucă deodată o spaimă nebună. Fu ispitit să facă drumul întors, dar larma făcută de turcii care inundaseră străzile din vecinătate îl determină să-şi îndeplinească mai departe planul. Palpitând de emoţie, se opri în dreptul porţii celei mari. Spre mirarea lui, o găsi deschisă. Precaut, băgă capul înăuntru. Curtea interioară, cu clădirile rezervate administraţiei şi paznicilor, era goală. Ce se întâmplase? Fugiseră toţi gardienii?

Cerul începuse să se lumineze bine de ziuă. Răcnetele osmanlâilor se apropiau. Iakumi îşi zise că trebuia să se grăbească dacă voia să-l scape de moarte pe Aleksandros. Zidurile marelui ţarc în care erau izolaţi leproşii constituiau un fel de cerc înlăuntrul zidurilor exterioare, flancate de turnuri de veghe, ca şi temniţele. Porţile ţarcului erau însă închise pe din afară, cu drugi de fier. Paznicii, în fuga lor, îi uitaseră pe leproşi încuiaţi în ţarc, raţionă Iakumi. Sau poate că o făcuseră dinadins!

Încercă să ridice drugii, dar cioturile mâinilor abia îl puteau sluji.

– Aleksandros! strigă. Aleksandros, vin turcii, Aleksandros! Eu sunt! Iakumi! Vreau să vă dau drumul!

Dinlăuntrul ţarcului se ridică deodată un vaier ţâşnit din sute de piepturi. Iakumi îşi încorda din nou puterile, străduindu-se să desprindă barele de fier din lăcaşurile lor.

– Aleksandros! strigă, izbucnind în plâns.

Drugii cu muchii ascuţite îi tăiau carnea mâinilor acoperite cu solzi cenuşii ca de reptilă.

– Aleksandros!

Încă o sforţare, şi primul drug cedă. Cu un strigăt de triumf, Iakumi atacă şi al doilea drug. Pe acesta îl urni mai uşor. Poarta grea se deschise, trasă de Iakumi, dar şi împinsă de corpurile leproşilor dinăuntru.

– Aleksandros! strigă Iakumi în culmea bucuriei. Canaturile înalte, date cu putere la o parte, îl izbiră în plin, doborându-l. Zeci de picioare înfăşurate în cârpe şi în tot felul de încălţări diforme trecură peste el într-un iureş de turmă zănatecă, zdrobindu-i obrajii roşi de boală, braţele subţiate, coşul pieptului, transformându-l într-o masă de carne amestecată cu sânge şi cu ţărână...

Acakios, călugărul de pe muntele Athos, pripăşit în Constantinopolele muribund, stătea îngenuncheat în faţa unui iconostas înconjurat de lumânări aprinse şi se ruga, plin de umilinţă. Deasupra lui îşi desfăşurau semeţ podoabele de mozaic cupolele luminate feeric ale bisericii Sfânta Sophia. Mulţimea de credincioşi, prosternaţi pe pardoseala de marmoră, îşi plângeau nenorocirea, vărsând lacrimi amare şi bolborosind rugi incoerente. Preoţii, înveşmântaţi în odăjdii strălucitoare, oficiau cu exaltare serviciul religios. Corul, alcătuit din sute de glasuri, ridica un imn de slavă Sfintei Fecioare. Atmosfera era de o solemnitate tragică.

Un bărbat cu părul vâlvoi şi îmbrăcămintea în dezordine intră în fugă printre oamenii prosternaţi în faţa dumnezeirii. Oprindu-se în mijlocul bisericii, urlă înspăimântat:

– Vai nouă! Turcii au înaintat adânc în oraş! Au trecut de Forum Tauri şi acum vin spre Sfânta Sophia! Deschide-ne, Doamne, porţile paradisului, căci viaţa noastră pe acest pământ se apropie de sfârşit!

Corul încetase să mai cânte. De pretutindeni izbucniră ţipete isterice, de groază. Un arhiereu gârbovit de ani, cu barbă ninsă şi cu chip venerabil de sfânt, ridică braţul şi, cu o voce nefiresc de puternică pentru vârsta lui, ceru să se facă linişte.

– Fraţi întru Domnul, nu lăsaţi frica să vă copleşească! Urgia păgânilor se va frânge neputincioasă faţă de trupul şi de sufletul vostru! În apărarea voastră, creştini drept-credincioşi, se va ridica Sfântul Arhanghel Mihail, cu cohortele lui de îngeri înarmaţi cu săbii de foc! Nu uitaţi vorbele inspirate ale Sfântului Pankratios: „Când păgânii vor cuceri oraşul şi vor pătrunde spre inima lui, nu vor putea trece de Coloana lui Constantinos, căci Sfântul Mihail va coborî din ceruri şi-i va nimici aşa cum a nimicit pe balaurul necredinţei! Pe duşmanii Crucii care vor supravieţui măcelului îi va izgoni până în Persia cea îndepărtată! Aici, în Sfânta Sophia, nu va călca în vecii vecilor picior de turc”! Să cânte corul şi să bată clopotele, slăvind numele Domnului! Iar voi rugaţi-vă, căci în rugăciuni veţi găsi izbăvirea! Şi acum să se închidă uşile sfintei biserici!

În vreme ce glasurile armonios împletite îşi reluară imnul, însoţite de dangătele vibrante, puternice, ale clopotelor, porţile fură zăvorâte. Drept-credincioşii se rugau plini de fervoare, aşteptând cu sufletul la gură împlinirea faimoasei proorociri.

Cuvioşii prelaţi porniră iarăşi să oficieze slujba. Acakios asculta cutremurat de emoţie sonorităţile minunate ale corului. Se întreba, plin de uimire, cum de reuşeau coriştii să cânte? O salivaţie atât de puternică îi năpădise gura, încât n-ar fi fost în stare să scoată nici un sunet!

În porţile metalice răbufniră deodată bubuituri asurzitoare. Femeile din biserică începură să urle. Împinse cu violenţă din afară, canaturile se deschiseră, izbindu-se de perete. Un puhoi de turci cu hainele îmbibate de sânge irupseră în vastul lăcaş al lui Dumnezeu. Puţinii romei care încercară să le ţină piept fură măcelăriţi pe loc. Apoi osmanlâii trecură prin tăişul săbiei pe bătrâni, preoţi şi laici, de-a valma. Femeilor tinere şi copilandrilor li se cruţă viaţa, dar acolo, sub privirile sfinţilor imortalizaţi în mozaicuri şi în faţa catapetesme! luminate de mii şi mii de lumânări, fură despuiaţi şi pângăriţi fără deosebire. Alţi islamici dăduseră buzna în altar. În apriga lor lăcomie se băteau între ei pentru odoarele sfinte, smulgeau cu unghiile şi cu cuţitele nestemate de pe icoane şi aurul de pe pereţi, profanau raclele cu moaşte, sfărâmau crucile, urinau în potire, îmbrăcau odăjdiile preoţilor şi-i maimuţăreau, hohotind de râs.

Atât de înspăimântat fu Acakios de această infernală dezlănţuire, încât, în ciuda corpolenţei lui, găsi mijlocul să se strecoare neobservat între spătarele înalte, bogat sculptate, ale unor strane şi peretele dinapoia lor. Stătea acolo nemişcat, şi din când în când se uita prin crăpătura unui spătar. Văzu de acolo femei, copii şi tineri, aproape goi, legaţi de mâini cu frânghii şi împinşi spre ieşire de cei care-i înrobiseră. Acakios nu mai putea deosebi pe femeile nobile de slujnice, pe feciorii arhonţilor de fiii celor sărăntoci, pe oamenii cinstiţi de derbedeii şi vagabonzii oraşului, pe prostituate de prea-cucernicele călugăriţe. Copleşit de durere, plângea încet, închizând ochii spre a nu mai fi martor la împerecherile scârbavnice şi acoperindu-şi urechile spre a nu mai auzi ţipetele victimelor şi răcnetele excitate ale călăilor...

Soarele răsări asupra oraşului, revărsându-şi ploaia de raze aurii peste casele care ardeau, peste prăvăliile şi depozitele golite de mărfuri, peste palatele prădate şi devastate, peste bisericile profanate, peste pieţele şi străzile acoperite de cadavre, peste coloanele de creştini înrobiţi duşi sub escortă de osmanlâii îmbătaţi de fericire, peste monumentele ciopârţite, peste statuile decapitate, peste leşurile fetelor violate la colţuri de stradă, peste preoţii şi călugării târâţi de plete şi de bărbi în râsetele batjocoritoare ale turcilor, peste băltoacele de sânge din care lingea timid câte un câine scăpat din marele prăpăd, peste hoiturile intrate în putrefacţie pe care le sfâşiau şobolanii şi corbii...

Înlăuntrul oraşului, cioclii şi groparii nu-şi vedeau de îndeletnicirile lor obişnuite. Profesioniştii romei se ascundeau pentru a nu fi luaţi robi, iar profesioniştii turci aveau treburi mai bune de făcut. Aşa că morţii zăceau pretutindeni, fără să se ocupe cineva de ei...

Osmanlâii care pătrunseră într-un aspectuos palat din apropierea Acropolei rămaseră dezamăgiţi când, în locul giuvaerurilor, al aurului, al covoarelor şi al altor bogăţii la care se aşteptaseră, găsiră numai încăperi cu rafturi peste rafturi, încărcate cu manuscrise şi cărţi. Fură atât de supăraţi, încât, spre a se mai răcori, smulseră volumele şi documentele din locurile lor şi, după ce le rupseră, le dădură foc. Unii, mai pricepuţi, sau poate mai prevăzători, gândindu-se că mai târziu ar putea obţine preţuri bune, aleseră manuscrisele cu chenare frumos colorate, tomurile cu îmbrăcăminte aurită, precum şi desenele cu flori. Pe cele care înfăţişau chipuri omeneşti le nimiciră, fiindcă aşa dictau preceptele lor religioase. Părăsiră apoi palatul, întrebându-se cu îndoială dacă nu se înşelaseră totuşi, încărcându-se cu o pradă lipsită de valoare...

Marea bibliotecă de pe Artopolia avu o soartă şi mai tristă. Dervişii care se văzură în marea aceea de manuscrise şi de volume de toate dimensiunile îşi ziseră că un mahomedan drept-credincios trebuie să studieze numai Koranul. Incendiară deci clădirea, spre a distruge, odată cu zidurile, şi zecile de mii de cărţi incompatibile cu învăţăturile Profetului. Flăcările se întinseră, mistuind întreg cartierul...

Marele eunuc negru Abdul Rahman, satrapul Haremului imperial, intrase în Constantinopole prin poarta Sfântul Roman, odată cu primele trupe turceşti, expunându-se cu nepăsare primejdiilor greu de înlăturat într-un oraş de curând cucerit, în care soldaţii învingători se dedau la cele mai violente excese. Hotărâse să facă personal această expediţie, deoarece fusese informat că prin Kerkoporta pătrunsese îndată după cele dintâi eşaloane de ieniceri însuşi Hussein Deviat, locţiitorul marelui eunuc alb, agă al Saraiului.

Între marele agă al Haremului şi marele agă al Saraiului dăinuia o mare rivalitate. Primul împrospăta rândurile odaliscelor sultanului, iar al doilea furniza băieţandri frumoşi, atât de dragi lui Mehmed al II-lea. Şi marele eunuc negru şi marele eunuc alb ştiau că prin intermediul unei favorite sau al unui favorit imperial pot influenţa indirect hotărârile padişahului. Abdul Rahman suferea însă în tăcere, fiindcă Haremul era neglijat de tânărul sultan, care nu-şi mai vizitase de câteva luni cadânele şi odaliscele. Sub înaintaşii lui Mehmed al II-lea, Haremul era centrul intrigilor. Favorurile şi dizgraţiile acolo erau uneltite. În timpul domniei răposatului sultan Murad Khan, părintele actualului suveran, marele agă al Haremului era un personaj cu puteri considerabile, exercitate însă din umbră.

După urcarea pe tron a lui Mehmed, Haremul intrase intr-o toropeală, într-o obscuritate din care nu părea să mai iasă. Marele eunuc negru lâncezea, prefirând amintiri din epoca lui de glorie. Acum sforile se trăgeau în Sarai, din sânul căruia noul padişah îşi recruta aproape în exclusivitate favoriţii. Marele agă al Saraiului îşi afirma supremaţia ocultă, obţinând de la Mehmed, prin mijlocirea pajilor intraţi în graţii, tot felul de avantaje şi privilegii pentru protejaţii lui politici.

Îndeobşte, după încheierea victorioasă a unui război, agenţi ai Haremului şi ai Saraiului cutreierau oraşele sau teritoriile cucerite, căutând fete şi băieţi pe gustul suveranului. Se respecta astfel o tradiţie care impunea suveranului să împărtăşească plăcerile şi bucuriile soldaţilor săi manifestate în neînfrânate orgii.

Abdul Rahman renunţase la serviciile agenţilor şi îşi asumase personal această delicată misiune, conştient fiind că numai prin descoperirea unei tinere fete capabile să-l cucerească pe sultan îşi putea recâştiga prestigiul şi influenţa de odinioară.

Marele agă al Saraiului era prea bătrân ca să se mai deplaseze personal, aşa că delegase această sarcină locţiitorului său, un tânăr ambiţios, care-i slujea cu zel interesele, fiindcă avea toate motivele să preia o poziţie solidă după moartea actualului său şef.

Abdul Rahman îşi dădea seama că într-o metropolă de dimensiunile Constantinopolelui nu-i va fi deloc uşor să depisteze pe cea mai frumoasă fată. Dar dificultăţile nu-l speriau. După ce intrase în oraş, îl străbătuse în lung şi în lat, făcându-şi cu greu loc printre grămezile de cadavre şi printre turmele de captivi creştini, cercetase case şi palate, pătrunsese prin biserici şi monastiri, răscolise şcolile şi azilurile. În drumul său, asistase la tot felul de excese săvârşite de soldaţii turci, dar trecuse netulburat mai departe. În tot acest timp luase cu arcanul - înfrângând adeseori prin forţă împotrivirea unor osmanlâi îndărătnici - câteva tinere fete extrem de frumoase.

Dar Abdul Rahman era nemulţumit, căci nu dăduse încă peste acea fiinţă perfectă după care umbla cu atâta râvnă.

Călăuzit de un instinct care-l slujise adeseori bine, se opri la un moment dat în dreptul monastirii cu uşi vraişte, din care răzbăteau până în stradă ţipete ascuţite, femeieşti, precum şi răcnetele şi hohotele de râs ale unor bărbaţi.

Urmat de ienicerii lui, intră în curtea monastirii. Priveliştea care-l întâmpină era banală prin repetarea ei. Văzu câteva femei goale - probabil călugăriţe - aruncate din mână în mână. Descălecă. Parcurse refectoare, săli de învăţătură, bucătării, dormitoare comune, celule, îşi aruncă privirile şi în biserica monastirii. Într-un ungher al unei curţi interioare, străjuită de coloane de piatră delicate, învăluite în perdele de trandafiri agăţători, zări o fată tânără, despuiată, care se zbătea în braţele unor başibuzuci. Liniile desăvârşite ale corpului ei îi stârniră numaidecât admiraţia. Vru să-i vadă şi chipul. Se apropie de osmanlâii care o trântiseră pe pardoseala de piatră şi începuseră să-şi lase în jos şalvarii. Când văzu faţa tinerei, înţelese că descoperise ceea ce căuta.

– Lăsaţi-o! ordonă başibuzucilor. Fata aceasta a intrat sub protecţia padişahului!

Soldaţii se opriră uluiţi. Cel mai vârstnic dintre ei, o huidumă cu un cap teşit, disproporţionat de mic faţă de masivitatea corpului, se întoarse spre Abdul Rahman şi, fără să-şi lege şalvarii, îl repezi batjocoritor:

– Tot e bine că nu vorbeşti în numele Profetului! Abdul Rahman scoase cu rapiditate un pumnal de la brâu şi-l înfipse în pieptul colosului, care se clătină, ridică pumnii convulsiv, apoi se prăbuşi. Marele eunuc negru nu săvârşise o crimă gratuită. Numai aşa se putea impune şi celorlalţi başibuzuci. În acelaşi timp, ienicerii lui îşi scoaseră iataganele. Osmanlâii, descumpăniţi de uciderea şefului lor, înţeleseră că o luptă împotriva ienicerilor - de cinci ori mai numeroşi - ar fi fost zadarnică.

– Călugăriţa aceasta este sclava sultanului! vorbi cu autoritate Abdul Rahman. Iar eu sunt marele eunuc negru!

Unul dintre başibuzuci spuse cu glas scăzut:

– Potrivit datinii, Luminate, fata este a noastră!

– Înălţimea-sa padişahul are dreptul să-şi aleagă jumătate din prada soldaţilor săi. Dar pentru că nu vreau să mă prevalez de acest drept, v-o plătesc!

Aruncă başibuzucilor o pungă plină cu aur. Convinşi de acest argument, aceştia începură să-şi împartă monetele.

– Cum te cheamă? se adresă Abdul Rahman fetei, care încerca, înspăimântată, să-şi ascundă cu mâinile goliciunea.

– Irina mă cheamă, şopti ea într-un suflu. Irina Kalamides. Sunt novice în această monastire.

Numele era cunoscut lui Abdul Rahman. Îşi smulse de pe umeri propria pelerină şi acoperi cu ea trupul înfrigurat al fetei.

– Eşti rudă cu senatorul Kalamides? o întrebă.

– Sunt fiica lui.

– Bun! zise Abdul Rahman. Ai să mergi cu mine! O înşfăcă de mijloc şi, ţinând-o sub braţ, ca pe un pachet, încălecă.

– Ne înapoiem la Marele Cartier Imperial! porunci ienicerilor.

Copitele calului său răsunară pe pardoseala de piatră a curţii, îndepărtându-se. Ienicerii, purtând fiecare pe oblânc câte o captivă, porniră la rândul lor pe urmele lui Abdul Rahman...

Pe calea Artopolia se scurgea o lungă coloană de creştini înrobiţi, sub supravegherea unor osmanlâi, care se văzuseră devenind peste noapte, din nişte simpli soldaţi, mari proprietari de sclavi. Turcii se uitau cu mulţumire şi mândrie la şirurile nesfârşite de romei intraţi în stăpânirea lor. Se aflau printre aceştia patricieni şi târgoveţi, meseriaşi şi învăţaţi, artişti şi foşti militari, vagabonzi şi prelaţi, femei nobile şi prostituate, fete şi băieţandri, poeţi şi măscărici. Pentru mulţi dintre ei, turcii sperau să obţină preţuri bune, fiindcă robii de neam mare, artiştii şi meseriaşii dibaci erau foarte căutaţi de arabii din Orientul Apropiat şi din nordul Africii.

Printre captivii aproape goi şi atât de osteniţi încât abia se mai ţineau pe picioare, se afla şi Diamandis, neguţătorul de covoare retras din afaceri. În timpul asediului, o bandă de hoţi îl jefuiseră în toiul nopţii de toată agoniseala. Atunci Diamandis plânsese cu hohote, socotind că o nenorocire mai mare nu s-ar mai putea abate asupra lui. Nu-şi închipuise că destinul îi va rezerva suferinţe şi mai cumplite, cum dealtfel se şi întâmplă după căderea oraşului în mâinile turcilor. Acum, în vreme ce stătea umăr la umăr cu atâţia creştini înrobiţi, se gândea că îşi pierduse şi ultimul bun: libertatea. Supărările îl făcuseră să slăbească. Pieile, obrajii, burta, guşa, golite de osânză, atârnau moi ca nişte cârpe. Aproape că se simţea umilit să umble despuiat printre atâţia bărbaţi voinici, arătoşi, sclavi ca şi el.

Coloana se opri pentru un scurt popas în Forumul lui Constantin. Diamandis era atât de istovit, încât nu mai găsea nici puterea să plângă. Din când în când pieptul îi era agitat de câte un suspin adânc. Lângă coloana din care făcea şi el parte se opri altă coloană de robi, care venise dinspre Makros Embolos. Printre aceştia, Diamandis recunoscu stupefiat într-un bătrân îmbrăcat în zdrenţe pe Alexios Lascaris, preşedintele Senatului. Dacă nu l-ar fi avut client, ar fi crezut că este victima unei halucinaţii. Ceva mai departe, între nişte femei despletite, desluşi pe Chrisanta Lucan, „frumoasa Chrisanta”, soţia fostului ministru al Marinei. Trupul ei sculptural era acoperit până la genunchi de resturile unei cămăşi ţărăneşti. Prin găurile pânzei i se vedeau sânii goi, superbi, dar plini de vânătăi, şoldurile şi umerii zebraţi de zgârieturi. Era de înţeles după aceste urme prin ce încercări trecuse. Compania aceasta ilustră îl consolă oarecum.

Întâmplător, observă la mâna unui bărbat înlănţuit alături de preşedintele Senatului propriul său inel, care-i fusese furat în acea noapte de groază. Ridică privirile deasupra acelei mâini, de-a lungul braţului vânjos, a pieptului larg, a grumazului puternic, şi când ajunse la chipul acestuia, recunoscu pe tânărul brigand care-l jefuise. Şi Manolakis îl văzu. Ochii lui Diamandis exprimară o satisfacţie morbidă. Manolakis îi zâmbi plin de sfidare.

În acelaşi timp, un başibuzuc care-şi trecea în revistă robii remarcă inelul de la mâna lui Manolakis. Piatra sclipitoare, încrustată în veriga-i de aur, îl făcu să rânjească. Făcu semn lui Manolakis să întindă mâinile. Acesta se execută, fără să dea semne de teamă. Başibuzucul încercă să-i tragă inelul din deget, dar giuvaerul era atât de înţepenit, încât refuză să iasă. Nerăbdător, turcul scoase de la brâu un pumnal curbat şi, cu o mişcare scurtă, reteză degetul, cu inel cu tot. Manolakis se strâmbă de durere, în timp ce sângele ţâşni din rană. Involuntar, Diamandis scăpă un strigăt. Intrigaţi, doi spahii se apropiară de el. Fostul negustor închise gura cu un fel de hăpăit care făcu să-i clănţăne dinţii.

Cel mai vârstnic dintre cei doi spahii îl măsură cu privirile din cap până în picioare, apoi rosti cu dispreţ, în turceşte, adresându-se camaradului său:

– Ce te-ai mai încurcat şi cu bicisnicul ăsta? Nu vezi? Acuma cade din picioare!

– Am să iau ceva pe el! replică spahiul cel tânăr.

– Ai să plăteşti tu ca să scapi de jigodia asta! Jugăneşte-l, sau... fă-i vânt!

Spahiul cel tânăr se uită nehotărât la neguţător, îi cântări din ochi defectele şi conveni că prietenul său avea dreptate, îşi scoase cuţitul şi reteză frânghia care lega mâinile lui Diamandis.

– Hai! porunci negustorului într-o grecească stricată. Şterge-o până nu mă răzgândesc!

Îl lovi cu piciorul, trântindu-l pe caldarâm. Îngrozit, Diamandis îl privi de jos, fără a îndrăzni să se ridice.

– Fugi, prăpăditule! se răsti iarăşi spahiul, prefăcându-se că are de gând să se repeadă asupra lui.

Diamandis se puse pe picioare şi începu să alerge. Pieile îi săltau ca nişte aripi de liliac.

– Fugi, sperietoare! strigă încă o dată spahiul cel tânăr.

Îşi zise că săvârşise un act de mărinimie dăruind bătrânului viaţa. Adevărul este că ucisese atâţia creştini în zilele din urmă, încât se săturase de sânge...

La picioarele zidurilor fortificate ale portului Eleutherios, Yakub-Paşa, şeful serviciului secret, trecea gânditor în revistă un dublu rând de prizonieri turci şi creştini, capturaţi în zona apărată de prinţul Orkhan şi de partizanii lui. Sultanul îi dăduse ordine precise: „Să mi-l aduci pe Orkhan viu! Viu îl vreau! Viu, auzi? Ca să-l pedepsesc aşa cum se cuvine! Cu Orkhan vreau să dau un exemplu atât de cumplit, încât nici un turc, fie el chiar de neam imperial, să nu mai fie ispitit a-l imita!”

Nici Yakub şi nici agenţii săi nu-l cunoşteau pe Orkhan, care ieşea rareori în lume. Yakub ar fi pus rămăşag că prinţul otoman se afla printre prizonieri. Cucerirea acestei zone se făcuse atât de repede, încât era exclus ca proscrisul imperial să fi avut timp să fugă sau să se ascundă.

– Va să zică, nici unul dintre voi nu vrea să vorbească! se răsti la captivi, mai toţi îmbrăcaţi în straie creştine.

Erau acolo vreo sută de oameni. Tot ce mai rămăsese în viaţă după încheierea luptelor.

– Turcii să facă un pas înainte!

Doisprezece inşi se executară. Yakub zâmbi cu cruzime.

– Repet: turcii să facă un pas înainte! Nu uitaţi, e uşor să vă identific! Sunteţi cu toţii circumcişi! Pe cei care vor încerca să mă înşele îi voi trage în ţeapă!

Era un simplu bluf. Yakub ştia că nu numai turcii, dar şi toţi arabii, evreii, precum şi unii creştini din Armenia acceptau circumcizia. Speriaţi de ameninţările lui, încă trei indivizi făcură un pas înainte. Şeful serviciului secret se proţăpi în faţa frontului.

– Ei bine, dacă nu vreţi să-mi spuneţi de bunăvoie care dintre voi este prinţul Orkhan, am să vă trag pe toţi în ţeapă.

Un bătrân turc, cu barbă cenuşie şi buze cărnoase, vineţii, rosti posomorât:

– Prinţul Orkhan a murit în luptă.

– Unde e cadavrul lui? întrebă calm Yakub.

– L-am aruncat în mare.

– Minţi! tună şeful serviciului secret. Trageţi-l în ţeapă! ordonă oamenilor săi.

Bătrânul turc fu luat pe sus. Ceilalţi prizonieri nu se clintiră. Pe Yakub îl trecură fiori. Auzise cât îi erau de devotaţi lui Orkhan slujitorii şi militarii care-l urmaseră în exil. Acum căpătase confirmarea. Dacă Orkhan ar fi încercat să se folosească de partizanii săi spre a-l ucide pe sultanul Mehmed, desigur că n-ar fi întâmpinat refuzuri.

– Am să vă întreb pe fiecare dintre voi unde se află Orkhan! Cei care nu-mi vor da un răspuns satisfăcător vor fi executaţi.

Se apropie de primul turc şi îl privi în ochi, stăruitor, ca şi când ar fi vrut să-l hipnotizeze:

– Tu! Cum te cheamă?

– Hussein! primi răspunsul.

– Îl cunoşti pe Orkhan?

– Nu-l cunosc.

– Executaţi-l! zbieră Yakub.

Interogă apoi pe al doilea, pe al treilea şi pe al patrulea turc. Eşecurile se repetară. Îşi zise exasperat că turcii îl sfidau. Preferau moartea denunţării stăpânului lor. Îl năpădiră sudorile. Dacă nu-l va duce pe Orkhan - legat fedeleş - sultanului, putea să se socotească un om terminat. Ar fi fost absurd să-i execute pe toţi captivii. Poate că mulţi dintre ei nu-l cunoşteau realmente pe Orkhan. Nu prea ţinea seamă de scrupule, dar nici nu avea rost să ucidă cu sânge rece nişte nevinovaţi.

Pronunţă totuşi treisprezece condamnări la moarte fără să fi obţinut vreun rezultat. Era uluit. Nu-şi închipuise că va întâmpina o asemenea rezistenţă.

Oamenii care-şi aşteptau rândul la supliciu nu se uitau nici la cei oare se zvârcoleau înfipţi în ţeapă, nici la leşurile golite de sânge şi întinse pe ţărână. Stăteau cu privirile aţintite în pământul în care aveau să se întoarcă, ignorându-l pe Yakub şi pe călăii săi. Deodată unul dintre turcii lui Orkhan începu să tremure. Nu-şi mai putu stăpâni nervii. Căzu în genunchi şi, cuprinzându-şi capul între palme, strigă înspăimântat:

– Nu vreau să mor! Nu vreau să mor! Yakub făcu semn călăilor să se oprească.

– Dacă nu vrei să mori, vorbeşte! rosti implacabil. Turcul ezită câteva clipe, apoi întinse mâna spre un bătrân fără barbă, cu mustăţi alungite la colţurile gurii, îmbrăcat în haine greceşti. Bătrânul avea înfăţişarea unui neguţător armean, retras din afaceri.

– Acesta e prinţul Orkhan, suspină turcul, aruncându-se cu fruntea în ţărână.

Yakub se uită neîncrezător la bărbatul care dăduse atâta bătaie de cap sultanului Mehmed. Se aşteptase să întâlnească im personaj plin de mândrie, cu priviri de vultur. Prinţul se uita la el impasibil.

– Ridică-te! porunci şeful serviciului secret, întorcând faţa spre denunţător. Eşti liber! Iar pe Orkhan, trădătorul, luaţi-l şi duceţi-l la cartierul general al Înălţimii-sale Padişahul! ordonă escortei sale militare.

Fără să schiţeze un gest de împotrivire, ilustrul prizonier se îndepărtă, încadrat de soldaţi. Denunţătorul plângea convulsiv. Turcul din stânga îl scuipă scârbit. Yakub surprinse scena, dar se prefăcu a nu o fi observat.

– Turcii care au ridicat armele împotriva Sultanului lor vor fi judecaţi şi pedepsiţi, fiecare după vina sa!

Se îndreptă spre roibul său şi încălecă. Avea senzaţia că renăscuse. Un ofiţer din serviciul secret se apropie în goana calului.

– Luminate Stăpâne, cardinalul Isidor, capul răutăţilor, a fost capturat.

Yakub îşi netezi încântat barba.

– Iată o veste plăcută! exclamă Cum era deghizat cardinalul? întrebă bine dispus.

– Nu era deghizat, Luminate. Purta veşmintele lui de cleric.

Yakub clătină din cap, încolţit de îndoieli. Nu era de presupus că acest prinţ al Bisericii Catolice, pentru prinderea căruia padişahul pusese un mare premiu, să nu-şi fi luat nici o măsură spre a se salva. Ar fi fost firesc să se travestească, pentru a face să i se piardă urma. Yakub îşi zise că nu era momentul să despice firul în patru.

– Spânzuraţi-l! porunci.

În acest fel simplifica lucrurile.

– Am înţeles, Luminate!

Câteva clipe, Yakub urmări din ochi pe ofiţer, apoi dădu pinteni calului, pornind în trap întins spre cartierul general imperial...

În portul Prosforian, ultimele nave creştine se îndepărtau de chei. Încărcate peste măsură, se cufundaseră în mare până deasupra liniei de plutire.

– Civilii să coboare în cale, spre a nu stingheri manevrele echipajului! porunceau ofiţerii prin portavoce. Soldaţii să treacă la posturile de luptă! La apariţia navelor inamice se va trage fără somaţie!

Constantinopolitanii care nu izbutiseră să se îmbarce pe corăbii căutau cu înfrigurare luntri spre a trece în Galata. Bărbaţi, femei, copii alergau bezmetic, strigându-se, urlând, jeluindu-se. Mamele îşi abandonau odraslele, soţii îşi lăsau femeile în plata Domnului, tinerii îşi părăseau părinţii bătrâni, călugării şi preoţii îşi lepădau culioanele, crucile, metaniile, ca şi când acestea i-ar fi împiedicat să fugă. Se auzi un glas ascuţit:

– Turcii! Vin turcii!

Din piepturile mulţimii îmbulzite pe cheiuri izbucni un vaiet asurzitor. Refugiaţii îşi aruncară poverile şi se repeziră spre mare într-un iureş nebunesc. Săreau în apă chiar şi oameni care nu ştiau să înoate.

Şi în vreme ce portul Prosforian - ultimul teritoriu încă liber din Constantinopolele creştin - era ocupat de turci, catalanii din Horaia părăseau cu fruntea sus şi cu toate onorurile fortificaţiile, îndreptându-se spre o navă pusă la dispoziţie de Hamza-Paşa. Potrivit condiţiilor de capitulare, aveau îngăduinţa să-şi păstreze armele şi toate bunurile personale. În acest chip, ultimului punct de rezistenţă creştină i se pusese capăt.

Constantinopolele, în totalitatea lui, devenise un oraş turcesc...

* * *

În Galata, podesta-ul Angelo Lomellino era depăşit de evenimente. O mare agitaţie pusese stăpânire pe întreg cartierul. Înspăimântaţi de actele de violenţă săvârşite de osmanlâi în Constantinopole, numeroşi genovezi îşi făceau bagajele, hotărâţi să abandoneze definitiv Galata. Podesta-ul convocase în şedinţă extraordinară consiliul municipal, spre a pune în discuţie perspectiva alarmantă a depopulării coloniei.

– Trebuie să împiedicăm acest exod! În caz contrar, se va duce de râpă tot ce s-a construit până acum! Galata va cunoaşte o decădere ireversibilă! Pe de altă parte, această fugă în masă riscă să trezească mânia padişahului, care o va interpreta drept un act de duşmănie la adresa Imperiului Otoman. Şi nu e drept să se creeze un asemenea climat. Nu trebuie să uităm că autorităţile otomane ne-au oferit condiţii optime de convieţuire, precum şi libertatea de a face comerţ cu toate porturile turceşti.

Din stradă răzbătea până în sala de consiliu zgomotul căruţelor, al trăsurilor şi al animalelor de povară care transportau spre port avutul genovezilor intraţi în panică.

– Propun să închidem cu trupe portul şi să aplicăm amenzi cetăţenilor care vor mai încerca să părăsească Galata fără autorizaţia noastră, opină Achille Aldo, cunoscut pentru sentimentele sale filoturce. Aş merge până acolo încât aş confisca bunurile recalcitranţilor.

În culise se şoptea de multă vreme că Aldo ar fi primit subsidii de la turci. Consilierul Massimo Minchiante încercă să modereze severitatea antevorbitorului.

– Suntem în număr neîndestulător spre a lua hotărâri atât de grave. Nici jumătate dintre consilieri nu sunt prezenţi la şedinţă.

Minchiante era cu atât mai hotărât să împiedice votarea propunerii lui Aldo cu cât avea de gând să fugă din Galata cu întreaga lui familie.

Consilierii care asistau la dezbateri se foiau pe scaunele lor, făcându-şi mintal reproşuri fiindcă răspunseseră la convocarea podesta-ului. Nici unul dintre ei nu voia să-şi asume răspunderea unor hotărâri în aceste momente cruciale pentru existenţa coloniei. Majoritatea condamnau în forul lor lăuntric excesele săvârşite de osmanlâi în Constantinopole, dar nu îndrăzneau să-şi afirme în public opiniile, mai ales acum, când Imperiul Otoman devenise o forţă pe care genovezii din Galata trebuiau să o menajeze, spre a evita mari neplăceri.

Dacă nu s-ar fi temut de consecinţe, podesta-ul însuşi şi-ar fi depus mandatul şi s-ar fi retras din viaţa publică.

Achille Aldo trecu la fereastră.

– Priviţi! strigă iritat. Ai zice că locuitorii Galatei sunt cuprinşi de o nebunie colectivă. În portul nostru e tot atât de mare zarvă ca şi dincolo de Cornul de Aur. De ce? Se poate pretinde că la noi condiţiile sunt asemănătoare cu cele din Constantinopole? Ce pericole îi pândesc pe genovezii noştri?

Discuţia ameninţa să se eternizeze fără a se lua vreo hotărâre, când uşa se deschise şi un secretar al consiliului se strecură în sală emoţionat.

– Messer podesta, Zaganos-Paşa cere să fie primit de Excelenţa-voastră!

– Zaganos-Paşa? se bâlbâi Lomellino, ridicându-se din jeţ. Roagă-l să poftească!

Vizirul armatei îşi făcu o intrare spectaculoasă, zăngănindu-şi armele şi pintenii. Salută plin de curtoazie pe Lomellino şi pe consilierii care i se ploconiră servil.

– Stăpânul meu, Prea înălţatul Sultan Mehmed Khan, a fost informat că numeroşi locuitori ai Galatei, instigaţi desigur de elemente duşmănoase Imperiului Otoman, s-au îmbarcat împreună cu familiile lor pe corăbii, pentru a se înapoia la Genova. De ce fac acest lucru? Se tem de noi? Jur pe capul sultanului că nu veţi avea nimic de suferit! Galata se va bucura şi mai departe de privilegiile ei! Tratatele încheiate de voi cu romeii vor fi confirmate de Sublima Poartă în condiţii şi mai bune pentru colonia voastră! Padişahul este prietenul vostru şi al Genovei! Renunţaţi la ideea de a fugi, spre a nu trezi mânia sultanului! Trimiteţi fără întârziere crainici şi înştiinţaţi populaţia asupra intenţiilor noastre paşnice!

Spre a stăvili exodul, Zaganos împleti făgăduielile de prietenie şi cu unele ameninţări abia deghizate. Înaintea acestei vizite avusese o lungă convorbire cu sultanul, care-şi exprimase temerea că fuga masivă a genovezilor din Galata va trezi duşmănia Republicii Genoveze.

– Nu avem nevoie astăzi de un vrăjmaş în plus! îi vorbise sultanul. Trebuie să ne consolidăm puterea, să ne refacem armata, şi abia după aceea să ne permitem luxul unui nou război, la care Europa - te asigur - nu va mai asista pasivă. Azi să ne arătăm concesivi cu genovezii, să le dăm tot ce cer. Mâine, la momentul ales de noi, le vom lua totul înapoi.

Consilierul Achille Aldo se grăbi să-şi spună cuvântul:

– Asigurările Luminăţiei-sale Zaganos-Paşa m-au convins. Să trimitem imediat crainici în oraş şi în port!

Şi podesta-ul căpătase curaj. Faţă de atitudinea conciliantă e turcilor, se impunea să manifeste un spirit de colaborare.

– Noi înşine vom merge în port spre a lămuri populaţia!

– Pentru a nu arunca nici o umbră asupra relaţiilor noastre atât de cordiale cu Imperiul Otoman, reluă Achille Aldo, mai propun ca toţi cetăţenii romei refugiaţi în Galata să fie înapoiaţi sultanului, stăpânul lor legitim!

Noua propunere căzu asupra consilierilor ca un duş rece.

„Aldo se pripeşte!” îşi zise Zaganos. „E atât de dornic să ia locul lui Lomellino, încât face gafe. Chestiunea refugiaţilor romei o rezolvăm noi singuri la timpul ei!”

* * *

Sultanul se uită îndelung la căpăţâna retezată a împăratului Constantinos, aşezată pe o basma desfăcută şi mânjită de sânge, întinsă de-a dreptul pe pământ. Alături de basma stătea în genunchi, plin de umilinţă, Omar arabul.

– De unde ştii că e capul basileului? întrebă Mehmed.

Omar scoase dintr-un buzunar al şalvarilor încălţările purpurii, cu vulturul bicefal brodat în aur, şi le puse lângă căpăţână. Sufletul sultanului se umplu de bucurie. Dovada făcută de arab era neîndoielnică. Bietele resturi ale aceluia care fusese autocratorul Imperiului Bizantin zăceau acum la picioarele sale.

– Meriţi o recompensă frumoasă, arabule! Omar răspunse cu modestie:

– Allah mi-a îngăduit mie, un arab păcătos, să-ţi aduc ţeasta duşmanului tău. Te văd mulţumit, înălţate Doamne! Se poate o recompensă mai mare?

– Cum te cheamă, omule?

– Omar, Înălţimea-ta.

– Te pricepi să mânuieşti armele? Văd că porţi veşminte de cioclu!

– Am fost căpetenie de oaste, Mărite Stăpâne. În deşerturile Arabiei m-am luptat cu bandele de briganzi. Dar am avut duşmani mulţi şi haini, care au încercat să-mi sape mormântul. Ca să scap de urgia lor, m-am refugiat în marele tău imperiu.

Sultanul îi zâmbi cu bunăvoinţă.

– Allah şi-a îndreptat iarăşi faţa către tine. De azi înainte te ridic la rangul de căpetenie de spahii! Acum eşti liber! Du-te şi îmbracă-ţi uniforma!

Ţinându-şi şira spinării încovoiată, arabul se îndepărtă mergând de-a-ndaratelea şi rostind cuvinte de binecuvântare.

Mehmed se întoarse spre vizirii şi generalii săi, care se ploconiră slugarnic. Cu ochii umeziţi de emoţie, rosti teatral:

– Bietul împărat Constantinos! Cât de fericit aş fi fost să-l scutesc de un sfârşit atât de tragic! Trebuie să recunoaştem, şi-a dat duhul vitejeşte, ca un adevărat suveran şi ca un erou! Prin moartea sa mi-a lăsat moştenire Bizanţul şi sceptrul purtat cu atâta glorie de împăraţii Romei şi ai Bizanţului!

Marele vizir Khalil asculta cu respect cuvintele padişahului. În sinea sa reflecta scârbit: „Cabotinule! Pe cine vrei să înşeli cu prefăcătoriile tale? Pe Constantinos l-ai jefuit de imperiu şi de viaţă! Acum plângi cu lacrimi de crocodil asupra capului său văduvit de trup! Ce mascaradă!”

Mehmed continuă cu solemnitate:

– Rămăşiţele pământeşti ale ultimului autocrat creştin al Bizanţului să fie înhumate cu toate onorurile! Îţi jur, Constantinos, că mă voi arăta demn de moştenirea lăsată de tine! În persoana mea se vor întruni, de-acum înainte, tradiţiile islamice, turceşti şi romane! Îmi voi folosi întreaga mea putere politică şi militară spre a le face respectate!

După o pauză scurtă, menită să sublinieze importanţa ultimelor sale angajamente, vorbi iarăşi demnitarilor:

– Să notificaţi tuturor împăraţilor, regilor, principilor domnitori şi căpeteniilor de republici urcarea mea pe tronul Bizanţului turcit!

Toţi cei de faţă ţinură seamă că padişahul nu se adresase direct lui Khalil, care, în calitatea lui de deţinător al portofoliului Afacerilor Externe, veghea asupra relaţiilor imperiului cu căpeteniile altor State. Deşi începuse să se familiarizeze cu gândul apropiatei sale dizgraţii, Khalil avu o strângere de inimă. Mehmed nu se mai ostenea nici să salveze aparenţele.

Padişahul adăugă, plin de trufie:

– Cucerind Constantinopolele, am smuls ultimul spin creştin înfipt în carnea lumii islamice. În viitorul apropiat voi face din Imperiul Otoman cea mai formidabilă putere militară din întreaga lume! Ca să realizez acest ţel, voi aplica înţeleapta şi luminoasa teorie politică islamică: „Dacă vrei să fii stăpân în ţara ta şi să te faci respectat şi dincolo de hotarele ei, trebuie să te sprijini pe o armată numeroasă şi puternică. Spre a-ţi crea o astfel de armată, este necesar să dispui de mari venituri, de mari bogăţii. O ţară bogată nu poate exista însă dacă locuitorii ei nu se bucură de prosperitate. Prosperitatea cetăţenilor este asigurată numai prin legi drepte, respectate în egala măsură de toţi cetăţenii, indiferent de rangul lor. Neglijarea oricăreia din aceste elemente va duce inevitabil la prăbuşirea statului... “

Şeful serviciului secret i se înfăţişă, făcându-şi loc printre demnitarii orânduiţi în jurul sultanului.

– Ce veşti îmi aduci, Yakub?

– Înălţimea-ta, prinţul Orkhan a căzut în mâinile noastre. Aşa cum mi-ai poruncit, l-am arestat şi acum se află sub pază, aşteptând judecata Măriei-tale!

Ochii lui Mehmed scânteiară.

– Allah mi-a împlinit încă o dorinţă! Slăvit să-i fie numele! Mă întreb cum de l-a răbdat până acum pământul pe Orkhan, acest netrebnic care a dezonorat neamul lui Osman?... Selim, ordonă kadi-asher-ului, căpetenia supremă a Justiţiei să constituie neîntârziat un tribunal extraordinar, care să-l judece pe Orkhan pentru crimă de înaltă trădare! Din nefericire, pedeapsa cu moartea este prea uşoară pentru acest ticălos de neam imperial!

Kadi-asher-ul Selim se înclină.

– Mă voi grăbi să execut porunca Înălţimii-tale! Ştia ce aştepta sultanul din partea lui şi a celorlalţi magistraţi. Orkhan nu va fi judecat potrivit senatului - acel mănunchi de legi de esenţă divină, propovăduite de Mohamed Profetul. Prinţul trădător va fi supus legii sultanice, Kanun, sau, în ultimă instanţă, voinţei discreţionare a padişahului.

– Sugrumarea cu laţul este o pedeapsă prea nobilă! grăi sultanul. Supliciul descăpăţânării cu securea, hotărât de lege criminalilor de rând, să i se aplice şi lui Orkhan! Înainte de apusul soarelui să fie judecat şi executat!

„Ciudat tribunal şi ciudată judecată! cugetă Khalil. Aş pune rămăşag că şi în cazul meu hotărârea de condamnare va fi pronunţată înainte de a mi se deschide procesul. Poate că e mai bine aşa. Comedia se încheie mai repede!” Zâmbi spre a-şi masca freamătul buzelor. Afecta o impasibilitate totală, pentru a nu da duşmanilor săi satisfacţia de a-l vedea înfricoşat. Privirile lui Mehmed erau aţintite asupra marelui vizir.

– Ce zici, Khalil, există o crimă mai odioasă decât trădarea, decât pactizarea cu vrăjmaşii propriei tale ţări?

Marele vizir plecă respectuos fruntea.

– Mai bine să ai de-a face cu un leu feroce care te atacă din faţă decât cu un câine care se repede la tine perfid, pe la spate!

– La ce te referi, Khalil? întrebă sultanul rânjind.

– La cazul lui Orkhan, fireşte!

– Agerimea minţii tale nu s-a tocit încă, bătrânule! Sultanul îi zâmbi veninos. „Khalil, Khalil! reflectă.

Ştiu că fierbi în propria ta turpitudine! Dar te las să te frămânţi, să te chinuieşti, să-ţi aştepţi osânda! Ieri mă temeam de tine şi de profeţiile tale nefaste. Mă temeam de tine fiindcă aveai în spate o armată de partizani şi de musulmani habotnici, nemulţumiţi de îndrăznelile mele. Astăzi, după cucerirea Constantinopolelui, toată suflarea turcească este alături de mine. Chiar tu spuneai odinioară, Khalil: «învingătorii au întotdeauna dreptate!» Acum eu sunt învingătorul, şi tu, învinsul! Bănuieşti, Khalil, că zilele tale sunt numărate, nu-i aşa? Eşti prea inteligent, prea viclean, ca să nu simţi dincotro bate vântul. Mai ales că vânturile îţi sunt tare neprielnice!”

Sultanul îşi petrecu mâna peste gură, spre a-şi acoperi o schimă rea care i-ar fi putut trăda gândurile ascunse, întoarse privirile spre Karagea-Paşa.

– Mi-ai raportat, Karagea, capturarea câtorva căpetenii veneţiene. S-au mai adăugat de atunci şi alte personaje de seamă?

– În Constantinopole domneşte încă o mare dezordine, Măreţia-ta, aşa că n-am putut întocmi încă o listă a prizonierilor veneţieni de rang înalt. Mi s-a raportat însă capturarea bailului Girolamo Minotto şi a fiului său mai mare, Stefano, precum şi a lui Catarino Contarini şi a lui Rinaldo Foscari. Soldaţii noştri care i-au luat prizonieri vor pretinde sume mari pentru răscumpărarea lor.

În clipa aceea, sultanul văzu la pieptul unuia dintre ofiţerii tineri din suita sa o floare albastră.

– Sadri, vino încoace!

Ofiţerul i se înfăţişă, punând un genunchi în pământ.

– Ordonă, Mărite Stăpâne!

– Ofiţerii mei nu obişnuiesc a se împodobi cu flori. Asta e o deprindere femeiască.

– Înălţimea-ta, floarea aceasta este pradă de război. Am luat-o din grădina Blachernelor.

Mirarea se aşternu pe chipul sultanului.

– N-ai găsit în întreg palatul ceva mai de valoare?

– Obiectele de valoare nu mă interesează, Înălţimea-ta. Sunt soldat, iar soldatului nu-i trebuie decât un iatagan spre a se lupta cu duşmanii stăpânului său, Padişahul.

Mehmed îl privi curios, ca pe o vietate rarisimă.

– Zeci de mii de războinici turci se întrec să prade Constantinopolele, iar ofiţerul acesta se mulţumeşte cu o floare! Ştii ceva, Sadri, dă-mi mie floarea ta în schimbul rangului de agă!

Ofiţerul i se prosternă, desprinzându-şi de la butonieră tija plăpândă la capătul căreia se deschidea o corolă fină albastră. Sultanul o luă, o frecă între mâini şi îşi mirosi căuşul palmelor.

– Delicat parfum! Află, Sadri-Aga, că amândoi am făcut un schimb avantajos. Nu-i aşa?

Râse bine dispus, stârnind un cor de chicoteli pline de încântare printre personajele din suită. Reveni apoi la Karagea-Paşa.

– În douăzeci şi patru de ceasuri, Minotto şi toţi ceilalţi prizonieri veneţieni să fie executaţi! Fără excepţie!

Karagea-Paşa replică îngrijorat:

– Ne-aţi vorbit, Înălţimea-voastră, despre necesitatea evitării unui nou război în viitorul apropiat. Decapitarea bailului Girolamo Minotto şi a fiului său ar putea trezi mânia Serenissimei Republici. Se spune că flota militară veneţiană este în drum spre Constantinopole...

– Mă crezi inconsecvent, Karagea!

– Cum mi-aş permite, Prea Puternice Stăpâne!

– În cazul Veneţiei nu mă sperie un conflict, Karagea. Mă port bine cu genovezii şi îi persecut pe veneţieni pentru ca Senioria Serenissimei Republici să-şi închipuie că între noi şi Genova există un tratat secret, care sacrifică interesele Veneţiei. Nu trebuie decât o scânteie ca între Genova şi Veneţia să izbucnească din nou războiul. Zâzania dintre creştini ne avantajează enorm în clipa de faţă. Aşa că execută ordinul meu, fără a te preocupa de consecinţe. Acestea lasă-le pe seama mea!

Karagea-Paşa se ploconi, aparent convins de argumentele sultanului.

Mehmed se uită la soarele care se înălţa spre zenit, scăldând firea în aur.

– Eu am să mă odihnesc puţin. Noaptea asta mi-a dat ceva de furcă!

Dangătul clopotelor din Constantinopole se curmase. Din mijlocul oraşului se ridica un zumzet nedesluşit, o larmă vagă, peste care pânze uşoare de pâclă păreau să aştearnă surdina.

Sultanul mai aspiră o dată mireasma care-i îmbiba palmele, apoi intră în cort...

Abdul Rahman, marele eunuc negru, se uita critic la novicele care o îmbrăcau pe Irina Kalamides, sub supravegherea severei Kahia Kadin - superintendenta Haremului imperial. Potrivit uzanţelor, Abdul Rahman nu era îndrituit să asiste la toaleta tinerelor fete destinate desfătării sultanului, această sarcină revenind în exclusivitate superintendentei. Îndeobşte, între aceste două personaje nu domneau relaţii prea cordiale. Acum, însă, Kahia Kadin renunţase temporar la privilegiul ei, pentru că socotise necesar să apeleze la povaţa unui bărbat, chiar dacă acesta era un scapete. Se aliase cu Abdul Rahman. spre a găsi împreună o soluţie oare să redea Haremului prestigiul şi importanţa de odinioară.

Kahia Kadin, o femeie planturoasă, mai mult lată decât înaltă, se uita cu îndoială la silueta filiformă a Irinei.

– Crezi că sfrijita asta are să placă Înălţimii-sale? Abdul Rahman arătă cu un gest roiul de novice din jurul Irinei. Toate erau atât de grase, încât evocau nişte grămezi de gelatină puse pe nişte picioare cu pulpe rotunde ca nişte baloane.

– Încerc o formulă nouă, spuse. Poate că sultanul - Allah să-l ocrotească - nutreşte o aversiune pe care noi nu o înţelegem faţă de formele feminine pline. Să-i oferim o femeie slabă. N-ar fi exclus să-i placă.

Superintendenta făcu o mutră chinuită.

– Cum o scoatem la capăt dacă n-o să-i placă? Ar putea să spună că am încercat să ne batem joc de el!

– Ştiu că îmi pun capul la bătaie, rosti fatalist Abdul Rahman. Dar trebuie să fac o încercare. Altfel vom lâncezi mulţi ani de acum înainte. Nu uita că padişahul este tânăr. Foarte tânăr. Normal, domnia lui va dura mult. Iar noi nu mai suntem tineri, Kahia Kadin. Vrei să murim în obscuritate, uitaţi şi de sultan şi de Allah?

Novicele Haremului o înveşmântară pe Irina în nişte văluri diafane, translucide, care-i dezvăluiau contururile trupului.

– Vălurile o dezavantajează! declară cu hotărâre superintendenta. Cu ce vrei să-l ispitească pe sultan? Cu scheletul ei îmbrăcat în piele?

– Poate că ai dreptate, murmură Abdul Rahman, tulburat de argumentele superintendentei. Să o îmbrăcăm ca pe o principesă din Apus!

La porunca autoritarei Kahia Kadin, novicele aduseră o rochie de brocart, italienească, de o somptuozitate regală. După ce o îmbrăcară din nou pe Irina, Abdul Rahman exclamă oţărât:

– Nu! Categoric, nu! Cu un decolteu, oricât ar fi el de generos, nu cucereşti pe un bărbat deprins să i se ofere goliciunile fără perdea din Harem. Chipul acestei fete e prea virginal! Prea respiră inocenţă! Îl fulgeră un gând: S-o travestim în băiat!

– Asta nu! protestă superintendenta. Nu vreau să mor strangulată din ordinul sultanului! Ştii că nu-i plac glumele!

Abdul Rahman, cucerit de propria sa idee, nu-i auzi întreruperea.

– Aduceţi un costum de paj! porunci.

– Nu, nu, nu! se văietă superintendenta. Mă nenoroceşti şi pe mine, te nenoroceşti şi pe tine, Luminate!

– Îmi asum toată răspunderea! grăi cu încăpăţânare Abdul Rahman. În situaţii eroice, soluţii eroice!

Sultanul se trezi din somn aproape de ora prânzului. Se odihnise câteva ceasuri, dar excitaţia-i nervoasă nu-i îngăduise să mai doarmă, îl frământa în schimb o foame chinuitoare. Bătu din palme. Icoglanul de serviciu se ivi mai înainte ca Mehmed să-şi fi terminat gestul.

– Vreau să mănânc! zise padişahul.

În vreme ce doi icoglani ieşiţi ca din pământ îi aşezau cu grijă pe umeri un caftan de catifea tivit cu zibelină, slujitori începură să defileze prin faţa lui Mehmed, aducând pe tăvi de aur un prânz atât de îmbelşugat, încât ar fi săturat douăzeci de oameni. Sultanul se aruncă asupra bunătăţilor asemenea unui lup hămesit. Se înfruptă din mai toate tăvile, orânduite pe o masă joasă, rotundă, şi se îndestulă cu vinuri potrivite fiecărui fel. Ajunsese la desert, când icoglanul de serviciu îi anunţă timid:

– Marele eunuc negru vă roagă să binevoiţi a-l primi, Majestate.

Mehmed se afla într-o dispoziţie sufletească trandafirie.

– Să intre!

Abdul Rahman se strecură umil în încăpere şi i se prosternă.

– Constantinopolele, îngenuncheat la picioarele Înălţimii-tale, cere îngăduinţa să-ţi ofere un dar, spre a-ţi desfăta simţurile, după ce marea victorie dobândită asupra Bizanţului ţi-a desfătat sufletul.

Sultanul nu se simţea înclinat să apeleze la serviciile odaliscelor din Harem. Fiindcă era voios şi voia să împartă şi cu alţii voioşia lui, îşi zise că nu se cuvenea să-şi mâhnească slujitorul printr-un refuz brutal. Îl va lăsa să-şi înfăţişeze darul, îi va mulţumi, apoi îl va expedia cu dar cu tot, indicându-i să-l pună la păstrare. Îi încuviinţă deci cererea.

Abdul Rahman se bucură, fiindcă de la început călcase cu dreptul. Se apropie de draperia care răspundea în anticameră şi o dădu la o parte, făcând semn celor de afară să intre.

Irina, îmbrăcată băieţeşte şi încadrată de doi eunuci negri, păşi pragul. Plutea între vis şi veghe. Abdul Rahman avusese grijă să o drogheze, pentru ca ea să nu opună rezistenţă padişahului în cazul că acesta ar fi vrut să o aibă chiar atunci.

Împotriva aşteptărilor sale, Mehmed rămase foarte plăcut impresionat de tinereasca apariţie. Zâmbi.

– Abdul Rahman, mi-ai adus un băiat foarte drăgălaş! Nu te temi însă că ai să trezeşti mânia marelui agă al Saraiului? Îi încâlci atribuţiile! Pajii sunt sub autoritatea lui. De data aceasta voi avea grijă să nu protesteze! adăugă concesiv.

Marele eunuc negru se bucură şi mai tare. Nici cu al doilea pas nu greşise.

– Dezbrăcaţi-l! porunci sultanul eunucilor negri. Tolănit pe sofa, stătea sprijinit în cot şi se pregătea să guste un spectacol - pentru el - deosebit de plăcut. Când eunucii smulseră tunica şi cămaşa de mătase, slobozind umerii şi sânii marmoreeni ai fetei, sultanul se încruntă. Cu inima ticăind de emoţie, Abdul Rahman urmărea reacţiile reflectate pe chipul stăpânului său. „Are să ordone să fiu sugrumat fiindcă am îndrăznit să-l iau în bătaie de joc, sau va aprecia la adevărata lui valoare darul pe care i l-am făcut?” se întrebă. Văzu fălcile sultanului încleştându-se, buzele subţiindu-se. Padişahul se pregăti să ridice mâna spre a da o poruncă, dar lăsă gestul neisprăvit. Trupul ei, de o supleţe aparent băieţească, era înfrumuseţat de o incomparabilă graţie feminină, care-l făcu, spre propria lui surprindere, să accepte continuarea spectacolului. În concepţia sa, noţiunea de femeie era legată indisolubil de nişte forme de o luxuriantă opulenţă, caracterizate prin sâni imenşi, şolduri late, cu rotunjimi de balon, prin cărnuri trandafirii, moi ca nişte perne umplute cu puf. Iar Mehmed avea oroare de acest tip de frumuseţe atât de preţuit în lumea orientală. Nu văzuse în viaţa lui un trup femeiesc zvelt, fiindcă nici marele eunuc negru şi nici superintendenta Haremului nu cutezaseră să-l îmbie cu asemenea exemplare umane, atât de puţin corespunzătoare canoanelor modei.

Când Irina rămase goală, eleganţa ei rasată, mlădierile-i de trestie îi tăiară respiraţia. O privea neîncrezător, fermecat, uluit de perfecţiunea acestei frumuseţi pe care nici nu o bănuise până atunci. Pentru el Irina era o revelaţie. Mehmed simţi brusc nevoia să supună trupul acestei fete, să desăvârşească printr-un act fizic, care va căpăta şi sensul unui simbol, împreunarea a două lumi, din care se va naşte o lume nouă.

Abdul Rahman desluşi în ochii sultanului flacăra dorinţei. Îl copleşi bucuria. Al treilea pas şi ultimul îl dusese la victorie.

Mehmed se ridică de pe sofa şi se apropie de Irina.

– Ieşiţi! porunci eunucilor şi icoglanilor care refuzau să-şi creadă ochilor.

La un senin al padişahului, marele agă al Haremului rămase în urmă.

– Abdul Rahman, ai să primeşti o răsplată pe măsura plăcerii pe care mi-ai făcut-o! Acum pleacă şi tu!

– Allah să coboare asupra ta harul său, Prea Puternice Stăpâne!

Marele eunuc negru părăsi fericit încăperea. Dăduse o lovitură de maestru. Cugetă: „Haremul îşi va recăpăta, în sfârşit întâietatea asupra Saraiului!”

* * *

Noaptea care cobora dinspre munţii Armeniei şi ai Arabiei îşi revărsa valurile de întuneric asupra Asiei Mici, a Bosforului, a Mării de Marmara, a Traciei. Numai deasupra Constantinopolelui bezna nu se putea oploşi, fiindcă deasupra oraşului care gemea, se zvârcolea, suferea, se ridica o ciupercă de lumină sângerie, ce înroşea şi cerul şi pământul.

Tăvălugul de întuneric al nopţii se rostogoli spre inima Europei şi spre apele Oceanului fără de sfârşit, care se deschidea dincolo de coloanele lui Hercule. Apoi, dinspre Anatolia obscuritatea începu să se destrame, sfâşiată de razele tăioase ale soarelui-răsare. Rănile sângerânde ale Constantinopolelui reapărură la lumina zilei.

Se mai scurse şi ziua aceasta, iar la capătul ei, iureşul nopţii potopi iarăşi văzduhul. Evantaiul de fum şi de foc lumina acum şi mai sinistru metropola cucerită. S-ar fi zis că puterile iadului răbufniseră din adâncuri, învăluind Bizanţul muribund în vâlvătăi sângerii.

Apoi imensa coadă de păun a zorilor reveni, aducând lumina unei alte zile. Dar în Constantinopole continua să domnească întunericul, pentru că deasupra lui pluteau volute uriaşe de fum negru şi nori de funingine...

* * *

În faţa intrării cortului imperial, santinelele din regimentul de gardă vegheau impasibile, împiedicând accesul oricărei persoane, indiferent de rangul acesteia. Generalii, vizirii, înalţii demnitari ai Curţii, care se prezentau, ca de obicei, spre a fi primiţi în audienţă de lucru, erau întâmpinaţi de Abdul Rahman, care rostea cu surâsul pe buze:

– Înălţimea-sa Padişahul se odihneşte şi nu poate primi pe nimeni! Consemnul priveşte pe toată lumea!

Refuzaţii se priveau nedumeriţi, ascunzându-şi iritarea. Vorbele pline de politeţe ale marelui agă al Haremului aveau un ton bizar, care-i lăsa pe solicitanţi gânditori. Recunoşteau cu toţii: Abdul Rahman obţinuse un mare triumf, descoperind pe Irina Kalamides, această grecoaică tânără şi de neam ilustru, pe care o aruncase în braţele sultanului, accesibil până atunci numai echivocelor prietenii masculine. Atât de captivat fusese acesta de farmecul ei, încât ajunsese să neglijeze treburile imperiului. Demnitarii nu rosteau în public această constatare, dar era de ajuns că o gândeau. Aproape că regretau vremurile când sultanul, scârbit de femei, îşi dedica existenţa imperiului şi războaielor, rezervându-şi doar neînsemnate perioade de timp pentru chiolhanurile şi plăcerile lui contra naturii, atât de hulite de islamicii cuminţi şi tradiţionalişti.

Demnitarii se uitau posomorâţi la cartierele constantinopolitane cuprinse de flăcări şi îşi ziceau că padişahul se izolase de sfetnicii săi tocmai acum, când succesul militar trebuia speculat.

Căci războiul nu se terminase încă. Unităţi militare răzleţite rezistau încă în Moreea. Atitudinea Genovei şi a Veneţiei faţă de Imperiul Otoman victorios era încă învăluită în ceaţă. Armatele otomane trebuiau să înceapă pregătirile pentru o nouă campanie, fiindcă nu era de presupus că Occidentul va rămâne cu mâinile încrucişate în faţa formidabilei expansiuni turceşti, care-şi găsise o ilustrare atât de oribilă în cucerirea Constantinopolelui.

Fără să-şi dea seama de marile nemulţumiri pe care le provocase indirect, Abdul Rahman exulta. Era convins că Irina Kalamides va ajunge prima favorită a sultanului. Marele eunuc negru îşi va manevra astfel protejata, încât cuvântul ei va ajunge să capete treptat o mare greutate politică. Prin intermediul ei îşi va deschide drumul spre marele vizirat.

Stând proţăpit în faţa cortului imperial, Abdul Rahman se uita la generalii şi vizirii grupaţi după interese ori prietenii, care aşteptau să fie primiţi de padişah. Aproape că îl cuprindea teama la gândul puterii pe care o dobândise graţie Irinei. Un glas aspru, poruncitor, îl trezi din visări:

– Abdul Efendi, vreau să vorbesc padişahului!

În faţa lui stătea, drept şi ţeapăn ca o lance, bătrânul ulema Ahmed Kuroni, cel mai respectat, dar şi cel mai temut propovăduitor al învăţăturilor Profetului. Atâta autoritate avea cuvântul lui, încât nici marele vizir nu cuteza să-l contrazică.

Neplăcut surprins de tonul ulemalei, marele agă al Haremului repetă pompos interdicţia comunicată şi altora. Cu o viguroasă vâslire a braţului, Kuroni îl împinse la o parte.

– Pe mine are să mă primească!

Desfăcu draperiile de la intrare şi pătrunse în cort. Pe Abdul Rahman îl înăbuşi indignarea. Era înfruntat de faţă cu întreaga Curte. Ar fi putut ordona arestarea ulemalei, dar se abţinu, spre a nu se angaja în conflict cu dervişii, partizani fanatici ai lui Kuroni.

Ahmed Kuroni străbătu ca o furtună încăperile care duceau spre dormitorul padişahului. Ignorând protestele icoglanilor, nu se opri nici când ajunse în anticamera imperială.

– Permiteţi să anunţăm Înălţimii-sale sosirea Luminăţiei-voastre! i se adresă cu respect un icoglan. Ştiţi... protocolul...

– Nu-i nevoie să mă anunţi! Cât despre protocol, poţi să mă scuteşti! îl repezi Kuroni, dând buzna în dormitorul sultanului.

Mehmed dormea, ţinând pe după grumaz pe Irina, care-şi sprijinea capul pe pieptul lui. Intempestiva intrare a ulemalei îl trezi din somn.

– Ce cauţi aici? se răsti sultanul.

– Ce cauţi tu aici?! strigă Ahmed Kuroni, întinzând acuzator mâna. În clipa asta ar trebui să te afli în fruntea soldaţilor tăi care au intrat victorioşi în Constantinopole! Când colo, te destrăbălezi în braţele unei femei oarecare! Pentru asta ai încins sabia lui Osman?

Învăpăiat de mânie, padişahul dădu cu violenţă la o parte cuvertura care-i ascundea goliciunea şi sări din pat. În graba sa, dezveli şi trupul Irinei. Smulse un jungher dintr-o panoplie şi se repezi asupra bătrânului.

– Loveşte! Dar mai înainte ascultă! strigă Kuroni. privindu-l în ochi.

Mehmed era atât de puţin deprins să fie înfruntat, încât rămase cu arma ridicată deasupra capului.

– Cum îndrăzneşti, bătrân nesocotit?!

– Îndrăznesc, Mehmed Khan, fiindcă în clipa aceasta îţi joci imperiul la zaruri!

– Ai înnebunit? exclamă padişahul.

– Ştii ce se întâmplă dincolo de pânzele acestui cort? continuă Kuroni fără să se lase impresionat de mânia padişahului. Constantinopolele arde! Soldaţii tăi nu s-au mulţumit să jefuiască oraşul, să nimicească bunuri inestimabile care de drept ţi s-ar fi cuvenit ţie! Acum se bat între ei pentru pradă! Dacă anarhia asta mai continuă, vei rămâne stăpânul unui oraş mort!

Încet, Mehmed lăsă în jos mâna înarmată. Vorbele ulemalei îl treziseră la realitate. Bătrânul adăugă cu aceeaşi vehemenţă:

– Marinarii tăi jefuiesc fără deosebire corăbiile veneţienilor vrăjmaşi cât şi pe cele ale genovezilor neutri. Unde vrei să ajungem? Dacă nu stăvileşti anarhia, cea mai glorioasă victorie a ta se va încheia cu un haos în care va fi târât întregul imperiu! Deşteaptă-te, Mehmed Khan! Trimite-ţi femeia în Harem, iar tu acoperă-ţi goliciunea cu veşminte decente! Încinge-ţi sabia, ieşi din cortul acesta blestemat şi aleargă călare în Constantinopole! Nu uita că oraşul este acum al tău, şi deci ai datoria să-l aperi! Ahmed Kuroni îşi încrucişă semeţ braţele: Acum ce aştepţi? Loveşte sau pleacă!

Sultanul se întoarse cu spatele spre bătrân, puse hangerul pe masă, apoi lovi de două ori într-un gong. Apărură eunucii negri.

– Luaţi-o cu voi! le porunci, arătând-o pe Irina, care se ghemuise înspăimântată în mijlocul patului şi se acoperise până la gât cu cuvertura de mătase. Padişahul se întoarse spre Kuroni: Aşteaptă-mă afară! Vin îndată! Am să-mi fac datoria! Poţi să fii sigur!

Kuroni zâmbi. I se luminase faţa.

– Acum ai vorbit aşa cum i se cuvine unui împărat cu grijă faţă de supuşii săi! Slăvit să fie numele lui Allah, care ţi-a luminat cugetul!

Ieşi, încununat parcă de o aureolă a cărei strălucire îl făcu pe sultan să plece fruntea...

* * *

Soarele se ridicase la zenit.

Sultanul Mehmed, în veşminte de ceremonie, se îndrepta în pasul calului spre poarta Sfântul Roman. Comandanţii de armate şi ofiţerii din Statul său Major, îmbrăcaţi în ţinută de ceremonie, îl urmau la o distanţă respectuoasă. Penele de struţ şi de colibri de pe turbane fluturau în suflul brizei, armele sclipeau.

Sultanul era precedat de un regiment de ieniceri, care mărşăluia în cadenţa impusă de o zgomotoasă fanfară militară. Trompetele răsunau de parcă ar fi năzuit să dărâme pentru a doua oară zidurile Ierihonului. Două escadroane din garda imperială încheiau cortegiul.

Tânărul padişah privea încruntat coloanele de fum care se ridicau deasupra oraşului. Acum, după ce se despărţise de noua lui sclavă, se întreba cum de fusese în stare să-şi amâne atâta timp intrarea triumfală în Constantinopole. Ar fi fost o explicaţie: Irina îl orbise, îi furase minţile. Fu recunoscător lui Ahmed Kuroni fiindcă îl smulsese din braţele ei. Relaţiile lui bizare cu icoglanii din Sarai nu implicau obligaţii şi nici nu lăsau urme. Pasiunea lui bruscă şi mistuitoare pentru Irina îl transformase din stăpân în sclav.

La poarta Sfântul Roman, un detaşament turc, de pază, cu efectivul descompletat, dădu onorul. Ţinuta lor lăsa mult de dorit. „I-am scăpat din mâna!” cugetă Mehmed întunecat.

Când trecu în pasul calului pe sub bolta înaltă a porţii, Mehmed simţi o puternică emoţie. Avea în sfârşit să calce pe străzile oraşului jinduit de întregul

Islam, oraş care acum era al lui şi numai al lui. După ce depăşi bariera zidurilor şi pătrunse într-o piaţă largă cu multe case împrejur, încercă o mare dezamăgire, dar şi o mânie neputincioasă împotriva indolenţei, a nepăsării de care dăduse dovadă. Constantinopolele pe care-l visase, îl râvnise cu atâta înflăcărare, arăta jalnic. În locul caselor rămăseseră doar câţiva pereţi ciuntiţi, izolaţi şi înnegriţi de fum. Edificiile care scăpaseră de incendiu erau pustii, aveau geamurile sparte, uşile şi ferestrele scoase din ţâţâni. Cadavre despuiate, intrate în descompunere, zăceau pe caldarâm, fără ca nimeni să se ocupe de ele.

Cortegiul se angaja pe o cale altădată triumfală. Acum era mărginită numai de statui decapitate ori răsturnate de pe socluri, de clădiri publice şi particulare sluţite, de fântâni ciuntite şi secătuite. În aer pluteau miasme puturoase.

Ahmed Kuroni îi vorbise despre un oraş mort. El, Mehmed, crezuse atunci că ulemala folosise o figură de stil, spre a-l smulge din condamnabilul său dolce farniente. Realitatea era însă mai teribilă decât îşi închipuise.

Soldaţi turci încovoiaţi sub poveri de tot felul se ascundeau la apariţia cortegiului imperial, de parcă sar fi temut să nu li se smulgă prada. Mehmed îşi zise că bogăţiile acestui oraş îi înstrăinaseră dragostea ostaşilor săi. În drumul lui spre inima oraşului întâlni coloane lungi de captivi zdrenţuiţi, împinşi de la spate cu biciul de osmanlâi cu priviri crunte.

Obrazul sultanului se întunecase de parcă l-ar fi acoperit umbrele adânci ale unei eclipse de soare. Voise să facă din Constantinopolele vestit în lumea întreagă pentru splendorile lui capitala Imperiului Otoman. Purtase un război cumplit, jertfise zeci de mii de luptători turci, ca să se aleagă în cele din urmă cu fantoma unui oraş, cu o mare de ruine, cu un imens cimitir.

Făcu un semn prinţului Mahmud Anghelos, care se desprinse din grupul generalilor şi se apropie în grabă:

– Porunceşte, Prea înălţate!

– Să redactezi o proclamaţie, Mahmud! Să fie multiplicată şi citită de crainici în toate pieţele oraşului! Din acest moment, ordon: dreptul acordat soldaţilor mei de a prăda Constantinopolele încetează. Localnicii care n-au fost încă luaţi prizonieri vor căpăta învoirea să se întoarcă nesupăraţi pe la casele lor. Arhonţii şi familiile lor vor fi eliberaţi din captivitate, spre a ajuta cu întreaga lor capacitate la refacerea şi administrarea oraşului. Ordinea şi condiţiile unei vieţi normale vor fi restaurate. Legile şi regulamentele care se aplică în toate oraşele de pe cuprinsul imperiului se vor aplica de acum înainte, cu cea mai mare stricteţe, şi aici, în Constantinopole. Ostaşii turci îşi vor valorifica în cel mai scurt timp prăzile făcute până acum, apoi se vor înapoia la unităţile lor. Actele de nesupunere, indiferent de cine ar fi săvârşite, vor fi pedepsite cu moartea, după o procedură sumară şi fără drept de apel.

Mahmud Anghelos salută, apoi se îndepărtă spre a executa porunca.

Personajele din suită remarcară cu ascunsă mirare un fapt semnificativ: sultanul se adresase prinţului Mahmud şi nu marelui vizir ori vizirului armatelor, aşa cum ar fi fost natural. Dizgraţia lui Khalil era aşteptată de toată lumea. Uimea însă atitudinea padişahului faţă de Zaganos-Paşa.

Mehmed se îndreptă spre biserica Sfânta Sophia. Îl sugruma teama la gândul că soldaţii lui săvârşiseră şi acolo aceleaşi excese ca şi în restul oraşului.

Ajuns în faţa măreţei catedrale, descălecă. Se prosternă cu faţa spre Mecca, slăvind numele lui Allah, apoi luă de jos un pumn de ţărână, pe care o presără - în semn de umilinţă - pe turbanul său de mătase împodobit cu diamante.

Abia după aceea se ridică în picioare şi trecu pragul lăcaşului dumnezeiesc. Când văzu feericele bolţi aurite, atât de înalte încât păreau a se confunda cu văzduhul, nu-şi putu stăpâni un strigăt de admiraţie.

Zgomotul pe care-l făcea o daltă muşcând dintr-un zid îi atrase brusc atenţia. Îşi îndreptă privirile într-acolo. Un soldat turc smulgea bucăţi de marmoră şi de lapislazuli dintr-un mozaic ce înfăţişa un sfânt în veşminte strălucitoare.

– Ce faci acolo? strigă sultanul.

Războinicul replică dârz, fără a-şi întrerupe îndeletnicirea:

– Clădirea asta spurcată este un monument închinat credinţei păcătoase a ghiaurilor, iar eu sunt un mahomedan care respectă învăţăturile neîndurătoare ale Profetului! Tot ce este creştin trebuie nimicit!

Padişahului i se ridică sângele în cap. Turcul acesta fanatic desfigura cu bună-ştiinţă una dintre minunile lumii. Îşi smulse din teacă iataganul şi, cu latul lui, îi aplică o lovitură atât de puternică, încât îl trânti la pământ.

– Câine! Până unde merge lăcomia şi prostia voastră? V-am îngăduit să jefuiţi oraşul, să înrobiţi pe locuitorii lui! Nu este de-ajuns? Clădirile, monumentele, edificiile publice sunt ale mele! De ele să nu se mai atingă nimeni!

Năucit de lovitura primită, soldatul se ridică în genunchi.

– Ieşi! zbieră sultanul. Ieşi, dacă nu vrei să te ucid cu mâna mea!

Terorizat, turcul o luă la fugă.

Mehmed se uită mohorât la icoanele distruse, la stranele sfărâmate, la mozaicurile smulse ori mânjite cu sânge, la iconostasele zdrobite, la vitraliile făcute ţăndări, la cadavrele întinse pe lespezile reci.

Întoarse capul spre ofiţerii din suită.

– Fahim, adu imediat un imam!

Foarte curând, Fahim se înapoie, deschizând drum unui bătrân cu barba, turbanul şi veşmintele albe.

– Imamule, îi porunci Mehmed, urcă-te în amvon, şi de acolo să ne citeşti simbolurile credinţei mahomedane!

Sultanul ascultă recules rugăciunile rostite cu glas cântat, iar după încheierea lor, se îndreptă îngândurat spre ieşire. De după un rând de strane, rămase ca prin minune întregi, se ivi un călugăr de vârstă mijlocie, care i se aruncă la picioare.

– Îndurare, Stăpâne! hohoti în plâns călugărul. Ochii lui oglindeau o spaimă dementă. Sultanul se opri.

– Cum te cheamă? îl întrebă în greceşte..

– Acakios, Prealuminate! bâigui monahul printre sughiţuri, - Ridică-te, Acakios, şi întoarce-te la călugării tăi! Să le spui că nu au a se mai teme pentru viaţa şi pentru libertatea lor! Du-te!

Călugărul se sculă de jos cu neîncredere. Se temea că turcii din preajma sultanului se vor năpusti cu iataganele asupra lui şi-l vor măcelări, aşa cum alţi turci măcelăriseră sub ochii lui sute de creştini. Când văzu că nu i se întâmplă nimic, porni timid spre uşă, rostind incoerent binecuvântări şi cuvinte de mulţumire.

Padişahul surâse.

– Iată primul meu supus grec din Constantinopole, cu care am schimbat câteva vorbe!

Aruncă o ultimă privire asupra interiorului bisericii, apoi rosti cu glas puternic:

– La Blacherne!

Cortegiul se angaja de data aceasta pe calea Argyropratia, până la Forul lui Constantin, iar de acolo coti pe calea Artopolia până la Forul Capitolin. Oraşul, în ciuda stricăciunilor suferite, păstra încă un aer de o măreţie impresionantă.

– Am să-l reconstitui! vorbi Mehmed cu convingere. Nu numai că-i voi reda strălucirea de odinioară, dar voi face din el capitala lumii moderne!

Chemă din nou pe Mahmud.

– De acum înainte, Imperiul Otoman va avea un nou steag. Steaua şi semiluna brodate în aur pe fond roşu. În acest chip împletim şi mai intim tradiţiile romane cu cele islamice. Făurim un steag nou pentru o lume nouă!

Când ajunse în piaţa Blachernelor, fu întâmpinat cu urale de două regimente de ieniceri orânduite în faţa reşedinţei basileilor. Soldaţii aceştia fuseseră adunaţi în grabă, spre a alcătui un decor potrivit solemnităţii imperiale.

Mehmed contemplă îndelung zidurile înalte cu ferestre multe, cu balcoane şi terase, cu colonade şi scări majestuoase. „Iată şi palatul autocraţilor bizantini! reflectă, plin de încântare. Acum este al meu!”

Edificiul, atât de impozant când era văzut din afară, avea interioarele atât de devastate, încât sultanul încercă un simţământ penibil de vinovăţie. Pe pardoselile încăperilor zăceau mobile rupte, draperii sfâşiate, statui sfărâmate, leşuri omeneşti, materii fecale, băltoace de urină, care răspândeau o duhoare insuportabilă. Mehmed vizită apartamentele împăratului Constantinos. Camerele erau înspăimântător de goale, iar în piscinele de marmoră soldaţii îşi făcuseră nevoile. În clipele acelea îi reveni în minte un poem persan pe care-l rosti şoptit, pentru sine: „Numai păianjenul mai face de veghe în palatul împăratului. Netulburat de amarele deşertăciuni omeneşti, îşi ţese pânzele peste porţile de bronz cu ţâţâni ruginite. O bufniţă ţipă lugubru, stârnind ecouri în întunecatele cavouri imperiale de la Efrosaib!”...

Mahmud Anghelos îl conduse apoi pe zidurile de apărare ale Blachernelor şi îi arătă locurile unde avuseseră loc cele mai încrâncenate lupte. Sultanul avea ciudata senzaţie că i se vorbeşte despre nişte evenimente petrecute cu mult timp în urmă.

– Zona aceasta, explică prinţul, a fost apărată de bailul veneţian Girolamo Minotto.

– Ei, cum s-a terminat cu Minotto?

– A fost executat prin decapitare, aşa cum ai ordonat înălţimea-ta. Au mai suferit pedeapsa capitală fiul său şi alţi cinci veneţieni de frunte.

– Dar Orkhan?

– De asemenea executat prin decapitare, ca şi Julia Pere, căpetenia catalanilor.

Mehmed suspină.

– Dacă fiul lui Minotto ar fi apelat la milostivirea mea, poate că l-aş fi iertat. Eh, dar ce să mai vorbim de asta! Morţilor nu le poţi reda suflul vieţii. Ce-a fost a fost!... De Notaras şi de Kalamides ai reuşit să afli ceva? Şi unul şi celălalt ne-au făcut frumoase servicii!

– Notaras e teafăr, Înălţimea-ta, şi se află sub protecţia trupelor noastre. În schimb, am regretul să raportez Majestăţii-tale că Evghenis Kalamides şi-a găsit sfârşitul în primele ceasuri după intrarea armatelor noastre în oraş.

Gândul lui Mehmed fugi la Irina. Părea că toţi membrii familiei acesteia erau urmăriţi de un tragic destin.

Nu făcu nici un comentariu în legătură cu senatorul Kalamides.

– Notaras să fie reintegrat în toate drepturile lui! Mă voi folosi de acest om. Ce demnitari ai lui Constantinos au mai scăpat cu viaţă?

– Pavlidis, marele trezorier, Lucan Nichiforos, ministrul Marinei, Alexios Lascaris, preşedintele Senatului. S-ar putea să mai descopăr în marea de captivi şi alte personaje importante. Sunt informat, de pildă, că Georgios Sphrantzes, primul confident al lui Constantinos, s-ar afla în viaţă. Agenţii mei îl caută. De la acest om vom obţine informaţii de prima mână asupra ultimelor zile ale regimului imperial bizantin. Am reuşit să răscumpăr de la nişte spahii pe feciorul şi pe fiica lui Sphrantzes.

– Să-mi aduci aminte de ei, Mahmud! Am să mă ocup de soarta lor!

– Printre prizonierii noştri se află şi Imperialis, nepotul podesia-ului din Galata, Înălţimea-ta.

– În legătură cu acest Imperialis am să mai reflectez.

O pală de vânt aduse dinspre oraş trâmbe de fum şi un înţepător miros de ars. Mehmed se încruntă iarăşi.

– Luaţi măsuri urgente pentru stingerea incendiilor! Veţi folosi şi armata!... Acum ne întoarcem la cartierul general! Trimite înainte un curier! Ahmed Kuroni să mă aştepte în faţa cortului meu!

* * *

Sultanul se desprinse cu regret de corpul Irinei, în care sălăşluiau comori de senzualitate. Coborî din pat şi începu să se îmbrace fără ajutorul icoglanilor. În tot acest timp nu-şi luă privirile de pe chipul ei seducător. Voia parcă să şi-l întipărească pe veci în memorie. Şi ea îl privea. Mehmed crezu că desluşeşte în ochii ei o scânteie de iubire. Irina îi împărtăşea simţămintele? Până acum niciodată nu se întrebase ce emoţii, ce tristeţi sau ce bucurii încercau fiinţele cu care îşi

Împărţea capricios patul. Chemă pe superintendenta Haremului.

– Ia aminte, Kahia Kadin! Vreau să prezint Curţii pe principesa Irina! S-o înveşmântezi ca pe o împărăteasă! Cele mai preţioase giuvaeruri din tezaurul imperial să o împodobească! Frumuseţea ei să nu cunoască pereche! Când vei termina ceea ce ţi-am poruncit, marele eunuc negru o va conduce pe principesă până la mine! Mă va găsi în faţa cortului!

Mehmed aruncă o ultimă privire asupra Irinei, care-i surâse, apoi părăsi încăperea. Când ieşi afară, văzu mulţimea de ofiţeri şi de căpetenii civile şi religioase de toate rangurile care-l aşteptau, potrivit ordinelor sale. Se aflau acolo şi generalii de armată, şi vizirii, şi demnitarii Curţii, dar şi dervişii de rând. În fruntea tuturor stătea nemişcat Ahmed Kuroni. Cu un gest imperios, sultanul le stăvili ovaţiile. Nu dorea manifestări de respect şi de simpatie.

Se aşeză în faţa cortului şi îşi încrucişă braţele, pregătindu-se pentru o lungă aşteptare. Se scurse astfel aproape o jumătate de ceas, fără ca vreunul din cei prezenţi să fi îndrăznit a se clinti. „Ce gânduri are padişahul?” se întrebau cu toţii.

Apoi draperiile de la intrare fură date la o parte. Irina Kalamides apăru, escortată de Abdul Rahman, marele eunuc negru. Captiva greacă era ameţitor de frumoasă. Pietrele scumpe care o împodobeau păleau alături de strălucirea ochilor ei.

Mehmed îşi desfăcu braţele şi le lăsă să cadă de-a lungul corpului. Citi cu mânie admiraţia lubrică din ochii tuturor bărbaţilor.

Deodată îşi smulse iataganul din teacă şi, cu o fulgerătoare lovitură orizontală, reteză capul Irinei, făcându-l să se rostogolească în ţărână. Sângele ţâşnit din artere stropi pe generalii şi vizirii din primul rând. Mehmed se uită la trupul descăpăţânat care se zvârcolea la picioarele sale şi la lama curbă a iataganului de pe care se scurgeau rubine lichide.

– Aceasta este singura femeie care mi-a inspirat vreodată un sentiment de dragoste, declară cu voce puternică, aparent lipsită de emoţie. Am jertfit-o, fiindcă toate gândurile mele, toate simţurile mele trebuie puse numai în slujba ţării! De acum înainte prosperitatea imperiului şi a poporului turc va fi singura mea pasiune!

Întoarse privirile spre Ahmed Kuroni, care stătea impasibil, apoi reintră în cort. Sultanul se biruise pe sine însuşi!

* * *

Înainte de a da ochi cu padişahul, podesta-ul Angelo Lomellino îşi vârî mâna dreaptă sub haină şi îşi făcu discret semnul crucii. Demnitarii turci care aşteptau în anticameră spre a fi primiţi, la rândul lor, în audienţă erau atât de absorbiţi de propriile preocupări, încât nu-i observară gestul. Doi icoglani, ieşiţi parcă din pământ, îl încadrară pe podesta.

– Ce aveţi sub haină, efendi? îl întrebă inchizitorial unul dintre ei.

– Nimic, bâigui Lomellino.

– Vreo armă?

– M-au percheziţionat la intrare.

Icoglanii îşi plimbară expert mâinile de-a lungul corpului lui Lomellino, pipăind cu deosebire locurile unde ar fi putut să fie ascuns vreun pumnal. Nu găsiră nimic. Politicoşi, îşi cerură scuze.

– Acum puteţi intra la Înălţimea-sa Padişahul!

Alţi doi icoglani îl luară în primire, flancându-l şi sprijinindu-l de coate. Când pătrunseră în cabinetul de lucru al sultanului, acesta privea o hartă a Constantinopolelui, întinsă pe o masă lungă. Karagea-Paşa îi dădea unele explicaţii, în prezenţa câtorva generali, printre care prinţul Mahmud Anghelos.

– Incendiile au putut fi localizate în cartierele din centru, unde mai toate clădirile sunt construite din piatră sau din cărămidă. Cartierele Petrium, Exokinoion şi Devteron, în care se găsesc numeroase case din paiantă şi lemn, continuă să ardă. Dar şi în aceste zone sperăm să reducem focarele şi, în cele din urmă, să le lichidăm.

– În maximum douăzeci şi patru de ore doresc să nu mai existe incendii în Constantinopole! Răspunzi personal, Karagea, de executarea acestui ordin! rosti cu severitate sultanul, care-şi întoarse apoi faţa spre

Lomellino. Bine-ai venit, podesta-ule! Zaganos-Paşa mi-a raportat că printre genovezii tăi s-au manifestat unele nemulţumiri în ceea ce priveşte atitudinea unor marinari ai mei!

– Nişte simple neînţelegeri, înălţimea Ta, care se vor rezolva pe căi prieteneşti, declară împăciuitor Lomellino.

– Bine! O să mai revenim asupra acestei chestiuni. Până una-alta, vreau să rezolvăm o problemă mult mai importantă. Trebuie să convii, podesta-ule, că zidurile de apărare ale Galatei, tunurile şi armele voastre de tot felul nu-şi mai au rostul. De cine să vă ferească? Noi suntem prietenii voştri! V-am acordat protecţie, în nenumărate rânduri v-am dovedit bunăvoinţa noastră. Şi voi cum ne-aţi răsplătit? Îngăduind unor genovezi nesocotiţi să se alăture soldaţilor lui Constantinos şi să se lupte împotriva noastră. Însuşi nepotul tău, podesta-ule, da, da, însuşi nepotul tău s-a bătut cu ostaşii mei, acolo pe ziduri.

Lomellino îşi împreună mâinile în semn de rugăminte:

– Voiam tocmai să apelez la mărinimia Înălţimii-voastre! Imperialis nu este decât un tânăr fără minte, un adolescent încă. Nu i se poate pretinde să cunoască rosturile profunde ale vieţii. S-a angajat în această aventură fără să-şi dea seama de gravitatea faptei sale. Implor pe Înălţimea-voastră să-şi amintească serviciile pe care le-am adus cauzei otomane, dezvăluind, de pildă, planurile de luptă ale căpitanului Coco...

– De ce mă întrerupi, podesta-ule? vorbi sultanul cu veninoasă blândeţe. Ştii că nu e îngăduit! Te iert, însă, fiindcă eşti genovez, şi eu am simpatie pentru genovezi. Lasă-mă să continui! Deşi aţi făgăduit să păstraţi neutralitatea, aţi primit în Galata refugiaţi din

Constantinopole, atât romei, cât şi veneţieni. Îţi pun în vedere că toţi aceşti ghiauri sunt de drept prizonierii mei. Dacă vrei să-i păstrezi, îţi fac o concesie. Ţi-i las, dar cu o condiţie: să plăteşti preţul de răscumpărare fixat de noi! Dar te previn, nu va fi mic!

– Galata nu este bogată, înălţimea Voastră! Războiul purtat la fruntariile coloniei noastre ne-a împiedicat să facem comerţ cu Orientul Apropiat. Am suferit mari pagube...

– Nu-i nimic! Aveţi încă destui bani pentru a plăti lucrările de demolare ale zidurilor înconjurătoare ale Galatei, precum şi pentru răscumpărarea refugiaţilor. Dacă nu vrei să plăteşti preţul cerut de noi, nu e nici o supărare. Îi vei preda neîntârziat soldaţilor mei! Dacă vei respinge ambele soluţii, voi ordona să fie ridicaţi cu forţa!

Podesta-ul ridică dezamăgit braţele. O sudoare fierbinte, abundentă, îi udase până şi tunica de atlaz albastru. Audienţa aceasta echivala cu cea mai cumplită tortură.

– Vom face tot ce ne va sta în putinţă, Prea înălţate!

– Într-o săptămână zidurile de apărare ale Galatei să nu mai existe!

– Le vom dărâma, Prea Puternice împărate!

– O comisie va fixa preţul de răscumpărare al refugiaţilor pe care vrei să-i păstrezi!

– Ne supunem hotărârii Înălţimii-voastre!

– Întreaga artilerie genoveză şi toate armele ofensive, de orice natură ar fi ele, vor fi predate autorităţilor otomane.

– Aşa vom face, Înălţimea-voastră!

Lomellino era disperat. Tot ce obţinuse din partea lui Zaganos-Paşa pierduse în faţa sultanului. Nu izbutise să obţină nici măcar liberarea din captivitate a lui Imperialis.

– Mai e ceva! continuă sultanul neînduplecat. Zaganos-Paşa mi-a adus la cunoştinţă plângerile unor genovezi, care pretind că marinarii mei le-ar fi confiscat corăbiile. Ţi-am promis că vom discuta şi această chestiune, şi mă ţin de cuvânt! Ascultă, podesta-ule: genovezii care şi-au văzut de treburile lor cotidiene în timpul asediului şi care nu au părăsit nici o clipă Galata vor fi despăgubiţi pentru cele suferite. Genovezii capturaţi în vreme ce fugeau spre arhipelagul grecesc vor fi supuşi, în schimb, tuturor rigorilor legilor noastre. Am mai fost informat că numeroşi genovezi din Galata s-au refugiat în insula Chios, sub cuvânt că s-ar fi temut de o eventuală invazie a coloniei de către trupele mele. Neîncrederea pe care mi-au arătat-o aceşti oameni constituie o insultă gravă, adusă nu numai mie, dar şi întregii armate otomane. Te invit, podesta-ule, să-i obligi a se înapoia de urgenţă în Galata! Cei care nu se vor supune dispoziţiilor tale îşi vor vedea bunurile confiscate, chiar dacă acestea se află în Galata.

Lomellino stătea încovoiat, ca şi când o stâncă i-ar fi strivit umerii.

– Voi executa întocmai poruncile Înălţimiivoastre! Referitor la Imperialis...

– Ce e cu Imperialis? îl întrerupse brutal sultanul.

– Am cedat pe toată linia. Sper ca şi Înălţimea-voastră să manifeste puţină milă faţă de nepotul meu...

Mehmed râse ironic.

– Să ne înţelegem, Lomellino! Cedând pe toată linia, nu mi-ai făcut o concesie! Ca atare, nu-mi poţi propune un târg! Imperialis nu intră nici măcar în categoria refugiaţilor pe care ţi-am îngăduit să-i răscumperi! Nepotul tău a fost prins cu armele în mână. Pentru această vină bailul veneţian şi toţi ai lui au fost descăpăţânaţi!

Lomellino căzu în genunchi.

– Înălţimea-voastră, vă cerşesc indulgenţa! Imperialis este atât de tânăr...

– Au pierit sub securea călăului prizonieri şi mai tineri decât nepotul tău. Ai copii, Lomellino?

– Patru, Înălţimea-ta!

– Fii bucuros că de ei nu se atinge nimeni! Acum pleacă şi transmite conaţionalilor tăi din Galata hotărârile mele! Drum bun!

Podesta-ul înţelese după tonul padişahului că ar fi fost zadarnic să mai stăruie. Se ridică de jos, gândindu-se cu groază la scena pe care i-o va face soţia lui, care ţinea la Imperialis ca la propriii ei copii. Părăsi plângând încăperea. Mehmed nu-i acordă nici cel puţin o privire.

– Ai trimis după Lucas Notaras? întrebă sultanul pe Mahmud Anghelos.

– Notaras se află în anticameră şi aşteaptă să fie primit de Înălţimea-ta.

– Să poftească!

Ca şi Lomellino, fostul mare amiral al Bizanţului intră sprijinit de doi icoglani şi precedat de un şambelan. Ceremonialul acesta avea un rost practic, persoanele primite în audienţă fiind permanent supravegheate îndeaproape, astfel încât să nu se mai poată repeta atentatul care pusese capăt vieţii lui Murad I.

În câteva zile, Notaras îmbătrânise cu douăzeci de ani. Ridurile i se scobiseră şi mai tare, obrajii i se scofâlciseră, ochii, acoperiţi pe jumătate de perdelele minuscule ale pleoapelor obosite, erau trişti, aproape stinşi. Ajuns în faţa lui Mehmed, se ploconi, dar nu îngenunche, aşa cum s-ar fi cuvenit din partea unui înfrânt abia eliberat din captivitate.

– Învingătorii nu sunt întotdeauna şi răzbunători! rosti sultanul în loc de bun venit.

Cu un gest curtenitor, îl pofti pe Notaras să se aşeze pe o pernă înaltă, orânduită în preajma jeţului imperial.

– Îţi cunosc vitejia şi înţelepciunea, Lucas Notaras! îţi mai cunosc şi simţămintele prieteneşti faţă de Imperiul Otoman, manifestate în timpul asediului. Am ordonat să ţi se redea nu numai libertatea, ci şi toate bunurile. Tu şi familia ta vă veţi bucura pe viitor de protecţia mea. Sub ocârmuirea otomană îţi vei păstra titlul de mare amiral. Îndată ce apele se vor linişti, te voi instala guvernator al Constantinopolelui. Doresc să repopulezi oraşul, să-i redai vechea înflorire!

Pe Mahmud Anghelos îl potopi gelozia. Notaras, deşi îşi păstrase credinţa creştină, fusese destinat de sultan unei mari demnităţi politice. El, Mahmud, îşi renegase neamul şi pe Dumnezeu, răbdase ani de-a rândul capriciile padişahului, îmbrăţişase mahomedanismul, acceptând toate compromisurile posibile. Îşi recunoscu brusc impostura, în această penibilă clipă a adevărului, îşi dădu seama că nu era un bun mahomedan, după cum nu fusese nici un bun creştin. Nu se dăduse înapoi de la nici o ticăloşie, spre a deveni un personaj înalt în ierarhia otomană, în schimb, Notaras obţinea totul fără să fi renunţat la nici una din convingerile sale. Cuvintele frumoase pe care padişahul le adresa marelui amiral îl ardeau ca nişte vergi de fier înroşite în foc.

– Mai cunosc, Lucas Notaras, şi lupta-ţi necurmată pentru apărarea ortodoxismului creştin împotriva infiltrării elementelor catolice. Ştiu că în bătălia pentru păstrarea intactă a dogmelor credinţei voastre ai avut un aliat de nădejde: pe călugărul Ghenadios. Am gânduri mari şi pentru el. Tu vei fi conducătorul laic al creştinilor din Constantinopole, iar Ghenadios va fi conducătorul lor spiritual!

Recunoscător, marele amiral înclină fruntea. Sultanul continuă:

– Nu voi repeta faţă de romeii învinşi cuvintele pe care Brennus le-a rostit acum aproape două milenii faţă de locuitorii Romei cucerite: „Vae victis!” Voi face în aşa fel încât creştinii tăi să se felicite că au intrat sub stăpânirea mea!

Marele amiral întinse mâinile cu palmele în sus.

– Suntem la discreţia Înălţimii-tale! Generozitatea învingătorilor otomani nu poate decât să trezească stima şi dragostea creştinilor învinşi! Mehmed zâmbi cu bunăvoinţă.

– Recunosc, voi, romeii, v-aţi luptat frumos! Nu înţeleg însă cum de aţi avut curajul, cum de aţi găsit puterea să rezistaţi atâta vreme trupelor mele mult mai numeroase şi neîndoielnic mai bine pregătite decât ale voastre? Dacă basileul vostru ori demnitarii săi ar fi fost mai înţelepţi, ar fi predat oraşul, spre a evita vărsările de sânge de mai târziu. Este regretabil că, în ciuda autorităţii de care te bucurai la Curte, n-ai fost în stare să pui capăt cu un ceas mai devreme unui măcel inutil.

– Înălţimea-ta, nu a stat nici în puterea împăratului Constantinos şi nici într-a mea să impunem o capitulare. Foarte puţini romei ar fi acceptat-o.

– V-aţi bizuit pe ajutoarele făgăduite din afară, rosti cu ironie Mehmed.

– Este adevărat! Basileul aştepta ajutoare din afară.

– Din nenorocire pentru voi, nu s-au materializat. În această privinţă porţi totuşi o vină, Notaras! Trebuia să faci totul pentru a deschide ochii împăratului tău!

Marele amiral clătină din cap.

– Ce puteam face eu, când personaje din propriul tău anturaj, Doamne, îl încurajau să reziste?!

Notaras înţelese prea târziu că vorbise mai mult decât s-ar fi cuvenit. Padişahul lăsă să se scurgă câteva momente de tăcere mai înainte de a formula o întrebare periculoasă, pe care Notaras o presimţi:

– Poţi să-mi furnizezi nume?

– Înălţimea-ta, nu eram îndeajuns de apropiat faţă de împărat ca acesta să mi se destăinuie. Aveam mulţi duşmani la Curte, care făceau tot felul de intrigi spre a mă discredita în ochii basileului.

– Cui împărtăşea Constantinos tainele sale? Existau, de bună seamă, oameni care-i transmiteau mesajele trimise de acele personaje de care mi-ai vorbit!

Notaras avea senzaţia că se scufunda în nişte nisipuri mişcătoare.

– Împăratul Constantinos avea puţini confidenţi, - Numeşte pe câţiva dintre ei, Notaras.

Marele amiral prefiră prin minte numele demnitarilor căzuţi în luptă. Citarea unora dintre aceştia n-ar fi avut nici o urmare, căci mărturiile lor nu mai puteau fi smulse.

– Generalul Chrisogeorghis, generalul Ravduhas... Înţelese că nu va putea eluda la infinit răspunsul aşteptat de sultan. Confuzia din timpul ultimei bătălii fusese atât de mare, încât n-ar fi putut spune câţi demnitari bizantini pieriseră şi câţi căzuseră în captivitate.

– Am auzit că Georgios Sphrantzes era unul dintre confidenţi, îl ajută padişahul cu falsă candoare. Ce-ai de spus de Demetrios Cantacuzino, de Pavlidis, de Manuel Paleologos Iagros?

Mehmed era convins că prin vreunul dintre aceşti oameni va birui să-l demaşte pe Khalil. Mult aşteptata răfuială cu marele vizir se apropia. Era limpede că de la Notaras nu va mai obţine nimic. Buna-credinţă a acestui ins atât de lăudat de Zaganos-Paşa şi de Yakub-Paşa era îndoielnică. Brusc indispus, Mehmed puse capăt audienţei.

– Vom continua convorbirea în curând! Să te gândeşti până atunci, Notaras, la câteva soluţii privind reconstrucţia oraşului!

Marele amiral părăsi încăperea, ros de temeri ascunse. Nu-şi închipuise că sultanul era atât de primejdios.

Plecarea lui Notaras îl făcu pe Mahmud Anghelos să respire adânc, de parcă s-ar fi eliberat de o prezenţă mefitică. Hotărî să-l doboare pe acest om, cu atât mai mult cu cât era protejatul lui Zaganos-Paşa. Instalarea marelui amiral în funcţia de guvernator al Constantinopolelui ar consolida poziţia vizirului armatei, care urmărea de multă vreme să plaseze în posturile cheie ale imperiului numai creaturi ale sale. El, Mahmud, trebuia să joace tare. Să doboare şi pe Khalil şi pe Zaganos, profitând de bătălia angajată între ei. Nu demult, prietenul său, padişahul, îi făgăduise funcţia de mare vizir. Dar pe omul acesta cu reacţii imprevizibile nu se putea bizui. După căderea lui Khalil - pe care el, Mahmud, o socotea iminentă - trebuia să-şi concentreze atacurile asupra vizirului armatei. Se impunea să-l lucreze perfid, pe dedesubt, fără ca acesta să-şi dea seama. Dar pe acesta nu-l putea doborî decât scoţându-i mai întâi din joc partizanii. Şi începutul avea să-l facă nimicindu-l pe Notaras. Apoi va veni la rând Yakub-Paşa...

* * *

Yakub-Paşa se învârtea încet în jurul scaunului pe care stătea ghemuit Pavlidis, fostul mare trezorier al Bizanţului.

– Caută să-ţi aminteşti numele lui, omule! Scormoneşte-ţi memoria! Nu mă sili să te dau pe mâna zbirilor mei! Au să te stoarcă, Pavlidis, ca pe o rufă, şi au să-ţi scoată toate declaraţiile pe care nu vrei să mi le dai de bunăvoie.

Pavlidis îl privea tremurând. Barba încâlcită, părul răvăşit, hainele-i zdrenţuite, singurele pe care le găsise după ce fusese despuiat de veşmintele lui de patrician, îl făceau să arate ca o sperietoare de ciori.

– Vă jur, Efendi, nu cunosc numele personajului din anturajul Înălţimii-sale Sultanul care primea stipendii de la răposatul basileu Constantinos.

– Ştii însă că acest personaj accepta cadouri de la Constantinos?

– Asta ştiu, Efendi.

Yakub-Paşa îşi strânse înciudat buzele. Era încredinţat că Pavlidis spunea adevărul. Ce interes ar fi avut să acopere pe un om care nu-i mai putea face nici rău, nici bine?

– În mai multe rânduri, Efendi, am predat lui Constantinos bijuterii din tezaurul Coroanei - care se afla în grija mea - spre a fi trimise la Adrianopole personajului în chestiune.

– Cine ducea bijuteriile la Adrianopole?

– Nu ştiu, Efendi. Numai Georgios Sphrantzes, confidentul împăratului, cunoştea aceste sforării.

„Şi blestematul ăsta de Sphrantzes a intrat parcă în pământ!” cugetă Yakub exasperat.

Mai mulţi foşti demnitari de la Curtea lui Constantinos, interogaţi în birourile serviciului secret, făcuseră declaraţii similare în legătură cu rolul lui Sphrantzes.

Pavlidis îşi freca disperat fruntea cu degetele lui grăsuţe, de parcă ar fi vrut să-şi stoarcă mintea.

– Ştiu că împăratul avea un om la Adrianopole, care ţinea legătura cu personajul sus-amintit.

– Cine era acel om?

– Nu ştiu. De ce nu încercaţi să-l descoaseţi pe Andreas Gudelis, fostul nostru agent diplomatic la Adrianopole?

Yakub-Paşa înjură printre dinţi. Să cauţi un om în haosul care domnea în Constantinopole, era ca şi cum ai fi încercat să găseşti un ac într-un car cu fân. Prinsese totuşi un fir pe care nu trebuia să-l scape. Gudelis ţinea în mâna lui viaţa lui Khalil...

Un ofiţer intră şi îi şopti ceva la ureche. Pavlidis îşi încordă auzul, dar nu desluşi nici un cuvânt.

– Aşteaptă-mă aici! ordonă Yakub ofiţerului, arătându-l cu un deget pe fostul mare trezorier. Revin numaidecât!

Trecu într-o cameră alăturată, unde îl aştepta Arakelian, neguţătorul de bijuterii şi de covoare, unul dintre oamenii săi de încredere.

– Ce s-a întâmplat, Arakelian?

– Luminate, îţi aduc pe tavă o sută de mii de ducaţi!

Ochii turcului sticliră.

– Şi ce vrei în schimb?

– Eliberarea din captivitate a lui Catarino Contarini şi un document de liberă trecere, care să-i îngăduie să se înapoieze nevătămat în Italia. Îl cer foarte bogatele lui rude.

Yakub ridică din umeri.

– Bine că nu îmi ceri luna de pe cer! Contarini a luptat cot la cot cu romeii. A condus un important corp de trupe. Poruncile sultanului sunt neînduplecate. Toţi oamenii de seamă, veneţieni sau genovezi, prinşi cu armele în mână, vor fi executaţi prin decapitare. Contarini nu poate face excepţie!

– Nici pentru o sută de mii de ducaţi?

– Nici!

– Dar dacă izbutesc să obţin o sută cincizeci de mii de ducaţi? Gândeşte-te bine, Luminate! Este o sumă enormă!

Yakub-Paşa clătină negativ din cap.

– Dacă încerc să-l fac scăpat şi sunt prins, îmi pierd viaţa. Nu! Afacerea e prea primejdioasă!

– Dar dacă un foarte înalt demnitar ţi-ar da poruncă s-o faci, responsabilitatea ar cădea pe umerii lui.

Şeful serviciului secret îl privi pieziş.

– Vorbeşte pe şleau, Arakelian!

– Luminăţia-sa Zaganos-Paşa, cred că nu ar respinge această propunere, mai ales dacă am majora suma la două sute de mii de ducaţi. Ştii, ca să ajungă la toată lumea! Nu ar fi pentru prima dată că vizirul armatei ar primi unele cadouri, zâmbi Arakelian mieros.

– Ne duci în ispită, Satana! îi vorbi Yakub-Paşa cu mai puţină severitate. Dacă iei şi tu din banii ăştia, cu ce mă mai aleg eu?

– Comisionul meu e pus deoparte, Luminate Stăpâne! Cei două sute de mii de ducaţi îi împarţi cu Zaganos-Paşa! Şi vorba aceea, cine împarte parte-şi face...

– E greu, e foarte greu! se zbârli iarăşi Yakub.

– În Constantinopole dezordinea e atât de mare, încât orice se poate întâmpla, fără să rămână urme. Ce fac? Aduc banii?

Şeful serviciului secret începu să se plimbe de la un capăt la celălalt al camerei. Calcula înfierbântat riscurile. Erau într-adevăr foarte mari, dar şi importanţa sumei îl ademenea. În discreţia lui Arakelian avea toată încrederea. Prin intermediul lui primise mulţi bani, din care se înfruptase din plin şi Zaganos-Paşa.

Se mai uită o dată la neguţătorul care-i urmărea cu interes frământările oglindite pe chip, - Adu ducaţii, Arakelian! Am să obţin de la vizirul armatei împuternicirea de care avem nevoie! Fugi! Să nu te întorci fără toţi banii!

– Crede-mă! Te invidiez pentru norocul care va cădea pe capul tău dacă vei fi pe placul iubitului nostru padişah, rosti într-un afectat falset Tarik, icoglanul.

Se învârtea cu graţiozităţi feminine în jurul lui Leandru Comnen, căruia se străduise a-i da o înfăţişare cât mai atracţioasă, potrivit ciudatelor canoane din Sarai.

După ce îşi petrecuse două ore la hammam, unde băieşi cu bicepşi de oţel îl spălaseră, îl masaseră, îl epilaseră, Leandru fusese dat în primirea lui Tarik. Acesta îl unsese cu mirodenii, îi accentuase contururile ochilor cu kohl de Ispahan, îi dăduse cu briliantină pe păr spre a-i spori lustrul, îi înroşise cu henne unghiile, iar după ce îl îmbrăcase cu veşminte subţiri, de mătase, îl împodobise cu un triplu colier de perle, după moda indiană. Tarik îi parfumă şi tunica, apoi - zâmbind satisfăcut de propria sa operă - îl pofti să se privească în oglindă.

Când îşi văzu imaginea în apa de cristal, Leandru nu se mai recunoscu. În primul moment avu impresia că are în faţa ochilor chipul unei fete.

– Pun rămăşag că padişahul are să te aleagă dintr-o mie, îi surâse Tarik, mângâindu-i uşor părul care-i cădea pe umeri.

Lui Leandru i se aprinseseră obrajii. Cunoştea prea bine sensul cuvintelor icoglanului şi se înfiora de scârbă. Acceptase metamorfoza aspectului său cu o pasivitate pe care Tarik şi cei din tagma lui o atribuiseră fie spaimei, fie resemnării, fie oportunismului. Docilitatea lui Leandru se datora unor motive ascunse, numai de el ştiute.

În ajun, marele eunuc alb, şeful Saraiului şi conducătorul suprem al icoglanilor, îi ţinuse un lung logos, străduindu-se a fi cât mai convingător:

– Destinul prieten ţi-a prilejuit fericirea de a fi desemnat să pătrunzi în intimitatea Prea înălţatului, Prea Puternicului şi Prea Iubitului nostru Sultan Mehmed Khan. Este cazul să-ţi amintesc că dintre miile de captivi creştini care vor părăsi definitiv Constantinopolele, spre a umple târgurile de sclavi din Asia Mică şi din Africa de Nord, numai tu şi alţi câţiva tineri aţi fost aleşi spre a vă bucura de viaţa îndestulată şi plină de făgăduieli din Saraiul imperial? Dacă vei izbuti să câştigi prin silinţa la învăţătură şi prin devotamentul tău încrederea Prea înălţatului nostru Padişah şi a şefilor tăi ierarhici, ţi se vor deschide porţile unui viitor luminos cum nici n-ai visat vreodată.

Îi vorbise în termeni mai mult sau mai puţin acoperiţi şi despre unele înclinări ale sultanului, şi despre bucuria pe care trebuie să o încerce toţi cei chemaţi a i le împărtăşi.

Leandru ascultase recules poveţele. În sinea lui fierbea. Dorul răzbunării era însă atât de covârşitor, încât îi dădea puterea să se stăpânească, să-şi manifeste chiar supunerea printr-o mimică potrivită. Era hotărât să se preteze la orice compromisuri pentru a ajunge la sultan. Când se va vedea în prezenţa acestuia, va lepăda masca şi îl va ucide. Ştia că îşi asumase o misiune nu numai primejdioasă, dar şi cu puţini sorţi de izbândă. Numeroasele tentative de asasinat - toate nereuşite - săvârşite împotriva padişahului duseseră la o severă întărire a pazei lui personale. Leandru însă era hotărât să înfrunte toate obstacolele. Răzbunarea morţii Irinei, al cărei sfârşit îl umpluse de oroare, merita orice sacrificiu.

În cortul în care fusese ţinut - sub cea mai strictă supraveghere - în compania altor tineri captivi, Leandru izbutise să subtilizeze unul din acele cuţite mici, dar foarte tăioase, folosite la masă pentru tăierea cărnii. Îi găsise şi o ascunzătoare în salteaua de pe patul său.

Când Tarik îl preveni să se pregătească sufleteşte spre a da ochi cu sultanul, Leandru încercă să scoată neobservat cuţitul din tainiţa lui, spre a-l strecura sub tunică, dar nu reuşi. Însoţit de Samim, icoglanul de serviciu la Camera Privată, se îndreptă spre cortul imperial, rumegându-şi mânia fiindcă tentativa lui dăduse greş. Spre surpriza sa, în faţa intrării acoperite cu draperii de brocart, un eunuc îl supuse unei amănunţite percheziţii. Abia atunci îşi dădu seama că insuccesul lui îl salvase de la o moarte sigură. Acest noroc îi spori şi mai mult curajul.

– Treci! îi vorbi impasibil eunucul, deschizându-i drumul.

Precedat de Samim, a cărui mutră ursuză contrasta cu zgomotoasa expansivitate a lui Tarik, traversă câteva încăperi luminate de torţe aprinse, în care făceau de gardă soldaţi din regimentul de escortă imperială, şi ajunse în faţa altor draperii brodate cu aur. Acolo, un ofiţer îl măsură din ochi de sus şi până jos, întârziind asupra chipului său fardat.

– Petrecere frumoasă, fetiţo! îi zâmbi ironic militarul.

Leandru se înroşi, dar nu reacţionă. Atitudinea ofensatoare a ofiţerului îl preocupa acum mai puţin decât ceea ce avea să urmeze.

La un semn al lui Samim, intră într-o încăpere vastă, luminată vag de grămezi scânteietoare de jăratic, aşezate în largi tipsii de aramă. Jăraticul împrăştia o căldură plăcută, moleşitoare. Parfumuri tari pluteau în aer.

Când privirile i se deprinseră cu semiîntunericul, desluşi în mijlocul încăperii câteva fete care dansau molatic, şerpuindu-şi şoldurile şi braţele în ritmul unei muzici învăluitoare. Muzicanţii - toţi icoglani - se legănau în cadenţa domoală, făcând să sclipească galoanele de fir de pe veşmintele lor. Întinşi pe sofale, tineri se dezmierdau în văzul lumii.

Un icoglan cu plete blonde şi cu pieptul descoperit îl apucă de mână, dar Leandru şi-o trase cu un gest brusc. Tânărul îl privi cu uimire, apoi îi şopti:

– Vino să te aşezi lângă Înălţimea-sa!

În contrast cu neglijenţa plină de abandon a veşmintelor sale, glasul îi era rece, aproape aspru.

– Ce aştepţi? Vrei să te invite sultanul personal? Leandru căută din ochi o armă. Pe măsuţele joase, aşezate în dreptul sofalelor, nu văzu decât tăvi cu dulciuri şi cupe cu băuturi. Treptat, încercă o senzaţie ciudată. I se păru că este înconjurat numai de fiinţe ostile, că tinerii toropiţi de băutură, sau cu simţurile aprinse de voluptate, îl pândeau pe furiş, ca nişte tigri însetaţi de sânge.

Dirijat de ciceronele său, Leandru se aşeză pe o sofa, aproape de un tânăr bine făcut, cu veşmintele în dezordine. Pe chipul tânărului pâlpâirile jăraticului aruncau jocuri de umbre şi de lumini roşiatice.

„Acesta să fie sultanul?” se întrebă Leandru descumpănit, tulburat de lumea bizară, de atmosfera de coşmar din jur.

Cu vâsliri din umeri şi din şolduri, dansatoarele îşi lepădară veşmintele, lăsând să se vadă - spre stupoarea lui Leandru - că erau nişte băieţandri travestiţi. Cântecul se curmă într-un fel de suspin voluptuos. Dezgustat, îşi duse mâna la ochi.

– Cum te cheamă? întrebă tânărul cu veşminte în dezordine, întorcând privirile spre el.

Un nod se închegă în gâtlejul lui Leandru, care abia izbuti să pronunţe:

– Comnen! Leandru Comnen!

– Vino lângă mine! i se răspunse în şoaptă.

În clipa aceea se petrecu unul din acele fenomene psihice care scapă de sub controlul logicii. Sub imperiul unui impuls irezistibil, Leandru se năpusti asupra tânărului, urlând dement:

– Ucigaşule! Ucigaşule!

Cu o forţă înzecită de propria-i nebunie, îşi încleştă mâinile în gâtul omului în care vedea acum pe duşmanul său de moarte.

– Ucigaşule!

– Ce se întâmplă acolo? se auzi un glas poruncitor. În jurul lui Leandru se dezlănţui infernul. Zeci de braţe îl smulseră de deasupra victimei sale, imobilizându-l. Cu spume la gură, el răcnea scos din minţi:

– Ucigaşule! Ucigaşule! Ucigaşule!

În încăpere năvăliră soldaţi purtând torţe aprinse, care luminară ca ziua.

De pe o sofa alăturată de cea pe care avusese loc lupta, se ridică sultanul. Băuse mult alcool şi ochii îi erau tulburi. Se uită la tânărul cu veşminte în dezordine, care îşi masa nedumerit gâtul.

– Ce-a avut cu tine, Yaşar?

– Nu ştiu! A sărit ca un turbat să mă sugrume! Mehmed îşi mută privirile asupra lui Leandru.

– Dar tu cine eşti?

– Ucigaşule! strigă gutural Leandru, cuprins de isterie.

Samim, înfricoşat de consecinţele la care se expuneau şi el şi Tarik, se apropie de sultan şi încercă să-i explice bâiguit:

– Înălţimea-voastră, iertare! Acest tânăr este unul dintre captivii aduşi Înălţimii-voastre! A fost ales fiindcă avea o înfăţişare plăcută! Cine putea să bănuie ce gânduri are!

Mehmed nu se dumirise nici acum despre ce era vorba. Fumurile alcoolului îi înceţoşau încă mintea.

– Ce i-a făcut Yaşar de l-a înfuriat aşa? Trebuie îmblânzit băiatul!

Leandru ajunsese la paroxismul crizei.

– Tu eşti sultanul? Tu? Află că n-ai să mă îmblânzeşti niciodată! Căci mai înainte am să te ucid, aşa cum ai ucis-o tu pe Irina Kalamides!

Sultanul păli. Resimţi numele Irinei ca o lovitură de bici.

– Ăsta e nebun, ori beat!

– N-a pus pe limbă o picătură de alcool, interveni pierdut de emoţie Samim. Abia îl adusesem...

Ochii sultanului scânteiară.

– Ce legătură ai tu cu Irina Kalamides? îl întrebă pe Leandru.

– Irina a fost logodnica mea! Iubita mea! Soarele meu!

– Deci nu pe Yaşar ai vrut să-l suprimi, ci pe mine! Mehmed începu să râdă. Un râs tăcut, lipsit de veselie, care dădu chipului său o expresie drăcească. Firea lui crudă ieşise iarăşi la suprafaţă.

Leandru tremura din tot corpul. În timpul luptei, hainele i se rupseseră, dezgolindu-i pieptul. Lacrimi de ciudă i se scurgeau, înmuindu-i kohl-ul care se lăsase în dâre pe obraji, dându-i înfăţişarea unui mim tragicomic.

– Imbecilule! rosti încet sultanul. Alături de mine ai fi ajuns departe! Aveai tot ce trebuie ca să-mi trezeşti bunăvoinţa!

– N-am nevoie de bunăvoinţa ta! Mi-e scârbă de tine şi de toţi saltimbancii tăi!

Mehmed era într-o stare sufletească ciudată. Într-un fel înţelegea mobilul tentativei nereuşite a tânărului grec. El însuşi suferise cumplit după ce o ucisese pe Irina. Îndrăzneala acestui ghiaur tulburător de frumos, care îl înfrunta pretinzând că se bucurase de iubirea Irinei, îi trezi gelozia.

– Am să te pedepsesc! îi vorbi cu acel glacial calm al omului care se simte stăpân pe situaţie. Am să te pedepsesc fiindcă ai ridicat o umbră între mine şi amintirea Irinei! Am să te pedepsesc fiindcă m-ai nesocotit pe mine şi pe „saltimbancii” mei! Toţi au să te supună în noaptea asta! Toţi, pe rând, până ai să mori! Apoi am să ordon să ţi se lege stârvul de cadavrul decapitat al Irinei! Veţi fi îngropaţi împreună! Împreună au să vă mănânce viermii! Puneţi-vă pe treabă, băieţi!

Apoi sultanul se tolăni iarăşi pe sofaua sa. Amorul lui propriu era profund rănit. Până a nu-l fi întâlnit pe Leandru Comnen, crezuse că el, Mehmed, fusese singurul bărbat care se bucurase de iubirea Irinei. Acum mitul acesta se sfărâmase. Era mai bine aşa. Remuşcările lui se puteau stinge.

– Afară cu torţele astea! strigă, îmi obosesc ochii! Să cânte muzica! Şi dansul să înceapă iarăşi!

Luă paharul cu vin de pe măsuţa din apropiere şi îl bău până la fund. Un icoglan i-l umplu din nou. Mehmed se simţea trist. Trist şi secătuit sufleteşte. Icnelile icoglanilor îl făcură să întoarcă o clipă capul într-acolo. Altădată, un astfel de spectacol l-ar fi amuzat. Acum îi era indiferent.

– Să vină la mine Mahmud Anghelos! porunci. Să vină imediat!

Când prinţul Mahmud descălecă în faţa cortului imperial, precedat de ofiţerul care-i comunicase ordinul padişahului, văzu câţiva icoglani care scoteau pe braţe cadavrul unui tânăr gol.

– Ce e cu el? întrebă.

– Un ghiaur captiv! îi explică Samim. A vrut să-l ucidă pe Înălţimea-sa. După cum vedeţi, şi-a primit pedeapsa.

Mahmud clătină din cap. Era deprins cu asemenea scene. Fu condus în faţa sultanului, care sorbea pahar după pahar, în vreme ce contempla întunecat dansul icoglanilor.

– Vino lângă mine! îi porunci sultanul, rostind anevoie cuvintele.

Mahmud se execută cu supunere şi graţie.

– Daţi-i un pahar cu vin! adăugă padişahul. După ce gustă apreciativ vinul, Mahmud auzi glasul uşor răguşit al stăpânului său:

– Ai auzit ce s-a întâmplat?

– Am auzit, Mărite Doamne! Şi am înălţat o rugă de mulţumire lui Allah fiindcă a zădărnicit săvârşirea unei mişelii îngrozitoare!

– L-am pedepsit! bolborosi sultanul. L-am pedepsit fiindcă a îndrăznit să o iubească pe Irina! Pe Irina numai eu aveam dreptul să o iubesc!

– De bună seamă, Înălţate Stăpâne! Eh, ghiaurii sunt nişte făpturi ciudate! Pe foarte puţini dintre ei te poţi bizui!

– Ce n-aş fi făcut pentru imbecilul ăsta! se repetă Mehmed. Era atât de frumos!

– Se găsesc tineri şi mai frumoşi, Înălţimea-ta!

– Mai frumoşi? Nu cred! Nu, nu cred! Mahmud Anghelos zâmbi.

– Pot să vă fac pe loc dovada! Porunceşte, Înălţimea-ta, să fie adus aici Apollonios, feciorul cel mai tânăr al marelui amiral Lucas Notaras! Are paisprezece ani! Se spune că este mai frumos decât Ganymedes! Îl va înlocui cu strălucire pe ticălosul de ghiaur!

– Nu cred! stărui sultanul, cu încăpăţânarea tipică a omului abrutizat de alcool.

– Fă o încercare, Prea Mărite Stăpâne! Dacă n-are să-ţi fie pe plac, să-mi tai capul! Să trimit după Apollonios Notaras?

Sultanul făcu o schimă.

– Fie! Trimite!

Mahmud se apropie insinuant de urechea padişahului.

– Cu acest prilej vom verifica adevăratele simţăminte ale marelui amiral faţă de Înălţimea voastră!

Mehmed se încruntă.

– Ce vrei să spui?

– S-ar putea ca marele amiral să reacţioneze într-un chip care să-i dezvăluie adevăratele gânduri!

Sultanul îşi frământă posomorât buzele:

– Trimite după Apollonios Notaras!

* * *

Marele eunuc alb - şef al Saraiului imperial - se înfăţişă personal la reşedinţa constantinopolitană a marelui amiral Notaras. Mahmud Anghelos îi recomandase în mod expres să nu încredinţeze această misiune delicată vreunui subaltern, fiindcă Lucas Notaras era destinat să ocupe o înaltă demnitate, ceea ce îl îndrituia a fi tratat cu tot respectul. În realitate, Mahmud - bănuind riposta marelui amiral - făcuse în aşa fel încât să trimită un personaj de seamă, a cărui mărturie să nu permită a fi pusă la îndoială.

Litiera marelui eunuc alb era escortată de un detaşament din regimentul de gardă, deoarece circulaţia pe străzi în timpul nopţii rămăsese încă nesigură, datorită unor numeroase bande de başibuzuci care îşi continuau jafurile, în ciuda severelor măsuri de restabilire a ordinii luate de autorităţile militare otomane.

Spre deosebire de distrugerile şi devastările din oraş, palatul marelui amiral se înfăţişa ca o oază fortificată, în care ororile războiului nu-şi găsiseră decât un slab ecou. După ce pătrunse în interioarele splendide, în care luxul se alia cu un rafinat bun-gust, marele eunuc alb încercă un simţământ de invidie, dar şi de revoltă. Bogăţia lui Notaras insulta austeritatea noilor lui stăpâni.

– Mă bucură, Clarissime, că nu aţi avut nimic de suferit de pe urma asediului! rosti şeful Saraiului, adresându-se gazdei, care-l primi cu toată cinstea. Dealtfel, nici nu e de mirare! Palatul dumneavoastră este o adevărată fortăreaţă!

– Am fost scutit de multe neplăceri datorită bunăvoinţei pe care mi-a arătat-o Înălţimea-sa Sultanul! replică prudent Notaras.

În primele zile după cucerirea oraşului, bandele de başibuzuci nu fuseseră în stare să răzbească înlăuntrul palatului. N-ar fi fost însă posibilă o rezistenţă prelungită împotriva unor trupe organizate.

– Prea Puternicul meu Stăpân, vorbi cu respect marele eunuc alb, este cu adevărat un mare prieten al Luminăţiei-voastre. Spre a întări această prietenie printr-o legătură de sânge, Înălţimea-sa Sultanul Mehmed Khan vă pofteşte să-i trimiteţi pe fiul vostru mai mic, Apollonios, spre a fi crescut în Sarai, sub înalta sa protecţie. Padişahul doreşte ca fiul vostru să se prezinte chiar în seara aceasta la cartierul general imperial, unde are loc un ospăţ în cinstea strălucitei victorii a trupelor noastre. Apollonios va avea privilegiul de a sta la masă alături de Înălţimea-sa Sultanul.

Lucas Notaras simţi că totul se prăbuşeşte în jur. Stăpânindu-şi durerea şi indignarea, grăi cu voce joasă, egală:

– Mulţumesc Înălţimii-sale pentru favoarea pe care mi-o face mie şi fiului meu Apollonios. Nu stă însă în obiceiurile noastre să ne trimitem copiii nevârstnici la ospeţe. Abia după ce le va creşte mustaţa le va fi îngăduit să stea la aceeaşi masă cu oamenii mari. Cât priveşte creşterea lui în Sarai, am să mai reflectez. În orice caz, nu vă pot da un răspuns pe loc. Trebuie să mă consult şi cu soţia mea.

Replica amfitrionului aşternu o umbră pe fruntea şefului eunucilor albi.

– Cred că nu m-aţi înţeles bine, Clarissime!

Înălţimea-sa doreşte ca fiul vostru să se înfăţişeze acum la ospăţ, nu mâine sau peste un an! Cât priveşte creşterea şi educarea băiatului în Sarai, ezitările voastre nu-şi au rostul. Apollonios se va bucura acolo de tratamentul ales rezervat fiilor de regi şi de principi puşi sub oblăduirea Curţii otomane.

Marele eunuc alb îşi mută privirile asupra celor trei fii ai lui Notaras, care stăteau în picioare înapoia tatălui lor. Apollonios, cel mai mic dintre ei, corespundea descrierii făcute de Mahmud Anghelos. Întrunea absolut toate calităţile plăcute sultanului. Tăcerea prelungită a gazdei îl făcu pe şeful Saraiului să i se adreseze cu un ton ceva mai prietenos:

– Tăcerea înseamnă încuviinţare, Luminate! Sunt bucuros că v-aţi înfrânt prejudecăţile!

Notaras clătină din cap cu încăpăţânare.

– Regret, dar felul meu de a vedea nu s-a schimbat cu nimic!

Vocea eunucului se înăspri.

– Faceţi din acest refuz o chestiune de principiu? Săvârşiţi o mare greşeală! Nu va fi bine pentru dumneavoastră să mă înapoiez cu mâinile goale la Înălţimea-sa.

Notaras avu o explozie de indignare:

– Credeţi într-adevăr că un părinte poate accepta - cu bună-ştiinţă - să-şi trimită fiul spre a fi pângărit?

Şeful Saraiului îşi subţie buzele.

– Pângărit? Vă daţi seama de grava semnificaţie a acestei vorbe? Favoarea oferită de padişah o socotiţi pângărire? Luaţi seama! Acesta este ultimul dumneavoastră cuvânt?

– Ultimul! rosti Notaras cu un ton ce nu admitea replică.

– Vă previn! Aţi adoptat o atitudine care vă expune unor mari primejdii!

– Primejdiile nu mă înspăimântă! Decât să-mi las copilul în voia sultanului, prefer să-mi pun capul sub securea călăului!

Marele eunuc alb îl privi de sus.

– Voi comunica Înălţimii-sale răspunsul dumneavoastră. Bună seara!

Fără să-l mai salute, îi întoarse spatele şi părăsi încăperea.

Mehmed asculta cu mânie crescândă raportul marelui eunuc alb, care adăugă şi câteva înflorituri de la sine, spre a-l pune pe Notaras într-o lumină cât mai urâtă.

– În nebuneasca lui trufie, marele amiral uită că face parte din tabăra învinşilor. Omul acesta este un duşman al Înălţimii-tale!

Sultanul se ridică de pe sofa. Furia făcea să-i scapere ochii.

– Ţi-a vorbit de călău? Ei bine, am să-i fac pe plac! Ia un călău cu tine şi du-te la Notaras! Tu să mi-l aduci pe Apollonios, iar călăul să mi-l aducă pe marele amiral şi pe ceilalţi feciori ai lui!

Prinţul Mahmud Anghelos, care asistase la această convorbire, îşi ascunse satisfacţia sub o schimă plină de indignare.

– Notaras este o năpârcă, Înălţimea-ta! Iată cum îşi plăteşte datoria de recunoştinţă! Ruşine lui!

În sinea lui jubila. Evenimentele se desfăşurau exact aşa cum le prevăzuse...

La palatul Notaras strigăte de jale răsunau şi în apartamentele stăpânilor şi în încăperile slujitorilor. Numai marele amiral stătea neclintit. Ginerele său, Hilaros Cantacuzino, îl implora să împlinească vrerea padişahului.

– De ce l-aţi lăsat pe trimisul sultanului să plece în asemenea condiţii? Ar trebui să vă daţi seama că nu suntem în situaţia de a ne împotrivi dorinţelor lui Mehmed! Gândiţi-vă la ceilalţi copii ai dumneavoastră! La fiica dumneavoastră, care este şi soţia mea! La toţi aceia care şi-au legat soarta de soarta dumneavoastră! Notaras rămase neînduplecat.

– Dacă sultanul are un dram de bun-simţ, nu va stărui în pretenţia sa!

– Nu-l cunoaşteţi, de vreme ce vă închipuiţi că va renunţa la hotărârea lui!

Marele amiral îl privi cu severitate.

– N-am crezut că eşti atât de slab, Hilaros! Dacă sultanul vrea să-mi câştige devotamentul, va ceda! De va renunţa la serviciile mele numai fiindcă nu i l-am dăruit pe Apollonios, înseamnă că sinceritatea lui faţă de mine a fost de la început îndoielnică! Cred, Hilaros, că sultanul este destul de înţelept spre a nu forţa lucrurile. Prin mine poate câştiga adeziunea creştinilor din Constantinopole.

– Vă faceţi iluzii! exclamă ginerele sau, frământându-şi deznădăjduit mâinile. Fiţi concesiv! Nu există altă ieşire din impas!

În poarta cea mare a palatului se auziră bătăi puternice. Notaras şi toţi ai lui amuţiră. Cu privirile aţintite spre uşă. aşteptau cu inima strânsă ce avea să se mai întâmple. Din anticameră se auziră paşi grei şi zgomot de arme. Canaturile fură repezite în lături. În prag apăru marele eunuc alb, armat de un gâde înveşmântat în negru, ce purta o secure sprijinită pe umăr. Zece ieniceri cu iataganele scoase îi escortau.

– Îţi aduc la cunoştinţă porunca Înălţimii-sale Padişahul! Tu şi cu toţi urmaşii tăi de sex bărbătesc veţi fi duşi la cartierul general imperial, unde vi se va hotărî soarta!

– Şi Apollonios? întrebă cu teamă Notaras.

– Apollonios va merge cu mine! De acum înainte nu-ţi mai aparţine!

– Cu inima sfâşiată de durere, mă supun forţei! rosti marele amiral.

– Îmi îngădui, Luminate, să-l însoţesc pe socrul meu? se adresă Hilaros marelui eunuc alb.

– Ai de gând să-i împărtăşeşti soarta?

– Voi încerca să-i pledez cauza!

– Pot să mi-o pledez şi singur! declară cu încăpăţânare marele amiral.

– De ce nu vrei să fii înţelegător? îi strigă ginerele său. Pe Apollonios tot l-ai pierdut!

Notaras îl privi cu milă.

– Nu-mi vine să cred că prin gura ta vorbeşte un coborâtor din neamul neînfricat al Cantacuzinilor! Te urmez, mare eunuc! Haideţi, copii!

Vru să-l apuce pe Apollonios pe după umăr, dar marele eunuc alb i-l smulse cu violentă.

– Nu ti-a intrat în cap că băiatul acesta nu mai este al tău? Oh, cât ai fost de nesocotit, Lucas Notaras! Ai pierdut totul dintr-o ambiţie prostească! Cu sau fără voia ta, Apollonios îşi va urma destinul hotărât de sultan! Să plecăm!

– Pot să-mi iau rămas bun de la soţia şi de la fiica mea? Îngăduiţi copiilor să-şi îmbrăţişeze mama?

– Da! Dar aici, de faţă cu mine! Şi cât mai repede! Înălţimii-sale Padişahul nu-i place să aştepte!

Sprijinit în cot, pe sofa, Mehmed se uita pe sub gene la Lucas Notaras, la vlăstarii şi la ginerele acestuia, aflaţi cu toţii sub paza ienicerilor. Lumina roşiatică răspândită de jăraticul întins pe tipsii arunca tonuri sângerii pe chipurile lor trase. În faţa lui Notaras erau orânduite pe jos tăvi de aur masiv, pe care scăpărau grămezi de pietre preţioase.

Sultanul dăduse poruncă icoglanilor lui să-şi continue petrecerea fără să se sinchisească de prezenţa arestaţilor. Băieţii şi ginerele lui Notaras se uitau cu frică şi nedumerire la tinerii paji fardaţi ca femeile şi pe jumătate goi, întinşi pe sofalele acoperite cu mătăsuri.

Mehmed contemplă gânditor grămezile de nestemate.

– Comoara aceasta a fost găsită în tainiţele palatului tău, Notaras. Percheziţia a dat-o la iveală. Şi mai sunt acolo multe scumpeturi care sunt scoase treptat la lumină. Mă întreb: de ce nu le-ai folosit pentru a-ţi salva împăratul, patria, oraşul în care te-ai născut? La un moment dat mă gândisem să mă bizui pe tine, să-ţi încredinţez puteri politice şi militare în Constantinopolele otoman. Dar prin comportarea ta nesăbuită, mi-ai deschis ochii. Ca să-ţi păstrezi comorile, m-ai fi vândut şi pe mine, aşa cum l-ai vândut pe împăratul tău! Ai vrut să obţii totul, fără să dai nimic. Eşti mai josnic decât un cămătar de rând!... Ce-ai făcut tu, Notaras, pentru a pune capăt, sau cel puţin a scurta războiul? Nimic! Ai încercat să-l determini pe Constantinos a-mi accepta condiţiile? Sau dacă ai constatat că este un nebun care-şi împinge supuşii la o sinucidere colectivă, ai încercat oare să complotezi răsturnarea lui de pe tron? N-ai făcut altceva, Lucas Notaras, decât să-ţi creezi legături cu noi prin intermediul senatorului Evghenis Kalamides! Ce ţi-ai zis? Să mă pun bine şi cu unii şi cu alţii! Să fiu în câştig oricum s-ar termina războiul! Numai că ţi-am dibuit jocul! M-ai înfruntat când ţi-am cerut fiul! Ai nesocotit cinstea pe care ţi-am făcut-o! Ai crezut că ne poţi învârti şi pe noi pe degete, aşa cum i~ai învârtit pe ai tăi! Dar intrigile tale au dat greş! Acum ai să-ţi plăteşti duplicitatea! Vei suferi pedeapsa cu moartea, laolaltă cu toţi membrii familiei tale de sex bărbătesc! Va scăpa de securea călăului numai Apollonios! Dar la prima greşeală, te va urma pe eşafod!

În timpul peroraţiei, Mehmed se înfierbântase, coborâse de pe sofa, îşi încrucişase braţele spre a-şi stăvili parcă impulsul de a-l pălmui pe Notaras. Ultimele lui vorbe fură acoperite de strigătul de durere al lui Andukas Notaras, care căzu în genunchi:

– Îndurare, Înălţimea-ta! Durerea a întunecat raţiunea tatălui meu! Nu mai ştie ce face şi ce spune!

Mehmed nu catadicsi să-i răspundă. Făcu un semn călăului, care se sprijinea în secure.

– Fă-ţi datoria, gâde!

Ienicerii împinseră pe Notaras şi pe ai lui afară din cort. Băieţii marelui amiral plângeau cu hohote. Ginerele său arunca în dreapta şi în stânga priviri năucite. Nu-i venea să creadă că şi el fusese cuprins în ordinul de condamnare la moarte rostit de padişah. În vreme ce ajutoarele călăului instalau cu mişcări rapide butucul pe care osândiţii aveau să-şi pună grumazul, marele amiral începu să vorbească feciorilor săi şi lui Hilaros:

– Lăsaţi jelaniile! Păşiţi cu fruntea sus în faţa morţii! Să le arătăm păgânilor că ştim să fim demni până la ultima noastră suflare! Nu există viaţă fără de sfârşit! Ce importanţă are că vom muri mai devreme? Este mai frumos să-ţi chemi moartea decât să trăieşti în ruşine! Toţi cei de-o seamă cu noi au păşit în imperiul umbrelor. Şi împăratul, şi tatăl tău, bunule Hilaros, şi unchii şi verii voştri, copiii mei! Lumea noastră s-a prăbuşit! Am pierdut măririle, bogăţiile, viaţa! Ne-am păstrat însă neştirbită cinstea, mândria de romei! Apollonios a fost smuls de lângă noi. Dumnezeu îmi este însă martor că am făcut tot ce mi-a stat în putinţă spre a-l feri de ruşine! Acum ni se pregăteşte sfârşitul. În numele celui care s-a răstignit pentru noi, a murit şi a înviat, să murim şi noi, ca, împreună cu el, să avem parte de bunătăţile lui şi de fericirea veşnică!

Ajutoarele călăului terminară de instalat butucul.

– Cine deschide şirul? întrebă gâdele cu gravitate profesională.

– Începi cu cel mai mic dintre copii! zise Notaras. Să-i scurtezi astfel cu câteva clipe calvarul!

Şeful Saraiului asista la supliciu laolaltă cu ienicerii din escortă, cu santinelele care făceau de gardă la intrarea cortului imperial şi cu icoglanul Samim.

Când marele amiral îşi sprijini capul pe butuc, încheind execuţiile, marele eunuc alb grăi răspicat:

– Stârvurile ghiaurilor descăpăţânaţi să rămână fără îngropăciune, spre a fi de pildă tuturor acelora care ar fi ispitiţi să le calce pe urme!

* * *

Iagros clipi des, orbit de soarele care se ridica la orizont, vestind o zi nouă. Dinţii îi clănţăneau de frig, fiindcă noaptea fusese neobişnuit de rece, iar el se chinuise încercând să doarmă ghemuit pe lespezile de piatră din marele For al lui Constantinos. Cămaşa îi era umedă pentru că în zori se lăsase o rouă abundentă, rece ca bruma.

Se uită la miile de captivi înghesuiţi ca şi el în această piaţă mărginită de statui răsturnate ori decapitate. Se gândea la Marula, fiica lui, care se jertfise inutil pe câmpul de bătălie. Se gândea la împăraţii Constantinos, Ioannos şi Manuel, pe care-i slujise decenii de-a rândul. Se gândea la funcţiile înalte pe care le deţinuse - parakimomen, senator, logotet al Dromului, mareşal al palatului - precum şi la mizerabila lui condiţie de azi. Se gândea la anii promiţători ai tinereţii şi la cumplitele perspective care i se deschideau acum, la bătrâneţe.

Îi era frig, fiindcă nu purta pe el decât o cămaşă ruptă, un pantalon peticit, o tunică roasă în coaste şi decolorată, îmbrăcăminte de cerşetor menită să-l facă de nerecunoscut. Printre prizonierii buluciţi în lagărul acesta improvizat circulau tot felul de zvonuri, unele mai grozave decât altele. Se spunea, de pildă, că toţi bărbaţii de seamă romei, veneţieni şi genovezi, căzuţi în captivitatea turcească şi identificaţi, fuseseră arşi pe rug, jupuiţi de vii ori traşi pe roată.

Iagros recunoscuse printre nenorociţii îmbulziţi în Forum, ca vitele în ţarc, pe doi colegi din Senat, dar se prefăcuse a nu-i fi băgat de seamă. Circulau zvonuri şi cu privire la destinaţia care li se hotărâse. Unii presupuneau că vor fi transportaţi în Africa de Nord, alţii credeau că vor fi dispersaţi în loturi mici şi puşi la mezat în târgurile de robi din Anatolia.

Soarele se înălţase bine pe cer, şi acum pripea uscând veşmintele umezite de rouă. Başibuzucii, ienicerii, spahiii stăpâni ai captivilor, după ce se odihniseră în timpul nopţii prin casele din jur, făcând de pază cu rândul, veneau acum însoţiţi de diverşi amatori de robi, dispuşi să înceapă târgul.

La capătul dinspre nord al pieţei apăru un crainic călare, însoţit de un toboşar şi escortat de un detaşament de călăreţi comandaţi de un ofiţer.

Toboşarul vesti mulţimea prin ropot de tobă că avea să i se facă o comunicare. Crainicul desfăcu un sul de hârtie şi începu să citească în turceşte şi în greceşte o proclamaţie imperială:

„Înălţimea-sa Sultanul Mehmed Khan, Victoriosul, în înalta lui clemenţă, a hotărât să elibereze din captivitate şi să repună în drepturi pe foştii demnitari bizantini, pe foştii comandanţi de unităţi militare, precum şi pe toţi romeii de viţă nobilă, împreună cu familiile lor. Cei cuprinşi în aceste categorii sunt invitaţi a-şi face cunoscută identitatea, spre a putea fi răscumpăraţi de la actualii lor stăpâni şi puşi în libertate. Înălţimea-sa Sultanul a mai hotărât să plătească din caseta sa personală câte o mie de aspri pentru fiecare persoană din categoriile de mai sus. Proprietarii acestor captivi au obligaţia să consimtă la încheierea tranzacţiilor respective. Din înalt Ordin, semnează Karagea-Paşa, guvernator militar al Constantinopolelui.”

Ofiţerul comandant de detaşament se ridică în scări şi strigă cu putere:

– Se află printre voi persoane care se pot prevala de aceste drepturi?

Urmă o tăcere adâncă. Captivii schimbară priviri bănuitoare. În sufletele unora licări o rază de speranţă. Proprietarii de sclavi erau furioşi, dar nu îndrăzneau să protesteze. În ultimele zile ordinea şi disciplina fuseseră restabilite în oraşul cucerit. Câţiva soldaţi recalcitranţi fuseseră executaţi prin spânzurătoare.

Iagros se uită cu teamă în jur. Cei doi senatori pe care îi recunoscuse dinainte se consultau din priviri. Un glas timid se auzi din celălalt capăt al pieţei:

– Sunt Pamphilios Chiscasis, fost senator, fost şambelan al împăratului Ioannos.

Ofiţerul îi făcu semn să se apropie. Pe stăpânul lui Chiscasis, un başibuzuc furibund cu o barbă atât de stufoasă încât nu i se vedeau decât ochii şi vârful nasului, ofiţerul îl fulgeră cu o privire:

– Dacă te împotriveşti înaltului Ordin Imperial, te aşteaptă ştreangul! Alege: o mie de aspri sau laţul!

Başibuzucul primi banii din mâna ofiţerului, apoi se îndepărtă supărat. Ofiţerul se adresă cu deferentă lui Chiscasis:

– Arhonte, vă rog să treceţi lângă mine! Exemplul fostului şambelan dădu curaj şi altor creştini: bărbaţi, femei, până şi copii, care-şi dezvăluiră originea ilustră şi cerură să fie răscumpăraţi în vederea eliberării. Toţi arătau ca nişte cerşetori, dar nădejdea mântuirii îi transfigurase, imprimându-le pe chip o nobleţe care nu era de împrumut. În sufletul lui Iagros se angajase o luptă surdă. Ce să facă? Să se dea în vileag? Dacă li se întindea o cursă?

Un tânăr arătos din apropierea lui, care-şi bandajase mâna spre a-şi opri hemoragia provocată de un deget tăiat de un turc, se ridică de jos:

– Mă numesc Manolakis şi sunt fiul lui Toma Sebastios, latifundiar din Tracia.

Manolakis folosise la întâmplare numele unui arhonte de o bogăţie legendară, despre care tatăl său. ţăranul nevoiaş Kosmas, îi vorbise adeseori. Săvârşea o impostură, dar spre a se salva era dispus să înfrunte orice risc.

– Pofteşte lângă mine, Arhonte Manolakis Sebastios! îl invită ofiţerul.

În acelaşi moment, Iagros se auzi rostind aproape fără voie:

– Aşteptaţi-mă şi pe mine! Sunt Iagros, fostul mareşal al palatului!

Ofiţerul îi zâmbi cu amabilitate.

– Poftiţi şi dumneavoastră!

Iagros se alipi grupului de romei din preajma ofiţerului călare. Îi zvâcneau tâmplele şi îi şuierau urechile. Făcuse pasul decisiv. Acum nu mai putea da înapoi.

– Mai e cineva? întrebă ofiţerul.

Nu mai primi nici un răspuns. De după colţul unui templu grecesc transformat în biserică, apăru un detaşament de ieniceri. Ofiţerul se adresă romeilor din apropierea sa:

– Vă rugăm să vă încolonaţi spre a fi îndrumaţi spre centrul de triere din piaţa Sfinţii Apostoli. Aceşti soldaţi vă vor escorta, spre a vă feri de pretenţiile foştilor dumneavoastră stăpâni.

Pendulând între teamă şi speranţă, romeii cu sânge albastru porniră la drum.

– Mă întreb dacă au să ne dea şi ceva bani, ca să ne îmbrăcăm omeneşte? şopti Manolakis lui Iagros, care nu-i răspunse.

Coloana ocoli biserica Sfinţii Apostoli, străbătu un cordon de ieniceri şi pătrunse în marea piaţă populată doar de grupuri de romei zdrenţuiţi, aflaţi cu toţii sub escortă. Iagros, care se afla în fruntea coloanei, simţi că i se taie picioarele. În mijlocul pieţei se ridica o estradă vastă, pe care se aflau orânduiţi câţiva butuci străjuiţi de călăi cu serurile în mâini. Un ofiţer de ieniceri se apropie de ceata lui Iagros.

– Rugaţi-vă pentru sufletele voastre şi pregătiţi-vă să muriţi! Fiindcă în trupul vostru curge sânge nobil, Înălţimea-sa padişahul a vrut să vă scutească de povara sclaviei. Moartea este preferabilă pierderii libertăţii! Zâmbi ironic, apoi adăugă: De bună seamă, creştinii din Apus vă vor sanctifica, atribuindu-vă cununa martirilor. Dacă au neglijat să vă ajute militariceşte, vă datorează cel puţin această satisfacţie postumă!

Dinspre eşafod se auziră câteva bufnituri. Primele capete căzuseră.

* * *

Marele vizir Khalil stătea singur în întuneric. Voia să se deprindă cu bezna, căci în mormânt va fi pe veci lipsit de lumină. Împotriva lui nu se pronunţase încă nici o sentinţă, dar Khalil ştia că este condamnat la moarte.

După ce se va lumina de ziuă, va trebui să se pregătească pentru a fi primit de sultan în audienţă de lucru. Dar va mai apuca ziua de mâine? În ajun fusese arestat Mahmud-Paşa, şeful poliţiei şi omul său de încredere. El, Khalil, mare vizir şi al doilea personaj din imperiu, aflase despre această gravă măsură abia după îndeplinirea ei. Ordinul de arestare fusese semnat de însuşi padişahul.

Khalil era perplex. Cu două zile înainte se întâmplase un fapt tulburător. Mahmud-Paşa i se înfăţişase, având pe chip o expresie de mare bucurie. Îi raportase confidenţial:

„Luminăţia-voastră, am dat de firul unei afaceri uluitoare. Nu vă pot furniza încă amănunte, fiindcă cercetările mele sunt încă într-o fază primară. Dacă eforturile îmi vor fi încununate de succes, înseamnă că voi demasca perfidiile câtorva dintre cei mai aprigi duşmani ai Luminăţiei-voastre.”

Scoaterea din joc a lui Mahmud îl lipsea pe el, Khalil, de un sprijin foarte preţios. Acest deznodământ era cu atât mai surprinzător cu cât intervenea după un şir de evenimente care păreau, pe de o parte, să indice o oarecare îmbunătăţire a situaţiei marelui vizir, iar, pe de alta, să dezvăluie semnele premonitorii ale unei eclipse a lui Zaganos-Paşa. Omul acestuia, faimosul Lucas Notaras, fusese decapitat. După căderea Constantinopolelui, sultanul lucrase aproape numai cu prinţul Mahmud Anghelos şi cu foarte supusul Karagea-Paşa, ignorându-l aproape cu desăvârşire pe vizirul armatei.

Afară de aceasta, în cursul unei şedinţe a Divanului, padişahul zâmbise cu bunăvoinţă marelui vizir, căruia îi ceruse părerea într-o problemă care afecta reorganizarea armatei. Desigur, Khalil nu-şi făcuse iluzii. Cunoştea prea bine duplicitatea, prefăcătoria sultanului. Mehmed era un sadic care surâdea celor pe care avea de gând să-i piardă. Khalil îşi zisese atunci că obţinuse o păsuire, cuprinsă în calculele lui Mehmed.

Când i se adusese la cunoştinţă arestarea şefului poliţiei, îşi dăduse seama însă că este definitiv şi iremediabil pierdut. Mahmud-Paşa îi cunoştea toate tainele. Supus torturilor, va destăinui totul.

Era atât de întuneric în cameră, încât Khalil pierduse simţul orientării. Avea senzaţia că pluteşte într-o lume nefirească, în care valorile obişnuite îşi pierdeau orice importanţă.

Deodată auzi zgomot de paşi în anticameră, începu să tremure datorită tensiunii nervoase. Dinţii îi clănţăneau. Veniseră călăii sultanului spre a-l ucide?

Un ciocănit uşor după un anumit cod îl făcu să respire adânc. Coborî din pat şi se îndreptă bâjbâind spre uşă. De la o vreme se încuia în dormitor. Nu voia să fie surprins în somn de zbirii sultanului. Moartea - obişnuia el să spună - trebuie să o înfrunţi treaz, bărbăteşte.

Uşa se deschise puţin, lăsând să pătrundă prin despicătura dintre canaturi o geană de lumină. Mustafa, nubianul, slujitorul de încredere al marelui vizir, se strecură în dormitor. Purta în mână un opaiţ aprins, care-i lumina de jos în sus chipul, dându-i o aparenţă mefistofelică. Mustafa venea cu veşti importante de vreme ce cutezase să-şi trezească stăpânul în miez de noapte.

– Ce s-a întâmplat? întrebă Khalil.

Mustafa rămăsese singurul om care-i mai aducea informaţii din afară. Subalternii, chiar şi prietenii, fugeau de marele vizir ca de ciumă.

– În noaptea asta a fost arestat Yakub-Paşa, Luminate-stăpâne!

Khalil îl apucă de braţ.

– Eşti sigur? De unde ai aflat?

Nubianul zâmbi, arătându-şi dinţii albi, puternici, printre buzele-i cărnoase.

– Ştiţi că mă tot învârtesc printre eunucii negri ai padişahului. Printre ei mi-am făcut prieteni.

– Ş i?

– Unul dintre ei l-a auzit pe prinţul Mahmud Anghelos, care tocmai ieşea din camera sultanului, ordonând aghiotantului de serviciu să-l aresteze de îndată pe Yakub-Paşa.

Khalil îşi luă mâna de pe braţul slujitorului.

– Yakub! rosti pentru sine. Yakub! Aprinde lumânările, Mustafa!

Bezna din dormitor fu izgonită de flăcăruile care apucară să se înalţe deasupra sfeşnicelor de aur.

– Yakub! repetă marele vizir. Cine ar fi crezut? Mâna dreaptă a lui Zaganos!

Izbucni în râs. Un râs nervos pe care nu-l mai putea stăpâni. Mustafa îl privea cu afecţiune, dar şi cu teamă. Khalil continua să râdă...

* * *

Când intră în anticamera cabinetului imperial, marele vizir îl zări pe Zaganos-Paşa stând singur deoparte. Ceilalţi demnitari prezenţi, printre care Işak şi Karagea-Paşa, făcuseră un gol în jurul lui. Vizirul armatei era pământiu.

Khalil observă că divaniţii îl evitau cu ostentaţie şi pe el însuşi. Zâmbind, se apropie de Zaganos. Acesta îl privi cu uimire. Demnitarii care conversau împărţiţi în grupuri se uitară cu coada ochiului la marele vizir şi la vizirul armatei, care nu mai schimbaseră un cuvânt de foarte multă vreme.

Khalil surâse cu prefăcută bunăvoinţă rivalului său, apoi îi vorbi cu voce joasă, spre a nu fi auzit de cei din jur:

– Zaganos, în anii din urmă te-ai războit cu mine, fără să-ţi dai seama că un al treilea ne pândea din umbră. Un om pe care l-ai şi sprijinit într-o vreme.

– Mahmud Anghelos? murmură printre dinţi vizirul armatei.

– Exact! Acum ne are în mână pe amândoi. Ştii, Zaganos, ţi-aş fi propus o alianţă împotriva lui. Dar acum e prea târziu. Suntem amândoi atât de compromişi, încât puterile noastre reunite nu fac nici cât puterea unui icoglan oarecare. Îşi netezi cu afectat calm barba mătăsoasă, apoi adăugă: Cred că ne-au ajuns blestemele constantinopolitanilor! În curând am să simt în jurul grumazului laţul călăului. Ştiu acest lucru. Dar mai ştiu că ai să mă urmezi mai repede decât îţi închipui... Înainte de moarte am putea striga ca şi vechii gladiatori: „Ave, Mahmud Anghelos! Morituri te salutant!” Mahmud are să-şi plece mâna făcută pumn, cu degetul arătător îndreptat în jos, şi comedia are să se termine!

Un ofiţer de ieniceri, însoţit de patru soldaţi, intră în anticameră şi, după ce se opri în faţa marelui vizir, îi vorbi cu brutalitate:

– În numele Înălţimii-sale Sultanul, eşti arestat! Urmează-ne!

Khalil îl privi calm, apoi se uită zâmbind la vizirul armatei.

– Cred că pe lumea asta nu vom mai apuca să stăm de vorbă. Dar în curând ne vom întâlni pe lumea cealaltă. Îţi spun, deci, la revedere, Zaganos!

* * *

Acakios, călugărul, mergea agale pe drumul colbuit. Păşea cu grijă, ocolind pietrele colţuroase, fiindcă încălţările lui, purtate prea multă vreme, se găuriseră şi abia îl mai slujeau.

Când ajunse la o cotitură a drumului, se uită înapoi, peste umăr, spre zidurile Constantinopolelui, care se conturau departe, sub bolta văzduhului senin. Prin aerul cald zburau gâze zumzăitoare. Acakios îşi plimbă privirile peste măreaţa barieră de piatră şi suspină plin de tristeţe.

Venise la Constantinopole cu luni de zile în urmă - le şi uitase numărul - purtând sub rasa-i monahală o scrisoare semnată de stareţul monastirii sale. După cel mult o săptămână de odihnă ar fi trebuit să facă drumul întors. Dar şederea lui în măreaţa capitală a Imperiului Bizantin se prelungise aproape o jumătate de an. La venire, Acakios văzuse de departe fluturând pe turnuri stindardul cu vulturul bicefal bizantin, ţinând în cioc o cruce.

Acum, la plecare, vedea pe aceleaşi turnuri un stindard roşu, având în mijloc o stea şi o semilună.

Îşi sumese poalele rasei şi porni iarăşi, fără să se grăbească, aşa cum se cuvine la drum lung.

Când va ajunge la monastirea-i oploşită pe muntele Athos, va avea ce povesti fraţilor lui întru Domnul...

Sfârşitul volumului II