Colecţie coordonată de DENISA COMĂNESCU

GEORGE SAUNDERS

PASTORALIA

Copyright © 2000 by George Saunders

All rights reserved.

Acest e-book este protejat de legea drepturilor de autor. Reproducerea sa integrală sau parţială, multiplicarea sa prin orice mijloace şi sub orice formă, punerea sa la dispoziţie publică pe internet sau în reţele de calculatoare, stocarea sa temporară sau permanentă pe diverse dispozitive sau în sisteme care permit recuperarea informaţiei, gratuit sau în scop comercial, precum şi alte fapte similare, fără permisiunea scrisă a editurii reprezintă o încălcare a legislaţiei privind protecţia dreptului de autor şi se pedepsesc conform legilor în vigoare.

© HUMANITAS FICTION, 2020, pentru prezenta versiune românească (ediţia digitală)

ISBN: 978-606-779-713-8 (epub)

EDITURA HUMANITAS FICTION

Piaţa Presei Libere 1, 013701 Bucureşti, România

tel. 021/408 83 50, fax 021/408 83 51

www.humanitas.ro

Comenzi online: www.libhumanitas.ro

Comenzi prin e-mail: vanzari@libhumanitas.ro

Comenzi telefonice: 0723.684.194

Pentru Paula

PASTORALIA

1

Trebuie să recunosc, nu mă simt senzaţional. Nu c-aş duce-o foarte rău. Nu c-aş avea cu adevărat de ce să mă plâng. Şi nu că m-aş plânge de-a binelea dacă aş avea de ce. Nu. Fiindcă Gândesc Pozitiv / Vorbesc Pozitiv. Stau frumuşel pe şuncile mele, aşteptând să-şi iţească oamenii capetele. Chit că au trecut treişpe zile de când şi l-a mai iţit cineva, iar Janet îmi vorbeşte în engleză din ce în ce mai mult, ceea ce e parte din motivul pentru care mă simt atât de, mă rog, puchinos.

— ’mnezeule, îmi spune la prima oră a dimineţii. Sunt atât de sătulă de friptura de capră, că-mi vine să urlu.

Şi eu ce să zic la asta? Mă pune într-o situaţie delicată. Crede că sunt sensibil din fire şi că vorbitul ei în engleză mă face să nu mă simt în largul meu. Şi are dreptate. Mă face. Fiindcă am încasat-o din plin. În fiecare dimineaţă, o altă capră, de-abia omorâtă, ne e pusă pe Tava Mare. Pe Tava Mică, o cutie de chibrituri. E mai bine decât la alţii. Altora li se cere să prindă iepuri sălbatici cu laţul. Altora li se cere să se îmbrace aidoma primilor colonişti când taie capetele puilor. Nouă, nu. Eu trebuie doar să dau jos capra moartă de pe Tava Mare şi s-o jupoi cu o bucată ascuţită de silex. Janet trebuie doar să facă focul. Aşa că lucrurile arată binişor. Nu atât de bine ca pe vremuri, dar, mai spun o dată, nici rău.

Pe vremuri, când oamenii îşi iţeau capetele mereu, ne plăcea ce făceam. Chiar ne dădeam în spectacol. Ne băteam un pic cu mormăituri. De câte ori mă pregăteam să-i azvârl pământ în ochi, izbeam o piatră de alta în culmea furiei. În felul ăsta, ştia să închidă ochii. Uneori făcea un soi de ţesătorie primitivă. Gen: Originile Ţesutului. Uneori ne duceam la Ferma Ţăranilor Ruşi la un grătar, ţin minte că acolo erau Murray şi Leon, Leon se vedea cu Eileen, Eileen era aia cu o mulţime de pisici, dar acum, din cauză că se iţesc tot mai puţine capete, Ţăranii Ruşi s-au cărat în altă parte, unii în Administraţie, dar cei mai mulţi nu, pisicile lui Eileen au înnebunit şi Dumnezeu mi-e martor că uneori îmi fac griji c-o să mă apropii de Tava Mare şi o s-o găsesc goală.

2

În dimineaţa asta mă apropii de Tava Mare şi o găsesc goală. În loc de capră, dau peste un bilet.

Stai, stai, scrie în el. Vine şi capra, pentru Dumnezeu. Şi lasă fasoanele.

Problema e ce fac în timpul când ar trebui să jupoi capra cu bucata de silex? Mă hotărăsc să mă dau grav bolnav. Mă legăn într-un colţ şi mă pun pe gemut. Dar mă satur repede. Jupuirea caprei cu silexul trebuie să ţină aproape o oră. S-o credeţi voi că mă legăn şi gem o oră.

Janet iese din Zona Separată şi ridică din sprâncene.

— Băga-mi-aş, n-ai capră? zice ea.

Scot nişte sunete guturale şi fac câteva mişcări care înseamnă: A venit ploaia mare şi bum! a alungat caprele, caprele sunt departe acum, sus pe dealuri, şi fiindcă mi-a fost foarte frică, n-am plecat după ele.

Janet se scarpină la subsuoară şi scoate nişte sunete de maimuţă, după care îşi aprinde o ţigară.

— Ce porcărie, zice ea. De ce naiba insişti, n-o să pricep niciodată. Cine-i aici? Mai vezi pe cineva, în afară de noi?

Îi spun din gesturi să stingă ţigara şi să facă focul. Îmi spune din gesturi s-o pup în fund.

— De ce să fac focul? îmi zice. Foc înainte de capră. E ca un foc de dă, Doamne? Ca un foc al speranţei? Nu, scuze, mi-a ajuns. Ce-aş face în lumea reală dac-ar tuna şi aşa mai departe, şi caprele chiar ar lua-o la picior? Poate aş jeli, de pildă, tăindu-mă cu silexul ăla, sau poate te-aş lua la şuturi fiindcă ai fost prost şi-ai lăsat caprele-n ploaie. Ce e, n-au adus Tava Mare?

Mă uit urât la ea şi clatin din cap.

— Bun, dar măcar te-ai uitat în Tava Mică? zice ea. Poate-a fost o capră mică şi-au înghesuit-o acolo. Poate că de data asta ne-au dat o prepeliţă ca lumea sau altceva.

Îi arunc o privire, după care mă duc cu un mers legănat să mă uit la Tava Mică.

Nimic.

— Bun, ia de-aici, spune ea. O să-mi pun bine mersi coada pe spinare şi-o să văd ce căcat o să se-ntâmple.

Dar nu o s-o facă. Ştie şi ea, ştiu şi eu. Stă la ea pe buştean şi fumează şi aşteptăm împreună să auzim un bufnet în Tava Mare.

Pe la prânz dăm atacul la Biscuiţii din Provizii. Pe la cină mai dăm o dată atacul la Biscuiţii din Provizii.

Nimeni nu-şi iţeşte capul şi nu se aud bufnituri nici în Tava Mare, nici în cea Mică.

Pe urmă calitatea luminii se schimbă, iar ea se opreşte în uşa Zonei Separate.

— Dacă nici mâine n-avem capră, mă car de-aici şi-o iau la vale, îmi zice. Pe Dumnezeul meu. O să vezi.

Intru la mine în Zona Separată şi-mi pun botoşii. Beau un pic de cacao şi scot un Formular de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei.

Observ vreo dificultate de comportament? Nu observ. Care e evaluarea generală a Partenerei? Foarte bună. Există Situaţii care necesită Mediere?

Nu există.

Îl trimit prin fax.

3

A doua zi dimineaţă, fără capră. Dar şi fără bilet. Janet stă la ea pe buştean şi fumează şi aşteptăm împreună să auzim o bufnitură în Tava Mare.

Nu-şi iţeşte nimeni capul şi nu se aud bufnituri nici în Tava Mare, nici în cea Mică.

Pe la prânz dăm atacul la Biscuiţii din Provizii. Pe la cină mai dăm o dată atacul la Biscuiţii din Provizii.

Pe urmă calitatea luminii se schimbă, iar ea se opreşte în uşa Zonei Separate.

— Biscuiţi, biscuiţi, biscuiţi, îmi spune vrednică de milă. Isuse, aş vrea să vorbeşti cu mine. Nu-mi dau seama de ce n-o faci. Mai am puţin şi-o iau pe mirişte. Măcar atât să facem, să vorbim. Măcar să ne distrăm un pic. Poate să jucăm scrabble.

Scrabble.

Îi fac un semn de noapte bună cu mâna şi-i adresez un mormăit.

— Jigodie, îmi spune şi mă loveşte cu silexul.

Aruncă bine şi e cât pe-aci să spun „au!“. În loc de asta, scot un nechezat de furie şi mă gândesc s-o ţintuiesc la pământ, ca s-o fac să se supună puterii mele superioare etc. etc. Apoi mă duc în Zona mea Separată. Îmi pun botoşii şi fac ordine. Beau o cacao. Scot un Formular de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei.

Observ vreo dificultate de comportament? Nu observ. Care e evaluarea generală a Partenerei? Foarte bună. Există Situaţii care necesită Mediere?

Nu există.

Îl trimit prin fax.

4

Dimineaţa găsesc o mândreţe de capră în Tava Mare. Şi un bilet.

Ha ha! scrie în el. Iertare pentru lipsa caprei şi toate alea. O mică încurcătură. Pe viitor, când o să te mai uiţi aici după capră, o să găseşti de fiecare dată capra, nu biletul. Sau poate pe amândouă. Ha ha! Poftă bună! Totul este bine!

Jupoi repede capra cu silexul. Intră şi Janet, zâmbeşte când vede capra, şi face rapid un foc pe cinste, şi nu scoate o vorbă în engleză toată dimineaţa, şi chiar urmăreşte câteva ideograme cu un deget umezit, de parc-ar ului-o frumuseţea lor nespusă şi aşa mai departe.

Pe la prânz se apropie şi se uită la rana de pe braţul meu, unde-a aruncat cu silexul.

— O să trăieşti? îmi zice. Îmi pare rău, frate, chiar îmi pare rău. M-a luat valul.

Mă uit la ea. Se opreşte din vorbit în engleză, după care începe să se tânguiască nefericită şi se ciuceşte lângă mine ca s-o iert.

Capra are un gust excelent după două zile de biscuiţi.

Trag un pui de somn lângă foc şi măcar de data asta nu mai dă târcoale cântând piese pop în engleză, ci doar mormăie neinteligibil şi se preface că prinde şi mănâncă nişte gândăcei.

Felul ei de a-şi cere iertare.

Nimeni nu-şi iţeşte capul.

5

Odată, pe vremea când oamenii încă îşi iţeau capetele, şi l-a iţit şi tipul ăsta.

— Oho, a făcut el. Da’ mic e locu’ ăsta unde staţi. Te face să apreciezi cu adevărat felul cum trăim azi. Apel în aşteptare aveţi? Ştiţi cum se face un sos de ciuperci cu smântână ca lumea? Ha ha! Vă compătimesc, tipilor. Dar vă şi mulţumesc, tipilor, care mi-aţi fost precursori, nu? Ăsta e şpilul? Asta e ideea? Nu eraţi ignoranţi cu bună ştiinţă? Vă dădeaţi toată silinţa? Cum fac şi eu? Poate că la un moment dat o să fie acolo cineva care-o să mă reprezinte pe mine, iar un gunoi căruia îi sunt precursor o să strige la mine şi-o să mă întrebe de ce am pantofi făcuţi din vaci moarte şi tot aşa. Fiindcă în viitorul ăla n-o să mai poarte nimeni piele moartă în picioare, nu, nici vorbă. O să li se pară ceva barbar, aşa cum ni se pare nouă acum felul cum o târăşti de păr pe femeia asta, chit că mie mai puţin, după ce-am trăit cinşpe ani cu nevastă-mea. Ha ha! Simte-te bine!

N-o târăsc niciodată de păr pe Janet.

E prea clişeistic.

Chiar atunci şi-a iţit şi nevastă-sa capul.

— Acolo pute, a zis şi-a dispărut la loc.

— E de la capra friptă, a spus bărbatul ei. Nu era totul cu dichis. Când mâncai carne, era ca şi cum ai fi mâncat carne adevărată, carnea unui animal, la propriu, a unui animal care poate că te linsese pe mână cu doar câteva ore mai devreme.

— În viaţa mea n-aş face aşa ceva, a zis soţia.

— O faci şi-acum, toanto! a spus bărbatul. Doar că plăteşti pe cineva ca să se-ocupe de muncile nasoale. Tăiatul? Jupuitul?

— Nici asta nu fac, a zis soţia.

Nu-i vedeam, doar îi auzeam prin locul unde se iţesc capetele.

— Ai auzit de abator? a întrebat soţul. Ha ha! Te-am prins! Ce crezi că se-ntâmplă acolo? Un tip pe care nu-l cunoşti omoară şi jupoaie o vacă de-aia cu ochi mari şi blânzi, cum zici tu, ca să ai parte de pantofi, iar eu, de friptură şi de pantofi!

— Asta-i altceva, a spus ea. Animalele alea au fost crescute să fie tăiate. Ăsta e rostul lor. Plus că eu le gătesc la cuptor, nu mă ciucesc acolo-n chiloţi şi nu mă umplu de fumu’ ăsta puturos.

— Slavă cerului pentru micile hatâruri, a zis el. Glumeam! Am glumit. Nici măcar n-ai arăta rău dacă te-ai ciuci în chiloţi, crede-mă.

— Pe lângă asta, unde se cacă? a spus ea.

— Întreabă-i, a zis soţul. Întreabă-i unde se cacă, dacă ai chef. Doar ai plătit. E dreptul tău s-o faci, serios.

— Nu cred că o s-o fac, a spus soţia.

— Ei bine, eu nu mă sfiesc, a zis el.

O vreme nu s-a mai auzit nimic dinspre gaura pentru capete. Poate că discutau în linişte.

— Bun, şi unde vă căcaţi? a întrebat soţul, iţindu-şi capul.

— Avem nişte pungi de unică folosinţă care sunt urcate pe un suport, a spus Janet. Fosa septică nu se-ntinde până aici.

— Aha, a zis el. Se cacă în pungi pe care le urcă pe suporturi.

— Minunat, a spus soţia. Aflu şi eu ceva util.

— Da’ ia stai un pic, a zis soţul. Demult de tot, când peştera era de-adevăratelea, unde se mai duceau? Dacă nu mă-nşel, pe vremea aia nu erau pungi de unică folosinţă.

— Pe vremea aia se duceau frumos în pădure, a spus Janet.

— Aha, a zis el. Da, e logic.

V-aţi prins care-i treaba cu Janet? Când ni se adresează cineva direct, ar trebui să ne facem mici şi să ţipăm speriaţi, şi când colo ea răspunde de două ori în engleză, da?

I-am aruncat o privire.

— A, e-n regulă, a şoptit ea. Nu-i de la antidrog. L-am mirosit.

După un minut a aterizat un avion de hârtie: era Evaluarea Succintă a Clientului.

La Impresie Generală scrisese: A, bun! Foarte drăguţ.

La Valoare Educaţională scrisese: Am aflat unde se căcau. Şi pe vremuri, şi acum.

L-am aşezat în teanc peste celelalte, după care m-am dus la mine în Zona Separată şi mi-am pus botoşii. Mi-am completat Formularul de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei. Am observat vreo dificultate de comportament? N-am observat. Care a fost evaluarea generală a Partenerei? Foarte bună. Au existat Situaţii care au necesitat Mediere?

N-au existat.

L-am trimis prin fax.

6

Dimineaţa asta e dimineaţa când golesc pungile cu Resturi Menajere Umane, şi pungile de gunoi, şi punga de pe fundul orificiului metalic îngust, unde îşi pune Janet articolele femeieşti folosite.

Pentru asta mai primesc şaizeci de dolari pe lună. Plus că e bine să mai ieşi un pic din peşteră.

Bat la uşa Zonei ei Separate.

— Cine e? întreabă ea, făcând pe proasta.

Ştie foarte bine cine e. Vâr braţul înăuntru şi agit o pungă de gunoi.

— Ia cu încredere, spune ea.

E acolo şi se şterge la subsuori cu un o cârpă. Camera miroase ca ea, dar parcă şi mai mult. Vărs gunoiul din coşul ei de nuiele în punga mea mare şi albă. Adaug şi punga ei cu articole femeieşti folosite în punga mea mare şi albă. Iau din colţ trei pungi pe care scrie Atenţie Resturi Menajere Umane şi le vărs în punga mea mare şi roz, pe care scrie Atenţie Resturi Menajere Umane.

Îi mimez că am visat o cireadă care acoperise câmpia ca iarba pământului, erau la fel de multe vite ca greierii şi totuşi carnea de pe cocoaşele lor semăna cu nişte munţişori etc. etc. şi îmi ascut suliţa şi încerc să arăt de parc-aş intra într-un fel de transă de dinaintea vânătorii.

— Te duci? strigă ea. Te duci acum? Asta-mi spui?

Dau din cap.

— Cristoase, păi du-te odată, zice ea. Distrează-te. Şi adu nişte dropsuri cu mentă.

S-a căznit din răsputeri vreme de multe luni să disloce un pietroi sub care să-şi ascundă dropsurile cu mentă şi ţigările. Dropsuri dropsuri dropsuri. Ţigări ţigări ţigări. Indiferent cât o să stăm aici împreună, n-o să mi se-aprindă niciodată călcâiele după ea. Are cincizeci de ani, şi picioare mari, şi umeri gârboviţi, şi o feţişoară suptă, şi mestecă mereu cu gura deschisă. Uneori îşi pune nişte ochelari mari şi urâţi în peşteră şi dezleagă rebus: foarte verboten.1

1. Interzis.

O şterg afară, cu punga albă pentru resturi obişnuite într-o mână şi punga mare şi roz, cu Resturile noastre Menajere Umane, în cealaltă.

7

Jos în valea albastră-verde e o ciurdă de ceva-uri robotice, aplecate deasupra ierbii albastre-verzi, hrănindu-se, cred. La jumătatea distanţei dintre munţii noştri şi cei de vizavi curge un râu lat şi verde, care din loc în loc e întrerupt de nişte bolovani. Merg pe lângă o stâncă albă şi pe urmă pe o potecă marcată cu un punct galben pe un pin. Puţini ştiu drumul ăsta. E o potecă pentru non-Vizitatori. Pe ea nu se găseşte nici o Atracţie, doar Zona de Evacuare 8 şi un magazinaş Doar Pentru Angajaţi într-o remorcă dublă, o adevărată binecuvântare pentru noi, suntem atât de aproape şi toate alea.

În remorcă sunt Marty şi o doamnă despre care credem c-ar putea fi soţia lui, dar care s-ar putea să nu fie.

Marty ţipă la doamna care-i consemnează toate ţipetele.

— Fă ce ţi se cere! ţipă el, iar ea notează. Şi nu doar asta, fă mai mult de-atât, fiule, mai mult decât ţi se cere! Excelează! De ce să nu excelezi? Fii excelent! E rău să fii bun? Ei, fiule, ştiu că nu crezi asta, fiindcă nu asta ai fost învăţat, ai fost învăţat că e bine să fii bun, ţin foarte bine minte că aşa te-am învăţat. Când mergeam la pescuit şi prindeai un peşte, îţi spuneam mereu bravo, aşa se pescuieşte, fiule, iar când nu prindeai peşte, mă încruntam şi spuneam nu aşa, nu aşa se pescuieşte, deşi cred că n-am fost niciodată dur pe tema asta. Ai prins tot?

— Cuvânt cu cuvânt, spune doamna. Pentru mine sunt ca nişte pepite de aur.

— Ha ha, zice Marty şi o scarpină îndelung şi drăgăstos pe spate, bea nişte Squirt şi se pune iar pe ţipat.

— Aşa că, oricum, fă ce ţi se cere! ţipă el. Nu ştii cât de mult te iubim aici, acasă, şi cât vrem să reuşeşti? Cât despre ei, barosanii despre care mi-ai scris, bagă-i în sperieţi! Dar ai grijă şi fă ce-ţi cer. N-ai decât să crezi ce vrei despre ei, dar fă ce-ţi cer, ca să le placi. Iar în felul ăsta o să reuşeşti. În ce-i priveşte pe puii de barosani de care-ai pomenit, cât sunt de mici? Asta nu mi-ai zis. Sunt mult mai mici decât tine? În cazul ăsta, bagă-i în sperieţi, fă-te că nu-i vezi dacă-ţi vorbesc, iar dacă nu-ţi vorbesc, du-te şi-ncepe tu să vorbeşti cu ei, arată-le cam cine-i şefu’, ştii tu, ca nu cumva să se creadă ei şefii tăi. Dar, dacă sunt la fel ca tine, ai grijă, fiule! Nu-i oftica, nu te purta de parcă le-ai fi şef, dar nici nu te căciuli în faţa vreunui căcat cu ochi care e la fel de mic ca tine, fiindcă o să te creadă mult mai mic decât eşti cu adevărat. Cât despre prieteni, sigur, prietenii sunt grozavi, du-te şi fă-ţi-i, sunt o adevărată binecuvântare, dar încearcă să nu-ţi faci prieteni mai mici sau la fel ca tine. Împrieteneşte-te doar cu băieţi mai mari ca tine, în ideea c-o să te accepte, ceea ce probabil că n-o să facă. Şi de ce-ar face-o? Cine eşti? Eşti mai mic ca ei. Pe de altă parte, mai ştii, poate că trag mâţa de coadă, ceea ce ar fi bine pentru tine, ai putea să-ţi găseşti loc printre ei.

Marty îmi face un mic semn cu mâna, după care reîncepe să ţipe.

— Nu vreau să pun presiune pe tine, fiule, zice el. Ştiu că ai şi-aşa destulă presiune, fiindcă şcoala e grea şi toate alea, plus că trebuie să-ţi îmbraci singur cărţile din cauză că stăm prost cu banii, aşa că nu vreau să pun şi mai multă presiune spunându-ţi că e-n joc onoarea familiei, dar ce să vezi, amice, chiar e! Iar familia eşti tu, puştiule! Eşti la fel de bun pe cât am fost şi noi. Gândeşte-te, eu şi maică-ta, şi bunelu’, şi bunela, şi străbunelu’, care-a venit aici de unde stătuse pân’ atunci, cu un soi de barcă, şi-a reparat pantofi toată viaţa într-o colibă, da? Ţii minte? De ce crezi c-o fi făcut-o? Pentru ca pân’ la urmă să poţi să te naşti tu! Bagă la cap! Toţi anii ăia de spălat rufe, de băgat pe sub nas, de târât pân’ la piaţă, de făcut dragoste, de scos copii din burtă şi tot aşa – şi cu ce s-au ales? Cu tine, amice, cu tine s-au ales, dar-ar dracii! Şi ia uită-te acum la tine, eşti la internat, ce privilegiu, primul dintre noi care-ajunge acolo, aşa că tot ce-ţi spun e să nu-nghiţi căcaturi de la nimeni, dacă nu cumva înghiţitul de căcaturi face parte din planul isteţ prin care vrei să tragi foloase de pe urma lor, făcându-ţi-i prieteni. Ţine minte mereu cine eşti, fiule, eşti un Kusacki, singurul meu băiat, şi te iubesc. Na, c-am dat-o pe siropoşenii.

— Te descurci minunat, spune doamna.

— Atât de multe de spus, zice el.

— Îl pupă şi Jeannine, spune doamna.

— Te pupă şi Jeannine, zice el. Pentru numele lui Dumnezeu, Jeannine, pune mâna şi scrie-i dacă vrei să i-o spui. Nu-i nevoie s-o spun eu ca s-o scrii. Scrie-o şi gata. Eşti nevastă-mea.

— Nu sunt nevastă-ta, spune Jeannine.

— Pentru mine eşti, zice Marty, iar ea se lasă cumva pe el, pe când el mai trage o gură de Squirt.

Cumpăr nişte dropsuri cu mentă şi ţigări pentru Janet şi un Kayo pentru mine.

Îmi place Kayo.

— Hei, ai auzit de Dave Wolley? îmi zice Marty. Dave Wolley, de la Pustnicul Înţelept de pe Munte?

Îl cunosc foarte bine pe Dave. Dave făcea parte dintre cei care mergeau la grătar la Ferma Ţăranilor Ruşi.

— Ei bine, ia-ţi adio de la Dave, zice Marty. Pustnicul Înţelept de pe Munte e kaput. Dave e kaput.

— Nu l-am văzut niciodată pe Dave atât de necăjit, spune Jeannine.

— Era al dracu’ de necăjit, zice Marty. Cine n-ar fi? A fost trup şi suflet.

Dave a fost trup şi suflet. Şi-a lăsat barbă de-adevăratelea, în loc să-şi pună una falsă, şi chiar şi în vacanţe umbla desculţ, ca să-i semene picioarele cât mai bine cu cele ale unui ascet autentic de pe munte.

— Problema e că Pustnicul Înţelept de pe Munte s-a abătut prea mult de la drumul drept, zice Marty. Ca voi toţi, Izolaţii. Voi, Izolaţii, vă abateţi prea mult de la drumul drept. Ia gândeşte-te. La ora asta aveţi din capul locului foarte puţini Vizitatori, ceea ce-nseamnă că noi avem şi mai puţini Vizitatori dispuşi să urce naibii pân-aici ca să vă vadă pe voi, Izolaţii. Aşa e? Am dreptate?

— Ai perfectă dreptate, spune Jeannine.

— Am perfectă dreptate, zice Marty. Chit că nu-mi convine deloc că am perfectă dreptate, fiindcă, dacă te gândeşti un pic, în cazul în care o păţiţi şi voi, Izolaţii, eu ce fac? Eu de voi, Izolaţii, mă ocup. Pricepi? E corect? Dă-i dropsurile cu mentă. Şi dă-i restul amărâtului. Trebuie să se-ntoarcă la muncă.

— Spor la treabă, spune Jeannine şi-mi dă restul.

E tristă povestea cu Dave. Şi e îngrijorătoare. Fiindcă Pustnicul Înţelept de pe Munte nu era câtuşi de puţin mai Izolat decât noi, plus că era mult mai popular, fiindcă Dave se pricepea de minune să improvizeze şi să dea sfaturi înţelepte.

Merg pe potecă până la Centrul de Resturi Menajere şi cântăresc Resturile noastre Menajere Umane. Pun documentele şi taxa în cutia pe care scrie Documente şi Taxe. Arunc gunoiul în tomberonul pe care scrie Gunoi şi Resturile Menajere Umane în tomberonul pe care scrie Atenţie Resturi Menajere Umane, iar pe urmă mă sprijin de un copac şi-mi beau cutia de Kayo.

8

A doua zi dimineaţă găsesc o capră în Tava Mare şi un iepure în Tava Mică, plus un bilet adresat celor de la Distribuţie:

Vă rog să primiţi suplimentul alimentar ca semn de preţuire din partea noastră, scrie în bilet. Vreau să ştiţi că fiecare dintre voi e special pentru noi şi că nu e neglijat niciodată. Vreau să ştiţi că, dacă am putea să vă păstrăm pe toţi, am face-o, dacă ar fi profitabil pentru toată lumea. Numai că nu e, fiindcă altminteri am face-o, nu-i aşa?, v-am păstra pe toţi. Însă, dat fiind că ne integrăm într-o organizaţie nouă şi mai suplă, ce prilej minunat să ne adaptăm Schema de Personal! Prin urmare, deşi în perioada asta de lipsuri şi de provocări s-ar putea ca unii să trebuiască să plece, vestea bună e că alţii trebuie să rămână şi poate c-o să fiţi chiar voi. Să sperăm că o să fiţi chiar voi, fiecare până la unul, dar nu, după cum tocmai s-a spus, n-o să se poată, e imposibil. Aşa că bucuraţi-vă de trataţie, nu vă faceţi griji, aşteptaţi să vă contacteze supervizorul, iar dacă nu o s-o facă, aflaţi cu uşurare că Relocarea Personalului a trecut pe la uşa voastră. Deşi ni se pare corect să vă informăm că e posibil ca unii dintre cei care trec de prima vizită să fie scoşi la a doua, sau chiar la a treia, în funcţie de cum merge Relocarea, deşi, dacă cineva e scos atât la prima, cât şi la a doua vizită, se produce o încurcătură a disponibilizărilor, vă rugăm să nu ţineţi cont. O să vă scoatem pe fiecare dintre voi doar o dată. Dacă şi atât! Unii dintre voi, cei mai buni, n-o să fie scoşi niciodată. Dar ne aflăm într-o situaţie de prea-mulţi-indieni, aşa că trebuie mai întâi să tăiem câţiva indieni, iar mai târziu, poate şi câteva căpetenii. Dar încă nu, fiindcă e mai greu, fiindcă e vorba de noi. În curând, dar nu încă, trebuie să decidem pe care dintre noi să-l scoatem, iar asta e cumplit de greu, fiindcă suntem cu toţii extrem de utili. Nu c-am vrea să spunem că noi, căpeteniile, suntem mai folositori decât voi, indienii, dar este cert că luăm anumite decizii pe care vouă, indienilor, v-ar veni greu să le luaţi şi din cauza cărora aţi sta treji noaptea, ca să vedeţi pe cine scoateţi. Însă nu vă faceţi griji pentru noi, facem povestea asta de ani de zile, aveţi grijă doar să ţineţi minte, în primul şi-n primul rând, că ceea ce facem cu toţii, căpetenii şi indieni laolaltă, e un privilegiu amuzant, câţi n-ar dori să facă ce facem noi în domeniul divertismentului.

Ceea ce probabil că explică povestea cu Dave Wolley.

— Doamne, spune Janet. Să-nceapă odată înregistrarea aia afurisită.

Mă uit la ea.

— Of, bine, bine, zice ea. Uga muga. Uga uga muga. E mai bine?

N-are decât să fie cât de insolentă vrea, dar nu-i bine să iei peste picior Relocarea.

Jupoi şi frig capra şi iepurele. După micul dejun, ea îşi pune căştile şi începe o scrisoare către soră-sa: foarte verboten. Eu lucrez la ideograme. Adică îngenunchez şi mă prefac că le pictez, înmuindu-mi pensula grosolană şi uscată în petele de plastic tare şi colorat, care cică trebuie să arate ca vopseaua făcută din fructe de pădure pisate.

Pe la amiază, faxul din Zona mea Separată scoate zgomotul pe care-l face de obicei când vine un fax.

Ca să-l iau, ar trebui să ies din peşteră şi să intru în Zona mea Separată în timpul orelor de program.

— Isuse, du-te să-l iei, spune Janet. Eşti nebun? Poate că-i de la Louise.

Mă duc să-l iau.

E de la Louise.

Nelson e mai bine azi, spune faxul. Nu prea s-a mai umflat. S-a jucat cu camioanele şi a mâncat 3 buc. de bologna. A întrebat de tine. N-are febră, îşi mişcă bine picioarele şi braţele. Pe Visa mai am 6800 $, să-i transfer mai bine pe un card nou / rată a dobânzii mai scăzută?

Sună bine, îi răspund tot prin fax. Ce fac copiii?

Copiii sunt copii, îmi trimite ea prin fax. Mă scot din minţi. Vorbesc întruna.

Mi-e dor de tine, îi scriu şi-mi trimite tot prin fax semnătura de pe card de care e nevoie.

Semnez cardul. Trimit cardul prin fax.

Nelson are şase ani. Cu trei luni în urmă, i-au înţepenit muşchii. Medicamentele care i s-au dat pentru relaxarea musculaturii şi-au făcut parţial efectul, dar din cauza lor i s-au umflat muşchii. În rest e bine, doar că e ţeapăn, umflat şi-l doare când se mişcă. Au şi un nume pentru ce-au crezut că avea la început, dar când a început să se umfle de la medicamente, doctorul Evans a trebuit să admită că, indiferent ce avea, nu era ce crezuseră ei iniţial.

Aşa că-l supraveghem îndeaproape.

Mă întorc în peşteră.

— Cum merge treaba? spune Janet.

Fac o strâmbătură.

— Căcat, zice ea. Doar ştiţi că vă ţin pumnii, băga-mi-aş.

Uneori poate să fie din cale-afară de drăguţă.

9

A doua zi, primul lucru care se-ntâmplă e că Greg Nordstrom îşi iţeşte capul şi mă invită la un mic dejun târziu.

Ceea ce e o premieră.

— Şi eu? spune Janet.

— Ha ha! zice Nordstrom. Tu nu. Nu azi. Poate curând, totuşi!

Mă ţin după el afară.

Soare foarte viu.

La vreo cincisprezece metri de peşteră e un ecran de hârtie roşie, pe care scrie „Răbdare! în construcţie“, şi ne ducem în spatele lui.

— O să-ţi vină procura imediat pe Tavă, spune el, întinzând nişte covrigei pe o pătură. Completează procura cum crezi tu că-i bine, totul e-n regulă, doar votează, fă-o cu curaj, alege, are de-a face cu variantele tale pentru acţiuni. Ai titlu de proprietate? E nemaipomenit să ai titlu de proprietate. Stai să vezi când o să ai. Chiar seamănă a Beneficiu. O să vezi de ce li se zice Beneficiilor Beneficii când în fiecare lună, pam-pam, acţiunile îţi mai cresc cu o linie. Frate, băftoşi suntem.

— Da, spun eu.

— Şi eu sunt, şi tu eşti, zice el. Nu e toată lumea. Unii nu sunt. Ăia care sunt scoşi la Relocarea Personalului nu sunt. Dar tu nu eşti scos. Cel puţin nu cred. În ce-o priveşte pe Janet, îmi cam fac griji pentru Janet, nu ştiu ce-au de gând să facă în cazul lui Janet. Nu-i vorba de mine, ci de ei, dar ce pot să fac? Ea cum e? Se simte bine? Cum ai găsit-o? Vreau să fii sincer cu mine. Sunt probleme? Probleme la a căror rezolvare poate reuşim să ajutăm? Cum e? Cumsecade? De încredere? Nu-i un lucru negativ să arăţi un defect. De fapt, e pozitiv, fiindcă pe urmă defectul poate fi îndreptat. Negativ e să nu dai informaţii preţioase. Asta faci? Nu dai informaţii preţioase? Sper că nu. Ai o abordare negativă? Ia zi, îţi cam face necazuri? Te rog să-mi spui. Vreau s-o faci. Dacă recunoşti că-ţi cam face necazuri, consemnez ce abordare pozitivă ai avut. Uite, ştim amândoi – şi tu, şi eu – că are probleme cu prestaţia, şi ce ocazie minunată pentru tine să recunoşti, şi pentru mine, s-o aud răspicat. Super!

De şase ani îmi tot spune de testele Papanicolau, şi de copilul de la dezintoxicare, şi de mama de la Fort Wayne, care are probleme cu o valvă şi nu poate să se ridice, fiindcă i se umplu plămânii de sânge etc. etc.

— Chiar n-am observat nici un fel de probleme, îi spun.

— Bla bla bla, zice el. Ce fel de laudă e asta? Laudă fără temei? E laudă fără temei? Te previn să nu lauzi fără temei. Fiindcă ce e lauda fără temei? Cu ce seamănă? E o minciună. Şi minciuna ce e? E ceva negativ. Semeni cu opusul băieţelului care a strigat „Lupul!“. Semeni cu băieţelul care a strigat „Nu e lupul!“ când de fapt un lup pe nume Janet îi ronţăia piciorul. Fiindcă ce-am văzut de curând? Când ţi-am citit Formularul de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei, n-am văzut nici un cuvânt descurajator. Nici măcar unul. Ai observat vreodată o dificultate de comportament? Nu. Cum ţi-ai apreciat Partenera în ansamblu? Foarte bine, întotdeauna, zi de zi. Au existat Situaţii care au necesitat Mediere? Nu, nici măcar când i-a spus unui tip unde vă căcaţi. În engleză. În peşteră. Am documente, fiindcă am citit Evaluarea Succintă a Clientului.

Se lasă o linişte deplină. Vântul bate şi ecranul de hârtie se înfoaie un pic. Covrigeii arată bine, dar nu-i mâncăm.

— Ascultă, zice el. Ştiu că e greu să fii obiectiv faţă de oamenii lângă care ajungi să stai zi de zi, dar la nivel general cine trage foloase dacă nu se spune adevărul? Janet? Cum poate Janet să ştie că nu lucrează cum trebuie dacă nu i-o spune nimeni şi dacă imediat după aia n-o pedepseşte cineva aspru? Iar dacă Janet nu lucrează cum trebuie, e cumva organizaţia mai sănătoasă? Iar dacă organizaţia nu e mai sănătoasă, şi ţinând cont că organizaţia e cea care vă pune mâncarea-n farfurie, e uşor să-ţi dai seama că, minţind despre comportamentul lui Janet, îţi iei de fapt mâncarea de sub nas. Cine-ţi vâră în mână banii cu care să-ţi cumperi mâncarea din farfurie? Noi. Ce vrem de la tine? Vrem să spui adevărul. Atât. Asta-i tot.

Stăm o vreme în tăcere.

— Foarte simplu, zice el. Pălărie-ntr-un picior.

O chestie albă şi pufoasă îmi cade în părul de pe braţ. O iau şi-o arunc.

Se duce în jos.

— Trist, spune el. Totul e peste măsură de trist. Trăim într-o lume frumoasă, plină de provocări frumoase, şi de flori, şi de păsări, şi de oameni super, dar din păcate şi de câteva mere stricate, cum e dubioasa asta de Janet. Oare o urăsc? Oare vreau să fie ucisă? Doamne, nici vorbă, vreau să fie lăudată în timp ce am parte de un masaj cu ulei fierbinte, are nişte trăsături foarte frumoase. Dar ce să vezi?, n-o plătesc să aibă trăsături frumoase. O plătesc să muncească bine şi consecvent. Dar o face? Munceşte bine şi consecvent? Nu. Şi uite cum te-ai pricopsit cu o colegă sub medie. Bietul de tine. Îţi blochează creşterea şi dezvoltarea. Oamenii vorbesc despre tine la noi pe hol. Uite, ştiu că ai impresia că Janet nu e grozavă. E o povară pentru tine. Ţi-o citesc în ochi. Iar asta te râcâie, fără discuţie. Fiindcă eşti bun. Foarte bun. Unul dintre cei mai buni. Iar ea e slabă, foarte slabă, una dintre cele mai slabe, uneori îmi vine s-o iau la palme pentru ce-ţi face.

— Mi-e prietenă, îi spun.

— Ştii a ce aduce asta pentru mine? zice el. A Biblie. Ţii minte partea din Biblie când Isus sau Dumnezeu spune că orice grup sau organizaţie din doi sau mai mulţi dintre noi e un trup? E un mare adevăr. Trupul nostru a păţit ceva la un deget de la picior pe nume Janet, care se înnegreşte şi infectează încheietura, iar alături de degetul ăla bolnav şi infectat trăieşte prietenul ei, degetul bun şi neinfectat, care, nu se ştie de ce, se încăpăţânează să-şi ţină gura, dacă se poate spune despre un deget că are gură. Vorbeşte, degeţelule, spune-i creierului cât de mare e infecţia, ca să dăm fuga şi s-o facem pe Janet să nu se infecteze mai rău. De ce o să fie nevoie? Încă nu ştim. Poate de un antiseptic, poate de un ferăstrău bun şi ascuţit, cu care s-o retezăm pe Janet. Pentru ca noi să ştim, tu ce trebuie să faci? Să spui adevărul. Să începi să livrezi evaluări sincere şi nesubiective ale colegei ăsteia sub medie. Atât. Asta-i tot. E sau nu adevărat că ai fost de acord, prin Contractul de Angajare, să completezi în fiecare zi un Formular de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei? E adevărat. L-ai semnat în trei exemplare. Am şi eu o copie la dosar. Dar gata cu vorbăria tristă şi de doi bani, ştiu că mesajul a ajuns unde trebuia. Adică la tine. Şi-acum, distracţia. Să mâncăm mâncarea pe care am adusat-o. E distracţie, nu? Eu cred că-i distracţie.

Începem să mâncăm. E distracţie.

— Adusat-o, zice el. Mâncarea bună pe care am adusat-o. E „adus“ sau „adusat“?

— Adus, îi spun.

— Mâncarea bună pe care am adus-o, zice el. Adusat-o.

10

Înapoi în peşteră, Janet a făcut un foc ca lumea.

— Ce-a vrut pămpălăul? spune ea. Te-a dat afară?

Clatin din cap.

— S-a îndrăgostit de tine? întreabă ea. Vrea să iasă cu tine?

Clatin din cap.

— S-a îndrăgostit de mine? Vrea să iasă cu mine? M-a dat afară?

Nu clatin din cap.

— Ia stai, ia stai, de la capăt, spune ea. M-a dat afară?

Clatin din cap.

— Dar sunt în căcat? spune ea. Sunt oarecum în căcat?

Ridic din umeri.

— N-ai de gând să vorbeşti dracului cu mine? spune ea. E important. Măcar de data asta nu fi bou.

Nu mă consider bou şi nu-mi place să fiu făcut bou, în peşteră, în engleză, şi adevărul e că, dacă şi-ar da un pic silinţa să nu vorbească în peşteră, n-ar fi într-un căcat atât de mare.

Ridic un deget, gen: Stai o clipă. Apoi mă duc în Zona mea Separată şi-i scriu un bilet:

Nordstrom e nemulţumit de tine, îi scriu. Şi nemulţumit şi de mine, fiindcă mint pentru tine în FEZPP-uri. Aşa că o să încep să spun adevărul. Şi, după cum ştii, dacă o să spun adevărul despre tine, o să ajungi pe făraş, dacă n-o să începi să te comporţi mai bine. Prin urmare, te rog să te comporţi mai bine. Îmi pare rău că n-am putut să ţi-o spun în peşteră, dar, după cum ştii, n-avem voie să vorbim englezeşte în peşteră. Îmi place să lucrez cu tine. Trebuie doar să reglăm povestea asta.

Aşezată pe buşteanul ei, îmi citeşte biletul.

— Cred că tre’ să-mi scot capu’ din cur.

O aprob cu degetul mare ridicat.

11

A doua zi mă duc la Tava Mare şi o găsesc fără capră. Dar şi fără bilet.

Janet iese, îmi dă un bilet şi face repede un foc de toată frumseţea.

Chiar apreciez ce-ai făcut, scrie în bilet. Că mi-ai zisat adevărul. Ejti un preten adevărat şi-o să vezi ce bună pot să fiu.

Pentru micul dejun număr câte douăzeci de Biscuiţi din Provizii pentru fiecare. Pe urmă lucrez la ideograme, iar ea se preface că prinde şi mănâncă gândăcei. Pentru prânz număr câte douăzeci de Biscuiţi din Provizii pentru fiecare. După prânz mă prefac că-mi ascut suliţa, iar ea mi se aşază la picioare şi scoate şiruri lungi de sunete neinteligibile.

Nimeni nu-şi iţeşte capul.

Când calitatea luminii scade, se opreşte la intrarea în Zona ei Separată şi mişcă uşor din sprâncene, gen: Ca lumea, nu?

Intru în Zona mea Separată. Scot un Formular de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei.

Măcar de data asta e uşor.

Observ vreo dificultate de comportament? Nu observ. Care e evaluarea generală a Partenerei? Foarte bună. Există Situaţii care necesită Mediere?

Nu există.

Îl trimit prin fax.

12

A doua zi dimineaţă mă duc la Tava Mare şi iar o găsesc fără capră. Şi tot fără bilet.

Janet iese şi face din nou, foarte repede, un foc de toată frumuseţea.

Număr câte douăzeci de Biscuiţi din Provizii pentru fiecare. După micul dejun lucrăm la ideograme. După prânz ea se apropie de uşă şi începe să scoată lătraturi care vor să dea de înţeles că o cireadă impresionantă de lucruri de mâncat tropoteşte pe lângă noi etc. etc., ceea ce bineînţeles că nu-i adevărat, lucrurile de mâncat, fiind robotice, sunt acolo unde stau mereu, peste râu. Când latră, eu îmi înşfac suliţa, mă apropii în goană de ea şi lătrăm împreună la lucrurile de mâncat imaginare.

Nimeni nu-şi iţeşte capul cât e ziua de lungă.

Pe urmă calitatea luminii se schimbă, iar ea se opreşte la intrarea în Zona ei Separată, adresându-mi un zâmbet, gen: Chiar e haios când o facem cum trebuie, nu-i aşa?

Scot un Formular de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei.

Din nou: simplu.

Observ vreo dificultate de comportament? Nu observ. Care e evaluarea generală a Partenerei? Foarte bună. Există Situaţii care necesită Mediere?

Nu există.

Îl trimit prin fax.

De asemenea, îi scriu un bilet lui Nordstrom:

În urma conversaţiei noastre, spun în el, mi-am permis s-o pun în temă pe Janet. De atunci, face o treabă minunată, aşa cum reiese şi din Formularele de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei (acum autentice!). Îţi mulţumesc pentru francheţe. În plus, îmi cer iertare pentru perioada în care am fost mai puţin sincer în FEZPP-uri. Îmi dau seama acum ce abordare negativă am avut.

Un strop de pupincureală, da.

Dar trebuie să îndrept nişte lucruri.

Îl trimit prin fax.

13

Târziu în noapte, faxul meu scoate zgomotul pe care-l face de obicei când primesc ceva.

De la Nordstrom:

Ce face? scrie în el. Ce face? I-ai spus? Ţi-am spus eu să-i spui? Iar acum ai tupeul să-mi spui că se poartă bine? De ce te-aş crede când îmi spui că se poartă bine, când în toată perioada când s-a purtat atât de rău mi-ai spus că se poartă tot bine? Of, m-ai lovit rău de tot. Ştii ce nu pot să sufăr? Din cauza copilăriei mele? Şi poate că tocmai de asta sunt aşa pornit? Mincinoşii. Tata o minţea pe mama înşelând-o, mama minţea înşelându-l pe tata cu Kenneth, care era alt mincinos şi care mi-a promis, când a făcut nuntă cu mama, că-mi cumpără trei ponei cu şei de aur, iar mai târziu, când a divorţat de mama, mi-a promis că-mi cumpără măcar un ponei cu şa obişnuită, dar, inutil să-ţi spun, n-am primit niciodată vreun ponei. Şi poate că de asta nu suport mincinoşii. AŞA CĂ NU MAI MINŢI. Nu mai minţi nici măcar o dată în legătură cu scârba aia de Janet! Nu-mi vine să cred că i-ai spus! Chiar crezi că-mi pasă cum e? ŞTIU cum e. E REA. Dar am nevoie S-O SPUI TU. Din motive de documentare. Ai idee cât e de greu să dai afară o tipă, başca o tipă în vârstă, başca o tipă care-a adunat atâţia ani de serviciu sub centura aia străveche şi uzată? Sunt o groază de lucruri pe care nu le ştii despre Relocare, despre planurile noastre! Nici măcar să nu-mi răspunzi, sunt prea furios ca să citesc.

Ceea ce e cu totul altceva decât ce aveam în minte.

Fără îndoială că raporturile mele cu Nordstrom s-au cam deteriorat.

Dar mă rog.

Acum Janet se poartă mai bine, iar eu spun adevărul. Aşa că lucrurile sunt cum s-ar cuveni să fie.

Şi sunt sigur că, până la urmă, Nordstrom o să ajungă să aprecieze ce am realizat.

14

A doua zi dimineaţă mă duc la Tava Mare şi o găsesc tot fără capră. Şi tot fără bilet.

Janet iese şi face, foarte repede, un foc de toată frumuseţea.

Ne ciucim şi ne mâncăm Biscuiţii din Provizii, atingându-ne din când în când uşor cu mâna. Începem să ne ciondănim de formă şi ne fugărim prin peşteră, îndoiţi din şale şi scoţând ţipete. Ea chiar se poartă foarte bine. Izbesc furios o piatră de alta, arătându-i că am de gând să-i arunc nişte pământ în faţă. Îmi răspunde cu un lătrat foarte puternic.

Cineva îşi iţeşte capul.

Un tip tânăr, cu un aer de prostovan.

— Bradley? spune Janet. Să dea dracii.

— A, frumoasă primire, mami, zice tipul şi intră.

N-are voie să intre. Nimeni n-are voie să intre. Nu ţin minte să fi intrat cineva vreodată.

— Să-mi fut una, ce pute! spune el.

— Să nu te prind că vii la mine la muncă şi-ncepi să vorbeşti urât, zice Janet.

— A, sigur, mami, ce să-ţi spun. De parcă tu n-ai venit la mine la muncă şi n-ai vorbit urât.

— De parc-ai fi avut vreodată un loc de muncă, spune ea. De parc-ai fi muncit vreodată.

— De parcă făcutu’ bijuteriilor n-ar fi tot muncă, zice el.

— Of, Bradley, eşti plin de harfe, zice ea. N-ai avut nici urmă de instrument şi nici o prăpădită de bijuterie. Şi nici un client. N-ai făcut o bijuterie-n viaţa ta! Ai stat şi-ai frecat duda la subsol.

Noroc rupt în fund: primul nostru Vizitator în două săptămâni şi e rudă.

Îmi dreg glasul. Îi arunc o privire.

— Dă-ne cinci minute, fir-ar să fie, domnu’ Băţîncur, bine? zice ea. A venit fiu-meu.

— Îmi conceptualizam proiectele, mami, spune el. E o parte importantă. Şi mie-n sută ai vorbit urât la mine la muncă. Ţin minte foarte bine c-ai coborât o dată la subsol şi-ai zis că eram „un jeg ordinar futu-i“ fiindcă încercam să-mi împlinesc visu’ şi să ajung bijutier.

— A, căcat, zice ea. Nu te-am făcut niciodată jeg ordinar. Şi n-am spus nici în ruptul capului „futu-i“. Nu vorbesc niciodată cu „fut“. M-am lăsat de mult. Tu mă auzi că zic vreodată „fut“?

Se uită la mine. Clatin din cap. Nu zice niciodată „fut“. Când vrea să zică „fut“, zice „băga-mi-aş“. E foarte consecventă în privinţa asta.

— Ce e? spune Bradley? Nu vorbeşte?

— Respectă regulile, zice ea. Poate-ncerci şi tu cândva.

— Am încercat, spune el. Dar tot mi-au făcut vânt.

— Ţi-au făcut vânt de unde? zice ea. Ia stai, ia stai, un pic mai din urmă. De unde ţi-au făcut vânt? De la dezintoxicare?

— N-a fost nimic, mami! strigă el. Nu-i cazu’ să mă faci să-mi fie ruşine. Mă simt şi aşa destul de rău după ce nea Cutare mă face hoţ de faţă cu toată grupa.

— Doamne, Bradley, spune ea. Cum vrei să te-ndrepţi dacă te dau afară de la dezintoxicare? Ce-ai mai furat de data asta? Iar ai furat o combină stereo? Cine-i nea Cutare?

— N-am furat nimic, mami, zice el. Cutare e consilieru’ meu. Am împrumutat ceva. Un televizor. Televizoru’ din hol. Am crezut c-o să mă-ndrept mult mai repede cu un televizor în cameră. Aşa că mi-am luat recuperarea în propriile mele mâini. E-atât de grav? Parcă de-aia ajunsesem acolo, nu? Nu spun că tot ce-am făcut a fost perfect. Adică n-ar fi trebuit să-l vând, gen.

— L-ai vândut? spune ea.

— Nu dădeau niciodată nimic ca lumea! zice el. Dac-ar fi avut programe bune, ştiu precis că m-aş fi îndreptat. Dar nu. Era plicticos al naibii. Aşa că m-am hotărât să dau o petrecere pentru toată lumea, fiindcă mă susţineau atât de bine cu toţii, lăsându-mă să ţin televizoru’ în cameră. Aşa că, mă rog, am vândut televizoru’ pentru petrecere şi tocmai mă-ntorceam cu mălaiu’ la Locu’ de Petrecere, ca să iau nişte chestii pentru petrecere, nişte pălării, vuvuzele şi chestii de-alea, când am avut problema asta, cu substanţele, şi am avut nevoie dintr-odată de nişte substanţe. Şi pe urmă am dat nas în nas cu tipu’ ăsta cu substanţele. Şi tipu’ mi-a tras-o ca-n filme! Nimerindu-se acolo cu substanţele alea tocmai când aveam ceva bani. Nu i-a păsat nici cât negru sub unghie de recuperarea mea.

— Ai vândut televizorul de la dezintoxicare ca să-ţi cumperi droguri, spune ea.

— Ca să cumpăr substanţe, mami, de ce nu reţii corect? zice el. Felu’ în care numim lucrurile e important, mami, aşa m-a învăţat Cutare la consiliere. Uite, tu poate că n-ai fi vândut televizoru’, dar tu nu eşti consumatoare neglijentă de substanţe, şi ce să vezi?, eu sunt, de-aia mă găseam acolo. Mă auzi? Ştiu că ţi-ai dori să ai un fiu perfect, dar nu ai, ai un consumator neglijent de substanţe, care uneori judecă lucrurile rău, adică împrumută şi vinde un televizor ca să-şi cumpere substanţe.

— Sau inele şi bijuterii, spune Janet. Inelele şi bijuteriile mele.

— Dă-o-n gura mă-sii, mami, aia a fost demult! zice el. De ce trebuie să aduci mereu vorba de căcatu’ ăla? Mare dreptate a avut Cutare. Ca să câştigi tu, trebuie să pierd eu. Ca atunci când eram copil şi m-ai făcut torţionar de animale cu tot cartieru’ de faţă, da? Aia chiar a durut. Multe probleme de-acolo mi se trag. Chiar la asta lucram în cadrul grupului înainte să plec.

— Chinuiai o pisică, spune ea. Cu o sulă, fir-ar să fie!

— O sulă pe care mi-am făcut-o singur la fierărie, zice el. Dar normal că despre asta nu sufli o vorbă.

— O sulă pe care-o încălzeai la spirtieră, spune ea.

— Hai, bagă mare, atacă-mă, zice el. Dă în mine cât ai chef, n-am de ales. Trebuie să fiu aici.

— Cum adică, trebuie să fii aici? spune ea.

— Mami, n-ai fost atentă? strigă el. M-au zburat de la dezintoxicare!

— Păi nu poţi să stai aici, spune ea.

— Trebuie să stau aici! zice el. Unde vrei să mă duc?

— Du-te acasă, spune ea. Du-te acasă cu buni.

— Cu buni? zice el. Mă iei la mişto? O, Doamne, ce s-ar mai distra grupul. Îi spui unui consumator de substanţe neglijent şi foarte afectat să se ducă şi să stea cu bunica lui bolnavă în fază terminală? Aş lua-o de la capăt cu consumu’ neglijent cât ai clipi din ochi. Buni o ţine langa: adu-mi aia, adu-mi ailaltă, stai cu mine, mi-e frică, vorbeşte-mi, mă doare când respir. Am două’ş patru de ani, mami, statu’ după fundu’ altuia mă omoară. Ca să nu mai zic că e dusă, da? Halucinează, gen. Cred că e de la tot sângele ăla din plămâni. Alaltăieri s-a trezit la miezu’ nopţii şi-a zis că-ncercam să-i fur ceva. Îţi vine să crezi? A luat-o pe mirişte! Nu furam. I se încurcaseră colierele şi încercam să le descurc. Iar Keough încerca să m-ajute.

— Keough a fost la noi acasă? spune ea. Parcă ţi-am zis: fără Keough!

— Doamne, mami, Keough e prietenu’ meu, zice el. De fapt, singuru’. Cum vrei să mă-ndrept fără prieteni? Măcar eu am unu’. Tu n-ai nici unu’.

— Am o mulţime de prieteni, spune ea.

— Zi unu’, spune el.

Janet se uită la mine.

Ceea ce probabil că e drăguţ.

Deşi nu-mi dau seama de ce-a trebuit să-mi spună domnul Băţîncur.

— Bine, mami, zice el. Nu vrei să stau aici, n-o să stau aici. Vrei să consum neglijent substanţe, o să consum neglijent substanţe. O să vând droguri şi-o să trăiesc în şanţ. Asta vrei?

— Să vinzi droguri? spune ea. Cine-a pomenit de vândut droguri?

— Keough a făcut-o, zice el. La asta ajungem până la urmă, atât de mare e nevoia de substanţe. N-avem ce face.

— Păi nu vreau să vinzi droguri, spune ea. Chestia asta nu-mi convine.

— Dar să trăiesc în şanţ e OK, zice el.

— Dacă vrei să trăieşti în şanţ, trăieşte-n şanţ, spune ea.

— Nu vreau să trăiesc în şanţ, zice el. Vreau să-mi schimb viaţa. Dar ca să-mi schimb viaţa mi-ar prinde bine să am nişte bani. Douăzeci de dolari, gen. Ca să mă-ntorc şi să cumpăr chestiile alea pentru petrecere. Vuvuzelele şi toate alea. Vreau să-mi iau revanşa faţă de prieteni.

— Despre asta-i vorba? spune ea. Vrei bani? Păi n-am douăzeci de dolari. Şi n-ai nevoie de vuvuzele ca să dai o petrecere.

— Dar vreau vuvuzele, zice el. E mult mai mare distracţia cu vuvuzele.

— Nu am douăzeci de dolari, spune ea.

— Mami, te rog, zice el. Întotdeauna mi-ai fost alături. Şi simt o chestie nasoală de data asta. Că s-ar putea să fie ultima mea şansă.

Mă trage într-o parte.

— Ţi-i dau înapoi la salariu, spune ea.

O privesc ţintă.

— Hai, frate, spune ea. E fiu-meu. Doar ştii cum e. Ai un copil bolnav, am un copil bolnav.

Ezit între da şi nu. Copilul meu bolnav are câţiva anişori. Copilul meu bolnav nu e escroc.

Deşi în clipa asta merită să dai douăzeci de dolari ca să nu-l mai vezi pe tip în peşteră.

Mă duc la Zona mea Separată şi iau cei douăzeci de dolari. I-i dau ei, iar ea i-i dă lui.

— Excelent! spune el şi iese valvârtej pe uşă. Pe maică-ta poţi să te bazezi mereu.

Janet se duce direct în Zona ei Separată. Tot restul după-amiezii o aud plângând în hohote.

Plângând în hohote sau râzând.

Probabil plângând în hohote.

Când se schimbă calitatea luminii, mă duc la Zona mea Separată. Fac o cacao. Deretic puţin. Scot un Formular de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei.

Acum chiar a întrecut măsura. Copilul ei intră în peşteră în haine de stradă, vorbeşte engleză în peşteră, ea îi răspunde tot în engleză, amândoi vorbesc urât de multe ori, iar apoi ea îşi petrece toată după-amiaza hohotind de plâns în Zona Separată.

Pe de altă parte, ce-ar trebui să fac, să dau în gât o prietenă cu o mamă muribundă în ziua când află că băiatul ei paradit e chiar mai paradit decât crezuse iniţial?

Observ vreo dificultate de comportament? Nu observ. Care e evaluarea generală a Partenerei? Foarte bună. Există Situaţii care necesită Mediere?

Nu există.

Îl trimit prin fax.

15

Noaptea târziu, faxul meu scoate zgomotul care anunţă de obicei primirea unui fax.

De la Louise:

Zi proastă, spune ea. A avut febră, după care s-a răcit brusc. Şi are picioarele foarte umflate. În unele locuri, pielea pare gata să-i crape. A mâncat două mâini de cereale Chex uscate toată ziua. Şi, o, Doamne, s-a văicărit întruna, amărâtul. A stat toată ziua pe grătarul de la şemineu în chiloţi şi s-a uitat pe geam. A întrebat întruna unde-i tati şi de ce nu-i aici? Plus că evemplorina s-a scumpit şi 120 de pastile costă 70 de dolari. Dumnezeule, hămăleală şi iar hămăleală, ar trebui să mă vezi, arăt de nouăzeci de ani. Pe lângă asta, o bucată mare din marginea acoperişului sau dintr-un perete lateral s-a prăvălit spre noi pe când ne suiam în maşină şi a fost cât pe-aci să-i omoare pe gemeni. Cei de la asigurări au zis că n-o să plătească. Ce fac, o las aşa? O să se întâmple ceva rău cu lemnul de dedesubt dacă nu-l batem la loc în cuie? Pfui. Nu-mi trimite fax de răspuns, mă duc să mă culc.

Cu drag, eu

Mă bag în pat, rămân întins, număr şi renumăr ţiglele acustice de pe tavanul Zonei mele Separate.

O sută patruzeci şi patru.

Plus că mi-e foarte foame. Aş ucide pentru nişte carne de capră.

Asta chiar dacă e clar că rămasul cu mintea la probleme nu le rezolvă. Deşi, pe de altă parte, nu le rezolvi nici dacă gândeşti pozitiv despre ele. Dar măcar atunci te simţi cum trebuie, ceea ce îţi dă – sau ar trebui să-ţi dea – un fel de, mă rog, împuternicire. Iar puterea e bună. Puterea e necesară în stadiul ăsta. E nevoie ca în stadiul ăsta să fiu, cum s-ar zice, o stâncă. Ceea ce trebuie să-mi amintesc acum e că nu-i nevoie să rezolv problemele lumii. Nu-mi stă în puteri să-l vindec pe Nelson, e nevoie să fac doar ce pot face, adică să mă asigur că banii vin în continuare, şi pentru ca banii să vină în continuare e nevoie să rămân cu fruntea sus, ca să continui să-mi fac bine treaba. Adică e nevoie să nu mă raportez negativ la probleme în întunericul nopţii din Zona mea Separată, fiindcă, dacă o fac, e posibil să fiu obosit dimineaţa şi prin urmare să nu-mi fac treaba cum se cuvine, ceea ce ar putea să-mi pună în pericol capacitatea de-a face în aşa fel încât să vină banii mai departe, mai cu seamă dacă, de exemplu, se face şi un Control Inopinat.

Continui să număr ţiglele, dar în timp ce o fac încerc să zâmbesc. Zâmbesc pe întuneric şi aprob încrezător din cap. Încerc să-mi imaginez pozitiv şi creator soluţii surprinzătoare şi inovatoare la problemele pe care le am, cum ar fi să câştig la loto, cum ar fi să se întrerupă Relocarea, cum ar fi să se trezească Nelson într-o dimineaţă vindecat pe deplin.

16

Dimineaţa următoare e din nou dimineaţa când golesc pungile cu Resturi Menajere Umane, pungile cu gunoi şi punga de pe fundul găurii orificiului lucios de metal.

Bat la uşa Zonei ei Separate.

— Intră, spune ea.

Intru şi-i mimez că visasem o cireadă care acoperea câmpia ca iarba pământului, erau multe vite ca greierii şi totuşi carnea de pe cocoaşele lor semăna cu nişte munţişori etc etc.

— Auzi, îmi pare rău pentru ieri, spune ea. Chiar îmi pare rău. Nu mi-a dat prin cap că răhăţelul ăla o să aibă curaj să vină aici. Şi crezi c-a plătit ca să intre? Mă-ndoiesc profund. Dacă mă-ntrebi, cred c-a sărit gardul, fir-ar să fie.

Vărs gunoiul din coşul ei de răchită în punga mea mare şi albă. Tot în punga mare şi albă vâr punga ei cu articole femeieşti folosite.

— Dar e-un băiat arătos, nu? spune ea.

Aprob scurt din cap. Iau din colţ trei pungi pe care scrie Atenţie Resturi Menajere Umane şi le adaug la punga mea mare şi roz, pe care scrie Atenţie Resturi Menajere Umane.

— Uite ce-i, spune ea. Stau bine? M-ai turnat? Că a fost el aici?

Îi arunc o privire, gen: aşa ar fi trebuit, dar n-am făcut-o.

— Îţi mulţumesc nespus de mult, zice ea. Tare cumsecade eşti. De-acum încolo, n-o mai zbârcesc, jur pe ce am mai sfânt.

Ies cu punga albă de gunoi obişnuit într-o mână şi punga mare şi roz cu Resturi Menajere Umane în cealaltă.

17

Nu e nimeni pe cărare, deşi din direcţia Taberei de Pionieri aud zgomotul unei ape care se revarsă, poate Marele şi Afurisitul Şuvoi? De două ori pe lună se deschide Rezervorul de Apă, râul se lăţeşte şi nu după multă vreme o serie de părţi detaşabile de casă şi vagoane ale Pionierilor, echipate cu baloane gonflabile speciale, plutesc prin apropiere, pe când din difuzoarele lor auzim slab sunetul preînregistrat al unor Colonişti care urlă.

Merg de-a lungul stâncii albe, o iau pe cărarea non-Vizitatorilor, marcată de punctul mic şi galben etc. etc.

Marty e în faţa locuinţei mobile şi schimbă pase cu un copil.

Mă reazem de un copac şi mă apuc de hârţogăraie.

— Bună priză, fiule! îi spune Marty copilului. Ştii să prinzi, nu glumă. Îmi închipui că eşti unul dintre cei mai buni prinzători din şcoala aia.

— Nu prea, tati, spune copilul. Copiii de-acolo prind bine de tot. Cei mai mulţi prind chiar mai bine decât mine.

— Să ştii că într-un fel mă bucur că s-ar putea să pleci de la şcoala aia, zice Marty. Copiii ăia bogaţi. Nu ştiu ce să cred despre ei.

— Nu vreau să plec, spune copilul. Îmi place acolo.

— Păi s-ar putea să trebuiască să pleci, zice Marty. S-ar putea să decidem că e mai bine pentru tine să pleci.

— Fiindcă rămânem fără bani, spune copilul.

— Da şi nu, zice Marty. Rămânem şi nu rămânem. Doar că serviciu’ lui tati e cam, hm, problematic. Bună priză! A fost o priză excelentă. Ia-o de jos. Pune-ţi iar mănuşa. Am aruncat prea tare. Ţi-am smuls mănuşa din mână.

— Cred că am mâna prea moale, spune copilul.

— Ai o mână perfectă, zice Marty. Am aruncat eu prea tare.

— E cam ciudat, tati, spune copilul. Copiii de la şcoală sunt mai buni decât mine la multe lucruri. De fapt, cam la toate. Sunt copii care prind foarte bine. Plus că unii s-au dus în tabăra de baseball şi în tabăra de mate. Plus c-ar trebui să le vezi hainele. Un copil a câştigat un trofeu la golf. Plus că sunt drăguţi. Când ratam câte-o prindere erau chiar foarte drăguţi. Îmi spuneau întotdeauna ceva de genul „Frumos efort“. Şi încercau să-mi arate, ştii? Când lipseam la împărţirea multiplă erau drăguţi. Când mâncam cu degetele erau drăguţi. Când mi se rupeau pantofii la sală erau drăguţi. Un copil mi-a dat pantofii lui.

— Ţi-a dat pantofii lui? spune Marty.

— A fost cu adevărat drăguţ, explică puştiul.

— Cum de ţi s-au rupt pantofii? spune Marty. Unde s-au rupt? De ce s-au rupt? Erau nişte pantofi cât se poate de buni.

— La sală, spune copilul. S-au rupt la sală şi mi-a ieşit piciorul. Pe urmă, copilul care-a făcut schimb cu mine i-a purtat cu piciorul ieşit. A zis că nu-l deranjează. Dar, chiar şi cu piciorul ieşit, tot a fugit mai repede ca mine. A fost cu adevărat drăguţ.

— Te-am auzit de prima dată, spune Marty. A fost cu adevărat drăguţ. O fi fost în tabăra de drăguţi. O fi fost în tabăra de dat pantofi.

— Păi nu ştiu dacă au genul ăsta de tabără, spune copilul.

— Uite ce-i, nu trebuie să te duci în tabără ca să ştii cum să fii drăguţ, spune Marty. Şi nu trebuie să fii bogat ca să fii drăguţ. Trebuie doar să fii drăguţ. Crezi că trebuie să fii bogat ca să fii drăguţ?

— Aşa cred, spune copilul.

— Nu, nu, nu, spune Marty. Nu trebuie. Tocmai asta vreau să zic. Nu trebuie să fii bogat ca să fii drăguţ.

— Dar ajută? spune copilul.

— Nu, zice Marty. E tot aia. N-are nici o legătură cu bogăţia.

— Ba cred că ajută, spune copilul. Fiindcă după aia nu mai trebuie să-ţi faci griji c-o să ţi se rupă pantofii.

— Ei, căcat, zice Marty. Nu eşti bogat, dar eşti drăguţ. Pricepi? Ai fost şi tu drăguţ, nu? Când i s-au rupt altcuiva pantofii ai fost drăguţ, da?

— Nu i s-au mai rupt nimănui pantofii, spune copilul.

— Încerci să-mi spui c-ai fost singuru’ copil din toată şcoala aia căruia i s-au rupt pantofii? zice Marty.

— Da, spune copilul.

— Îmi vine greu să cred, zice Marty.

— Odată, puştiul ăla, Simon…? spune copilul. I s-au rupt pantalonii.

— Păi vezi? zice Marty. Asta e şi mai rău. Fiindcă ţi se văd chiloţii. Ţie nu ţi s-au rupt niciodată pantalonii. Fiindcă ţi-am cumpărat pantaloni buni. Asta nu-nseamnă că pantofii pe care ţi i-am cumpărat nu erau buni. Erau foarte buni. Printre cei mai buni. Păi şi ce-a făcut puştiu’ ăsta, Simon? Când i s-au rupt pantalonii? S-a necăjit? Au râs ceilalţi de el? A-nceput să plângă? I-ai sărit în ajutor? L-ai consolat în vreun fel? Ştii ce înseamnă să consolezi? Înseamnă să spui ceva drăguţ. I-ai spus ceva drăguţ când i s-au rupt pantalonii?

— Nu tocmai, spune copilul.

— Dar ce i-ai spus? zice Marty.

— Păi băiatul ăla, Simon, mirosea urât, da? spune copilul. Avea un miros al lui, da?

— Ceilalţi copii au râs de el că mirosea? zice Marty.

— Uneori, spune copilul.

— Dar de mirosu’ tău n-au râs, zice Marty.

— Nu, spune copilul. Au râs că mi s-au rupt pantofii.

— Totuşi, păcat de puştiu’ ăla care miroase urât, zice Marty. E clar că nu poate să-ţi placă un asemenea copil. Unde le-o fi fost capu’ părinţilor? Nu l-au învăţat să se spele? Bine măcar că tu n-ai râs că mirosea. Chit că restul copiilor au făcut-o.

— Mă rog, am cam făcut-o şi eu, spune copilul.

— Când? zice Marty. În ziua când i s-au rupt pantalonii?

— Nu, spune copilul. În ziua când mi s-au rupt pantofii.

— Probabil că-şi bătea joc de tine chiar în ziua aia, sugerează Marty.

— Ba nu, spune copilul. Stătea acolo, atâta tot. Dar câţiva copii se uitau ciudat la pantoful meu. Fiindcă-mi ieşise piciorul, da? Aşa că l-am întrebat pe Simon de ce mirosea atât de urât.

— Iar ceilalţi copii au râs? zice Marty. Li s-a părut o poantă bună? Şi el ce-a zis? A-ncetat să-şi bată joc de pantofii tăi?

— Păi de fapt nici nu începuse, spune copilul. Dar era pe punctul.

— Cred şi eu că era, zice Marty. Dar l-ai ţintuit locului. Ce-a zis? După ce i-ai dat-o pe-aia cu mirositu’?

— A zis că poate mirosea, dar măcar n-avea pantofi ieftini, spune copilul.

— Deci a-ntors-o şi-a trecut la atac, zice Marty. Foarte isteaţă, puşlamaua mică. Auzi, dar să ştii că pantofii ăia n-au fost ieftini. Am dat bani buni pe pantofii ăia.

— Bine, spune copilul şi aruncă mingea în pădure.

— Frumoasă aruncare, zice Marty. Foarte puternică.

— Dar cam strâmbă, spune copilul şi-o zbugheşte în pădure după minge.

— Puştiu’ meu, îmi zice Marty. A venit în vacanţă. L-am dat la internat. Doar ce-i mai bun pentru copilu’ meu! Vreau să zic, pân-o să ne-nchidă. Ai auzit ceva? Ceva de rău? Cică s-ar putea să pună lacătu’ pe Oile Pot Paşte în Siguranţă. Asta înseamnă cam cinşpe ciobani. Ceea ce m-ar termina. Trag multe foloase de pe urma lor. Nu-i cazul să-ţi spun, sunt cu căcatu’ la cur. Fiindcă, dacă mă-nchid, ce crezi c-o să se-ntâmple cu puştiu’ ăla care acum e-n pădure? Internat? Crezi c-o să mai pupe internat? O laie pompierească. N-o să mai pupe internat, o să pupe fix opusu’ internatului şi o să fie al dracului de supărat.

Copilul iese alergând din pădure, cu mingea în mână.

— Despre ce vorbiţi? spune el.

— Despre tine, zice Marty şi-l prinde pe după cap. Despre cât eşti de mare. Despre cât eşti de simpatic.

— Aha, spune copilul şi zâmbeşte cu toată gura.

18

În seara aceea pe la nouă aud un fel de ţipăt din Zona Separată a lui Janet.

Un ţipăt şi pe urmă ceva care seamănă cu un plâns în hohote.

Apoi un hohotit mai puternic şi poate ceva care se sparge, eventual faxul?

Mă duc la ea la uşă, o întreb dacă e OK şi ea-mi spune să mă car.

Nu pot să adorm la loc. Aşa că-i trimit un fax lui Louise.

Toate bune? îi scriu.

Cam în zece minute primesc răspunsul pe fax.

A pomenit vreodată doctorul Evans despre pierderea completă a mobilităţii? scrie în el. Vreau să spun completă. Azi i-am dus pe copii în parc, l-am lăsat liber pe Ace, iar el a văzut o pisică şi a zbughit-o după ea. Când m-am întors cu Ace de mână, Nelson parcă înţepenise într-un tub de mers târâş. Nu mai putea să se ridice, da? Nu mai avea deloc forţă în picioare. Nici un strop. Tâmpitul de Ace, futu-i. Dacă i-ai fi văzut faţa lui Nelson. Dumnezeule! Când l-am ridicat, a zis c-a crezut că plecasem acasă fără el. Amărâtul. Plus că-i venea să facă pipi. Aşa că se cam pişase pe el. Nu mult, doar puţin. În rest, totul e bine, te rog să nu-ţi faci griji. Sau mă rog, fă-ţi un pic. Am ajuns la capătul puterilor sau cum se spune, suntem deja pe minus în cont şi e abia 5 ale lunii. Plus că sunt atât de obosită noaptea, că nu mai ajung la facturi, ultima dată am plătit penalizări şi la Visa, şi la Mastercard, treizeci de dolari la fiecare, jigodiile, mă gândesc să-mi tai un braţ şi să li-l trimit prin poştă. Ha ha, vezi să nu, am nevoie de braţ să semnez cecuri.

Cu drag, eu

Din Zona Separată a lui Janet se mai aud nişte hohote de plâns şi câteva strigăte mânioase.

Îi scriu pe fax.

L-ai dus la doctorul Evans? o întreb.

Nţ, îmi răspunde tot pe fax. Avem progr. miercuri, te ţin la curent. Nu te îngrijora, fă-ţi treaba, iar Nelson te salută şi spune că eşti cel mai bun tătic din lume.

Spune-i că-l salut şi eu şi că e cel mai bun copil, îi dau pe fax.

Şi ceilalţi copii? îmi dă pe fax.

Spune-le că şi ei sunt cei mai buni copii, îi dau pe fax.

Din Zona Separată a lui Janet se aude cum Janet loveşte ceva repetat, probabil masa de scris şi probabil cu pumnul.

19

A doua zi dimineaţă nu am nici urmă de capră în Tava Mare. Doar un bilet.

De la Janet.

Nu ies la lucru, scrie în bilet. Bradley a minţit despre vuvuzele şi a cumpărat nişte ştii-tu-ce. Surpriză mare, nu? E la închisoare. Prost făcut grămadă. Am primit un fax azi-noapte. Plus că mami e mai rău. Înainte nu putea să se ridice în picioare, că i se umpleau plămânii cu sânge, da? Ei bine, acum i se umplu cu sânge dacă nu se întoarce de pe o parte pe alta, şi cine s-o întoarcă? Înainte o făcea doamna Finn, dar acum doamna Finn şi-a găsit o slujbă de zi, aşa că adio. Deci trebuie să găsesc pe cineva şi să-l plătesc. Ha ha, foarte comic, de parcă mi-aş permite. Plus cauţiunea lui Bradley, pe care te rog să mă crezeşti că n-am vrut s-o achit. Cu toate astea pe cap, nu-i de mirare că azi nu sunt bună de nimic. Îmi pare rău, dar chiar nu pot, nu mă da în gât, bine? E pentru ultima dată. Îmi iau o Zi de Medical.

Nu poate să facă asta. Nu poate să-şi ia o Zi de Medical dacă nu e bolnavă. Nu poate să-şi ia o Zi de Medical fiindcă e tristă din cauză că o persoană la care ţine e bolnavă. Şi cu siguranţă nu poate să-şi ia o Zi de Medical fiindcă e tristă din cauză că o persoană la care ţine e la închisoare.

Număr zece Biscuiţi din Provizii şi lucrez toată dimineaţa la ideograme.

Pe la prânz, uşa Zonei ei Separate se dă în lături. Arată ciudat. E ciufulită, poartă un tricou cu Sunt Proastă peste veşmântul de femeie a cavernelor şi respiraţia îi miroase a whisky.

Janet e mangă? Mangă în peşteră?

— Ce am eu în albumul ăsta? spune ea. Poze cu şobolanul de Bradley când era mic, futu-i. Pe vremea când îl iubeam nespus. Înainte s-ajungă drogat. Vezi cât e de frumuşel? Vezi ce isteţ părea?

Îmi arată albumul. De fapt, nu pare câtuşi de puţin drăguţ sau isteţ. Arată la fel ca alaltăieri, dar mai mic. Într-o poză stă pe o tricicletă şi arată de parc-ar pune la cale un jaf. În alta are o mutră posacă şi-şi ţine o mână pe scutecul unui copil şi mai mic.

— Doamne, îi iubeşti pe neisprăviţii ăştia orice-ar fi, nu? spune ea. Înţelegi ce zic? Dac-ar fi rămas şi tăticul lui Bradley, ar fi putut fi mai bine. Bradley n-a apucat să-l cunoască. Spuneam pe-atunci că s-a uitat o dată la Bradley şi-a luat-o la fugă. Poate că n-ar fi trebuit s-o spun. Cel puţin nu în faţa lui Bradley. Frate! Am tras de câteva ori pe nas. Tragi şi tu? Hai, trăieşte-un pic! Ia-ţi o Zi de Medical, ca mine. Am ras trei BallBuster şi juma’ de sticlă de vin. E cea mai bună Zi de Medical pe care mi-am luat-o vreodată.

O conduc înapoi la Zona ei Separată şi o împing sever înăuntru.

— Hai şi tu! spune ea. Bea un BallBuster. Vrei? Sunt singură aici. Vrei un Bullbuster, señor Băţîncur?

Nu vreau un BallBuster.

Vreau în schimb să stea în Zona ei Separată şi să tacă din gură până-şi revine din beţie.

Toată ziua stau singur în peşteră. Când se schimbă calitatea luminii, mă duc în Zona mea Separată şi scot un Formular de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei.

Când eram copil, tata lucra la Kenner Beef. Îi cădea fileul de pe banda rulantă, iar el tăia tendonul roşu-închis şi folosea un fel de menghină ca să stoarcă puţin sânge într-un pahar gradat pentru testare, după care punea fileul într-o folie transparentă şi-l expedia la Finisare. Colegul lui taică-meu era Fred Lank. Lank avea o plăcuţă de metal în cap şi avea perioade de depresie în care uita să taie tendonul, nu mai storcea sângele şi, în loc să pună fileul în folia transparentă, îl azvârlea bine mersi la Finisare. Când Lank avea câte-o perioadă din astea, tata îl acoperea şi făcea normă dublă. Uneori făcea normă dublă zile în şir. Când a murit tata, Lank i-a trimis maică-mii o mie de dolari şi un bilet.

Te rog, păstrează-i, scria în el. Omul a făcut enorm pentru mine.

Cred că şi din cauza asta îmi vine greu s-o torn pe Janet.

Observ vreo dificultate de comportament? Nu observ. Care e evaluarea generală a Partenerei? Foarte bună. Există Situaţii care necesită Mediere?

Nu există.

Trimit prin fax.

20

În dimineaţa următoare, în Tava Mare nu e nici urmă de capră, doar un bilet.

S-a pus o întrebare, scrie în el. De aici, acest bilet despre o chestiune sensibilă, care e întru câtva grotescă şi personală, dar de care trebuie să ne ocupăm, fiindcă unul dintre voi a semnalat-o, şi anume motivul pentru care vă pretindem vouă, Atracţiilor Îndepărtate, bani pentru ceea ce noi numim (şi am vrea să numiţi şi voi) Costurile de Evacuare, iar voi insistaţi să-i spuneţi incorect Taxa pe Căcat. Ei bine, prin acest bilet vă spunem de ce, deşi nu cumva e evident pentru cei mai mulţi? Aşa sperăm. Dar poate că nu. Fiindcă lucrul pe care l-am descoperit este, fără supărare, că uneori nu înţelegeţi lucruri care nouă ni se par simple ca bună ziua, de exemplu, de ce trebuie să plătiţi dozele de Coca-Cola din frigider dacă le beţi. Păi şi cine să plătească? Am băut noi dozele pe care le-aţi băut voi? Nu prea credem. Voi le-aţi băut. La fel şi cu ceea ce incorect numiţi Taxa pe Căcat, fiindcă de ce v-aţi aştepta să plătim noi evacuarea căcuţului vostru după ce l-aţi făcut? E cumva căcuţul vostru o cheltuială legitimă de afaceri? Avem vreun profit când defecaţi? Nu, dimpotrivă, am avea profit dacă n-aţi face-o, fiindcă atunci aţi munci mai mult. Ha ha! Asta a fost o glumă. Ştim foarte bine că toată lumea trebuie să iasă la caca. E un lucru pe care vi-l garantăm. De asemenea însă, după cum ştim cu toţii, pentru căcuţ e nevoie de timp – pentru unii mai mult decât pentru alţii. Pe măsură ce îmbătrânim, începem să ne dăm seama, nu-i aşa? Nu c-am fi în favoarea vreunui dop biologic sau a unui constipator chimic. Oricum, nu încă! Nu, ar fi incorect, ştim asta, şi nesănătos, şi fără îndoială că unii dintre voi s-ar plânge că trebuie să vă plătiţi constipatoarele, de parcă v-aţi aştepta să vi le dăm gratis.

Asta e altă ciudăţenie la unii dintre voi, din câte-am observat, şi anume că, deşi nu v-aţi pus niciodată în pielea noastră, a celor de-aici de sus, vreţi mereu câte ceva pe degeaba. Chiar nu înţelegeţi! Când sunteţi la caca, şi durează mult, şi aveţi un program, ne vedeţi cumva supăraţi foc şi cu cronometrul în mână? Aşa că vă rugăm să nu ne mai spuneţi: am defecat în timpul programului, evacuaţi-l pe degeaba, fiţi amabili şi preluaţi-mi cheltuiala. Ni se pare o stupizenie. Fiindcă, aşa cum ştiţi, voi, cei din Locurile Îndepărtate, sunteţi la distanţă mare şi nu aveţi canalizare, aşa că trebuie să plătim noi cisternele. Cisternele care vă transportă căcuţul. Căcuţul până la canal. De ce sunteţi atât de proşti? E ca şi cum v-aţi aştepta să vă dăm Coca-Cola gratis doar fiindcă vă e sete. Păi ce, Coca-Cola creşte în pomi? Ei bine, celălalt lucru care nu creşte în pomi e cisterna de căcuţ. Poate c-ar trebui să vină cineva şi să vă explice felul cum lucrăm: pentru bani. Şi de ce? Din lăcomie? Nu ne faceţi să râdem. Nu de asta. Dacă avem bani, putem să creştem, dacă creştem, putem să ne extindem, dacă ne extindem, putem să vă ţinem mai departe pe schemă, pe când dacă dăm înapoi, dacă dăm înapoi sau batem pasul pe loc, vai vouă, nu mai suntem vitali. Aşa că ajutaţi-ne să vă ajutăm şi nu vă mai plângeţi despre Costurile de Evacuare, iar dacă nu vă place cât costă, încercaţi să mâncaţi mai puţin.

Şi apropo, chiar o să vă ajutăm la treaba asta, trimiţându-vă mai puţină mâncare de-acum încolo. Nu glumim, asta-i austeritatea. Credem c-o să remarcaţi economiile substanţiale pe care o să le faceţi din perspectiva Costurilor de Evacuare, dat fiind faptul c-o să mâncaţi tot mai puţin, iar pungile de Resturi Menajere Umane o să fie tot mai mici. Iar asta, prieteni, o să ţină de o economie substanţială pe care noi, cei de-aici de sus, nu o s-o facem, şi ştiţi de ce? Vreau să spun, chiar dac-am mânca mai puţin, ceea ce am decis deja că nu o să facem? Ca să ne păstrăm puterile, da? Ca să luăm în continuare decizii înţelepte, da? Dar ştiţi de ce n-o să avem parte de economiile substanţiale pe care norocoşii de voi o să le faceţi? Fiindcă, aşa cum unii dintre voi au bombănit deja, noi, cei de-aici de sus, nu plătim Taxa de Căcat. Aşa că şi dacă ne-am căca mai puţin, tot n-am face vreo economie. Şi de ce nu plătim Taxa de Căcat? Fiindcă aşa a fost trecut în contracte după ce-am negociat la Momentul Angajării. Ce-aţi fi vrut să facem? Să negociem contracte inferioare? Să acţionăm împotriva propriului şi sănătosului nostru interes personal? Nu vorbiţi prostii. Vă rugăm, vorbiţi cu cap. Mulţi dintre noi au de achitat Împrumuturi Studenţeşti. Sunt vremuri grele, Unităţi întregi sunt eliminate, Relocarea Personalului continuă, aşa că vă rugăm să nu mai puneţi pe tapet problema defecării, doar să ne amintim că suntem o familie, iar voi sunteţi copiii, nu c-am vrea să spunem că sunteţi imaturi, numai că faceţi majoritatea corvezilor, pe când noi ne ocupăm cu gânditul şi de asemenea, în felul nostru, vă iubim.

Timp de câteva ore Janet nu se arată.

Probabil că e prea mahmură.

Pe la unsprezece iese, ţinându-şi exemplarul personal al înştiinţării.

— Ce vor să zică? spune ea. Mai puţină mâncare? Chiar mai puţin decât până acum?

Încuviinţez din cap.

— Isuse Cristoase, spune ea. Sunt lihnită şi aşa.

Îi arunc o privire.

— N-ai făcut-o? spune ea. Oho. Eşti chiar mai cumsecade decât credeam. Eşti cel mai bun, frăţie. Şi, începând chiar din clipa asta, gata cu chixurile. Ştiu c-am mai zis-o. Dar de data asta e de-adevăratelea. Să vezi.

Chiar atunci ceva cade cu putere în Tava Mare.

— Grozav! spune ea. Sper că-i o cutie mare de ibuprofen.

Dar nu e o cutie mare de ibuprofen. E o capră. O capră care arată ciudat. De fapt, o capră de plastic. Cu o gaură în ea, ca să poată fi pusă la frigare. În gură are un pliculeţ, iar în pliculeţ e un bilet.

Pentru austeritate, scrie în el. Astăzi, fără capră. Pentru autenticitate, puneţi capra falsă la proţap şi ocupaţi-vă de ea ca şi cum ar fi adevărată. Ţineţi-o mult deasupra focului, ca să n-o ardeţi. În eventualitatea topirii, stingeţi focul. În eventualitatea arderii, părăsiţi incinta, plasticul care arde poate să scoată fum dăunător sănătăţii.

Pun capra falsă la proţap, iar Janet se aşază pe bolovan, cu capul în mâini.

21

În dimineaţa următoare îmi vine din nou rândul să golesc pungile cu Resturi Menajere Umane, pungile cu gunoi şi punga de pe fundul orificiului lucios de metal, unde îşi pune Janet articolele femeieşti folosite.

Bat la uşa Zonei ei Separate.

Janet scoate pungile – toate sigilate, etichetate şi gata de dus.

— Uită-te la mine, spune ea. Sunt o altă femeie.

Ies cu punga albă de gunoi obişnuit într-o mână şi cu punga comună mare şi roz cu Resturi Menajere Umane în cealaltă.

Merg de-a lungul stâncii albe, după care o iau pe cărarea marcată de punctul mic şi galben de pe pin etc. etc.

Pe uşa locuinţei mobile a lui Marty e un bilet.

Din cauza unor întâmplări dincolo de puterile noastre, nu mai suntem aici, scrie în el. Dar vrem să ştiţi cât de mult v-am apreciat patronajul. Cât despre motivul pentru care nu mai suntem aici, nu-l vom comenta, fiindcă suntem peste acest gen de lucruri. Peste unii oameni. Unii oameni sunt şerpi. Pentru unii oameni, cincisprezece ani de serviciu bun şi credincios nu înseamnă nimic. Tot ce putem spune e să vă păziţi dracului spatele.

Tot binele şi mulţumim pentru amintiri,

Marty şi Jeannine şi micul Eddie

Pe urmă uşa se dă în lături.

Marty şi Jeannine şi micul Eddie stau în cadrul ei, cu geamantanele în mâini.

— Salut şi la revedere, spune Marty. N-aveţi decât să vă goliţi pungile cu căcat în magazie.

— Zău, Marty, zice Jeannine. Hai să-ncercăm să avem o atitudine pozitivă, da? O să ne fie bine. Oricum eşti prea bun pentru cloaca asta. Am spus dintotdeauna că eşti prea bun pentru cloaca asta.

— De fapt, Jeannine, spune Marty, când am primit slujba asta ai zis c-am avut noroc că mi-au dat totuşi ceva de lucru, din cauza dislexiei.

— Păi, iubitule, chiar eşti dislexic, zice Jeannine.

— N-am negat niciodată că sunt dislexic, spune Marty.

— Scrie cuvintele şi numerele de-a-ndoaselea, îmi spune Jeannine.

— De ce mi te-ntorci împotrivă, Jeannine? zice Marty. Eu îmi pierd serviciu’ şi tu mi te-ntorci împotrivă?

— Of, Marty, nu mă-ntorc împotriva ta, spune Jeannine. N-o să încetez să te iubesc doar fiindcă ai necazuri. La fel cum nici tu n-ai încetat să mă iubeşti, chiar dacă am şi eu necazuri.

— I se umple gura de salivă, îmi zice Marty.

— Marty! spune Jeannine.

— Ce e? zice Marty. Tu poţi să spui că sunt dislexic, dar eu nu pot să spun că ţi se umple gura de salivă?

— Marty, te rog, spune ea. Te porţi ca un om nebun.

— Nu mă port ca un om nebun, zice el. Doar că mi te-ntorci împotrivă.

— Pentru mine să nu-ţi faci griji, tati, spune copilul. Eu n-o să mă-ntorc împotriva ta. Şi n-am nici o problemă să mă-ntorc la şcoala de dinainte. Chiar nu am.

— A avut nişte necazuri cu câţiva puşti ordinari la şcoala unde-a fost înainte, îmi spune Marty. De-aia l-am mutat. Deşi nu există lucru pe care să nu poţi să-l rezolvi, nu-i aşa, băiete? De fapt, cred că i-a prins bine. L-a-nvăţat ce-nseamnă să fii tare.

— Cu condiţia să nu mă mai lege nimeni de boiler, spune copilul. Partea aia chiar nu mi-a plăcut. Frate, cu toţi şobolanii ăia.

— Nu prea cred că erau şobolani, zice Marty. Mai mult ca sigur că erau pisici. Pisicile îngrijitorului. Dacă mă-ntrebi, cred că era întuneric în sala boilerului şi nu puteai să deosebeşti pisica de şobolan.

— Îngrijitorul n-avea nici o pisică, spune copilul. Şi-a zis c-am avut noroc că n-au început şobolanii să mă muşte prin pantaloni. Din cauza mirosului de budincă. De când m-au prins copiii de boiler şi mi-au turnat budincă în pantaloni.

— Au fost în aceeaşi zi? zice Marty. Şobolanii şi budinca? Cred că nu mi-am dat seama că au fost amândouă în aceeaşi zi. Frate, cred c-ai învăţat o groază despre cum să te ţii tare în ziua aia.

— Aşa cred, spune copilul.

— Dar nimic care să te depăşească, zice Marty.

— Nimic care să mă depăşească, spune copilul şi clipeşte des, în timp ce i se umplu ochii de lacrimi.

— Of, Dumnezeule, zice Marty şi i se umplu şi lui ochii de lacrimi. E momentu’ s-o luăm din loc, ai mei. Cred că asta a fost. Să ne luăm rămas-bun. Rămas-bun de la Casă, Dulce Casă.

Dau ocol locuinţei mobile şi se îmbrăţişează tustrei, după care îşi târăsc geamantanele pe cărare.

Mă duc la Centrul de Dejecţii şi pun Dejecţiile noastre pe cântar. Vâr actele şi taxa în cutia pe care scrie Acte şi Taxe. Arunc gunoiul în tomberonul pe care scrie Gunoi şi Resturile Menajere Umane în tomberonul pe care scrie Resturi Menajere Umane.

Îmi pare rău pentru Marty şi Jeannine, şi mai ales îmi pare rău pentru copil.

Încerc să mi-l închipui pe Nelson legat de un boiler într-o încăpere întunecoasă şi plină de şobolani.

Plus că unde ne mai ducem noi, Izolaţii, de-acum încolo să fumăm, s-o ardem pe chestii grele sau să bem Kayo?

22

Înapoi în peşteră, Janet lucrează cu sârg la ideograme.

Când intru, arată spre Zona mea Separată şi spune pe muteşte: fax.

Mă uit la ea. Se uită la mine.

Spune pe muteşte: Cristoase, du-te. Pe urmă ţine o mână la nivelul genunchiului, ca să-l sugereze pe Nelson.

Mă duc.

Dar nu e pentru mine, e pentru ea.

Se pare că faxul dnei Foley nu funcţionează? începe mesajul de însoţire. Vă rog să-i transmiteţi documentul alăturat.

Vă aduc la cunoştinţă, scrie în faxul alăturat, că am făcut tot ce-a depins de mine cu privire la fiul dumneavoastră, şi din punctul meu de vedere am avut o negociere excelentă, deşi unora ar putea să li se pară dezavantajoasă, zece ani nici măcar nu înseamnă atât de mult, dacă te gândeşti la toate lucrurile rele pe care le-a făcut. Însă a fost relativ satisfăcut, după anumite emoţii iniţiale, cum ar fi plânsul pe perioade limitate, şi mi-a mulţumit pentru munca grea pe care am depus-o, deşi nu chiar cu aceste cuvinte, dat fiind că era destul de – vă daţi seama – supărat. Ca observaţie personală, daţi-mi voie să spun cât de rău îmi pare, dar şi că, prin raportare la marele proiect al erelor geologice, zece ani nici măcar nu înseamnă atât de mult.

Cu sinceritate,

Evan Joeller, Esq.

Iau faxul şi i-l dau lui Janet, care-l citeşte aşezată pe buştean.

Citeşte destul de încet.

După ce termină într-un târziu, are o expresie de om scos din minţi şi preţ de o clipă mă gândesc că o să distrugă toată peştera, dar în loc de asta o şterge într-un colţ şi începe să se prefacă zor nevoie că mănâncă gândăcei.

Mă apropii şi-i pun o mână pe umăr, gen: Te simţi bine?

Îmi împinge mâna brutal şi se preface mai departe că prinde şi mănâncă gândăcei.

Chiar atunci cineva îşi iţeşte capul.

Un tip tânăr, cu cap rotund şi ochelari scumpi.

— Bibby, ia dă-mi-l pe Cole, spune el. Să-l vadă şi el. Cole-Cole, vezi? Uite, te ţine tati.

Un căpşor de copil apare lângă al tatălui.

— Nu-i ca lumea, Cole? spune tatăl. Nu te bucuri că te-au adus mami şi tati aici? Ţii minte ce ţi-a zis tati? Despre cum trăiau oamenii în peşteri?

— Nu trăiau, zice băieţelul. Te înşeli.

— Bibby, l-ai auzit? spune tatăl. A zis că mă-nşel. Despre oamenii care trăiau în peşteri.

— Am auzit, zice o femeie de afară. Cole, oamenii chiar au trăit în peşteri. Tati nu se-nşală.

— Tati se-nşală întotdeauna, spune băieţelul.

— A zis că mă-nşel întotdeauna, spune tatăl. Ai auzit? Ţi-ai notat? În agenda cu amintiri? Că tot pomeneam de vorbitul răspicat! Unde nu sunt eu atât de răspicat. N-ar începe Norm şi Larry să cârâie dac-aş fi atât de răspicat?

— Păi n-ar avea cum să-ţi strice, spune mama.

— Ştiu, crede-mă, zice tatăl. De-asta am şi spus-o. Ştiu foarte bine că-mi pot permite să vorbesc mai răspicat. Făceam o glumă. O ironie la adresa mea.

— Vreau să te înjunghii, tati, spune băieţelul. Cu o sabie ascuţită, atât eşti de bou.

— Ha ha! zice tatăl. Dar nu uita, Cole-Cole, stiloul e mai puternic decât sabia! Ţii minte? Ţii minte că te-am învăţat asta? N-ar fi mai bine să compui o poezie jignitoare, dacă ai ceva negativ de transmis despre mine? Abia asta e puterea adevărată! Bibby, ai auzit ce-a zis? Şi pe urmă ce-am zis eu? Ai notat tot? Ai păstrat şi ambalajul de la îngheţata pe băţ? L-ai băgat în buzunarul de la coperta a patra a agendei cu amintiri şi ai consemnat cât de drăguţ arăta când o mânca?

— Cum te cheamă? urlă băieţelul la mine.

Mă ghemuiesc de frică şi încep să ţip în colţ etc. etc.

— Cum te cheamă, am zis! zbiară băieţelul la mine. Te urăsc!

— Ştii ce, Cole-Cole? spune tatăl. Hai să nu folosim cuvântul „ură“, bine, amice? Ţii minte ce ţi-am zis? Despre ura care e creionul negru şi urât şi iubirea care e creionul roz? Şi ţii minte ce ţi-am spus despre gongul care bate? Şi ţii minte că ţi-am vorbit despre oamenii răi de demult, care ardeau vrăjitoare, şi cât de cumplit trebuie să fi fost pentru vrăjitoare, care erau de fapt doar nişte bătrânici înfricoşate, care făcuseră greşeala de-a fi prea inteligente pentru vremea în care trăiau?

— Nu eşti acceptabil! ţipă copilul la mine.

— Ha ha, o, Doamne! spune tatăl. Bibby, pe asta ai prins-o? Ai scris-o? Ne imită. Fiindcă i-o spunem, da? Notează cât e de furios. Uite ce roşu e la faţă! Uite cum dă din picioare. Frate, da’ chiar e fiert. Cole, stai bine la stăruinţă. Ţii minte cum ţi-a povestit tati despre omuleţul care a putut? Cum încerca toată lumea să-l păcălească şi să nu-i dea ce i se cuvenea, şi cum până la urmă şi-a ieşit din pepeni şi a pus piciorul în prag şi i s-a făcut pe plac? Ţii minte ce ţi-am povestit despre Chief Joseph, care nu se oprea niciodată din mers? Ca el eşti. Micul meu războinic curajos. Bibby, dă-i o cutie cu suc. Şi vezi că-i iese un muculeţ din năsuc.

— Isuse Cristoase, bombăne Janet.

Îi arunc cea mai aspră privire.

— Ce-a fost asta? zice tatăl. Îmi pare rău, n-am auzit. Ce-ai spus adineauri?

— Nimic, spune Janet. N-am spus nimic.

— Te-am auzit foarte clar, zice tatăl. Ai spus „Isuse Cristoase“. Ai spus „Isuse Cristoase“ din cauza a ceea ce am spus eu despre muculeţul din năsucul lui fiu-meu. Ei bine, în primul rând, îmi pare rău dacă muculeţul din năsucul unui băieţel ţi se pare scârbos, e cât se poate de normal, dac-ai avea un copil, ai şti şi tu, iar în al doilea, de când vorbesc oamenii din peşteri engleză şi ştiu de Isus Cristos? Oamenii din peşteri n-au trăit înaintea lui Isus Cristos, dacă nu mă-nşel?

— Sigur că atunci au trăit, spune mama de afară. De-acolo venim, de la Cristos. Zilele lui Cristos. Şi facem cale-ntoarsă. Spre ieşire.

— Uite ce-i, tipule, am şi eu copil, spune Janet. Am văzut muci într-o veselie. Dar n-am spus niciodată „muculeţ“. Atâta tot.

— Bibby, notează-ţi, spune tatăl. Sfat de parenting de la femeia din peşteră. Se pare că femeia din peşteră are păreri ferme despre denumirile mucilor uscaţi. Pentru asta am plătit optzeci de dolari? Dacă vreau să aud chestii nasoale de la cineva prost îmbrăcat, pot să mă duc acasă la maică-ta.

— Foarte comic, spune mama.

— Aşa am vrut să fie, comic, zice tatăl.

— Am fost o mamă bună, spune Janet. Copilul meu e la fel de bun ca oricare altul.

— Aşa, ia mai spune-ne, zice tatăl.

— Chiar dacă e-n închisoare, spune Janet.

— Bibby, notează-ţi, zice tatăl. Copilul femeii din peşteră e-n închisoare.

— Să nu te prind că râzi de fiu-meu, piticanie jegoasă, spune Janet.

— Femeia din peşteră tocmai te-a făcut jegos, zice mama.

— Piticanie jegoasă, spune tatăl. Şi să nu cumva să crezi că o să uit.

În scurt timp, prin locul unde se iţesc capetele pluteşte Vinieta cu Evaluarea Succintă a Clientului.

Sub Valoarea Informaţiilor a scris: Dezastruoasă. Am aflat că unele femei din peşteră aveau guri spurcate. Cu siguranţă că m-am simţit ca şi cum aş fi fost în perioada Neanderthal. Nu!

Sub Impresia de Ansamblu a scris: Femeia din peşteră m-a făcut piticanie jegoasă de faţă cu fiul meu. Mersi frumos! O pierdere de vreme enormă şi jignitoare. SCĂPAŢI DE FEMEIA DIN PEŞTERĂ, E CEA MAI REA.

— Ştii ce fac acum? spune tipul. Mă duc cu exemplarul la şefi. Ai rupt steagu’, tanti.

— Căcat, zice Janet şi se aşază pe buştean. Căcat căcat căcat. Am bulit-o de tot, nu?

Dumnezeule mare, ba bine că nu. Chiar de tot a bulit-o.

— Ce-ai de gând să faci, frate? spune Janet. O să mă dai în gât?

Îi arunc o privire, gen: Vrei să taci odată din gură, te rog?

În restul zilei stă fiecare pe buşteanul lui.

Când se schimbă calitatea luminii, mă duc în Zona mea Separată şi scot un Formular de Evaluare Zilnică a Prestaţiei Partenerei.

Mi se vâră un bilet pe sub uşă.

Am o idee, scrie în el. Ce-ar fi să spui că oldinarul ăla a inventat totul? Că a intrat, a încercat să se dea la mine şi din cauză că nu l-am lăsat a inventat totul? Ar putea să meargă. Cred că ar putea să meargă. Te rog te rog, nu mă da în gât, dacă mă dă afară sunt terminată, ştii de ce mizerii am parte, plus că trebe să recunoşti că până la chestia asta m-am descurcat binişor.

Până la chestia asta s-a descurcat binişor.

Mă gândesc la Nelson. La părul lui subţire şi la nasul lui strâmb. Când îi mulţumesc că e curajos şi îşi ia toate medicamentele, îşi lasă întotdeauna capul pe umărul meu şi spune: Nici o problemă. Numai că nu poate să-l spună pe „r“, aşa că iese „nici o puoblemă“. Şi pe urmă mă bate uşor pe burtă, de parcă eu aş fi cel care şi-a luat toate medicamentele.

Observ vreo dificultate de comportament?

Scriu: Da.

Cum apreciez prestaţia de ansamblu a Partenerei?

Scriu: Slabă.

Există Situaţii care necesită Mediere?

Scriu: Astăzi, din păcate, Janet a interacţionat negativ cu un Vizitator. Astăzi Janet a vorbit urât cu un Vizitator în peşteră. Astăzi, din păcate, Janet i-a spus unui Vizitator „piticanie jegoasă“ în engleză, în peşteră.

Mai citesc o dată.

Totul e adevărat.

Trimit faxul.

23

Câteva minute mai târziu, faxul meu scoate sunetul care anunţă sosirea unui fax.

De la Nordstrom:

Ar trebui să fie suficient! scrie în el. Super! Mai mult decât suficient. Bravo ţie. Să nu te simţi vinovat. Eşti tu Janet? E Janet tu? Nu cred. Cred că tu eşti tu şi ea e ea. Nu sunteţi una şi aceeaşi entitate. Sunteţi diferiţi. E copilul ei copilul tău? E copilul tău copilul ei? Nu, copilul ei e copilul ei şi copilul tău e copilul tău. Simţi vreo vinovăţie? Pentru ce ai făcut? Te rog să nu simţi. Te rog să ai mândrie. Uite ce-ţi sugerez. Gândeşte-te la tine şi la Janet ca la două crengi dintr-un copac. Deşi e adevărat că uneori trebuie să retezi o creangă şi s-o laşi să cadă, nu contează, e doar o creangă, copacul nu moare din cauza ei şi câteodată o creangă trebuie să moară ca să poată trăi celelalte. Şi oricum, doar seamănă cu o moarte, fiindcă priveşti incorect lucrurile prin prisma unui singur organ sau a unei singure crengi, când ar trebui să gândeşti prin prisma celui mai mare bine cu putinţă pentru întregul organism, copacul nostru. Când retezăm o creangă, devenim cu toţii mai puternici! Iar când se uită în sus, creanga aceea căzută are plăcerea de-a şti că a însănătoşit copacul, ceea ce sper că o să facă şi Janet. Deşi cunoscând-o? Cu atitudinea ei oribilă? Probabil că o să zacă pe jos văicărindu-se şi mestecându-şi frunzele, în timp ce-ţi aruncă vorbe urâte. Dar cui îi pasă?! S-a dus. E gata. Şi ţie trebuie să-ţi mulţumim. Aşa că mulţumesc! Aşa cresc şi prosperă organizaţiile, prin mici contribuţii curajoase din partea unor altruişti care cooperează şi ajută, care sunt în stare să facă lucrul cel mai greu, să dea deoparte aspectul strict personal, ca să vadă tabloul de ansamblu. A, şi cred c-ar fi bine să ieşi din peşteră pe la zece, fiindcă atunci o să se facă treaba.

Mersi mult de tot!

Greg N.

Stau întins şi număr şi renumăr ţiglele acustice de pe tavanul Zonei mele Separate cufundate în beznă.

O sută patruzeci şi patru.

24

Dimineaţa următoare nu e dimineaţa când golesc pungile cu Resturi Menajere Umane, şi pungile cu gunoi, şi punga de pe fundul orificiului metalic lucios, ci mă trezesc extrem de devreme, de fapt e încă întuneric, şi-i las lui Janet un bilet în care-i spun că am plecat să golesc pungile cu Resturi Menajere Umane, şi pungile noastre cu gunoi, şi punga de pe fundul orificiului metalic lucios etc. etc., după care mă furişez în linişte din peşteră, străbat râul mergând anevoie prin apă şi stau printre lucrurile de mâncare, cu spatele la peşteră.

Rămân acolo multă vreme.

Când mă întorc, Janet a plecat, uşa de la Zona ei Separată a rămas deschisă, iar Zona ei Separată e complet goală.

Cu excepţia unui bilet lipit de perete.

Jigodie ce eşti, îmi frângi inima, scrie în el. Mii de mulţumiri. Eu ce gura mă-sii fac de-acum încolo? Cred că mă duc acasă şi o întorc pe mama de pe o parte pe alta până moare de foame fiindcă nu avem bani. Şi după aia poate mi-o pun cu un paznic de la închisoare ca să-l scot pe Bradley. Nu poci să cred că după atâta timp te întorci împotriva mea. Şi eu care credeam că-mi eşti preten, dar pe tine nu te interesa decât persoana ta. Nu că te condamn. Mă rog, şi da, şi nu. De fapt, da.

Canalie ce eşti,

Janet

Se aud câteva bufnituri puternice în Tava Mare.

O capră, câteva fripturi, patru cutii de crochete de cartofi, floricele cu caramel într-o cutie metalică, câteva plăcinte, sticle de Coca-Cola şi Sprite, multe cutii mici de Kayo.

Mă uit îndelung la mâncare.

Pe urmă o depozitez în Zona mea Separată, pentru mai târziu.

La prânz mănânc o friptură, crochete de cartofi, nişte plăcintă şi o Kayo.

Probabil că e verboten să mănânci crochete de cartofi şi plăcintă şi să bei Kayo în peşteră, dar am într-un fel impresia că mi-am câştigat dreptul.

Strâng resturile. Mă aşez pe buştean.

Pe la două se aude un zgomot scurt şi discret în Tava Mică.

25

O înştiinţare, pentru cei de la Distribuţie.

Referitor la zvonurile pe care e posibil să le fi auzit în ultima vreme, scrie în ea. Vă aducem la cunoştinţă că sunt false. Sunt atât de false, încât nici nu ne-am mai dat osteneala să le dezminţim. Fiindcă, dezminţindu-le, am fi dat de înţeles că ne ajunseseră cu adevărat la urechi. Ceea ce nu s-a întâmplat. Nu ne pierdem timpul cu asemenea prostii. Şi totuşi, ştim că dacă nu dezminţim zvonurile care nu ne-au ajuns la urechi, veţi presupune că sunt reale. Dar sunt cât se poate de false! Aşa că daţi-ne voie să afirmăm categoric că toate zvonurile pe care le-aţi auzit sunt false. Nu doar zvonurile pe care le-aţi auzit, ci şi cele pe care nu le-aţi auzit, ba chiar şi cele care încă n-au fost răspândite, sunt false. Cu toate acestea, există o excepţie de la regulă, iar ea se aplică dacă zvonul e bun. Altfel spus, dacă zvonul ne prezintă pe noi, cei de-aici de sus, într-o lumină pozitivă, împreună cu misiunea şi cu realizările noastre, atunci şi doar atunci va trebui să recunoaştem că zvonul pe care l-aţi auzit este perfect întemeiat şi să vă felicităm pentru formidabila voastră capacitate de-a vă vârî nasul, care v-a dus la descoperirea acestui lucru supersecret! Bref, vă rugăm pur şi simplu să vă întrebaţi când auziţi un zvon: Pune zvonul ăsta organizaţia într-o lumină proastă? Dacă da, zvonul e fals şi vă rugăm să nu-i daţi atenţie. Dacă e pozitiv, super, vă mulţumim frumos că vă pasă atât de mult de organizaţia voastră, încât îngenuncheaţi cu urechea la pământ, şi vă rugăm să răspândiţi zvonul cât puteţi de departe, altfel spus, aşezaţi-vă în patru labe şi lipiţi-vă cu buzele de pământ. Spuneţi-le prietenilor personali. Spuneţi-le prietenilor care se gândesc să cumpere acţiuni. Aveţi prieteni care sunt jurnalişti? Lipiţi-vă buzele şi de pământul lor.

Căci ce e adevărul? Adevărul este acel lucru care face să se întâmple ceea ce vrem să se întâmple. Adevărul este acel lucru care, când e rostit, îi face pe cei din echipa noastră să arate bine şi-i inspiră să facă eforturi şi mai mari, iar pe cei care nu sunt în echipa noastră îi face să vadă lucrurile în felul nostru şi să devină invidioşi. Adevărul este acel lucru care ne împuterniceşte să facem lucruri şi mai bune decât cele pe care le facem deja, ceea ce, apropo, e bine, facem bine, adevărul este vântul care suflă doar în pânzele noastre. Deci când un zvon vă face să vă îndoiţi de noi, cei de-aici de sus, înseamnă că nu e adevărat, dat fiind că am definit deja adevărul drept acel lucru care ne ajută să câştigăm. Prin urmare, dacă vreţi să aflaţi ce e adevărat, întrebaţi pur şi simplu ce e cel mai bine. Cel mai bine pentru noi, pentru noi toţi. Înţelegeţi unde batem? Contrar zvonurilor, următoarea fază din Relocarea Personalului nu este pe punctul să înceapă. Cel mai mărunt pretext şi cea mai mică neglijenţă nu vor fi folosite ca temei de concediere a acelei jumătăţi dintre voi pe care urma s-o concediem în următoarele câteva săptămâni dacă zvonul despre concedierile în masă, pe care probabil că între timp l-aţi auzit cu toţii, ar fi fost adevărat. Ceea ce nu e. Pricepeţi? Pricepeţi cum am făcut asta? Cum am făcut din zvonul acela ordinar şi negativ un adevăr? Mergeţi şi faceţi la fel, o să vedeţi că e distractiv. Iar în privinţa concedierilor în masă, liniştiţi-vă, nu se arată aşa ceva, ba mai mult, dacă s-ar arăta, întrebarea pe care ar trebui să v-o puneţi ar fi: Oare Gândesc Pozitiv / Vorbesc Pozitiv? Dau cu adevărat tot ce pot? Comit vreo greşeală, oricât de mică? Dar nu vă faceţi griji. Aceia dintre voi care nu au de ce să se neliniştească n-ar trebui sub nici o formă să o facă. Cât despre cei care ar trebui să se neliniştească, e cam târziu să înceapă s-o facă acum, ar fi trebuit să începeţi cu luni în urmă, când v-ar fi prins bine, fiindcă la ora asta ce s-a hotărât s-a hotărât, sau s-ar fi hotărât, dacă acele zvonuri false pe care le dezminţim, zvonurile despre concedierile care ar începe săptămâna asta, dac-ar fi programate să înceapă, ar fi adevărate, ceea ce tocmai v-am spus că nu sunt.

Noi concedieri?

Bun.

Mă întorc la buştean.

E cam ciudat fără Janet.

Cineva îşi iţeşte capul.

O tânără cu o rochie de femeie a peşterilor.

26

Intră hotărât şi-mi dă un bilet sigilat.

De la Nordstrom.

Te rog să faci cunoştinţă cu Linda, scrie în el. Noua ta Parteneră totală. Drăguţică, nu? Sub rochia aia se ascunde un corp trăsnet, crede-mă, am văzut-o în pantaloni. Înţelegi de ce încercam să scap de Janet? Dar în acelaşi timp o să-ţi dai seama că e serioasă. Exact ca tine. Vezi fruntea aia? E permanentă, singură a cerut să i se monteze. Din şase în şase luni gen, se duce undeva la control şi acolo îi dau cu spray dintr-un tub ca să i se întărească. Poţi să apeşi un pic cu degetul mare, zici că-i piele adevărată. Dar mai bine nu încerca, cum ţi-am zis, e foarte serioasă, pe mine m-a lăsat să pipăi doar fiindcă sunt cine sunt, iar asta la interviu, dar, dacă încerci şi tu, ştii ce cred? Că o să te raporteze. Sau o să te calce-n picioare. Fiindcă nu e autentic ca un om al peşterii să-l apese cu degetul mare pe frunte pe un alt om al peşterii în peşteră. Vreau ca acum, după Janet, să încercăm cu adevărat să ajungem la o veridicitate de înalt nivel. De exemplu, ai putea să te gândeşti dacă nu vrei să ţi se monteze şi ţie o perma-frunte. Ca să te scutească de chinul de a-ţi reface fruntea în fiecare zi, ceea ce ştiu că-i o pacoste. Oricum, cred că tu şi Linda o să vă înţelegeţi de minune. Deci iată-ţi noua pereche! Nu că ţi-aş spune să te împerechezi cu ea, eu unul n-aş încerca, cum spuneam, e foarte serioasă, dar, dac-ar fi să te împerechezi până la urmă cu ea, nu crezi că arată mai de Doamne-ajută, adică măcar e mai tânără decât Janet şi nu-i atât de boccie.

Întind mâna şi zâmbesc.

Se încruntă la mâna mea, gen: De când îşi strâng oamenii peşterilor mâna?

Se ciuceşte şi se preface că prinde şi mănâncă gândăcei.

De unde ştie cum să facă asta, nu-mi dau seama.

Mă ciucesc lângă ea şi mă prefac şi eu că prind şi mănânc gândăcei.

O ţinem aşa destul de mult. Se întunecă, dar ea nu se opreşte şi mormăie tot timpul, iar o dată sau de două ori sunt gata să jur că prinde şi mănâncă un gândăcel de-adevăratelea.

Pe la prânz, faxul meu scoate sunetul care anunţă primirea unui fax.

De la Louise? Probabil. Ba chiar mai mult ca sigur. Singurul care-mi mai trimite faxuri e Nordstrom, iar el abia mi-a trimis unul azi-noapte, plus că tocmai mi-a mai trimis un bilet.

Mă ridic.

Linda îmi aruncă o privire. Fruntea ei e uimitoare. Chiar are pori adevăraţi.

Mă ciucesc.

Mă prefac că prind şi mănânc un gândăcel.

Faxul nu mai scoate sunetul care anunţă sosirea unui fax. Pesemne că faxul de la Louise e în tavă şi aşteaptă să-l citesc. S-o fi întâmplat ceva? S-o fi schimbat ceva? Ce-o fi spus doctorul Evans despre pierderea completă a mobilităţii lui Nelson?

Încă cinci ore şi-o să pot să intru în Zona mea Separată şi să aflu.

Iar asta e bine. Chiar nu-i o problemă.

Pentru că Gândesc Pozitiv / Vorbesc Pozitiv.

Poate că dacă i-aş explica Lindei despre Nelson ar fi în regulă, dar mă simt un pic ciudat încercând să-i explic despre Nelson atât de devreme în relaţia noastră profesională.

Toată după-amiaza ne prefacem că prindem şi mâncăm gândăcei. Ne prefacem că prindem şi mâncăm mai mulţi gândăcei decât ar trăi de-adevăratelea într-o singură peşteră. Numărul de falşi gândăcei pe care ne prefacem că-i prindem şi-i mâncăm ar cam umple în realitate o peşteră de mărimea peşterii noastre. Pare că ne-am luat la întrecere. La un moment dat îmi aruncă o privire, gen: mai încet, e neautentic să ai viteza asta. Încetinesc. Încetinesc şi-mi controlez ritmul, astfel încât să mă prefac că prind şi mănânc gândăcei exact cu viteza cu care se preface ea că prinde şi mănâncă gândăcei, ceea ce e un lucru prudent, în fond, nu poate să aibă o problemă cu felul cum prind şi mănânc gândăcei, dacă o fac exact cum o face şi ea.

Nimeni nu-şi iţeşte capul.

WINKY

Optzeci de oameni aşteptau într-o sală de şedinţe întunecoasă la Hyatt, purtând tichii de hârtie produse în serie. Tichiile Albe Începeau să Înceapă. Tichiile Roz Înaintau în ale Începerii. Tichiile Verzi Începeau Foarte Ferm, urcând până la Tichiile de Aur, care îşi Însuşiseră Trăitul şi stăteau grupate în jurul Mesei cu Gustări, şopocăind, stând de vorbă şi dându-şi coate ori de câte ori trecea pe lângă ei cineva cu o tichie de rang mai mic.

Se auziră trompete dintr-un casetofon ascuns privirilor. Un actor cu o cămaşă ruptă apăru poticnindu-se pe scenă şi având la gât o plăcuţă pe care scria „Tu“.

— M-am pierdut! strigă Tu. Rătăcesc într-un soi de sălbăticie!

— Hei, Tu, hai încoace! strigă din cealaltă parte a scenei o fată pe care scria „Pace Interioară“. Pariez că mă cauţi de-o viaţă!

— Ba bine că nu! zise Tu. Uite-mă cum vin!

Dar chiar atunci, de la marginile scenei ţâşniră alţi câţiva actori pe care scria „Văicărilă“, „Preocupat“, „De Vină-s Alţii că e Grasă“ şi aşa mai departe, care-l împresurară pe Tu şi începură să-l înghiontească şi să-i dea castane.

— Ah, nu pot să cred c-o iubeşti mai mult pe Pace Interioară decât pe mine, Tu! spuse Nesigura. Asta chiar mă doare.

— Drept să-ţi spun, n-am fost niciodată mai dezamăgită de când mă ştiu, zise Dezamăgita.

— Vai de mine, toată cearta asta îmi provoacă un atac de panică, spuse Prea Tensionată ca să Funcţioneze.

— Aştept, Tu, spuse Pace Interioară. Mă vrei sau nu?

— Te vreau, dar am impresia c-am căzut în capcană! strigă Tu. Cred că nu am parte de ce vreau.

— Tu şi înc-un miliard de oameni din lumea asta, rosti Pace Interioară cu tristeţe.

— Chiar nu am nici un sâmbure de speranţă? întrebă Tu. Măcar dac-ar face cineva un studiu pe viaţă despre obstacolele peste care dai în drum spre Pacea Interioară!

— Şi totuşi, cineva l-a făcut, spuse Pace Interioară.

Fanfara se auzi iar din casetofon şi o Tichie de Aur mascată, a cărei Tichie părea făcută de-adevăratelea din aur, sări pe scenă, îşi încordă muşchii şi o târî pe Pace Interioară spre o închisoare de hârtie pe care scria: „Bulău pentru cei care ne ţin departe de Pacea Interioară“. Apoi Tichie de Aur le târî pe Depresiva Cronică, pe Cramponata, pe Neputincioasa şi pe celelalte de-a latul scenei şi le dădu brânci la bulău.

— Aţi văzut ce-am făcut? întrebă Tichie de Aur. L-am eliberat pe Tu de cele care nu-l lăsau să ajungă la Pacea Interioară. Cu atât mai bine pentru Tu! Întrebarea e, o să fie Tu în stare să rămână eliberat? Poate că lucrul de care are nevoie Tu e un memento lăuntric repetat. O mantră. Mantra poate fi privită ca un memento lăuntric repetat. Ştie cineva de-aici vreo mantră bună şi percutantă, pe care să i-o poată spune şi lui Tu?

Mulţimea era încântată, fiindcă ştia mantra. O ştiau până şi umilele Tichii Albe – chiar şi Neil Yaniky, care stătea vrăjit şi nesigur pe el în primul rând, ştia mantra, fiindcă era în toate reclamele TV şi de asemenea pe coperta Textelor de Orientare, cu litere mari şi îngroşate.

— Ia să v-aud, oameni buni! strigă Tichie de Aur. Ce oră e?

— E Ora Când Trebuie să Câştig! strigă mulţimea.

— Aşa vă vreau, copii! exultă Tichie de Aur, smulgându-şi masca spre a arăta ceea ce mulţi bănuiau deja: că nu era o Tichie de Aur oarecare, ci însuşi Tom Rodgers, fondatorul Seminarelor.

— Ce distracţie! strigă el. Să ai ceva de dat şi oameni care au atâta nevoie de ceea ce am de oferit. Şi uite ce am de oferit, oameni buni, chit că de fapt nici nu e mare lucru, doar două concepte simple, dintre care primul este: fulgi de ovăz.

Scoase din costum un bol şi o cutie cu fulgi de ovăz, umplu bolul şi-l ridică deasupra capului.

— Simplu, hrănitor, necostisitor, spuse el. Asta e sufletul vostru în starea lui pură. Sufletul din ziua când v-aţi născut. Eraţi perfecţi. Eraţi fericiţi. Eraţi buni. Şi-acum, iată Conceptul Numărul Doi: căcat. Nu vă faceţi griji, oameni buni, nu folosesc căcat propriu-zis. Doar căcat imaginar. O să trebuiască să furnizaţi voi căcatul, punându-vă minţile la contribuţie. Acum, dac-ar veni cineva şi s-ar căca în fulgii voştri de ovăz calzi şi buni, ce-aţi spune? Aţi spune: „Aaa, super, mersi, te rog, cacă-mi-te mai departe în fulgii de ovăz?“ Sunt caraghios? Da, sunt un pic caraghios. Dar, ce să vezi?, în viaţa de zi cu zi oamenii vin mereu şi ţi se cacă-n fulgii de ovăz – prieteni, colegi de serviciu, oameni dragi, chiar şi copiii voştri, mai ales copiii! – şi exact asta faceţi. Spuneţi „Mersi frumos!“. Spuneţi „Cacă-te liniştit!“. Spuneţi, şi aici metafora mi se cam împotmoleşte: „Pot să te ajut în vreun fel ca să mi te caci în fulgii de ovăz?“

Să vă zic ceva uluitor: cândva am fost şi eu exact ca voi. Cineva, un tip care-o să rămână nenumit, mi se căca destul de zdravăn în fulgii de ovăz şi doar fiindcă avusese un pic de ghinion, doar fiindcă suferea, doar fiindcă, la drept vorbind, era într-un scaun cu rotile, cineva-ul ăsta avea pretenţia să-mi suspend viaţa cât timp mi se căca în fulgii de ovăz, vrând să am grijă de el non-stop, fratele ăsta al meu, Gene ăsta şi hopa!, mi-a scăpat porumbelul, dar nu cumva e niţeluş paradoxală povestea? Nu cumva i se umpluseră fulgii de ovăz de căcat din cauză că trăia într-un scaun cu rotile? Păi da şi nu. Sigur, suferea. Nu-i de mirare. Cazi de pe motocicletă pe un drum de pietriş şi te rostogoleşti două sute de metri fără cască, e clar că suferi. Dar eu ce vină am avut? Eu am gonit cu motocicleta beat şi fără cască? Nu, eu eram acasă şi citeam din Tacit, acolo ajunsesem în faza aia din viaţa mea, aşa că de ce se aştepta Gene să-mi arunc visurile şi planurile la gunoi? Aveam visuri! Aveam planuri! În cele din urmă – şi aveţi toată povestea în cartea mea, Oameni de forţă – am găsit forţa interioară să-i spun lui Gene „Nu mi te mai căca în fulgii de ovăz, Gene, pur şi simplu nu mă bag“. Şi am găsit forţa să-i spun lui Ellen, sora noastră, „Ellen, ia mingea asta care e Gene şi fugi cu ea, fiindcă dacă-mi bulesc viaţa stând după fundul lui Gene o să fiu un puiuţ foarte supărat, iar supărarea îl face pe om să fie fiară, or eu ţin la mine şi-mi doresc să am tot ce-i mai bun, fiindcă la urma urmei sunt copilul Domnului“. Iar mie mi-am zis, cum scriu şi în carte: „Tom, e momentul să câştigi!“ Şi ştiţi ce? Am câştigat. Câştig chiar şi acum. Gene şi cu mine suntem prieteni, iar el recunoaşte c-am avut dreptate din capul locului. Cât despre Ellen, ea încă are nişte probleme, mi s-ar căca pe loc în fulgii de ovăz dacă i-aş da şi cea mai mică ocazie, dar ia ghiciţi, oameni buni, nu-i dau nici măcar un firicel de ocazie, fiindcă mi-am montat un ecran de protecţie a fulgilor de ovăz – nu un ecran de-adevăratelea, ci un ecran de protecţie metaforic. Ellen ştie, ştie şi Gene, aşa că acum mă lasă-n pace şi se ţin departe de fulgii mei de ovăz şi şi-au făcut un trai bunicel împreună, şi cine credeţi c-a plătit rampa pentru căruciorul cu rotile al lui Gene din banii câştigaţi de pe urma unei anumite serii de Seminare?

Mulţimea izbucni în aplauze. Tom Rodgers ridică mâna.

— Cu voi cum stă treaba, oameni buni? spuse el încet. A venit momentul să câştigaţi? Sunteţi gata să vă protejaţi fulgii metaforici de ovăz şi să vi-l identificaţi fiecare dintre voi pe propriul Gene? Cine vă paradeşte viaţa? Cine vă-mpiedică să aveţi ce vă doriţi? Cineva o face! Dumnezeu nu produce rebuturi. Dacă pierdeţi, cineva vă lucrează. Astăzi o să parcurgem împreună cei Trei Paşi Esenţiali: Identificare, Ecranare, Înfruntare. La început, o să-l Identificăm pe Gene. Pe urmă o să vă ajutăm să montaţi un Ecran metaforic peste fulgii voştri simbolici de ovăz. Iar la sfârşit o să vă arătăm cum să-l Înfruntaţi pe Gene şi cum să-i puneţi în vedere pe şleau că de-acum încolo nu mai are cum să ajungă la fulgii voştri de ovăz.

Tom Rodgers fixă mulţimea cu privirea.

— Ce ziceţi, oameni buni? întrebă el foarte încet. Sunteţi pregătiţi?

Dinspre mulţime se auzi un murmur neliniştit de aprobare.

— În regulă, spuse el. Atunci, să ne-aliniem. Să ne-aliniem pentru schimbare. O schimbare spectaculoasă.

Dispăru rapid de pe scenă, iar un proiector mobil lumină cinci Centre de Dezvoltare Personală, mici corturi albe ridicate unul lângă altul aproape de ieşirea de incendiu.

Neil Yaniky se ridică odată cu ceilalţi, îşi verifică Repartiţia la Coadă şi se duse la Coada Repartizată. Era un bărbat mărunţel, de aproape treizeci de ani, pleşuv în vârful capului şi în curs de chelire pe margini, care continua să-şi mestece mustaţa şi să se întrebe dacă se prinsese cineva de la Seminar că era un simulant bătut în cap, fiindcă la drept vorbind nu avea nici o carieră şi nici o afacere, ci doar vindea mici chestii triunghiulare la el la subsol, cu patruzeci şi şapte de cenţi bucata, pentru Piese de Computer, deşi nutrea ambiţii mari pentru ceva mai bun, motiv pentru care se şi găsea de altfel aici.

Cortul Centrului de Schimbare Personală se deschise, iar el intră aplecându-se.

Înăuntru se aflau Tom Rodgers şi câteva asistente, plus un manechin în salopetă, aşezat pe un scaun.

— Bine-ai venit, Neil, zise Tom Rodgers, uitându-se la ecusonul cu numele lui Neil. E o onoare să te am la Seminarul meu, Neil. Pentru început, Neil, o să te rog să scrii pe pieptul manechinului ăstuia numele Gene-ului personal pe care-l ai în viaţa de zi cu zi. Adică numele celui despre care crezi că ţi se cacă-n fulgii de ovăz. Înţelegi ce-ţi spun?

— Da, zise Yaniky.

Tom Rodgers vorbea foarte repede, de parc-ar fi avut sute de oameni de schimbat într-o singură zi, ceea ce era foarte adevărat. Pe Yaniky nu-l deranja chestia asta. Era pur şi simplu mulţumit că se număra printre ei.

— Ai nevoie de ajutor ca să stabileşti cine e persoana? spuse Tom Rodgers. Cel care ţi se cacă-n fulgii de ovăz?

— Nu, zise Yaniky.

— Excelent, spuse Tom Rodgers. Acum scrie-i numele şi dedesubt trece modul principal în care crezi că ţi se cacă persoana aia în fulgii de ovăz. Fii sincer. Rămâne între noi doi.

Pe minitabla de scris fixată pe pieptul manechinului, Yaniky scrise „Winky: pare nebună, e bisericoasă şi are nevoie de-un loc al ei“.

— Super! făcu Tom Rodgers. Un început grozav. Acum fii atent ce fac. Hai să umblăm la acordul fin. Putem să tăiem „pare nebună“? Dacă persoana asta, Winky, ar avea un loc al ei, faptul că pare nebună ar mai fi o problemă? Sau nu chiar atât de mare?

Yaniky şi-o imagină pe soră-sa părând nebună, dar la ea în apartament.

— Nu chiar atât de mare, spuse el.

— În regulă! zise Tom Rodgers, ştergând „pare nebună“. E important să simplificăm, ca să ne concentrăm exact pe ce vrem să schimbăm. Bun. În clipa asta, am stabilit că se poate trăi cu persoana care „pare nebună“, dacă reuşim să ţi-o scoatem din casă. Un mare pas înainte. Dar de ce să ne oprim aici? Să-ţi propun ceva: dacă tot scapi de ea, ce te mai priveşte că e bisericoasă?

Yaniky şi-o imagină pe Winky părând nebună şi vorbind ca o nebună despre Dumnezeu, dar la ea în apartament.

— Ar fi cu siguranţă mai bine, spuse el.

— Bineînţeles c-ar fi, zise Tom Rodgers şi şterse până când pe manechin rămase „Winky: are nevoie de-un loc al ei“.

— Vezi? spuse Tom Rodgers. Vezi cum am simplificat? Am redus totul la un singur lucru. Îţi convine enunţarea asta simplă şi directă a problemei?

— Da, zise Yaniky. Da, îmi convine.

Acum Yaniky îşi dădu seama ce anume îl călca pe nervi la Winky. Nu erau buclele ei cândva roşcate, care se albiseră, astfel încât acum arăta de parcă şi-ar fi înmuiat creştetul în clei şi pe urmă şi l-ar fi cufundat într-o cadă cu tampoane de vată; nu era porţiunea de chelie pe care şi-o vopsea în fiecare dimineaţă cu o substanţă albă; nu era faţa trandafirie şi lucioasă, pe care se întipăreau mereu expresii ciudate şi vesele în momente nepotrivite, ca atunci când o invitase pe Beverly Amstel la cină şi când gătise degeaba reţeta specială de chiftele, fiindcă Bev se uitase întruna la Winky panicată; nu era felul cum se întorcea ţăcănind din tocuri de la şcoala de pe lângă biserica unde preda şi felul cum îl ţinea prea mult în braţe, mirosind a apă de flori şi galvanizată de faptul că predicase cuvântul afurisitului de Cristos; era pur şi simplu faptul că erau prea bătrâni ca să mai locuiască împreună, că el avea lucruri pe care voia să le îndeplinească, iar ea tânjea prea mult după atenţie şi-l făcea să nu se poată concentra.

— I-ai spus persoanei ăsteia, Winky, că statul cu tine e o piedică în calea dezvoltării tale personale? spuse Tom Rodgers.

— Nu, nu i-am spus, zise Yaniky.

— Aşa mă gândeam, spuse Tom Rodgers. Eşti bun la suflet. Nu vrei s-o răneşti. Bravo ţie, dar ştii ceva? Tot o răneşti. O răneşti nespunându-i adevărul. Şi nu cumva spun acum că, prin tăcerea ta, i te caci în fulgii de ovăz? Ba da, asta spun. Spun că există la voi un fel de căcare reciprocă. Cum poate creşte Winky hrănindu-se doar cu minciuni? Nu e adevărat că adevărul o să te elibereze? N-a spus cineva asta la un moment dat? Nu cumva a fost Cristos sau Dumnezeu, ceea ce ar fi o ironie, fiindcă Winky e atât de bisericoasă?

Tom Rodgers gesticulă în direcţia unei asistente, care scoase o perucă dintr-o cutie şi o puse pe capul manechinului.

— Lucrul pe care o să-l facem acum o să fie o abordare simbolică, zise Tom Rodgers. Culturile primitive o fac tot timpul. Uneori dau o mare petrecere în cinstea Fertilităţii, să zicem, sau îşi pictează copiii cu alb şi-i lasă să lovească în Boală cu frunze de palmier şi aşa mai departe. Suntem oare în vreun fel mai isteţi decât culturile primitive? Mă-ndoiesc. Ba chiar s-ar putea să fim mai proşti. Avem febră hemoroidală? Au existat incaşi omorâţi pe autostradă? Poftim, ţine asta.

Îi dădu o bâtă de baseball lui Yaniky.

— Ce moment e ăsta, Neil? spuse Tom Rodgers.

— Momentul câştigului? zise Yaniky. Momentul când trebuie să câştig?

— Acum e momentul să câştigi, rosti edificator Tom Rodgers şi arătă spre manechin.

Yaniky îşi roti bâta, manechinul căzu de pe scaun, peruca îi zbură de pe cap, asistenta o luă de jos şi o vârî la loc în cutie, iar Tom Rodgers îl îmbrăţişă energic pe Yaniky.

— Ceea ce ai spus acum simbolic, zise Tom Rodgers, este: „Gata, Winky. Ia-ţi zborul, Winky. Te iubesc, dar mă omori, iar eu sunt un om bun, un copil al Domnului, şi nu merit să mor. Merit să trăiesc, cer să trăiesc, aşa că găseşte-ţi un loc al tău, fato! Zboară şi într-o bună zi o să-mi mulţumeşti!“ Asta o să fie submantra ta, Neil, bine? Acum pleacă de-aici! Azi în drum spre casă vreau să murmuri, fără supărare, ci cu un fel de voioşie, pentru o concentrare mai bună, cuvintele următoare: „Acum e Ora Când Trebuie să Câştig! Gata, afară! Afară!“ O să faci asta pentru mine?

— Da, spuse Yaniky, foarte mişcat.

— Iar ea e Vicki, spuse Tom Rodgers, una dintre Tichiile mele Galbene cele mai bune, care o să te ajute să parcurgi etapa de Înfruntare. Neil! Îţi urez noroc, pace şi tot succesul de pe lume.

Vicki avea o faţă care părea să se fi izbit de volan într-un accident de maşină şi care apoi fusese refăcută cu grijă până când ajunsese să semene cât de cât cu ceea ce fusese cândva. Câteva crestături curbate şi paralele i se întindeau de la tâmple la bărbie. Îl duse pe Yaniky la o masă pliantă pe care scria „Centrul de Înfruntare“ şi-i înmână o foaie de hârtie pe care era scris „Blând, Ferm, Iubitor“.

— Astea sunt caracteristicile unei Înfruntări reuşite, spuse ea, întru câtva mecanic. Acum întoarce foaia.

Pe verso stătea scris „Furios, Slab, Acuzator“.

— Astea sunt caracteristicile unei Înfruntări nereuşite, spuse Vicki. O Înfruntare distructivă. Bun, să zicem că eu sunt persoana asta, Winky, iar tu îmi spui să mă car. Blând, Ferm, Iubitor. Începe.

Iar el începu să-i spună verde în faţa schimonosită a lui Vicki că-i distrugea viaţa, că-l seca de energie şi că trebuia să se ducă şi să trăiască altundeva, şi Vicki încuviinţă din cap, îl mângâie pe mână şi apoi îl întrerupse ca să-i spună că era prea sever.

Neil-Neil se întorcea acasă curând, iar Winky era mult mult în urmă.

În unele zile făcea curăţenie pe îndelete, zâmbind la gândurile fericite şi încruntându-se când îşi închipuia că se profita de pe urma cuiva, iar uneori persoana de care se profita era un băieţel fragil, cu o cicatrice pe cap, iar profitorul era un grăsan cu baston, pe când alteori persoana de care se profita era o fată englezoaică amabilă şi prietenoasă, cu un defect de vorbire, iar profitoarea era sora ei bogată şi tupeistă, care avea o dicţie perfectă, obţinea întotdeauna ce-şi dorea şi se văicărea întruna, în timp ce sugea nişte bombonele roz. Uneori Winky îşi întreba în gând sora bogată ce-ar zice dacă i-ar cârpi nişte palme să-i sară bombonelele din gură. Dar nu era corect. Nu asta era calea lui Cristos! Nu-ţi cârpeai surioara peste faţă să-i sară bombonelele din gură, o lăsai să te cârpească ea pe tine peste gură, de şaptezeci de ori câte şapte, adică de aproape cinci sute de ori, şi după ce te cârpea ultima dată înţelegea dintr-odată totul şi te implora s-o ierţi şi-ţi dădea nişte bomboane, fiindcă asta era puterea vindecătoare a iubirii.

Pentru numele lui Dumnezeu! Ce făcea? Era nebună? Trebuia s-o ia din loc! De ce rămăsese în bucătărie cufundată în gânduri?

Ţâşni în sus pe scări cu o bucată de stucatură ruptă sub braţ şi cu un ciorap murdar peste umăr.

La jumătatea scărilor se opri la o fereastră octogonală şi se uită visătoare afară, gândindu-se. Într-un fel, copacii ăia sunt ai noştri. Dincolo de casa lui alde Thieus era aceeaşi veche spărtură între ulmii bătrâni prin care se vedea aceeaşi luncă de demult care avea să se transforme, nu peste multă vreme, în Oraşul Jucăriilor. Deocamdată însă îi amintea în continuare de felul acela de câmp unde Cristos, cu poala plină de flori, suferise alături de copilaşi, asta fiind o scenă pe care şi-ar fi dorit-o pusă pe coperta discului pe care urma să-l scoată, discul despre Dumnezeu, care urma să aibă pe copertă o acuarelă de genul Cu povara în spinare, care era o carte, dar oricum îl avea pe măgarul ăsta răbdător, cu o mulţime de cutii în cârcă, iar în spatele lui se vedea un munte, iar mesajul cărţii era că dacă preiei grijile şi preocupările celorlalţi, Domnul Isus îţi preia şi el grijile şi preocupările, şi de aici măgarul răbdător, de aici cutiile, de aici motivul pentru care se fălea că avea grijă de casa lui Neil-Neil şi nu-l ruga niciodată s-o ajute.

Doamne Dumnezeule, ce făcea acolo pe palier?! Înnebunise? Astăzi dădea zor! Îl aştepta pe Neil-Neil la ceai! O zbughi de pe palier, urcând câte două trepte. Bucata de stucatură trebuia dusă în pod, iar ciorapul murdar, în coşul cu capac. Dacă tot urcase, putea să-şi schimbe şi bluza. Fiindcă rămăsese pe ea nişte supă care se întărise. Pe tapetul din capul scărilor se vedea cam de un milion de ori aceeaşi fată care dădea cu o cravaşă într-o gâscă zâmbitoare. Bună, fetelor! Bună, fetelor! Ha ha! Bună, gâştelor! Să nu ziceţi că v-am uitat!

Dintr-un sertar de la ea din cameră scoase bluza verde, care-i plăcea lui Neil-Neil. Odată şi-o pusese pe ea, iar el o întrebase dacă era nouă. Când fusese asta? La prânzul de la Beef Barn, când el plătise şi-o întrebase dacă i-ar plăcea să plece de la Rustic Village Apartments şi să vină să stea cu el. Ah, ce drăguţ. Încă avea carnetul. Fuseseră zile triste la Rustic Village, cu toate prietenele logodite, în afară de Doris, care avea o proteză în loc de braţ, şi ce răutăţi erau în stare să spună fetele uneori, însă acum trecuseră toate, iar ea trebuia să-i trimită o vedere bietei Doris.

Dar nu astăzi, astăzi zorea.

Coborî scările în goană, ţinând mai departe bucata de stucatură, cu ciorapul încă aruncat peste umăr.

În bucătărie deschise pachetul cu fursecuri, dar nu existau farfurii curate, aşa că se apucă şi clăti o farfurie, dar nu avea cârpă de vase, aşa că o şterse cu bluza. Aoleu, era tot cu bluza galbenă. Ce naiba? Unde era bluza verde? N-o scosese adineauri din sertar? Ciudată chestie. Ar trebui să trimită povestea la ChristLife. Le plăceau micile ciudăţenii care li se întâmplau oamenilor, chiar dacă n-aveau nimic de-a face cu Isus.

În bucătărie era dezastru! Dar trebuia început cu începutul. Avea o bluză de căcat. Nu de căcat, era o expresie urâtă, avea o bluză naşpurâtă. Aşa zicea tati, naşpurâtă. Nu despre ea. Îi spunea mereu că era drăgoasă. Uneori spunea că lucrurile erau naşpurâtoase. Despre ea însă, nu. Îi zicea mereu că era drăgoasă drăgoasă, după care o ridica. Ah, tati, ticule, Tatăl Meu. Oare Tatăl Meu era totuna cu Mântuitorul? Ea aşa spera. Uneori înjura şi alteori bea, iar o dată a început să înjure după ce-a căzut de-a berbeleacul pe scări de beat ce era, dar când ea a dat fuga la el, s-a ridicat dintr-un salt râzând şi, ah, când cânta Peace in the Valley, îţi dădeai seama că simţea că lucrurile aveau să fie mai bune în lumea de dincolo, ceea ce fusese un exemplu grozav pentru un pui de creştin.

Goni înapoi în sus pe scări, să-şi schimbe bluza. Uite şi bluza verde, pe raftul de sus! Raft rău ce eşti! Ar trebui să-ţi dau na-na! Îi arse una raftului de sus, ca să sară praful de pe el şi să-l pedepsească, şi, punând bucata de stucatură şi ciorapul murdar pe el, îşi schimbă bluza pe loc, luă bucata de stucatură, îşi azvârli ciorapul murdar pe umăr şi coborî din nou scările în grabă.

Erau atâtea şi-atâtea de făcut! Nu doar acum, pentru ceai, ci şi pe viitor! Trebuia să se pună în mişcare! Acum că plecase din apartamentul ăla singuratic, putea în sfârşit să înveţe să cânte la pian, şi odată ce învăţa să cânte şi să compună, putea să-şi scrie cântecele despre Dumnezeu, iar apoi să afle cum se făcea un disc, discul ei despre Dumnezeu, despre cât de bun fusese Dumnezeu cu ea în viaţa asta, fiindcă uită-te la ea! O fată oarecare într-o casă frumoasă! A, ştia că era oarecare, avea picioare groase, avea talia mare, iar părul ei, o, Doamne – Doamne apără şi păzeşte, mai bine zis – părul ei, ce soi de păr o mai fi şi ăsta, un păr alb şi naşpurât, şi de multe ori îşi spusese, „Ăsta nu e păr, asta-i o încercare“. Încercarea părului alb şi rărit, când atâta lume avea coame superbe, şi iată de ce, când se uita din întâmplare în oglindă şi-şi vedea părul alb şi oribil, încerca mereu să-şi spună: „Lăudat fie Domnul!“

Neil-Neil fusese un scump dintotdeauna. Fetele alea erau nebune! Chiar credeau că, din cauză că un bărbat era scund şi chel, nu simţea iubire? Credeau că lucrurile rele se livrau în pachete mici? Neil-Neil era ca fratele cel bun din Biblie, cel care rămânea să aibă grijă de gospodărie cu tatăl lui şi nu se alegea nici măcar cu un praznic cât de mic. Atâta doar că nu exista nici un frate rău, erau doar ei doi, fără praznic, cu toate că ea una urma să aibă parte de un praznic, unul de pomină, în Ceruri, şi într-un fel avea parte de-un praznic şi aici, pe pământ, fiindcă atunci când l-a văzut pe omuleţul ăla plin de pete de pişat la Rexall Drug, fără să cerşească, dar spunându-i fiecărei persoane care intra că era spilcuită, a ştiut că era cu adevărat cel mai la ananghie dintre fraţii ei. Lumea era o poveste, îi spunea Cristos. Şi când i-a zis omuleţului plin de pete de pişat de la Rexall că şi el arăta spilcuit, iar el i-a răspuns în gura mare că era prea urâtă ca să se f---, se mulţumise să-şi spună „În regulă, lăudat fie Domnul, zice asta doar fiindcă suferă“ şi zâmbise cu cea mai mică lumină pe care o avusese în priviri doar fiindcă îşi dorise s-o aibă, fiindcă deşi era puţin cam naşpurâtă, în ochii lui Cristos se arăta tot frumoasă, aşa că pentru ea totul era un praznic, unul mic înaintea unuia mai mare, cel mai mare, dar cum rămânea cu Neil-Neil, praznicul lui unde era?

O să facă ce-o să poată! Ăsta o să fie praznicul lui, o mică parte din praznicul mare-mare-mare pe care-l merita, fratele ei, prietenul ei până la capăt, singurul suflet iubitor pe care-l găsise până acum în lumea asta.

Se auzi soneria, Winky deschise uşa şi în pragul ei stătea Neil-Neil.

— Bine-ai venit acasă! spuse ea ceremonios, după care făcu o reverenţă şi ciorapul îi căzu de pe umăr.

Yaniky se întorsese pe jos acasă în transă, uitându-se în vitrinele magazinelor, ştiind că nu peste multă vreme, când o să intre în ele cu soţia lui cea sexy, o să indice pur şi simplu diverse articole cu cravaşa şi o să-i fie încărcate toate în Benz-ul care aştepta, deşi, dacă te gândeai mai bine, de ce cu cravaşa? Cine folosea cravaşa? Te foloseai de cravaşă în faţa unui Benz? Hei, ia stai, îl luase valul! Îşi dorea un Jag, nu un Benz! Statui din aur ale unor gâşte, vaze de efect, broaşte mari de porţelan, orice, în clipa când o să-i vină transportul o să le aibă pe toate, fiindcă atunci când îl lua valul nu mai putea să-l oprească nimic.

Dacă l-ar vedea tati acum. Întorcându-se acasă în costum de la un seminar ţinut la Hyatt şi mai multe nu! Bietul tati, nu c-ar vrea să-l facă de două parale, dar fusese vreodată un căutător? Păi nu prea, tati nu fusese căutător, viaţa îl înfrânsese pe tati. Tati îşi petrecuse fiecare seară cu o bere pe divan, sub o cuvertură, şi şi-o amintea pe biata mami în rochia ei de duminică ruptă într-un loc, pe care o lipise cu scotch fiindcă nu ştia să coasă, şi tati cu pălăria lui prea mare, abia concediat din nou, cu toţii în drum spre biserică, trecând agale prin dreptul unui grup de piţiponci înglugaţi de la colţ, şi un piţiponc a zis ceva despre ţâţele lui mami, care erau mari, dar aşa era mami cu totul, mare, şi-atunci de ce-o fi trebuit să spună înglugatul ceva de ţâţele ei, ca şi cum ar fi fost ca lumea? Când ştiau cu toţii că nu erau ca lumea, erau doar ţâţele unei femei corpolente într-o rochie prea strâmtă, într-o dimineaţă ploioasă de duminică, iar pe cap avea o sacoşă pentru pâine, ca să nu se ude pe părul cărunt. Înglugatul a zis ce-a zis fiindcă i-a fost de ajuns să se uite o dată la tati ca să-şi dea seama că putea s-o facă. Tati, cu umerii lui gârboviţi şi cu felul lui de-a clipi des, s-a mărginit s-o ia de braţ pe mami şi să-i murmure înglugatului că un asemenea comentariu îi face mai mult rău celui care insultă decât celui insultat etc. etc., bla bla bla. Pe urmă înglugatul a scos un fel de muget în direcţia lui mami, iar Neil, care avea nouă ani, a încercat să se smulgă de lângă noi şi să-l pocnească pe înglugat, dar mami l-a prins de mână şi nu i-a dat drumul, ceea ce l-a bucurat în secret, fiindcă era speriat, iar pe urmă i-a fost ruşine de uşurarea simţită când au intrat în biserica întunecoasă, unde preotul uscăţiv şi panicat, care îşi pierdea din enoriaşi, schimba citate biblice cu tâlc cu tati, pe când Winky zâmbea întruna, de parcă afară nu s-ar fi întâmplat nimic, cu partea de jos a corpului ei devenită psihedelică în lumina vitraliilor.

Vai şi-amar, lumea se căcase pe tati, dar n-o să se cace şi pe el. Nici vorbă. Dacă lumea credea că o să trăiască într-un cartier unde înglugaţii se legau de ţâţele nevesti-sii, dacă lumea credea c-o să-şi facă familia să mănânce pâine întingând în grăsime şi prefăcându-se că e o delicatesă, atunci lumea se înşela, el o să aibă succes, aidoma celor prezentaţi în Oameni de forţă, care aveau grădini mai mari decât oraşele, erau proprietari de ambarcaţiuni şi credeau numai şi numai în putere. Era nevoie de treizeci de căruţe trase de cai pentru salvarea trandafirilor? Chemarea se făcea auzită în oraşele din jur, iar felinarele căruţelor se vedeau apropiindu-se în amurg pe drumurile pietroase şi pline de hârtoape. Se credea despre o fată în casă că era atrăgătoare? Bărbatul îi era trimis la război. Tipii ăia ştiau cum să-şi găsească şi să-şi ocupe Locurile de Forţă, şi o ştia şi el, ca atunci când trebuia uneori să îmbine o mie de obiecte triunghiulare pe noapte ca să poată plăti chiria, să bea cafea până în zori şi să dea combina WMDX la maximum ca să rămână montat. În nopţile acelea, când Winky se apropia de el ca să-l ţină de vorbă cu prostii, el avea curajul să-i facă semn să plece, iar când îi făcea semn, ea o lua din loc, fiindcă simţea din limbajul gesturilor lui că era rege, că lucrul pe care-l făcea era esenţial, iar când ea pleca el se simţea bine, se simţea puternic şi muncea mai repede la îmbinat, ceea ce în carte era numit fenomenul de Intensificare a Puterii, iar cartea spunea că Succesele Majore erau de obicei ale oamenilor care ştiau să obţină o Intensificare a Puterii după alta, lucru pe care-l reuşeai făcând exact ce aveai chef să faci într-un moment sau altul, cu siguranţă şi cu bucurie, adică, îşi dădu el seama, exact ceea ce era pe punctul să facă dând-o afară pe Winky!

Acum era ora când trebuia să câştige! De ce naiba să nu poată să-i gătească reţeta specială de chiftele lui Beverly, iar pe urmă să facă dragoste cu ea pe canapea, să-i vorbească despre visuri şi planuri şi să vadă dacă avea să-i fie cu adevărat sprijin în viaţă, ca doamna Thomas Alva Edison, care stătuse odată toată noaptea lipind etichete pe un transport de chimicale esenţial pentru a doua zi la lucru? Dar nu. Acum Bev se vedea cu altcineva, un fel de paznic la mall, iar el îşi amintea de cina cu chiftele, de faţa rozalie a lui Winky ivindu-se din când în când prin aburii de la broccoli pe când îşi flaşneta rahaturile obişnuite despre stigmate şi despre timpul de care avea nevoie un corp omenesc să putrezească. Nu era de mirare că propriile ei colege de cameră o dăduseră afară, sunându-l în secret, nu era de mirare că predicatorul îi ceruse să nu mai facă atâta voluntariat – încă un telefon în secret, se părea că oamenii începuseră să plece de la biserică din cauza ei. Era o ţicnită, un adevărat butoi de energie, făcuse o greşeală uriaşă când o chemase să stea cu el, iar acum trebuia pur şi simplu să plece.

Era trist, da, un pic trist, dar, dacă măreţia ar fi o treabă uşoară, ar atinge-o cu toţii.

Da, fusese o copilă drăguţă, şi da, trăiseră împreună destule clipe frumoase, da da da da, îi cumpărase biscuiţi săraţi şi radioul acela mic, atunci când el se ascunsese sub scară cinci ore pline după ce tati începuse să plângă la cină, şi da, îşi amintea privirea ei speriată când gonise până la el după ce-i căzuse cu tronc cineva după ce pescuise cu băieţii cei mari, şi da, o dusese acasă în timp ce băieţii cei mari chicoteau, da, era trist că nu ştia să cânte şi îşi spunea că era bine şi trist că acum avea nişte chiloţi uriaşi când îi găsea la spălat, dar, aşa cum scria în carte, nu puteai să te arunci peste rugul funerar al altcuiva fără să te-aprinzi al naibii de rău.

Cheia lui era la ea, aşa că sună la uşă.

Ea se ivi în prag, arătând nebună ca întotdeauna.

— Bine-ai venit acasă! spuse ea ceremonios, după care făcu o reverenţă şi ciorapul îi căzu de pe umăr, iar când se aplecă să-l ridice se lovi cu capul de fereastra interioară, amărâta.

Căcat, căcat, se înmuia, îşi dădea seama, discursul pe care-l repetase în drum spre casă părea acum să nu aibă nici o legătură cu fata care stătea în prag cu ochii umezi, frecându-şi peticul de chelie din creştet. Nu era puternic, nu era măreţ, era pur şi simplu la fel ca toţi ceilalţi, chiar mai puţin decât ei, alţii se căsătoreau şi aveau slujbe adevărate, alţii nu trăiau cu surorile lor grase şi cramponate de ei, era un perdant şi avea să rămână aşa tot restul vieţii, fiindcă nu avusese niciodată un răgaz, fusese blestemat cu un tată rău, o mamă rea şi o soră rea, şi era prea slab ca să se schimbe, prea slab ca să ia totul de la zero, şi pe când se strecura pe lângă ea în casa care mirosea a ceai, anii i se aşternură înainte în imaginaţie, serbezi şi fără bucurie, şi simţi dintr-odată furia densă care-i năvăli în piept.

— Neil-Neil, zise ea. S-a-ntâmplat ceva?

El vru s-o pocnească, s-o insulte, să-i spună ceva care s-o trezească, dar nu făcu decât să se îndrepte spre camera lui, vorbindu-şi în barbă şi făcând-o în fel şi chip.

SEA OAK

La ora şase, în boxe se aude vocea domnului Frent, care strigă: „Bun venit la Joysticks!“ Pe urmă rosteşte: „Jos Cămăşile“. Ne scoatem jachetele de zbor şi le împăturim. Ne scoatem cămăşile şi le împăturim. Eşarfele ni le păstrăm. Thomas Kirster e băiatul nostru frumos. Are muşchi lungi şi ochi albaştri strălucitori. În clipa când îşi scoate cămaşa, două grăsane dau fuga pe interval, îi vâră nişte bani în chiloţi şi-l întreabă dacă nu vrea să le fie Pilot. El spune: cum să nu? Le aduce salatele. Le aduce supele. Îmi sună telefonul şi cea care m-a sunat îmi zice să mă duc la ea în imitaţia de Spitfire. Oare o vrea să-i fiu Pilot? Aşa sper. Înăuntrul Spitfire-ului se află Margie, care spune că a fost diagnosticată cu Sindrom de Timiditate Cronică, după care îmi dă un Instamatic şi-mi oferă zece dolari pentru un prim-plan cu fundicul lui Thomas.

O fac? Ba bine că nu.

Ar putea fi mai rău. Şi chiar este mai rău pentru Lloyd Betts. În ultima vreme s-a îngrăşat şi i s-a rărit părul. Nu-l mai cheamă nimeni cât e schimbul de lung, serveşte la zero mese şi sfârşeşte stând pe aripa P-51-ului şi jucând solitaire într-o poziţie gârbovită, din cauza căreia amorţeşte serios.

Eu Pilotez şase mese şi strâng patruzeci de dolari din bacşişuri, plus cinci pe oră ca salariu.

După închidere ne aşezăm pe jos pentru Debriefing.

— Vine o vreme, spune domnul Frendt, când trebuie să te îndrepţi cu graţie spre următoarea etapă a vieţii, aşa cum fac anumite femei din Africa sau din Brazilia, am uitat care dintre ele, care ori se vopsesc pe faţă, ori îşi pun un fel de acoperământ distinctiv când ajung la menopauză. Mă urmăriţi? Unul dintre noi trebuie acum să ne părăsească. Nici un om nu e o insulă şi nu poate fi considerat drăguţ pe vecie, aşa că astăzi trebuie să ne luăm rămas-bun de la prietenul nostru, Lloyd. Lloyd, ridică-te, ca să ne putem lua rămas-bun de la tine. Ne pare foarte rău tuturor.

— O, Doamne, zice Lloyd. Fă nu fie adevărat.

Dar e adevărat. S-a zis cu Lloyd. Îi ardem o porţie de aplauze, Frendt îi dă un Pix de Adio şi conţinutul dulăpiorului într-o pungă de gunoi şi pe-aci ţi-e drumul. Bietul Lloyd. Are nevastă, doi copii şi un duplex mic şi ca vai de el pe Self-Storage Parkway.

— A fost o plăcere! strigă el disperat din prag, încercând să lase loc de bună ziua.

Ce loc de muncă stresant. În clipa când îţi scade Ratingul de Drăgălăşenie te-ai ars. Oaspeţii ne clasifică drept Trăsnet, Ca Lumea, Adecvat sau Naşpa. Nu că m-aş plânge. Măcar muncesc. Măcar nu-s Naşpa, ca Lloyd.

Sunt un Ca Lumea/Adecvat bine înfipt şi mă duc acasă cu patruzeci de dolari peşin.

*

La Sea Oak2 nu există nici stejar, nici mare, ci doar o sută de apartamente subvenţionate, cu vedere la spatele sediului FedEx. Min şi Jade îşi alăptează bebeluşii în timp ce se uită la Cum mi-a murit copilul violent. Min e sora mea. Jade e vara noastră. Gazda emisiunii Cum mi-a murit copilul violent e Matt Merton, un blond de aproape doi metri, care-i bate întotdeauna pe umăr pe părinţi şi le spune că au fost sanctificaţi de durere. În emisiunea de azi se discută despre un copil de zece ani care l-a ucis pe altul de cinci fiindcă n-a vrut să intre în banda lui. Copilul de zece ani l-a sugrumat pe cel de cinci cu o coardă, i-a umplut gura cu cartonaşe de baseball şi pe urmă s-a încuiat în baie, de unde n-a mai vrut să iasă până când părinţii s-au învoit să-l ducă la FunTimeZone, unde a mărturisit, iar apoi să audă cum ţipă guguştiucii într-o cuşcă metalică plină cu mingi de plastic. Publicul urlă ameninţări spre părinţii ucigaşului, pe când părinţii victimei invită atât de mult la reţinere şi la iertare, încât până la urmă publicul începe să-i ameninţe urlând şi pe ei. Apoi intră reclamele. Min şi Jude îşi pun jos bebeluşii, îşi aprind ţigări şi se plimbă prin cameră, în timp ce învaţă cu voce tare pentru examenul la liceu. Nu arată bine. Jade spune că „regicid“ este un virus. Min localizează Biafra la o planetă distanţă de Saturn. Mă ofer să le ajut şi încep să zbiere la mine că le tratez de sus.

2. Stejarul Mării.

— Tu ai baftă, omule! zice soră-mea. Ai făcut liceul. Ţi-ai luat căcatu’ ăla de diplomă. Noi, nu. De-asta trebuie să dăm mizeria asta de examen. Dac-am avea şi noi diplome, am sta frumos la TV şi nu ne-ar mai distrage nimic.

— Pe bune, spune Jade. Acum gata, pisi, pliscul! Trebuie să-nvăţăm. Începe emisiunea imediat.

Dezbat câte laturi are un triunghi. Cad de acord că Churchill a avut de-a face cu opera. Matt Merton se întoarce şi-i explică publicului că ediţia de săptămâna trecută despre sinucidere, în care părinţii au urmărit reconstituirea sinuciderii propriului lor băiat, a reprezentat un proces de vindecare pentru părinţi, după care le arată o înregistrare video cu părinţii recunoscând că fusese un proces de vindecare.

Copilaşul soră-mii e Troy. Copilaşul lui Jade e Mac. Se duc de-a buşilea în bucătărie, iar Troy îşi prinde degetul în ventilator. Min dă fuga şi începe să tragă.

— Sfinte Dumnezeule! ţipă Jade. Ia uite la ea! Nu mai trage de el şi adu-n căcat vaselina. O să-i lungeşti braţu’, frate!

Troy începe să plângă. Mac începe să plângă. Mă duc acolo şi-l eliberez fără probleme pe Troy. Între timp, Min şi Jade se iau la palme şi aproape că dărâmă televizorul.

— Auzi, pisi! strigă Min din rărunchi. Nu cumva dai în mine? Şi p-ormă dărâmi căcatu’ ăsta de TV? Chiar nu-ţi pasă?

— Îmi pasă! răcneşte Jade. Nu eşti tu ştoarfa care era să-i smulgă deştu’ lu’ fiu-său fără motiv, frăţică?!

Chiar atunci se întoarce mătuşa Bernie de la farmacie, cu boneta de farmacistă, şontâcăie spre ele, îl ridică pe Troy şi totul se calmează ca prin farmec.

— Uşurel, puiule, spune ea. Totul e-n regulă. Totul e ţâţă de mâţă.

— Ţâţă de mâţă, zice Min şi-o mai ciupeşte o dată pe Jade.

Mătuşa Bernie e pacifistă. Nu-i plac necazurile. Odată un tip a dat înapoi şi a călcat-o pe picior la FoodKing, iar ea s-a dus acasă cu zece oase rupte. Nu s-a măritat niciodată, fiindcă bunicul a avut nevoie de ea să aibă grijă de casă după ce murise bunica. Pe urmă a murit el şi i-a lăsat toţi banii unei femei de care nu auzise nici unul dintre noi, iar mătuşa Bernie a început lucrul la farmacie. Dar nu-şi face sânge rău. Uneori e atât de senină, că mă calcă pe nervi. Când îi spun că Sea Oak e o văgăună, îmi spune că se bucură că are un acoperiş deasupra capului. Când îi spun că m-am săturat să fiu lefter, îmi spune că bunicul i-a dăruit odată nişte creioane de Crăciun, iar ea a fost atât de fericită, că a stat toată ziua şi a desenat cai pe spatele unor plicuri folosite. La un moment dat am întrebat-o dacă-i pare rău că nu avea copii şi mi-a spus că nu, câtuşi de puţin, şi oricum, nu eram noi copiii ei?

Şi i-am zis că eram.

Dar bineînţeles că nu suntem.

La masă avem fasole cu cârnaţi. La desert avem îngheţată cu pete maronii.

— Ce zi frumoasă am avut! spune mătuşa Bernie după ce-i ducem pe copilaşi la culcare.

— Optometristă, nene, şi mai multe nu, zice Jade.

A doua zi e joi, ceea ce înseamnă o vizită de la Ed Anders, de la Comisia pentru Sănătate. Misiunea lui e să se asigure că nu ni se văd niciodată penisurile. Şi că nu sărutăm pe nimeni. Nici unul dintre noi nu sărută pe nimeni şi nu-şi arată penisul, în afară de Sonny Vance, care le face pe amândouă, fiindcă strânge bani să cumpere o franciză FaxIt. Cât despre Simulatoarele noastre Peniene, da, putem să le arătăm, putem să le lăsăm să ne iasă din chiloţi, ba chiar putem să ne umezim din când în când chiloţii strâmţi cu sprayuri, ca să ni se contureze cu adevărat Simulatoarele, însă nu şi penisurile adevărate, nu, alea trebuie să stea înăuntrul Simulatoarelor noastre încinse, incomode şi supradimensionate.

— Iertare băieţi, salut băieţi, zice Anders când intră plictisit. Vreau să ştiţi că-mi place treaba asta la fel de puţin ca vouă. Am fost la şcoală ca să învăţ cum se face inspecţia cărnii, dar bineînţeles că nu la asta m-am gândit. Ha ha!

Comandă o Enchilada Lindbergh şi o mănâncă prudent, de parc-ar fi vie şi n-ar vrea s-o trezească. Sonny Vance serveşte supă unei mese de coafeze perverse şi pentru douăzeci de dolari le lasă să arunce o privire grăbită sculăriei lui.

Chiar atunci Anders îşi ridică ochii din Lindbergh.

— Ah, pentru Dumnezeu, spune el, după care scrie „Scos din Funcţiune“ şi ne trimite pe toţi acasă devreme.

Ceea ce e rău. Fiecare dolar contează. De la o vreme fur hârtie igienică şi o duc acasă în servietă. Încap trei suluri. Când ajung acasă sunt de obicei turtite şi nu mai pot fi puse la fel de bine pe suport, dar tot economisesc câţiva dolari.

Pontez de ieşire şi o iau prin fâşia de pădure din spatele sediului FedEx. Foarte frumos. Un raton trece în goană peste un stejar prăbuşit şi începe să ronţăie dintr-o bicicletă ruginită. Chiar când ies din pădure, aud un foc de armă. Cel puţin asta cred că e, o împuşcătură. Ar putea fi şi rateul unui motor. Dar nu, e împuşcătură, fiindcă pe urmă se mai aude una şi nişte copii o taie prin curte ţipând că Marii Câini ai Groazei sunt jupâni.

Fug acasă. Min, Jade, mătuşa Bernie şi copilaşii stau ghemuiţi în spatele canapelei. Se pare că ieşiseră cu copilaşii când începuseră împuşcăturile. Premergătorul lui Troy a fost lovit. Norocul lui că nu era înhămat. Trebuia să arate ca o raţă, numai că acum a rămas fără cioc.

— Căca-m-aş, frăţică! strigă Min.

— Vrei să spui băga-mi-aş, zice Jade. Doar nu vrei să crească mari cu căcatu-n gură, ca noi, nu? Cu băgatu’, cum ar veni.

— Vreau doar să crească, punct, spune Min.

— Jet de-aici, madam Teatru, zice Jade.

— ’Te-n pula mea, madam Ho! strigă Min.

— Vorbesc serios, termină, nu glumesc! strigă Jade şi-o loveşte pe Min în braţ.

— Fetelor, pentru numele lui Dumnezeu! spune mătuşa Bernie. Ar trebui să fim recunoscătoare. Măcar avem o casă. Şi măcar nici unul dintre gloanţele alea n-a nimerit pe nimeni.

— Fără supărare, Bernie, zice Min, dar îi spui mizeriei ăsteia casă?

Sea Oak nu e sigur. Există un depozit ad-hoc de droguri în spălătorie, iar săptămâna trecută Min a găsit un box de metal în piscina copiilor. Dac-ar fi după mine, i-aş muta pe toţi în Canada. E frumos acolo. Lume foarte politicoasă. Am fost într-un weekend toamna trecută, am făcut pană şi au venit doi fermieri roşii la faţă care au insistat să schimbe cauciucul, după care ne-au întins masa, iar la urmă au iniţiat un fond educaţional pentru copilaşi. Ne-au trimis certificatele de acţionar după o săptămână, împreună cu o fotografie în care eram cu toţii la restaurant şi mâncam plăcintă cu fructe. Dar ca să te muţi în Canada îţi trebuie bani. Tati a murit şi nu ne-a lăsat nimic, iar mami trăieşte acum cu Freddie, căruia nu-i plăcem, plus că nici el nu e tocmai bogat. Face sondaje prin telefon. Luna asta întreabă diverse femei divorţate cât de des calcă pe bec şi se culcă cu foştii soţi. Primeşte zece dolari pentru fiecare sondaj complet.

Deci nu e lucrativ, iar Canada nu prea stă bine la capitolul ăsta.

Ies, găsesc ciocul raţei lui Troy şi-l fixez cu adeziv Elmer’s.

— Dar ştii ceva? spune mătuşa Bernie. Cred că acum seamănă şi mai bine cu o raţă adevărată. Fiindcă uneori au ciocurile crăpate, da? Am văzut una în centru.

— O, Doamne, zice Min. Raţa copilului ia un glonţ în faţă şi ea spune că avem noroc?

— Păi chiar avem noroc, spune Bernie.

— Cineva nu e-n toate ciocurile, zice Jade.

— Ştii ce fac dacă se-ntâmplă ceva rău? spune Bernie. Nu mă gândesc la asta. N-o iau atât de în serios. Nu-i sfârşitul lumii. Asta fac. Asta am făcut întotdeauna. Aşa am ajuns unde sunt.

Îmi vine să-i spun, Bernie, te iubesc, dar unde eşti? Lucrezi la farmacie pe salariul minim. Ai şaizeci de ani şi nu deţii nimic. Ai fost de fapt sclava lui taică-tău şi n-ai ieşit o dată cu cineva.

— Cum să zic, n-aveţi decât să vă plângeţi, spune ea. Dar mie uneia mi se pare că o ducem binişor.

— A, o ducem grozav, spune Min, care-l scoate pe Troy din spatele canapelei şi-i mătură câteva ţăndări de cioc de raţă din pătuţ.

Joysticks se redeschide vineri. E o casă de nebuni. Au luat-o razna. Un club de bridge îmi oferă cincisprezece dolari să mă ung cu ulei şi să mă bat cu Mel Turner. Aşa că mă ung cu ulei şi mă bat cu Mel Turner. Îmi oferă douăzeci de dolari să-i hrănesc cu aripioare de pui cu mâna mea. Aşa că-i hrănesc cu aripioare de pui cu mâna mea. După-amiaza zboară. Pe urmă seara. La nouă, clubul de bridge pleacă şi mi se dă o societate a studentelor. Cântă cântece inteligente şi porcoase, îmi pipăie Simulatorul şi spun că n-o să mai fie în stare să privească vreodată în ochi organele pricăjite ale iubiţilor lor. Pe urmă vine domnul Frendt şi spune „telefon“. E Min. Pare scoasă din minţi. Îmi urlă „treci acasă“ de patru ori la rând. Când îi spun să se calmeze, închide. Nimic grav. Pe Min o apucă panica imediat. Probabil a vomitat un copilaş. Noroc că am program flexibil.

— Mă întorc, îi spun domnului Frendt.

— Abia aştept, zice el.

O iau la picior pe terenul mlăştinos şi prin FedEx. Sus pe deal e o lumină de la ultima fermă rămasă. Uneori îi ducem pe băieţi la spălătoria auto de alături, ca să se uite la vacă. În seara asta totuşi, vaca e altundeva.

Acasă, Min şi Jade ţopăie în faţa mătuşii Bernie, care stă nemişcată la un capăt al canapelei.

— Nu-i lăsa pe copii! ţipă Min. Nu vreau să vadă ceva mort!

— Gura, frăţică! ţipă Jade. Nu spune că-i „ceva mort“!

Se ciuceşte şi o pişcă pe mătuşa Bernie de obraz.

— Mătuşă Bernie? ţipă ea. Băga-mi-aş!

— Am încercat deja de două ori chestia asta, pisi! ţipă Min. De ce faci iar căcatu’ ăla? Pune-i mâna pe gât şi vezi dacă simţi vreun puls!

— Futu-i futu-i futu-i! ţipă Jade.

Sun la 911, vin paramedicii şi trag din greu douăzeci de minute, după care renunţă, spun că le pare rău şi că se pare că murise pe la începutul după-amiezii. În apartament e haos. Sertarul ei cu bani e gol, iar fotografiile de familie sunt în cadă.

— N-are nici un semn, spune un poliţist.

— Bănuiesc c-a murit de frică, spune altul. Frică de intrus, nu?

— Aşa cred şi eu, zice un paramedic.

— O, Doamne, spune Jade. Doamne, Doamne, Doamne.

Mă aşez lângă Bernie. Îmi spun: îmi pare cumplit de rău. Îmi pare rău că n-am fost aici când s-a întâmplat, şi-mi pare rău că n-ai avut nici o bucurie în viaţă, şi-mi pare rău că n-am avut destui bani să te mut undeva în siguranţă. Îmi aduc aminte când era tânără, purta pantaloni strâmţi de supraelastic şi ne făcea lanţuri de hârtie din reţetele de la farmacie, în timp ce cânta Broscoiul face curte. Toată viaţa a muncit din greu. N-a făcut rău nimănui niciodată. Şi acum, asta.

Moartă de frică într-un apartament de căcat.

Min îi duce pe copilaşi în bucătărie, dar ei tot ies de-a buşilea. Mătuşa Bernie e înfăşurată într-un giulgiu pe un fel de cărucior, iar pe canapea sunt câteva documente de semnat.

Îi sunăm pe mami şi Freddie. Ne întâmpină robotul.

— Mami, răspunde! spune Min. S-a-ntâmplat ceva! Mami, te rog, răspunde-n gura mă-sii!

Dar nu răspunde nimeni.

Aşa că lăsăm mesaj.

*

Salonul de pompe funebre Lobton’s e o casă obişnuită de pe o stradă obişnuită. Înăuntru se găseşte un raft cu broşuri cu titluri ca „De ce pare iubitul meu ceva mai mare?“. Lobton arată sănătos. Poate prea sănătos. Poartă o cămaşă galbenă de golf şi bicepşii i se încordează involuntar. Din când în când îşi atinge deltoizii, ca pentru a-şi confirma că sunt încă mari cât nişte mingi de softball.

— Ce tristeţe, spune el.

— Cât? întreabă Jade. Pentru ceva obişnuit, adică. Nu extravagant.

— Da’ nici de doi bani, zice Min. Mătuşa noastră a fost cea mai bună.

— La ce plafon de preţ vă gândiţi? spune Lobton, pocnindu-şi încheieturile.

Îi spunem, iar el ridică din sprâncene şi ne duce la ceva care seamănă cu o ladă mobilă.

— Înainte de folosire o să-l stropim cu un spray de mobilă, zice el. Îl face să semene destul de bine cu lemnul.

— Doar atât primim? spune Jade. Carton?

— Oricum vă ofer ceva un picuţ mai bun, spune el şi face nişte flotări la perete. Date fiind împrejurările tragice. Ăsta e Sierra Sunset. Nu e chiar carton. Mai degrabă pal melaminat.

— Nu ştiu, zice Min. Pare cam ţeapă.

— Putem să ne gândim? spune mami.

— Absolut, zice Lobton. Ultima dată când am verificat, eram tot în America.

Mă apropii şi mă uit mai atent. Văd nişte capse unde ar fi şira mătuşii Bernie. În partea de jos scrie ceva gen Vârâţi Agăţătoarea A în Fanta B.

— Nici vorbă, futu-i, spune Jade. Munceşti o viaţă şi ajungi într-o cutie de carton presat? Mă-ndoiesc.

Avem zero economii. Ne aşezăm la un birou şi Lobton face o chestie căreia îi spune Calcul de Credit. Dacă plătim şapte ani lună de lună, ne putem permite un Amber Mist care include un coşciug de plută capitonat, două straturi de lac şi o oră de priveghi.

— Dar şapte ani, frăţică.

— Trebuie să i-l luăm pe ăla bun, spune Min. N-a avut parte de nimic frumos în viaţă.

Aşa că rămâne Amber Mist.

O îngropăm la St. Leo’s, pe dealul de lângă BastCo. Porţiunea de cimitir unde este ea e sărăcăcioasă. Nu tu îngeri, nu tu căsuţe de stâncă, nu tu flori, doar o grămadă de pietre uniforme ca nişte borne de parcare şi ici, colo câte-un pahar de plastic. Părintele Brian spune o rugăciune şi pe urmă unul dintre noi ar trebui să vorbească. Dar ce să spui? N-a avut o viaţă propriu-zisă. Fără soţ, fără copii, muncă, muncă şi iar muncă. A plecat vreodată într-o croazieră? Toată viaţa a mers doar cu autobuzul. Autobuz, autobuz, autobuz. Odată s-a dus cu mami cu autobuzul la Quigley, în Kansas, ca să joace cărţi şi să-şi cumpere una-alta la reduceri, dintr-un centru comercial. Cineva i-a intrat în cameră, i-a furat hainele şi i s-a căcat în valiză, în timp ce ele erau la spectacolul lui Roy Clark. Şi gata. Ăsta a fost tot turismul. Iar pe urmă a venit farmacia, zi şi noapte. După cincisprezece ani pe post de casieră, a fost retrogradată la primiri. Oamenii întrebau unde erau medicamentele pentru răceală, iar ea arăta spre nişte litere mari de pe perete, unde scria Medicamente Răceală.

Freddie, iubitul lui mami, iese în faţă şi spune că n-o ştia de mult, dar că era o femeie extrem de cumsecade, care a lăsat în urmă multă iubire etc. etc., bla bla bla. Deşi e adevărat că n-a făcut multe în viaţă, le-a fost foarte dragă acelora dintre noi care au cunoscut-o şi nu s-a plâns niciodată de nimic, fiind întotdeauna mulţumită de lucrurile de care a avut parte etc. etc., bla bla bla.

Pe urmă se termină şi trebuie să plecăm.

— Trebuie să venim aici în fiecare săptămână, spune Jade.

— Eu una ştiu că o s-o fac, zice Min.

— Păi şi ce, eu nu? spune Jade. A fost foarte cumsecade, în mă-sa!

— Bag de seamă că-njuri la mormânt, zice Min.

— De când e „mă-sa“ înjurătură, pisi? spune Jade.

— Fetelor, zice mami.

— Sper că a fost bine ce-am spus despre ea, zice Freddie în stilul ăla de papiţoi care trăsneşte a Marina Engleză. M-am surprins chiar şi pe mine, de fapt.

— Pa-pa, mătuşă Bernie, spune Min.

— Pa-pa, Bernie, zice Jade.

— Ah, draga mea soră, spune mami.

Strâng din pleoape şi încerc să mi-o imaginez fericită, râzând, dându-mi ghionturi în coaste. Dar nu pot decât s-o văd înfricoşată pe canapea. E groaznic. Cine ştie pe unde-o fi cel care a făcut-o? Cineva a venit la noi acasă, a speriat-o de moarte, a privit-o cum moare, ne-a cotrobăit prin lucruri, i-a furat banii. Cineva care e încă viu, cineva care chiar în clipa asta ar putea să mănânce o plăcintă, să îndeplinească un comision sau să se scarpine în cur, cineva care, dac-ar avea chef, ar putea să meargă spre vest cu maşina timp de trei zile sau mai ştiu eu cât şi pe urmă să stea la soare pe malul oceanului.

Rămânem câteva minute cu capetele plecate şi cu mâinile împreunate.

După aceea, Freddie ne duce să prânzim la Trabanti’s. Anul trecut, Trabanti a murit şi trei familii vietnameze s-au asociat şi au cumpărat localul ăsta unde se servesc în continuare pizze şi paste, şi portretul mare în ulei e tot acolo pe perete, numai că acum dinspre bucătărie se aude muzica asta vietnameză foarte frumoasă, iar mâncarea e ceva mai bună.

Freddie propune un toast. Min zice: „Mai ţineţi minte cum spunea Bernie prânzului cină şi cinei supeu?“ Jade zice: „Mai ţineţi minte când îi trosnea falca şi spunea că trebuie unsă?“

— A fost o doamnă de toată isprava, spune Freddie.

— Deja mi-e tare dor de ea, zice mami.

— Aş vrea să-l omor pe lăbaru’ care a omorât-o.

— Ce-ar fi să nu mai spunem „lăbar“ la masă? spune mami.

— E doar un cuvânt, mami, nu? zice Min. Şi „sobar“ e tot un cuvânt, nu? Dacă spun „sobar“ nu te superi, bine? Sobar sobar sobar.

— Păi şi „căcat“ e tot un cuvânt, spune Freddie. Dar nu-l spunem la prânz.

— La fel şi „borât“, zice mami.

— Căcat borât, căcat borât, zice Min.

Chelnerul îşi drege glasul. Mami se uită urât la Min.

— Frumoase maniere aveţi, fetelor, spune mami.

— Mai ales la înmormântare, zice Freddie.

— Asta nu-i înmormântare, spune Min.

— Chestia la care mă tot gândesc e ce-o să faceţi voi acum, fetelor, spune Freddie. Fiindcă mie toată povestea asta mi se pare o trezire la realitate, vreau să zic c-a venit momentul să vă adunaţi, să vă tiraţi, cum am făcut eu, şi să vă căraţi din haznaua aia periculoasă în care trăiţi.

— A vorbit Musiu Sondaj, spune Min.

— Or’cum, nu-i aşa periculos, zice Jade.

— O femeie e omorâtă şi nu-i aşa periculos? spune Freddie.

— Nu ne trebuie decât o-ncuietoare şi-un vizor, zice Min.

— Ce-i aia „tiraţi“? spune Jade.

— E un tir cu aţă, gen, toanto, zice Min.

— Plus că unde să ne ducem? spune Min. Putem să ne mutăm la voi?

— Mie unuia mi-ar plăcea foarte mult şi ştiţi şi voi, zice Freddie. Cel căruia nu i-ar plăcea e proprietarul.

— Cred că Freddie vrea să spună că e timpul să vă găsiţi câte-o slujbă, fetelor, spune mami.

— Vezi să nu, mami, zice Min. După ce s-a- ntâmplat data trecută?

Când am ajuns prima dată acolo, Min şi Jade lucrau la informaţii la Hardware Niche. Pe urmă, într-o zi ne-am dus să-i luăm pe copilaşi de la creşă şi l-am găsit pe Troy stând gol pe maşina de spălat, pe Mac în curte, ciugulit de un pechinez, iar pe educatoarea de la creşă beată mangă şi jucând KillerBirds pe Nintendo.

Aşa că gata. Adio, Hardware Niche.

— Una ar putea să muncească şi cealaltă să stea cu copiii, nu? spune mami.

— Nu văd de ce-ar trebui eu să muncesc, ca să poată să stea ea acasă cu copilul, zice Min.

— Nici eu nu văd de ce-ar trebui să muncesc ca să poată să stea ea acasă cu copilul, spune Jade.

— E ca un viceversa, băga-mi-aş.

— Hai să vă zic ceva, spune Freddie. Ceva despre ţara asta. Oricine poate să facă orice. Dar mai întâi trebuie să-ncerce. Iar voi, drăguţilor, nu încercaţi. Două nu lucrează şi al treilea face striptease? Asta nu înseamnă că-ncercaţi. Câştigaţi zero lei, zero bani, păpuşilor. Prin urmare, trăiţi într-o hazna periculoasă. Şi ce se-ntâmplă într-o hazna periculoasă? Căcaturi nasoale şi tragice. E stilul american, în gura mă-sii – porneşti dintr-o hazna periculoasă şi tragi din greu, pentru ca într-o bună zi să poţi să te muţi într-o hazna mai puţin periculoasă. Iar la urmă poate că te-alegi şi cu un conac. Dar, la cum arată lucrurile acum, n-o să reuşiţi nici măcar să ajungeţi într-o hazna mai puţin periculoasă.

— De parcă tu ai trăi într-un conac, spune Jade.

— Nici n-am zis că trăiesc într-un conac, spune Freddie. Dar nu trăiesc nici într-o mahala. Iar celălalt lucru pe care nu-l fac e că nu mă dezbrac în pielea goală.

— Lăudat fie Domnul pentru micile hatâruri, zice Min.

— De fapt, nu e niciodată dezbrăcat de tot, spune Jade.

Ceea ce e adevărat. Am întotdeauna măcar un maiou.

— Nu-i de mirare că nu le scoatem niciodată pe fetele astea la un prânz ca lumea, spune Freddie.

— Nici măcar nu consider că ăsta e un prânz ca lumea, zice Min.

*

La cină Jade bagă nişte Stars-n-Flags la microunde. Dau dependenţă. Se pune zahăr şi în sos, şi în bucăţile de carne. Cred că şi cofeină. Cineva mi-a zis că dârele maro din Flags sunt de cofeină. Avem cam cinci boluri fiecare.

După cină, copilaşii încep cu nazurile, iar Min le pune un amestec de îngheţată şi sirop Hershey’s în sticle şi ne uităm la Ce putea fi mai rău, o jumătate de oră de simulări pe computer ale unor tragedii care n-au avut loc cu adevărat, dar ar fi putut să aibă. Un copil e lovit de tren şi zboară într-o grădină zoologică unde îl mănâncă lupii. Un bărbat îşi retează mâna tăind lemne şi, în timp ce fuge de nebun şi strigă după ajutor, e prins într-o tornadă, e aruncat pe o grădiniţă în recreaţie şi aterizează pe o educatoare gravidă.

— Mi-e tare dor de Bernie, spune Min.

— Şi mie, zice Jade tristă.

Copilaşii mai vor îngheţată şi încep să urle.

— Ce drăguţ, spune Jade. Parc-ar zice „Daţi-ne-o odată, în pula mea!“

— O să v-o dăm în pula mea, scumpilor, nu vă agitaţi, spune Min. Nu v-am uitat.

Apoi sună telefonul. E părintele Brian. Are o voce stranie. Spune că-i pare rău că ne deranjează atât de târziu. Dar s-a întâmplat ceva ciudat. Ceva rău. Ceva, cum ar veni, de nepovestit. Stau pe scaun? Nu stau, dar îi spun că stau.

Se pare că cineva i-a vandalizat mormântul lui Bernie.

Primul meu gând e că nu are piatră funerară. E doar iarbă. Cum vandalizezi iarba? Ce-au făcut, s-au pişat pe iarba de pe mormânt? Dar părintele Brian aproape că plânge.

Aşa că-i sun pe mami şi pe Freddie şi le spun că trebuie să ne vedem, după care-i luăm pe copilaşi şi-i băgăm în Chevrolet.

— Vandalizat, spune Jade pe drum. Ce-nseamnă „vandalizat“?

— Înseamnă paradit, gen, zice Min.

— Dar cum? spune Jade. Ce-au făcut de fapt?

— Nu ştim, zuzo, zice Min. De-aia ne ducem acolo.

— Şi de ce? spune Jade. Adică, de ce să facă aşa ceva?

— Fiţi antenă la mamzela Shreelock Holmes, zice Min. Cineva a făcut asta pen’că cineva e-o jigodie.

— Cineva e-o jigodie ce nu s-a văzut, spune Jade.

Părintele Brian ne întâmpină la intrare cu o lanternă şi un cărucior de golf electric.

— Când am văzut asta, spune el, m-am aşezat pe jos la propriu, de uimire. Aşa ceva nu s-a mai întâmplat aici niciodată. Îmi pare nespus de rău. Păreţi nişte oameni cumsecade.

Suntem prea grei şi roţile se învârt tot mai încet în timp ce urcăm dealul, aşa că mă dau jos şi fug pe alături.

— Aşa, oameni buni, pregătiţi-vă, spune părintele şi opreşte motorul.

Unde era înainte mormântul, acum e doar o groapă. În groapă e Amber Mist, fără capac. În Amber Mist nu e nimic. Nici urmă de mătuşa Bernie.

— Ce dracu’! spune Jade. Unde-i Bernie?

— Cineva a furat-o pe Bernie? zice Min.

— Barem voi v-aţi păstrat cumpătul, oameni buni, spune părintele Brian. Vă spun, m-am aşezat pe jos de-adevăratelea. M-am aşezat chiar pe mormanul ăla de pământ. Am căzut de parcă m-ar fi împuşcat cineva. Vedeţi locul ăla? Acolo m-am aşezat.

Pe mormanul de pământ se vede o urmă în formă de fund.

Apar poliţiştii, iar unul coboară în groapă cu o bandă de măsurat şi un aparat foto. După trei sau patru flash-uri iese din groapă şi-i dă lui mami o pereche de pantofi albaştri.

— Pantofiorii ei, spune mami. O, Doamne.

— Ăştia sunt? zice Jade.

— Ăştia sunt, spune Min.

— Mă ia cu leşin, băga-mi-aş, zice Jade.

— Mă ia cu megaleşin, băga-mi-aş, spune Min.

— Eu o să m-aşez, zice mami şi se prăbuşeşte în căruciorul de golf.

— Ce nu pricep eu e cine ar vrea-o? spune Min.

— Era doar o femeie, zice Jade.

— De obicei sunt puştani, da? spune un poliţist. De obicei îi găsim pe cei dragi pe-aproape, da? Odată l-am găsit pe cel drag cu, mă rog, o ţigară între buze şi cu un sombrero pe cap, da? Puştii ăştia de azi au mult mai mult tupeu decât am avut noi. Nici nu mi-ar fi trecut prin cap să sap după un cadavru când eram puştan. Mai strâmbai o piatră de mormânt, cum să nu, mai scriai ceva cu vopsea pe o criptă, îi mai legai şireturile unui beţivan, de astea.

— Dar aşa ceva, Doamne! zice Freddie. Asta e cu totul altă mâncare de peşte.

— Aşa-i, să moară mortu’, spune poliţistul şi ne coborâm cu toţii privirile spre pantofii din mâinile lui mami.

*

A doua zi mă întorc la lucru. N-am nici un chef, dar avem nevoie de bani. Iarba e udă şi e greu să străbaţi viroaga cu pantofi de firmă. Au talpa alunecoasă. Plus că-mi sunt mici. De câteva ori cad şi mă sprijin în servietă. În servietă am maiourile şi ceva de spumă.

Nici nu ajung bine şi primesc o masă cu femei de la MediBen aşezate sub un banner pe care scrie MULT SUCCES, BEATRICE, FĂRĂ SUPĂRARE. Îmi scot cămaşa şi le duc salatele. Îmi scot pantalonii de zbor şi le duc supele. Una scapă un dolar pe jos şi-mi spune: „N-ai decât să-l iei“.

Îl iau.

— Nu aşa, nu aşa, îmi spune. Întoarce-te în partea cealaltă, ca să-ţi vedem crăpătura când te apleci.

Am făcut-o de un milion de ori, dar de data asta nu pot s-o fac.

Mă uit la ea. Se uită la mine.

— Ce e? spune ea. N-am voie să vorbesc aşa? Păi parcă tocmai asta era poanta.

— Exact asta e poanta, Phyllis, spune o altă doamnă. Nu ceda.

— Uite ce-i, zice Phyllis. Ori te-apleci cum îţi spun, ori îmi dai dolarul înapoi. Mi se pare corect.

— Aşa te vreau, fato, spune prietena ei.

Îi dau dolarul înapoi. Mă întorc la Zona Vestiarelor şi stau acolo o vreme. Pentru prima dată de când sunt aici, sunt declarat Nasol. Sunt treisprezece femei la masa MediBen şi toate votează pentru Nasol. Îmi ştiu femeile de la MediBen situaţia? M-ar mai vota Nasol dac-ar şti-o? Şi ce-ar trebui să fac, să apar în faţa lor şi să le spun: „Vă rog, doamnelor, tocmai mi-a murit mătuşa şi i-a dispărut cadavrul“?

Domnul Frendt mă trage deoparte.

— Poate-ar trebui să te duci acasă, îmi spune. Îmi pare rău pentru pierderea suferită. Dar aş vrea să te-ncurajez să nu te porţi ca nevestele de comanşi, care-şi retează arătătorul cu dinţii când le moare cineva drag. Suferinţa e bună, suferinţa are rostul ei, dar prea multă suferinţă, după cum ştim cu toţii, e un exces. Dacă moartea mătuşii tale ţi-a umplut gura cu prea multe degete retezate, pentru numele lui Dumnezeu, ia-ţi liber o săptămână, dar nu te descărca pe Invitate, nu ele au omorât-o pe amărâta de mătuşă-ta.

Însă nu-mi permit să-mi iau liber o săptămână. Nu-mi permit să-mi iau liber nici măcar două-trei zile.

— Chiar avem nevoie de bani, îi spun.

— Şi asta e problema mea? zice el. Trebuie să te las să dansezi fără vigoare doar fiindcă ai nevoie de bani? Aşa ar putea să vină aici toţi triştii oraşului şi să se dezbrace. La revedere. Întoarce-te când te simţi măcar pe jumătate normal.

De la telefonul cu cartelă sun acasă şi întreb dacă au nevoie de ceva de la FoodSoQuik.

— Vino acasă, atât, spune sec Min. Vino direct acasă.

— Ce e? o întreb.

— Vino acasă, zice ea.

O fi găsit cineva cadavrul. Mi-o imaginez pe Bernie goală, Bernie tăiată în două, Bernie lăsată pe o bancă dintr-o staţie de autobuz. Sper şi mă rog să i se fi făcut doar ceva nu foarte rău, ceva cu care să putem trăi.

Acasă, uşa e larg deschisă. Min şi Jade stau nemişcate pe canapea, cu copilaşii în poală, se uită cu ochii mari la balansoar, iar în balansoar e Bernie, corpul lui Bernie.

Acelaşi permanent, aceiaşi ochelari, aceeaşi rochie albastră în care am îngropat-o.

Ce caută aici? Cine-ar putea fi atât de crud? Şi ce-ar trebui să facem cu ea?

Pe urmă îşi întoarce capul şi se uită la mine.

— Stai dracu’ jos, îmi spune.

Pe când trăia, n-a vorbit urât niciodată.

Mă aşez. Min îmi strânge mâna şi îmi dă drumul, strânge şi dă drumul, strânge şi dă drumul.

— Tu, nene, îmi zice Bernie, o să-ncepi să-ţi arăţi pula. O s-o arăţi şi o s-o tot arăţi. Te apropii de-o cucoană, iar dacă vrea s-o vadă – şi plăteşte s-o vadă –, îi las o amprentă pe frunte. Vezi amprenta, o-ntrebi. O să încerc să-ţi aranjez cinci pe zi, la douăzeci de dolari bucata. Adică o sută pe zi. Şapte sute pe săptămână. Banu’ jos, fără impozite. Fără reţineri la sursă. Pricepi? Asta-i partea frumoasă.

Are noroi în păr şi între dinţi, are părul năclăit şi când scoate limba ca să se lingă pe buze vedem că e neagră.

— Tu, Jade, spune ea. Mâine începi munca. Andersen Levels, Fifth cu Rivera. Îmbracă-te frumos când te duci. Poartă ceva elegant. Arată un pic de picior. Şi nu flencăni gumă. Întreabă de Len. La sfârşitu’ lunii, strângem banii pe care i-ai câştigat şi banii din pulă şi ne mutăm. Într-un loc sigur. Asta e prima parte din Faza Întâi. Min. Tu stai cu plozii. Plus că te laşi de fumat. Plus că înveţi să găteşti. Gata cu mâncarea la conservă. Trebuie să mâncăm cumsecade, ca să arătăm cât mai bine. Fiindcă îmi fac rost de-o mulţime de iubiţi. Poate voi nu ştiţi, copii, dar am murit virgină, dar-ar dracii. Fără copii, fără iubiţi. N-a intrat nimic, n-a ieşit nimic. Ha ha! Uscată ca seceta şi complet irosită, chestia asta drăguţă pe care mi-a dat-o Cel de Sus între picioare. Ei bine, o să am iubiţi de-acum încolo, jagardelelor! Ca-n filme, laţi în umeri şi toate alea, şi o reşedinţă de vară, şi excursii frumoase, şi dimineaţa o vază mare cu flori la mine-n cameră, şi-o să mi se-ntărească sfârcurile stând în bătaia vântului dinspre ocean, mâncând creveţi dintr-o cupă, jigodii ce sunteţi, în timp ce iubitu’ mă priveşte de pe verandă, cu umerii lui mari strălucind şi cu ea băţ pentru mine, chestia asta v-o garantez, copii, să dea dracii! Ha ha! Credeţi că glumesc? Nu glumesc, băga-mi-aş. N-am avut niciodată nimic! Am dus o viaţă de căcat! Nici măcar n-am zburat o dată cu avionu’, futu-i! Dar aia a fost o viaţă, iar asta-i alta. Viaţa mea nouă. Acum acoperiţi-mă. Cu o pătură. Trebuie să-mi fac somnu’ de frumuseţe. Dacă spuneţi cuiva că sunt aici, muriţi cu toţii. Plus că mor şi ei. Cui îi spuneţi, ăla moare. Îi omor cu mintea. Pot s-o fac. Acum sunt al dracului de puternică. Am primit puteri! Aşa că fără musafiri. Nu arăt chiar grozav. Aţi priceput? Aţi priceput cu toţii?

Încuviinţăm din cap. Mă duc după o pătură. Îi tremură mâinile şi picioarele şi scrâşneşte din dinţi, şi unul îi cade.

— Pune-o pe mine, lăbar ce eşti, acoperă-mă de tot! ţipă ea şi o acopăr de tot.

Pe urmă o ştergem cu tot cu copilaşi şi şoptim în bucătărie.

— Seamănă cu ea, spune Min.

— Ea e, îi zic.

— E şi nu e, spune Jade.

— Ar fi bine să facem ce spune, zice Min.

— Ce vorbeşti? spune Jade.

Stă toată noaptea în balansoar sub pătură, tremurând şi vorbind urât.

Stăm toată noaptea în patul lui Min, îmbrăcaţi complet şi ţinându-ne de mână.

— Ia uitaţi-vă ce puternică sunt! strigă pe la miezul nopţii, se aude un trosnet şi când ies din cameră uşa cuptorului cu microunde a fost smulsă, dar ea stă tot în balansoar.

Dimineaţa e în continuare acolo, tremurând şi vorbind urât.

— Ia pătura de pe mine! îmi strigă. E momentul să-i dăm drumul.

Dau jos pătura de pe ea. Nu miroase bine deloc. Acum are o ureche în poală. Tot încearcă distrată să şi-o fixeze la loc pe cap.

— Tu, Jade! strigă ea. Îmbracă-te. Du-te şi pune mâna pe slujba aia. Când îl cunoşti pe Len, apleacă-te un pic. Lasă-l să ţi se uite-n decolteu. Dă-i niţică speranţă. E obsedat, dar avem nevoie de el. Tu, Min! Pregăteşte micu’ dejun. Ceva făcut în casă. De pildă, biscuiţi.

— De ce nu-i faci tu cu puterile tale? spune Min.

— Nu te da rotundă! zbiară Bernie. Ai văzut ce i-am făcut cuptorului cu microunde?

— Nu ştiu cum dracu’ să fac biscuiţi, se vaită Min.

— Da’ să citeşti ştii, da? ţipă Bernie. Ai auzit vreodată de reţete? Ai fost vreodată în mormânt? E de cel mai mare porc! Regreţi toate lucrurile pe care nu le-ai făcut niciodată. Voi, ştoarfelor, o s-aveţi viaţă grea de tot în mormânt dacă nu vă organizaţi ca lumea, credeţi-mă! Închide termostatu’! Dă-l pe rece. Îmi place să fie rece. E ceva-n neregulă cu corpu’ meu. Nu mă simt bine.

Închid termostatul. Ea se uită la mine.

— Du-te şi arată-ţi pula! îmi strigă. Asta e prima parte din Faza Întâi. După ce ne mutăm în casă nouă, ajungem la sfârşitu’ primei părţi din Faza a Doua. O să-ţi arăţi mai departe pula, dar numai de trei ori pe săptămână. Fiindcă o să-ncepi postliceala. Ca pregătire pentru Drept. E cea mai bună. O să fii expert. Prost nu eşti. Iar Jade o să lucreze-n weekenduri ca să acopere scăderea din banii tăi de pulă. Aţi înţeles? Aţi înţeles cum merge? Acum căraţi-vă de-aici. Tu ce-o să faci?

— Îmi arăt pula? îi spun.

— Îţi arăţi pula, corect, zice ea şi-şi dă părul pe spate cu mâna, iar un ditamai ghemul de păr îi cade, lăsând-o aproape cheală într-o parte.

— O, Doamne, spune Min. Ştiţi ce? Nici în ruptul capului nu rămân aici singură cu copiii.

— Nu eşti singură, zice Bernie. Sunt şi eu aici.

— Te rog să nu pleci, îmi spune Min.

— Ah, termină, zice Bernie, după care uşa se deschide dintr-odată şi simt un fel de pumn invizibil care mă loveşte în spate.

Afară e soare. O zi obişnuită. Un tip schimbă uleiul. Norii sunt nori obişnuiţi, soarele e un soare obişnuit şi singurul lucru neobişnuit e că hainele îmi miros a Bernie, o combinaţie de pivniţă jilavă şi costiţă putredă.

Munca merge bine. Reuşesc să-mi păstrez zâmbetul şi să-mi ascund tremurul mâinilor, iar la jumătatea schimbului primesc calificativul Ca Lumea. După prânz, o femeie mai în vârstă se apropie şi-mi spune că semăn atât de bine cu un Pilot veritabil, că nu mai suportă.

Pe cap are o amprentă. Ca de Miercurea Păresimilor, dar cu un soi de strălucire.

Nu ştiu ce să fac. Îmi iau inima-n dinţi şi o întreb pur şi simplu dacă vrea să-mi vadă pula. Şi dacă spune nu? Dacă sunt prins? Dacă i-o arăt şi nu consideră că merită douăzeci de dolari?

Apoi mă întreabă dacă vreau s-o surprind pe cea mai bună prietenă a ei cu un dans aniversar la masă. Arată spre prietena ei. O fată drăguţă, fără amprentă. Pare întru câtva familiară.

Ne îndreptăm spre ea şi de la şase-şapte metri îmi dau seama că e Angela.

Angela Silvestri.

Am ieşit cu ea când eram în ultimul an. Pe urmă tati a murit şi mami a trebuit să se angajeze la Patty-Melt Depot. Unsoarea i-a provocat o eczemă urâtă şi n-a mai putut să poarte nici măcar bluze. Plus că Min tocmai scăpa din hăţuri. Aşa că Angela venea la noi când Min tocmai se droga sub o prelată din şopron, iar mami stătea în sutien pe un scăunel de bucătărie, cu un evantai îndreptat spre burtă. Angela avea visuri. Avea planuri. Şi-a lipit în agendă o fotografie cu un birou din catalogul J. C. Penney şi a scris dedesubt Biroul meu (cândva?). Odată am văzut un Porsche negru şi a spus că era foarte frumos, dar că pe al ei îl voia roşu. Picătura care a umplut paharul a fost Ed Edwards, un beţivan voinic, unul dintre verii lui tati. Lucrurile s-au înrăutăţit atât de mult, că mami i-a închiriat boxa. Într-o noapte, Angela şi cu mine ne-o puneam pe canapea la ore târzii, când a apărut Ed mort de beat şi a început să se pişe în maşina de spălat vase.

Ce puteam să spun? Că era doar o rudă îndepărtată? Că făcea chestia aia foarte rar?

Angelei aproape că-i ieşiseră ochii din cap.

Am condus-o acasă, nu m-a sărutat, m-am întors, am curăţat maşina de spălat vase cum m-am priceput mai bine. După câteva zile am găsit în cutia poştală inelul de absolvire şi un exemplar din The Prophet.

O să fii întotdeauna prima mea iubire, scrisese ea înăuntru. Dar acum drumul meu mă poartă ceva mai sus. Să-ţi fie bine mereu. Mergi cu bucurie. Te rog să nu mă crezi crudă, e doar din cauză că-mi doresc să fac atât de multe, plus că nu mi-a venit să cred că individul ăla vi s-a pişat pe vase.

Nici vorbă să dansez la masă pentru Angela Silvestri. Nici vorbă s-o întreb pe prietena Angelei Silvestri dacă vrea să-mi vadă pula. Nici vorbă să mai stau pe-aici ca să mă vadă Angela în jacheta de pilot şi în maiou şi să se întrebe cum de m-am ratat în halul ăsta etc. etc.

Mă ascund în bucătărie până mi se termină schimbul, după care mă îndrept spre casă foarte, foarte încet, fiindcă mi-e frică de ce-ar putea să spună Bernie când m-ar vedea acolo.

*

Min mă întâmpină la uşă. Are făină pe toată bluza şi pare să fi plâns.

— Nu mai suport, spune ea. Se face bucăţi. Iese căcat din ea. Plus că m-a pus să fac o afurisită de plăcintă.

Pe masă se găseşte o plăcintă plină de cocoloaşe. Unul dintre braţe s-a desprins de corpul lui Bernie şi acum şi-l ţine în poală.

— Unde-ţi umblă mintea?! ţipă ea. Nu ţi-ai arătat pula nici măcar o dată? Crezi că e uşor să faci amprentele alea? Ia-ncearcă şi tu, deşteptule! Ştii sau nu ştii planu’? Trebuie să ne scoţi de-aici! Iar ca să ne scoţi de-aici trebuie să te foloseşti de ce ai. Şi n-ai cine ştie ce. O faţă cumsecade. Şi o instalaţie bună. Nu uriaşă, dar cu o formă ca lumea.

— Bernie, Dumnezeule! spune Min.

— Ce e, mimoză roză? strigă Bernie, după care îşi trânteşte tare braţul retezat în poală şi îi cade şi cealaltă ureche.

— Îmi pare rău, dar te-apucă greaţa, futu-i, spune Min. Mă duc pe-afară.

— De la ce te-apucă greaţa? zice Bernie. Vrei să spui că eu îţi fac greaţă? Păi cred că tu eşti aia care provoacă greaţă. Atâtea lucruri frumoase-n viaţă, şi pe unde-ţi umblă mintea? Gândeşti cu curu’ ăla puturos. Când îţi dă viaţa ceva, înşfacă-l. Nu te duci nicăieri. Stai în casă şi studiezi.

— Ce fac? spune Min. Ce să studiez? Nu studiez nimic. Vine-o pisi la mine-n casă şi-mi dă ordin să studiez? N-aş crede, băga-mi-aş.

— Nu ştii nimic! zice Bernie. Ce haz are viaţa dacă nu ştii nimic? Nu eşti în stare nici să-ţi găseşti oraşu’ pe hartă. Nu poţi să spui măcar un preşedinte. Când o să mergem la Roma, n-o să ai habar de istorie. O să studiezi World Book. Mai avem volumele alea din World Book?

— Auzi la ea, spune Min. Vezi să nu mergem la Roma!

— O să mergem la Roma când o să fie el avocat, zice Bernie.

— Visează liniştită, pisi, spune Min. Iar când o să am eu acţiuni o să mergem pe Marte, da?

— Să nu te prind că-ţi baţi joc de mine! strigă Bernie, iar singura noastră vază zboară prin cameră şi e cât pe-aci s-o lovească pe Min în cap.

— Aşa a fost toată ziua, spune Min.

— Cum anume? strigă Bernie. Am avut o zi cum nu se poate mai frumoasă.

— M-a pus s-o ajut să-mi probeze sutienele, spune Min.

— N-am avut niciodată un sutien sexy, zice Bernie.

— Iar acum mi s-au bulit toate, spune Min. Au porcăria asta de mâzgă pe ele.

— Jigodie nerecunoscătoare! strigă Bernie. Ai idee câte fac pentru tine? Îţi salvez copilu’. Şi mai ai tupeu’ să spui că ţi-am pus mâzgă pe sutiene! Troy o să cadă victimă unui foc încrucişat în curte. În septembrie. Pe optsprezece septembrie. O să fie azvârlit de pe tricicleta lui micuţă. Cu un picior răsucit sub el şi cu sângele curgându-i din ureche. E o afurisită de profeţie. Ştii cuvântu’? Înseamnă prezicere. Ştii cuvântu’? Crezi că te iau în bâză? Păi află că nu te iau. Am putere. Fii atentă aici: toată ziua Jade a lins etichete la o masă de lângă o fereastră. Şefu’ ei le-a cumpărat tuturor sendvişuri pentru prânz. Vine cu ele acasă într-o sacoşă verde.

— Faza cu Troy nu-i adevărată, da? spune Min. Da? Eu n-o cred.

— Dă drumu’ la televizor! strigă Bernie. Dă-mi telecomanda.

Deschid televizorul. Îi dau telecomanda. Comută pe Nathan’s Body Shop. Nathan spune că pătrăţelele bărbaţilor le scot din minţi pe femei. Imediat se dă un prim-plan cu nişte pătrăţele.

— O, da, zice Bernie. Astea-s pentru mine. Ce le-aş mai linge. Le-aş linge şi le-aş ciupi. Tare-aş vrea să le-ncalec.

Chiar atunci intră Jade pe uşă cu o sacoşă mare şi verde.

— O, Doamne, spune Min.

— Ţi-am zis! spune Bernie şi-o înghionteşte pe Min în coaste. Ha ha! Chiar am putere!

— Nu pricep, zice Min deznădăjduită. Ce se- ntâmplă? Te rog. Ce se-ntâmplă cu el? Ai face bine să-mi spui, băga-mi-aş.

— Ţi-am spus deja, zice Bernie. O să zboare prin aer cam cinci metri şi-o să trăiască vreo trei minute.

— Dumnezeule, Bernie, spune Min şi se pune pe plâns. Erai atât de cumsecade.

— Încă sunt cumsecade, zice Bernie şi muşcă dintr-un sendviş, îşi retează vârful degetului şi începe să-l mestece.

Imediat după ce se crapă de ziuă mă strigă.

— Trage pătura de pe mine, îmi spune. Nu prea mi-e bine.

Trag pătura de pe ea. E un fel de grămăjoară din părţi ale corpului: ambele braţe în poală, capul pe braţe, călcâiul unui picior atingând călcâiul celuilalt şi totul înfăşurat cumva în rochie.

— Adu-mi o cârpă de vase, îmi spune. Am cumva şi febră? Aşa simt, că am febră. Of, ştiam că era prea frumos să fie adevărat. Dar în regulă. Alt plan. Alt plan. Schimb prima parte din Faza Unu. Dacă vezi două amprente, înseamnă că doamna se fute cu tine pe bani. Suntem în găleată aici. Trebuie să grăbim lucrurile. N-o să mai rămână nimic din mine. Cine o să-mi mai fie iubit acum?

Sună la uşă.

— Janghină ce eşti, mârâie Bernie.

E părintele Brian, cu o cutie cu gogoşi. Ies repede şi închid uşa după mine. El spune c-a trecut doar să arunce un ochi. Poate că am vrea să vorbim? Poate că simţim o mânie reziduală cu privire la starea lui Bernie? Ceea ce ar fi absolut de înţeles. Odată, pe când era un preot tânăr, cineva a intrat prin efracţie şi i-a desenat o mustaţă Fecioarei Maria cu un marker permanent, şi săptămâni la rând a fost torturat de fantazări în care îi dădea degetul peste cap vandalului până când izbucnea în lacrimi şi îşi cerea iertare.

— Ştiam că nu se cuvenea, spune el. Ştiam că, abandonându-mă acelor închipuiri, giram violenţa. Şi totuşi, îmi provoca plăcere. În plus, m-am gândit că o să-i prind asupra faptului şi-o să le dau cu o piatră-n cap. M-am gândit şi că sar întruna pe spinarea lor, până când o să le crape şira. De fapt, am avut un milion de idei. Dar ştii ce-am făcut în schimb? Am frecat şi-am tot frecat la Maica Sfântă, şi nu după multă vreme a fost ca nouă. Statuia, adică. Ea însăşi bineînţeles că e mereu ca nouă.

De dinăuntru se aude un zgomot de sticlă spartă. Sticlă spartă şi pe urmă ceva greu care cade, Jade plângând, şi Min urlând, şi copilaşii plângând.

— Hopa, ca să zic aşa, spune el. Am picat într-un moment nepotrivit? Uite, nu încerc decât să te fac, dacă e cât de cât posibil, să-i ierţi pe făptaşi, cum l-am iertat şi eu pe făptaşul care mi-a mâzgălit-o pe Fecioara Maria. Ce s-a pierdut, în fond, e doar corpul mătuşii tale, iar lucrul esenţial, te asigur, se află altundeva şi e îngrijit cum se cuvine.

Încuviinţez din cap. Zâmbesc. Îi mulţumesc c-a trecut pe la noi. Iau gogoşile şi mă întorc înăuntru.

Televizorul e praf, frigiderul a fost răsturnat, iar bucăţile din Bernie sunt împrăştiate prin sufragerie ca şi cum ar fi fost folosită ca ghiulea de tun.

— A-ncercat să se ridice, spune Jade.

— Nu ştiu unde dracu’ credea că se duce, zice Min.

— Vino-ncoa’, îmi spune capul şi mă ghemuiesc. Atât mi-a fost. Am pizdit-o. Ca de obicei. Întotdeauna domnişoară de onoare, niciodată mireasă. Deşi, dacă te gândeşti, nici măcar domnişoară de onoare n-am fost, băga-mi-aş. Auzi, ia scoate pula. E cea mai scurtă linie dintre două puncte. Lumea nu mai face cadou vieţi frumoase. Ai un cont fiduciar? Eşti vreun geniu? Scoate pula. Asta ai. Şi ţine minte: Troy în septembrie. Pe tricicletă. Un picior răsucit. Nu uita. Şi încă. Să nu mă ţii minte-aşa. Ţine-mă minte cum am fost în noaptea aia când ne-am dus cu toţii la Red Lobster şi aveam permanentu’ ăla abia făcut. Of, Cristoase. Măcar cumpără-mi o piatră de mormânt.

O mângâi pe umăr, care e lângă picior.

— Te-am iubit cu toţii, îi spun.

— De ce unii au totu’, iar eu n-am avut nimic? zice ea. De ce? De ce s-a-ntâmplat aşa?

— Nu ştiu, îi spun.

— Scoate pula, îmi zice şi mai moare o dată.

Rămânem pe loc, cu ochii coborâţi spre grămada de părţi ale corpului. Mac se târăşte spre ea, iar Min îl împinge înapoi cu piciorul.

— E prea mult, băga-mi-aş, spune Jade şi începe să plângă.

— Acum ce facem? zice Min.

— Chemăm poliţia, spune Jade.

— Şi ce le spunem? zice Min.

Ne gândim o vreme.

Scot un sac de gunoi. Îmi iau mănuşile de iarnă.

— Eu nu mă uit, spune Jade.

— Nici eu nu mă uit, zice Min şi-i duc amândouă pe copilaşi în dormitor.

Închid ochii, o vâr pe Bernie în sacul de gunoi, îl leg la gură şi-l azvârl în portbagajul maşinii. Arunc şi-o lopată. Merg cu maşina până la St. Leo’s. Cobor sacul în groapă, folosind o coardă elastică, după care astup groapa la loc.

Jos în oraş sunt case frumoase şi altele aşa şi-aşa, cu îndrăgostiţi care se mozolesc prin curţi întunecoase şi copii care plâng după mame, iar eu mă întreb dacă, în afară de Isus, i s-a mai întâmplat cuiva una ca asta. Poate că se întâmplă tot timpul. Poate că sunt morţi furioşi pretutindeni, ascunzându-se în camere, acoperiţi de pături, făcând instrucţie cu rudele lor speriate şi stânjenite. Căci cum am putea să ştim?

Eu unul în nici un caz nu-mi propun să bat toba.

Netezesc pământul şi spun repede o rugăciune: Dac-a greşit întorcându-se, iart-o, n-a avut parte de fasole niciodată-n viaţă, plus că a încercat să ne-ajute.

La maşină mă gândesc la încă o rugăciune: Dar te rog n-o mai lăsa să se-ntoarcă.

Când ajung acasă, copilaşii dorm, iar Jade şi Min se uită la o reclamă cu sex la telefon – trei fete în costume de piele mâncând banane cu încetinitorul, în timp ce pe ecran rulează constant o precizare: „Nu sunt neapărat fetele care se ocupă de telefon! Nu sunt neapărat fetele care se ocupă de telefon!“

— La pisi alea chiar par să le placă bananele, spune Min cu un fir de voce.

— Mie-mi plac costumele de piele, zice Jade.

— Da, costumele arată ca lumea, spune Min.

Pe urmă îşi ridică privirile spre mine. Nu le-am văzut niciodată atât de triste, de obosite şi de amărâte.

— S-a făcut, le spun.

Apoi ne luăm în braţe şi promitem să n-o uităm niciodată pe Bernie aşa cum era de fapt, după care eu dau cu nişte Resolve pe covor, iar ele se duc să citească din World Book.

A doua zi mă duc devreme la serviciu. Nu văd nici măcar o amprentă. Dar nu contează. Mă duc la Sonny Vance şi el îmi spune cum să procedez. Întâi o întrebi pe femeie dacă i-ar plăcea un tur privat. Pe urmă îi arăţi falsul avion de vânătoare P-40, Galeria Aşilor Legendari, cabina de duş unde ne ungem cu ulei etc. etc., iar după aceea, în holul de lângă veceu, o întrebi dac-ar mai vrea să vadă şi altceva. E de doi bani. E vulgar. Dar când o fac mă gândesc la septembrie. Septembrie şi Troy prins în focul încrucişat, cu picioruşul răsucit sub el etc. etc.

Majoritatea spun nu, dar sunt destule care spun da.

Am găsit un loc într-un complex numit Swan’s Glen. N-au avut niciodată împuşcături sau înjunghieri, şcoala de stat e minunată şi în fiecare duminică îi scot pe copii la o plimbare în natură, în spatele clubului.

Din fiecare sută de dolari pe care-i câştig, pun deoparte cinci pentru piatra de mormânt a lui Bernie.

Ce scrii pe aşa ceva? VIAŢA A OCOLIT-O? A MURIT DEZAMĂGITĂ? A REVENIT LA VIAŢĂ, DAR S-A FĂCUT BUCĂŢI? Toate adevărate, dar cumplit de triste, aşa că nici vorbă să scriu vreuna dintre ele.

BERNIE KOWALSKI, o să pun să scrie. MĂTUŞĂ MULT-IUBITĂ.

Uneori mi se arată în vis. Niciodată nu arată bine. Câteodată poartă o rochie murdară. O dată a avut cătuşe. O dată era goală şi jegoasă, iar o pisică ticăloasă îi scormonea partea din faţă cu ghearele. Dar de fiecare dată e acelaşi lucru.

— Unii oameni au totu’, iar eu n-am avut nimic, îmi zice. De ce? De ce s-a-ntâmplat aşa?

De fiecare dată îi spun că nu ştiu.

Şi chiar nu ştiu.

SFÂRŞIT DE FIRPO PE PĂMÂNT

Băiatul de pe bicicletă zbură pe lângă casa chinezoiului, pe lângă cea a bondoacei şi pe lângă cea unde individul mort putrezise timp de cinci zile, amintindu-şi că la un moment dat chinezul îl făcuse nesuferit, că bondoaca anunţase poliţia când îi lovise motanul cu un bolţ tras cu praştia, iar piţipoanca din casa mortului îl întrebase cândva dacă el, Cody, se spăla vreodată pe dinţi. Într-o bună zi, după ce-şi va fi pus la punct raza specială de miniaturizare, o să le micşoreze casele şi-o să tragă apa după ele, pe când cei trei, cu firicele de voce, o să-i cerşească o sofisticată îndurare, însă el o să le spună doar: „Sofisticată? Dar voi când aţi fost sofisticaţi cu mine?“ Iar ei o să zică din closet: „Mă rog, ai dreptate, am fost cam ordinari, trage apa, asta merităm“. Dar nu, în ultimul minut o să-i scoată afară şi o să-i aşeze în sufertaş, ca să-i poată trimite în misiuni secrete, cum ar fi să pună nişte muci uscaţi în termosul lui Lester Finn, dacă Lester Finn o să-l mai întrebe vreodată, la ora de educaţie civică, de ce-i miroase fundul ca bumbacul cald de care atârnă nişte bucăţele de căcat.

Era o zi frumoasă şi însorită, ora de gimnastică aerobică de la Sală se terminase, maşinile ieşeau una dupa alta din parcare cu soarele strălucindu-le pe capote, iar el mergea cu bicicleta pe trotuar, luându-se la întrecere cu maşinile de pe stradă.

Uite salcia cu ramuri joase unde trebuia să te apleci, uite piaţa cu trotuarul înclinat care servea drept rampă cand smuceai zdravăn de ghidon, ceea ce el făcu chiar atunci şi mulţimea înnebuni, iar crainicii din cabină clătinară din cap, spunând: „Ohoho, ia uite-l cum sare ca un inconştient, pe când ceilalţi concurenţi se codesc ca nişte copilaşi plângăreţi!“

Oare Dalmeyerii erau acasă?

Maşina lor gri era încă pe alee.

Avea nevoie să mai facă o tură.

Ieri le luase o apărătoare roşie de portar şi toţi cei trei Dalmeyeri ţipaseră la el: „Nu apărătoarea aia, Cody, dobitoc ce eşti, nu folosim niciodată apărătorile alea pe alee, fiindcă se uzează, cur pictat, alea sunt doar pentru gheaţă, aşa te-ai născut, un bou cu creier de căcat, sau ai luat lecţii de ajuns un bou cu creier de căcat, şi dacă ai luat, asta te-au învăţat, cum să le strici lucrurile celorlalţi?“

Ei bine, da, le stricase câteva lucruri Dalmeyerilor la viaţa lui, înfipsese un piron de cale ferată într-o minge de volei nou-nouţă, zgâriase pe ascuns un schi cu un cui, îi făcuse o rană la picior cu lopata lui Rudy, câinele Dalmeyerilor, dar asta fusese din greşeală, aruncase cu sapa spre o tufă de trandafiri şi tâmpitul de Rudy se băgase în faţa ei.

Şi Dalmeyerii puseseră mâna pe apărătoarea de portar şi defilaseră pe alee imitând un fornăit, iar când el râsese, ca să arate că era de gaşcă, fornăise de-adevăratelea, iar ei se spărseseră de râs şi Zane Dalmeyer îl întrebase de ce nu se duce cu fornăitul ăsta pe Broadway, să se pişe pe ei de râs mii de oameni? Iar Eric Dalmeyer îi spusese că dac-ar avea cincizeci de fornăituri diferite, fiecare cu un sunet al ei, ar putea să şi cânte. Şi râseseră cu atâta poftă la gândul că ar fi putut să cânte pe Broadway cu cele cincizeci de fornăituri, încât căzuseră grămadă pe alee, dând din mâinile şi din picioarele alea de Dalmeyeri idioţi, inclusiv Ginnie, copilaşul Dalmeyerilor, şi ha ha ha, ce mai râseseră, fusese atât de mare veselia, încât aproape că-i venise să le dea ocol, unu doi trei patru, şi să le facă zob cutiile craniene cu pantofii lui de sport care nu erau de firmă, ceea ce era o altă ditamai dilema, căci de ce el avea pantofi Arroe, când fiecare dintre Dalmeyeri, chiar şi Ginnie, avea Nike cu senzori care se aprindeau la călcâie?

Acum veneau mai puţine maşini de la Sală. Cele care veneau mergeau mai repede, iar el nu mai încerca să se ia la întrecere cu ele.

Ei bine, o să fie o răzbunare, o dulce răzbunare, când o să înfunde furtunul cu apă al Dalmeyerilor cu rombul furat din magazinul de lemnărie, şi data viitoare când o să pornească furtunul o să explodeze, şi toţi Dalmeyerii, inclusiv tati Dalmeyer, o să-l înconjoare în pantalonii lor scurţi şi eleganţi şi-o să se mire ca tipii din Nova. Iar Dalmeyerii erau atât de proşti, încât trăgeau concluzia că fusese un miracol şi chemau nişte tipi de la un laborator ştiinţific care să confirme miracolul, iar unul dintre tipii de la laborator arunca rombul în aer şi-i spunea lui tati Dalmeyer: „Ştiti ce, aveţi un Einstein isteţ foc pe la voi prin cartier şi v-aş sugera ca pe viitor să ţineţi furtunul sub cheie, fiindcă, din ce se vede, individul e de neoprit.“ Iar el, Cody, o să-i facă tipului de la laborator cu ochiul, iar mai târziu, intrând în furgoneta laboratorului, tipul de la laborator o să-i spună: „Auzi, ce-ar fi să vii şi să stai cu noi în spaţiul experimental de deasupra laboratorului şi să ne ajuţi să descoperim nişte componente uluitoare cu aceeaşi minte de savant care pare să fi pus la cale rombul ăsta sclipitor, fiindcă, drept să-ţi spun, când tipii de la laborator erau de vârsta ta, nici vorbă, conceptul de romb era mult peste mintea noastră, noi ne jucam cu jucării de copii şi învăţam matematică pentru copii, pe când tu, tu eşti într-adevăr ceva aparte din punct de vedere ştiinţific“.

Iar când Dalmeyerii o să vină să facă turul laboratorului cu un grup de elevi, o să se apropie de el, cu ceasurile lor subacvatice mari şi de încredere, şi o să spună: „Măi să fie, nu cumva ne-am mişcat prea încet şi am ajuns prea târziu la tine“, regretau, regretau din suflet, la ce folosea paharul ăsta Bunsen, cum funcţiona arzătorul ăla, chiar era adevărat că făcuse un T. rex întreg de la zero şi-i insuflase energie îmblânzind puterea miraculoasă a tunetului cosmic? Iar jos la subsol T. rex-ul o să-şi ridice capul urât şi o să vrea să mănânce o gustare Dalmeyer, dar, folosind un sistem special de coduri, lovind într-o ţeavă de căldură de câteva ori (mai multe sau mai puţine) pentru fiecare literă a alfabetului, o să-i spună T. rex-ului: „Nu nu nu, nu înfuleca nici măcar un singur Dalmeyer, deşi ce-ar fi să-l ridici pe Eric Dalmeyer doar aşa, de distracţie, pe vârful formidabilului tău bot verde şi să-i dai o lecţie despre ce fel de putere zdrobitoare ar avea dacă el, Cody, ar bate Ucide ucide ucide în ţeava de căldură.“

Pedalând acum nebuneşte, intră în zona ciudată şi periculoasă a trei Monte Vista consecutive, şi în fiecare dintre ele trăia câte-un macaronar în maiou, iar uneori în copacii siniştri erau gorile ameninţătoare cărora le făcea poze din şaua bicicletei, dar nu şi azi, îl preocupa prea mult răzbunarea ca să se mai gândească la maimuţe, iar pe urmă ieşi la lumină, deplasându-se într-o zonă mai fericită de Bueno Verde deschise şi elefantine, care stăteau foarte onest cu ochii mari şi deschişi, care erau ferestrele lor de la etajul doi, şi când trecu prin dreptul lor le zise în gând SALUT celor doi elefanţi, şi aceştia la rândul lor îi spuseră, cu glasurile lor de plăvani cumsecade: „Hei Cody HEI CODY.“

Cvartalul avea întru câtva forma Americii de Sud, iar când viră strâns pe lângă Capul Horn se uită peste Câmp la căsuţa lui galbenă, care nu era nici Monte Vista, nici Bueno Verde, ci precedea împărţirea în grupuri de case, mirosea a pişat de pisică şi sânge de la hamburgeri şi fusese botezată recent de iubitul lui mami, jigodia de Daryl, Casa FIRPO, FIRPO fiind cuvântul pe care-l folosea Daryl ca să se refere la toate lucrurile rele sau dubioase pe care le făcea el, Cody. Uneori, mami şi Daryl se prefăceau că FIRPO era un termen afectuos şi-l ciufuleau la rostirea lui, însă alteori îi dădeau un ghiont sau îl ciupeau, iar în unele situaţii când credeau că nu-i auzea îşi şopteau foarte pe ascuns şi mişeleşte unul altuia atac FIRPO în curs, iar el se ducea la el în cameră şi scotea fornăitul ăla în şifonier, după care ei veneau şi-l amendau cu câte douăzeci şi cinci de cenţi pentru fiecare fornăit pe care li se părea că-l auziseră, ceea ce adeseori însemna mult mai mult decât fusese cazul în realitate.

Uneori, noaptea, la el în cameră, mami îl alina mângâindu-l pe capul mare şi lătăreţ şi spunându-i că nu trebuia să plătească toate sferturile de dolar pe care le datora din cauza fornăitului, însă alteori îi spunea că, dacă nu se potoleşte şi nu dă jos câteva kile, cum o să scoată vreodată pe cineva în oraş la liceu, fiindcă, nu-i aşa, cine-ar vrea să iasă cu un malac care fornăie, iar apoi n-avea ce să facă, îl cuprindea agitaţia când se gândea la liceu, aşa că scotea un fornăit, iar ea zicea: „Amuzant nevoie mare, sper că măcar tu te distrezi, fiindcă eu nu râd nici cât un pârţ de muscă.“

Casa Dalmeyerilor i se ivi acum în câmpul vizual.

Maşina Dalmeyerilor dispăruse.

Venise Clipa Atacului.

Lovitura decisivă pe care era pe punctul s-o dea furtunului Dalmeyerilor o să constituie sfârşitul lui FIRPO pe pământ şi toţi, inclusiv mami, o să trebuiască să se încline în faţa lui, spunând: „Vai de mine şi de mine, o să poţi să ne ierţi vreodată, cum a fost în stare cineva FIRPO să pună la cale şi să ducă la îndeplinire un plan atât de îndrăzneţ şi de bărbătesc?“

Mulţimea ţâşnise în picioare, urlându-i acum numele, iar el trecu din nou pe lângă casa chinezoiului, uite şi aleea pe care trebuia să intre ca să treacă strada până la Dalmeyeri, dar pe urmă, drace, merse prea repede şi o rată, iar crainicii din cabina de deasupra salciei icniră de plăcere în faţa deciziei lui bruşte şi decisive de-a vira pe afurisita de peluză nou-nouţă de la casa bondoacei. Bicicleta lui lăsă o urmă pe gazon şi bufni peste bordură, iar când maşina albă îl lovi, băiatul şi bicicleta zburară împreună într-un arc înalt şi comic peste stradă şi izbiră stejarul de vizavi cu o asemenea violenţă, încât bicicleta se înfăşură în jurul copacului, iar băiatul zbură înapoi pe stradă.

Aaaah aaaah, Daryl o să se oftice şi-o să spună: „Cody de ce sângerezi ca un porc înjunghiat, căcăţel cu ochi ce eşti?“ Era ceva roşu de-n neregulă cu tenişii lui Arroe. La Payless, când au cumpărat tenişii Arroe, mami a spus: „Dacă te mai vânzoleşti, o să ajungi cu faţa-n jos pe covorul ăsta şi-o să-ţi tăbăcesc fundul ăla mare cu mâna“. Daryl o să spună: „Eu îţi cumpăr o bicicletă nouă şi tu ce faci, o paradeşti!“ Mami o să vină cu o cârpă de vase şi-o să înceapă să cureţe sângele, iar Daryl o să zică: „Nu strica şi cârpa de vase, lasă-l să doarmă cum şi-a aşternut, o să-l curăţ eu cu furtunul în curte, un pic de tremurici n-o să-l omoare, a comis crima, s-o plătească prima.“ Sau poate că mami o să facă o criză ca-n noaptea când a alunecat şi-a căzut în piesa de la şcoală, iar donşoara Phillips i-a zis: „Spune-i maică-tii, Cody, cum ai ajuns să aluneci şi să cazi în timpul piesei de la şcoală, pentru ca toată lumea din sală să se uite la tine, nu la Julia, care îşi spunea chiar atunci cea mai importantă replică.“

Iar mami a spus: „Cody, eşti surd?“

Iar donşoara Phillips a spus: „A alunecat fiindcă atunci când i-am zis să nu meargă pe unde se dăduse cu mopul credeţi c-a ascultat? Nu, nici vorbă, a călcat cu bună ştiinţă taman acolo şi pe urmă s-a dus de-a berbeleacul.“

Exact aşa face şi acasă, a spus mami. Uneori cred că i-au greşit sinapsele.

Iar donşoara Phillips a spus: „Ei bine, Cody, azi ai învăţat o lecţie preţioasă, care e că, dacă-ţi spune cineva să nu faci ceva, să nu-l faci, fiindcă poate că cineva-ul ăla ştie ceva ce tu nu ştii, fiindcă a trăit mai mult decât tine.“

Iar Daryl a zis: „Sau i-o fi plăcut să cadă-n cur de faţă cu toţi prietenii.“

Acum, un angajat cu părul alb şi fără cămaşă se apleca asupra lui, numai piele şi os, atingându-l peste peste peste tot, de parc-ar fi vrut să vadă dacă purta vestă antiglonţ, făcându-i respiraţie gură la gură foarte stângaci, cu o cruce de argint atârnându-i la gât şi cu smocuri de păr alb în jurul sfârcurilor.

Vai de mine, o, Doamne, spuse angajatul, nu muri, amice, te rog, spune ceva, rămâi aici cu mine, hai c-o să scăpăm cu bine.

Ce dinţi aiurea. Ce angajat. Mâinile angajatului se agitau ca ale bătrânelor din filme când se umflă râul şi bărbaţii sunt plecaţi. Ce Suflet Evlavios. Ce FIRPO. Un angajat FIRPO evlavios cu sfârcuri păroase, plus că-i mirosea respiraţia a cafea.

Ascultă, Dumnezeu te iubeşte, spuse angajatul. Te duci, bine, văd că te duci, dar uite ce-i, te rog să nu pleci fără să ştii că eşti frumos şi iubit. Bine? Mă auzi? Eşti bun, o ştii? Dumnezeu te iubeşte. Dumnezeu te iubeşte. Şi-a trimis fiul să moară pentru tine.

Of, afurisitul de FIRPO, de ce n-o putea să-şi ţină gura? Dacă angajatul credea că el, Cody, era bun, înseamnă că era FIRPO, fiindcă el, Cody, nu era bun, era FIRPO, aşa spusese mami, aşa spusese Daryl, până şi domnul Dean de la ştiinţele naturii îi zisese să termine cu minciunile după ce încercase să-i spună că văzuse o stea căzătoare. Crainicii din cabina de deasupra salciei începură să plângă, timp în care el stătu în poala lui mami şi-i spuse că-i părea foarte rău că fusese un fiu atât de FIRPO, iar mami zise: „Ah, mulţumesc, mulţumesc, Cody, fiindcă recunoşti în sfârşit, e frumos din partea ta“, iar zâmbetul ei era atât de dulce, încât el închise ochii şi simţi un anumit imbold să se zbânţuie nebuneşte şi ah, Cristoase, să danseze.

Eşti frumos, frumos, continuă să repete angajatul, mult după ce băiatul se oprise din zbânţuială. Dumnezeu te iubeşte, eşti frumos în ochii Lui.

NEFERICIREA FRIZERULUI

1

Dimineaţa, frizerul îşi lăsa angajaţii înăuntru şi se aşeza în faţa frizeriei, bând cafea şi făcându-le ochi dulci tuturor femeilor din câmpul lui vizual. Le făcea ochi dulci femeilor în vârstă, femeilor gravide şi femeilor ale căror fotografii treceau prin dreptul lui pe părţile laterale ale autobuzelor, iar în dimineaţa asta, unei femei cu părul, negru tuns pierdut, şi cu obrajii mânjiţi de lacrimi, care n-ar arăta rău deloc dacă şi-ar da un pic silinţa, dacă s-ar spăla pe faţă şi ar investi în nişte haine cumsecade, un dres alb şi poate o fustă scurtă, cizme până la genunchi, o pălărie de cowboy şi o ţigaretă, să zicem, iar el şi-o închipui îngenunchind pe o canapea mexicană în dezordine, într-o căsuţă de chirpici, provocându-l s-o posede, şi nu după multă vreme şi-o traseră până ajunseră într-un fel de câmp de fasole, pe când câţiva gauchos cântau încet la chitară, deşi poate c-ar fi mai bine de fapt să-i posteze pe gauchos în spatele unor copaci sau al unui zid de piatră, ca să nu se încingă, să nu le fiarbă sângele uitându-se la futai şi să nu se arunce asupra lui şi să-l înjunghie, pentru ca după aia să-şi facă mendrele cu Miss Hacienda, în timp ce el murea din cauza rănilor, iar dacă te gândeai bine, ia mai dă-i încolo de gauchos, o să pună nişte chitară în surdină la combina din colibă şi-o să lase uşa deschisă, deşi până la urmă ce căuta o combină într-o colibă mexicană? Aveau magazine cu reduceri? În plus, cum ar putea să intre în vorbă? Ar putea să-i laude părul şi pe urmă s-o invite la o cafea. Ar putea să spună că, în calitate de meseriaş în ale părului, mai ştia câte ceva despre păr şi, frate, ce păr minunat avea şi apropo, îi plăcea cafeaua? Atâta doar că de fiecare dată ele îi ziceau nu. În ultima vreme nu se alesese decât cu nu nu nu. Plus că nu avea câtuşi de puţin acces la un câmp de fasole sau la o colibă de chirpici. Puteau s-o facă la el în curte, însă n-ar fi acelaşi lucru, din cauză că Jeepers o transformase într-un muzeu al căcatului, plus că mami ar suna la 911 la prima aluzie de geamăt sexy.

Iar alea, alea de pe tipa cu amenzile pentru parcare, alea erau nişte ţâţe cum scrie la carte. Deşi la faţă nu era cine ştie ce. Dar dacă puteai să-i iei ţâţele şi să i le pui lui Miss Hacienda, frate, da, atunci era treabă serioasă. Ţâţele tipei cu amenzile pentru parcare, niscai haine ca lumea, un pic de strugurel pentru buze şi vocea supersexy a bibliotecarei care se uita în altă parte de fiecare dată când îi făcea ochi dulci şi, da, ar avea femeia perfectă, mamă şi ce fericiţi ar mai fi împreună până la adânci bătrâneţi, atâta timp cât ea îşi păstra atitudinea pozitivă, care, dacă te gândeai bine, ar putea fi totuşi o problemă, fiindcă de ce mama dracului plângea în public?

Miss Hacienda trecu printr-o spărtură din gardul viu şi dispăru înăuntrul bisericii episcopaliene.

De ce intra în biserică într-o zi de lucru? Poate că avea o problemă. Poate că era cu burta la gură. Poate că, dacă intra după ea în biserică şi-i spunea că se pricepea binişor la probleme, fiindcă se născuse fără degetele de la picioare, ar bea o cafea cu el. Se săturase să se ducă acasă doar la mami. În ultima vreme îi adormise cu capul pe umăr, în timp ce se uitau la televizor. Uneori îşi făcea griji ca nu cumva să se uite cineva pe geam şi să se întrebe de ce se însurase cu o femeie atât de bătrână. Plus că alteori îşi făcea griji că mami o să se trezească şi o să-l prindă uitându-se la negresa cu bikini argintii călărindu-şi bidiviul în piscina naturală cu încetinitorul pe 1-900-DREMGAL.

Se întrebă cum o fi arătând Miss Hacienda în bikini argintii cu încetinitorul. Deşi, dacă era cu burta la gură, nu era bine să călărească. Era preferabil să stea cuminte şi s-o ia uşor. Cineva ar trebui să-i aducă o ceaşcă de ceai. Ar fi bine să se mute cu el şi cu mami. Nu i-ar scoate pe nas că e cu burta la gură. Ar trata-o afectuos. I-ar fi prieten bun şi nici măcar n-ar încerca să i-o tragă, şi nu după multă vreme ar începe chiar ea să se întrebe de ce nu, ba chiar să şi-o dorească de-adevăratelea. Ar ajuta-o în travaliu, ar schimba vesel scutece în toiul nopţii, iar în cele din urmă, după ce ar slăbi cât e nevoie, ar veni la el în pat şi s-ar fute în draci cu el în semn de recunoştinţă, după care el ar fuma gânditor o ţigară la fereastră şi s-ar hotărî s-o ia de nevastă. Aproape că-i dădură lacrimile gândindu-se cum i-ar da ei lacrimile văzându-l cum sprijină un genunchi în pământ şi-i pune întrebarea, un gest sensibil, jigodia care-o lăsase cu burta la gură nu s-ar fi gândit nici într-un milion de ani la aşa ceva, fustangiul, aşa că puiul ăla de lele n-ar avea decât să treacă pe acolo cu maşina de câte ori voia, regretându-şi profund prostia, pe când copilaşul se zbenguia în curte, era prea târziu, erau o familie şi nimic nu avea să-i despartă vreodată.

Însă trebuia să-şi aducă aminte să întindă un prosop pe jos în dreptul uşii în timp ce fuma gânditor, altminteri mami s-ar face foc, fiindcă după ce fuma ea susţinea mereu că totul mirosea a fum şi-l punea să spele toate hainele din casă. Şi ar face bine să şi-o tragă pe tăcute dacă nu erau căsătoriţi, fiindcă mami era de modă veche. Era destul de incomod să trăieşti cu mami. Dar Miss Hacienda ar face bine să fie pregătită s-o tolereze pe mami, care era o companie foarte plăcută cât timp îşi lua pastilele, şi ce dacă avea aproape optzeci de ani şi defila prin casă în sutien? Era casa ei, dar-ar dracii. Ar fi bine să n-o audă vreodată pe Miss Hacienda spunând un cuvânt rău despre mami, care-l ţinuse cu bani în şcoala profesională din care ieşise frizer, de exemplu de ce-i ieşeau smocuri de păr sur din urechi, fiindcă asta ar omorî-o pe mami, care-i amintea întotdeauna angajatului de la gaze că fusese o bunăciune în liceu. Cum i-ar plăcea lui Miss Hacienda ca după o viaţă de muncă grea să ajungă zbârcită şi uitucă, iar te miri ce ştoarfă cu burta la gură, îmbrăcată ca o văcăriţă mexicană, să se mute la ea şi să înceapă să se plângă de părul ei din urechi? Cine se credea Miss Hacienda, Regina din Saba? Din partea lui, n-avea decât să intre în travaliu în biserica episcopaliană, el o să şi-o ia în continuare la labă pe taburetul de muls din cămară câte zile mai avea, înainte să îngăduie ca mami să fie jignită, şi cu asta basta.

La ieşirea din biserică, Miss Hacienda văzu un bărbat bătrâior, pântecos şi cu nasul coroiat, cum se ridică furios de pe o bancă de lemn şi intră valvârtej în Frizeria lui Mickey, trântind uşa după el.

2

În dimineaţa următoare, mami avu chef de o omletă. Când el îi spuse că întârzie, ea zise „nu-i nimic“ pe un ton care-i dădu clar de înţeles că o se ardă din nou din greşeală / intenţionat încercând, chipurile, să-şi facă singură omletă. Aşa că-i făcu omleta. Când o întrebă dacă era bună, ea spuse că merge, ceea ce însemna că era proastă şi că trebuia să facă clătite. Aşa că făcu clătite. Pe urmă o sărută pe obraz şi zbură pe uşă afară, în mare întârziere, la Şcoala de Şoferi.

Şcoala de Şoferi se afla pe locul unei foste parcări elegante de serviciu de pe vremea lui Carter, devenită acum un buncăr alb cu stucaturi şi năpădit de bălării, cu geamuri mate şi o firmă instabilă pe care scria: Şcoala de Şefori. Înăuntru era o masă de conferinţe care ocupa cea mai mare parte a unei încăperi care mirosea ca o masă de conferinţe lăsată în soare, cu nişte cafea vărsată pe ea.

— Cine întârzie mănâncă bătaie, spuse instructorul de la Şcoala de Şoferi.

— Scuze, zise frizerul.

— Am glumit! spuse instructorul, înmânându-i un teanc de materiale în dezordine frizerului, care încerca să-şi scoată ochelarii. Ce ziceam adineauri e că scopul nostru e să studiem o serie de lucruri sau de aspecte în ceea ce priveşte şofatul, da? Asta înseamnă siguranţă, asta înseamnă dacă mergem cu viteză când e liber sau dacă poate să apară un pieton sau o fatalitate sau o familie care a ieşit să se distreze la volan, iar dacă nu ai mereu bine întipărită în minte siguranţa sau destinul familiei ăleia, ce poate să se-ntâmple? Cine ştie?

— O ciocnire? spuse cineva.

— Un accident? zise altcineva.

— Pot să se producă amândouă, ciocnire şi accident, spuse instructorul. Oricare dintre ele poate sau ar putea. Fiindcă am văzut, în calitatea mea de paramedic care face resuscitare cardiopulmonară, multe situaţii când, şi-mi pare rău dacă vi se pare de prost gust sau exagerat, a trebuit să stau în vehiculul de intervenţie cu mâna sau cu braţul retezat al cuiva, chiar al unui copil, plângând de unul singur de parcă n-aş fi fost instruit corespunzător, aşa cum ştiu că n-a fost nici unul dintre voi, pe când eu am fost, şi de ce ţineam mânuţa sau braţul ăla mic şi boceam? Din cauză că unul ca voi, oameni buni, cum ştiu că sunteţi, nu asta spun, da’ ce a decis? Ce aţi decis? Sau ei. Ce au decis ei? Persoana care i-a retezat braţul copilului pe care-l ţineam în ziua despre care v-am vorbit?

Nu ştia nimeni.

— Au decis s-o calce, asta aţi făcut, spuse instructorul trist, cu milă atât pentru copilul fără braţ, cât şi pentru acei oameni altminteri cumsecade care, în ziua aceea de rău-augur, au decis s-o calce şi care stăteau acum în faţa lui, cu vieţile ţăndări.

— Eu n-am lovit pe nimeni, zise o fată cu un tricou pe care scria Deranj. Doar m-a oprit agentul.

— Dar eu vorbesc despre aspectul posibilităţii, da? zise amabil instructorul. Vorbesc despre ce se-ntâmplă dacă pleci de-aici ca bărbat sau femeie care nu şi-a schimbat tiparele de gândire după materialul pe care sunt pe punctul să vi-l prezint, cu imagini şi date statistice, da? Unele dintre lucrurile astea sunt ciocniri, altele sunt răni de parcurs de care m-am ocupat personal, iar altele sunt răni pe care le-am descărcat de pe internet, ca să aveţi ocazia să vedeţi nişte tipuri de vătămări care se produc peste tot în ţară, da? Şi din ce cauză? Din cauză de consecinţe. Din cauză că suntem oare pe pământul ăsta sau pe o insulă?

— Aha, spuse fata cu Deranj, care păru acum pusă la respect şi convinsă.

Dincolo de geamul mat erau o pădurice, un pârâu, o agenţie de asigurări şi o cutie poştală Fed-Ex înclinată din cauza săpăturilor de la conducte. Erau şase elevi. Unul era frizerul. Un altul era un băiat de la ţară cu o servietă, care-şi lua notiţe conştiincios şi punea întruna întrebări cu fruntea încreţită, ca şi cum, dacă tot fusese prins conducând cu viteză, cocheta acum cu o carieră de om al legii. Radarul funcţiona prin raze de sonar? Cât de obraznic trebuia să fie cineva ca să-l poţi imobiliza cu pistolul cu spray paralizant? Lângă băiatul de la ţară stătea fata cu Deranj. Alături de fata cu Deranj era un bărbat mai în vârstă, foarte, foarte fericit şi tuns perie, cu o cămaşă de cowboy şi o cravată de piele cu eghileţi, care râdea la tot ce se spunea şi părea să considere un mare privilegiu prezenţa la Şcoala de Şefori chiar în ziua asta, cu grupul ăsta de oameni de ispravă, şi care la sfârşitul întâlnirii propuse să se facă un grătar pe lună la el acasă, ca să se păstreze legătura. De partea cealaltă a mesei, vizavi de Fericilă, stătea o femeie cu părul alb, cam de-o vârstă cu frizerul, care făcea întruna trimiteri ironice la filme şi la cărţi de care frizerul nu auzise în viaţa lui şi care-şi dădea ochii peste cap la lucrurile pe care le spunea instructorul, scriind totodată Ajută-mă! şi Înveseleşte-mă! în agendă şi arătându-i-o peste masă lui Fericilă, ca să citească, fapt care părea să-l facă pe Fericilă să nu se simtă în largul lui.

Lângă femeia cu părul alb stătea o fată drăguţă. O fată foarte drăguţă. Frăţică! Una dintre cele mai drăguţe fete pe care le văzuse vreodată frizerul. Mamă, dar drăguţă mai era! Avea părul încreţit şi lung până la talie, ochi de ciută, cam cum au egiptencele, şi răspândea o sinceritate şi o inteligenţă care-l făceau să nu se poată uita în altă parte. Era clar că locul ei nu era aici, la masa de conferinţe, cu o mână la ochi, în calea unei raze de soare ce strălucea pe un inel turcoaz foarte frumos, care părea s-o confirme ca pe o persoană exotică, ascunsă şi versată în treburile orientale, o persoană cu care te puteai închipui foarte uşor făcând dragoste la bordul unei barje pe Nil, să zicem, înconjuraţi de mii de lumânări care miroseau ciudat, sau, dacă stai să te gândeşti, poate că era amerindiană, şi o văzu stând la uşa unui cort, purtând aceeaşi expresie sinceră şi inteligentă, pe când el se întoarcea de la vânătoare cu o pradă bogată de iepuri morţi, şi asta fiindcă fusese acceptat în trib la cererea ei, după ce omorâse public un iepure alb drăgălaş, ca să demonstreze că era un om al pădurilor, sau poate că de fapt îl lăsaseră să sară peste partea cu iepurele fiindcă le vorbise cu atâta francheţe despre necinstea omului alb şi le dăduse informaţii despre un fort, după ce-i făcuse la început să promită că n-o să ucidă femei sau copii. Şi-l închipui pe unul dintre viteji spunându-i, pe când ea freca doi ştiuleţi de porumb unul de altul în lumina asfinţitului, lângă o terasă de piatră care-ţi lua ochii, că era norocoasă să-l aibă pe frizer, care avea leacuri puternice din cauză că era un vraci puternic, iar ea zâmbi în tăcere, frecând cei doi ştiuleţi ceva mai repede, amintindu-şi-l pe frizer gol la ei în cort, deşi, dacă te uitai mai bine, se părea că era de fapt italiancă.

Fata îşi ridică privirile şi-l surprinse holbându-se la ea. El îşi plecă ochii şi începu să frunzărească materialele de la curs.

După o serie de planşe cu răni îngrozitoare, instructorul întrebă dacă ştia cineva câte droguri lua o persoană care zbura prin parbriz cu o sută treizeci pe oră, după ce lovea un capăt de pod sau o vacă. Nu ştia nimeni. Instructorul spuse că foarte multe. Fericilă zise că avusese o presimţire că erau foarte multe, ăsta fiind şi motivul, nu-i aşa?, pentru care oamenii mureau. Instructorul spuse că ori asta, ori resturile ricoşate, ori strivirea totală a pieptului.

— Probabil c-ar fi suficient, zise Fericilă cu un rânjet.

— Deci ce vreau să spun? zise instructorul, arătând cu indicatorul spre o planşă de retroproiector cu o caricatură în care un bărbat mergea cu maşinuţa spre piatra de mormânt, vorbind vesel la telefonul din maşină. Să zicem că ne simţim bine, foarte bine, sau rău, ceea ce e exact opusul, să zicem că tocmai am avut parte de un deces, o avansare, naşterea unui copil, o ceartă cu soţia sau cu consoarta, dar ce vreau să spun e că experimentăm un vârf emoţional, da? Fiindcă lucrul pe care poate că-l uităm atunci, indiferent dacă suntem fericiţi, certăreţi, trişti sau bucuroşi, nu contează, e că două tone de maşină reprezintă obiectul în care sau înăuntrul căruia vă aflaţi, conducându-l, şi sper că nu cu viteză mare sau mai ştiu eu cum, deşi de dragul exemplului ăstuia ipotetic mă tem că trebuie să plecăm de la ideea că, da, aveţi viteză mare, fiindcă aşa şi nu altfel se produce următoarea imagine oribilă.

Acum, pe planşa de retroproiector erau împrăştiate părţi din corpul caricaturizat al bărbatului, iar telefonul lui din maşină zbura spre ceruri pe aripi de îngeraşi. Frizerul se uită din nou la fata drăguţă. Ea îi zâmbi. Inima lui începu să bată accelerat. Asta nu se întâmpla niciodată. Nu-ţi zâmbeau. Mă rog, era tânără. Poate că-i zâmbise doar fiindcă nu ştia cum să reacţioneze în faţa unui bărbat mai în vârstă de care nu avea chef. Sau poate că avea chef. Era posibil. Poate că se săturase de tinerei încinşi, cărora le ardea doar de una mică în fân. Poate că voia pe cineva suficient de matur ca s-o aprecieze cu adevărat, care nu termina prea repede, avea o afacere a lui şi ştia cum să-şi poarte de grijă. Frizerul spera că era o fecioară foarte severă şi bisericoasă, care nici măcar nu se tăvălise vreodată în fân. Nu c-ar fi sperat cumva că era frigidă. Spera că era acel tip de fecioară severă şi bisericoasă care, odată măritată, îşi dădea drumul cu totul, iar când nu-şi dădea drumul cu totul se deplasa cu o demnitate tăcută, în haine sobre, ca să nu bănuiască nimeni cât de complet şi de total îşi dădea drumul când avea chef, şi că provenea dintr-o familie săracă şi putea prin urmare să aprecieze cu adevărat munca grea pe care o presupunea conducerea unei afaceri, ba poate chiar avea un pic de experienţă în ale contabilităţii şi putea să-l ajute cu actele. Deşi, la drept vorbind, şi dacă s-ar fi tăvălit de sute de ori în fân şi nu ştia să adune doi cu doi, tot nu-i păsa, era nespus de drăguţă, o s-o scoată cumva la capăt, presupunând bineînţeles că o să-l vrea şi ea, şi cu inima cât un purice îşi aminti că nu avea degetele de la picioare. Îşi aminti de ziua de pe malul lacului cu Mary Ellen Kovski, când erau aproape patruzeci de grade şi el stătuse pe un şezlong complet îmbrăcat, susţinând că-i era frig. Un stol de prietene de-ale lui Mary Ellen se strânseseră s-o ajute să-l dezbrace şi să-l arunce în apă, iar el îi şoptise disperat despre degetele de la picioare, la care ea se albise la faţă şi-şi potolise prietenele, pentru ca după două luni să se mărite cu prăjina aia tâmpită de Phil Anpesto. Ah, se săturase să-şi tot ascundă lipsa degetelor. Voia să vorbească pe şleau despre ele. Voia să fie deschis în privinţa lor. Voia să fie iubit în ciuda lor. Poate că fata asta avea o înţelepciune peste vârsta ei. Poate că tatăl ei avea o diformitate, un ochi de sticlă sau o cicatrice pe faţă, poate că, prin anii îndelungaţi în care-l iubise pe bărbatul acela cumsecade, dar sluţit, aproape că ajunsese să aibă nevoie ca bărbatul pe care-l iubea să aibă o anumită diformitate. Nu că i-ar plăcea ideea s-o vadă ţinându-se după o liotă de diformi şi, în plus, nu că s-ar considera el însuşi diform în adevăratul sens al cuvântului, chit că, la drept vorbind, zece cioturi roşu-rozalii şi abia vizibile nu erau chiar floare la ureche. Şi-o închipui întinsă goală în faţa şemineului, atât de în largul ei în privinţa degetelor lui, încât îi dăduse fiecăruia un nume de alint, şi poate că uneori, în timp ce făceau dragoste, o s-o mai ia valul şi o să încerce să-i sărute sau să-i lingă cioturile, deşi fără îndoială că el nu se aştepta la asta şi chiar i se părea cam scârbos, aşa că preţ de o clipă nu mai avu o părere atât de bună despre ea, după care se închipui ridicând-o cu blândeţe, îndepărtând-o de picioarele lui, şi expresia ei uşor ruşinată îl făcu s-o ierte de tot pentru lucrul dezgustător pe care fusese cât pe-aci să-l facă din iubirea profundă pe care i-o purta.

Instructorul ridică o păpuşică însângerată, pe care o aruncă apoi în cealaltă parte a încăperii, într-o ladă.

— Evacuarea, spuse el. Hai să zicem că lada aia reprezintă o criptă sau un mormânt şi a fost din vina voastră, din cauza vitezei, cum vă simţiţi?

— Rău, spuse fata cu Deranj.

Fata drăguţă îi trecu frizerului condica de prezenţă, care trebuia semnată pentru primirea de puncte pentru curs şi declaraţii de renunţare la condamnări asociate / reduceri de puncte.

Se priviră deschis câteva clipe care părură un timp foarte îndelungat.

— Hokaaaay! spuse vioi instructorul. Bănuiesc că nu-i nevoie să vă fac creierii piftie, aşa că luăm o pauză, ca să nu mă priviţi ca pe un fel de marchiz de Sade sau ca pe un supraveghetor sever, care vă cere să vă uitaţi la imagini şi la planşe oribile până vă putrezeşte mintea.

Frizerul trase adânc aer în piept. O să-i vorbească. Poate o să-i cumpere o apă gazoasă. Fata se ridică. Frizerul avu un şoc. Faţa ei era la fel de drăguţă, exotică, inteligentă, delicată şi cleopatrescă, însă corpul îi părea conceput pentru un cap de două ori mai mare decât cel pe care-l avea. Era o fată masivă. Avea braţe rotunde şi groase. Gesturile ei mecanice erau de grăsană. Îşi lăsa umerii şi trăgea în jos de rochie. Se simţi un pic supărat pe ea, fiindcă îl dusese cu zăhărelul şi un pic supărat pe el însuşi, fiindcă-i făcuse ochi dulci unei asemenea batoze. Mă rog, nu chiar batoză, avea un corp până la urmă cumsecade, părea destul de solid, atâta doar că era mult prea mare în raport cu capul. Dac-ai putea să reduci cumva corpul ca să-l armonizezi cu capul sau să măreşti capul şi apoi să micşorezi tot ansamblul, ai avea un corp care ar face dreptate feţei aceleia frumoase, frumoase, pe care chiar şi acum, în timp ce-şi strângea materialele, îi părea rău c-o pierduse.

— Salut, spuse ea.

— Bună, zise el, după care ieşi şi rămase la el în maşină, iar când ea apăru cu două doze de Cola, se prefăcu absorbit de curăţarea scrumierelor până când plecă.

3

Ceva mai târziu în cursul lunii, frizerul stătea ţeapăn la o petrecere de nuntă de la marginea unui fel de imitaţie de ceainărie japoneză de la Hilton, pe când un caraghios într-un costum de mire Păpuşar cum scrie la carte, cu tot cu joben, coadă, un uriaş cap galben din fetru şi două uriaşe mâini galbene cu trei degete, făcea mişcări vulgare din şold în direcţia frizerului, imitând rutul, de parcă l-ar fi întrebat: „Îţi place să faci asta? Ai făcut-o? Poţi să-mi arăţi şi mie cum se face, fiindcă nu peste mult timp o să trebuiască s-o fac cu mireasa în costum de Păpuşar de acolo, care taman acum flirtează – hei! – flirtează cu basistul ăla!“ Şi mirele în costum de Păpuşar sprintă de-a curmezişul ringului de dans şi începu să imite în glumă că-l ia la pumni pe basistul care încercase să-i pună coarne. Toată lumea râdea şi făcea inexplicabil semnul victoriei spre frizer, timp în care mirele în costum de Păpuşar o târî pe mireasa în costum de Păpuşar pe ringul de dans şi i-o prezentă frizerului, iar ea păru foarte atrasă de el, i se aşeză în poală şi-i vârî capul în decolteul galben de fetru, care era pătat de vin şi avea o arsură de ţigară la gât. Cu multe gesturi, îl îndemnă pe frizer să i se uite sub fuste, iar el se conformă copleşit de jenă, găsind în cele din urmă o cutie ambalată care, odată deschisă, dădu la iveală un cilindru ambalat din care, la deschidere, ţâşni un banner deasupra ringului de dans, iar pe banner stătea scris: MULT SUCCES ARNIE & EVELYN DE LA MAMI ŞI TATI. Însurăţeii în costume de Păpuşari o luară la fugă prin sală şi făcură o plecăciune până la pământ în faţa lui Arnie şi Evelyn, care stăteau ursuzi pe estrada orchestrei, părând în toiul unei certe aprinse.

— Mickey! îi strigă unchiul Edgar frizerului. Mickey, ar fi trebuit s-o capsezi pe ştoarfa aia cu păpuşile! Ce dacă-i şi ea tot păpuşă? Nu eşti nici tu vreo mare sculă! Ai de gând să faci nazuri? Ia gândeşte-te! Gândeşte-te! Arnie are jumate din vârsta ta!

— Edgar, pentru Dumnezeu, îl faci să se simtă prost! strigă mătuşa Jean. E ca şi cum ai spune că-i bătrân! E ca şi cum ai spune că-i o fată bătrână, atâta doar că-i bărbat! Pricepi unde bat? Ţi se pare frumos?

— Mi se pare! strigă unchiul Edgar. Exact asta spun. E-o afurisită de fată bătrână! Nu vreau să-l jignesc! Îi spun doar să-şi trăiască viaţa! Îl iubesc! De asta i-o spun! Apune soarele! Pârleşte-o jună din astea şi, dacă-ţi place, dacă-ţi place cum se pârleşte, ce dracu’, găsiţi-vă un loc şi rămâneţi acolo! Ce-ţi pasă? Iubirea se mai şi învaţă! Da’ tre’ să-ncepi de undeva! Ce Dumnezeu, până şi fârţângăii ăştia mici încearcă să dea la pompă!

Şi unchiul aruncă o chiflă spre un grup de patru adolescenţi pe care frizerul îşi aminti vag că-i cărase cândva după el prin cvartal într-un cărucior roşu. Băieţii îi arătară degetul mijlociu unchiului Edgar şi-i confirmară că nu doar încercau să dea la pompă, ci dădeau de-adevăratelea, nu de fiecare dată la aceeaşi pompă, uneori mai mult de o dată pe zi, alteori imediat după antrenamentul de la fotbal şi, foarte posibil, în viitorul apropiat, la pompa unei profesoare foarte sexy de la industrial, despre care aveau motive să creadă că urma probabil să-i lase pe toţi să-i dea la pompă imediat, cu condiţia să ştie s-o abordeze.

— Să moară mortu’! strigă unchiul Edgar. Lăsaţi-mă la şcoala aia!

— Edgar, porc ce eşti, fii logic! strigă mătuşa Jean. Doar fiindcă Mickey nu s-a-nsurat nu-nseamnă că nu dă la pompă! Ar putea da la pompa unei prietene sau la ale mai multor prietene, prietene de vârsta lui, care ştiu deja care-i treaba, care au deja copii mari! N-ai de unde să ştii ce se-ntâmplă noaptea la el în pat!

— Măcar nu cred că-i pe invers! le strigă unchiul Edgar adolescenţilor pe care frizerul îşi aminti acum că-i încărcase într-o dubiţă în seara zilei în care, cu ani în urmă, îi trăsese după el în căruciorul roşu.

— Şi dac-ar fi, ne doare la bască, spuse unul dintre adolescenţi. E treaba lui.

— Asta am învăţat-o la şcoală, zise altul. Tu Dispui Cui I-o Pui. Am avut un parţial.

Acum mirele în costum de Păpuşar încerca să-i scoată jartiera adevăratei mirese, iar câţiva băieţei în costum se plimbau pe o margine de piatră de-a lungul unui bazin cu caraşi aurii care despărţea Zona de Nuntă de Memorialele din Okinawa, unde câteva femei evident nejaponeze vindeau pe ascuns băuturi, izbind într-un gong uriaş de metal ori de câte ori cineva comanda unul dublu, moment în care un barman echipat ca un luptător de sumo trimitea o vrabie de plastic pe un cablu de la un capăt la celălalt al sălii. Băieţeii în costum începură să desprindă ecranul care-i împiedica pe caraşii aurii să cadă într-o cascadă miniaturală, ca să vadă dacă aveau să moară la apă mică, în bazinul de lângă Zona de Vânzare.

— De exemplu, puştii ăia care chinuie peştii, strigă unchiul Edgar. Ştii cine-s puştii ăia? Sunt puştii lui Brendan. Ştii cine-i Brendan? E puştiul lui Dick. Ţii minte cine-i Dick? Vărul tău de-al doilea, de aceeaşi vârstă cu tine, frate! Ţineţi minte că v-am dus atunci la meci şi mi-a vomitat în Rambler? Aşa că puştii ăia sunt nepoţii lui Dick, iar Dick e de-o vârstă cu tine, ceea ce-nseamnă că eşti destul de bătrân să fii bunic, bunicule, dar uite că n-ai pentru cine şi habar n-am cum te simţi tu pe chestia asta, dar mie mi se pare cam trist sau cam ciudat!

— Ţie da, dar poate că lui nu! strigă mătuşa Jean. De ce crezi că tot ce crezi tu crede şi restul lumii? Plus că Dick nu-i uşă de biserică, şi nici nepoţii lui! Dick a fost un tată adolescent, Brendan a fost tot un tată adolescent şi probabil că şi copiii de pe marginea bazinului o să fie taţi adolescenţi imediat după ce-o să termine de omorât peştii ăia amărâţi!

— Corect! strigă unchiul Edgar. Hei, nici eu nu mor de dragul lui Dick! Vrei să te cerţi cu mine la o nuntă din cauza a ce simt eu pentru Dick, care când mi-a borât în Rambler doar a dat semnalul de început al mizeriilor pe care avea să mi le-a facă? Nu spun decât că nu-i nici un pericol să ajungă şi Mickey aici de faţă un tată adolescent, şi-ar fi bine să se gândească la ce zic şi să se pună pe treabă cât îl mai slujeşte mătărânga.

— Eram sigură c-o să-ncepi să vorbeşti despre mătărânga amărâtului la o nuntă! strigă mătuşa Jean. Eşti beat!

— Cine nu-i? strigă unchiul Edgar, iar masa explodă de râs, unul dintre adolescenţi căzu în bătaie de joc de pe scaun şi, după ce se râse încă o dată, toţi ceilalţi adolescenţi căzură de pe scaune, prefăcându-se beţi.

Frizerul se scuză şi ieşi repede din Zona de Nunţi, pe lângă trei fete senzaţionale, cu rochii de seară albe şi decoltate, care stăteau în ceea ce ar fi trebuit să fie umbra imitaţiei de cireşi japonezi încărcaţi, dacă pomii ar fi fost afară şi dac-ar fi fost ziuă.

În baie, tema orientală se estompă şi totul deveni cromat şi strălucitor. Frizerul se pişă, apărându-se în gând în faţa unchiului Edgar. În primul rând, avusese o mulţime de femei. Cinci. Cinci nu era rău. Cinci era mai mult decât la majoritatea tipilor şi cu siguranţă că era mai mult decât la unchiul Edgar, care se însurase cu Jean imediat după liceu şi avea buza de jos ca a unui peşte. Cu cine ar fi vrut unchiul Edgar să se însoare? Cu Sara DelBianco, cu feţişoara ei roşie? Cu Ellen Wiest, lungana băutoare de apă? Cu Ann DeMann, care era gârbovită şi spunea despre el că nu ştia să fută? De ce mama naibii trebuia el, proprietarul unei mici afaceri de succes, să primească sfaturi de la cineva care-şi petrecuse cei mai frumoşi ani din viaţă mutând manşoane cu flanşă de pe o bandă rulantă pe alta şi stropindu-le cu un spray solvent de protecţie? Beţivanul de unchiul Edgar n-avea decât să se ducă învârtindu-se, de ce nu-şi vedea de-ale lui, de ce nu se stropea cu un spray solvent de protecţie şi nu-i lăsa în pace pe antreprenorii ambiţioşi ai lumii, drojdierul ordinar?

Frizerul îşi umezi pieptenul aşa cum o făcea încă din liceu şi se pregăti să-şi pieptene părul pe spate. Un bărbat masiv, energic şi asudat la faţă intră şi-i arse una peste spate frizerului, de parc-ar fi fost prieteni vechi. În oglindă se vedea o mască scheletică de albastru, vânăt şi roz, pe care frizerul o recunoscu drept faţa lui, dar nu-i veni să creadă că era cu adevărat faţa lui, fiindcă în trecut faţa i se ridicase întotdeauna la nivelul aşteptărilor. În trecut, te puteai bizui mereu pe faţa lui să fie mai mult decât suma părţilor componente când zâmbea victorios, însă acum, când zâmbea victorios, semăna cu un cadavru care încerca să rămână vesel într-un tunel aerodinamic. Ochii îi ieşeau din orbite, avea buze subţiri şi nişte riduri pe frunte ca urmele lăsate cu băţul în noroi. Mai mult ca sigur că din cauza iluminatului. Era urât. Era bătrân. Cum se întâmplase asta? Cine-l mai dorea acum?

— Arăţi ca dracu’, tună bărbatul masiv dintr-o despărţitură a pisoarului, iar frizerul o zbughi din faţa oglinzii fără să-şi mai pieptene părul pe spate.

Pe când trecea în goană pe lângă fetele senzaţionale, îi ieşi în cale un băiat într-o cămaşă a frăţiei. Văzându-l pe frizer, scoase un fel de tuse amuzantă şi geriatrică din gâtlej, iar una dintre fete chicoti şi îşi potrivi breteaua rochiei, ca şi cum ar fi vrut să-l împiedice pe frizer să i se uite în decolteu.

4

Cu câteva săptămâni înaintea nunţii, frizerul primise prin poştă o felicitare în care un cowboy prindea un tăuraş cu lasoul. Numele frizerului era mâzgălit pe pieptul tăuraşului şi Eu (Dl Jenks), pe cowboy.

Sper că mă ţii minte de la şcoala de şoferi, scria înăuntru, şi că o să vii la un mic grătar la mine acasă. Trag nădejde să reiau legătura cu cei pe care i-am cunoscut atunci, care mi s-au părut agreabili şi de genul cărora nu prea am mai avut parte de la moartea soţiei. Te rog să vii şi să nu aduci nimic. După cum vezi din felicitare, nu te prind cu lasoul ca să te însemnez cu fierul roşu, ci doar ca să-ţi arăt, sper, ospitalitatea mea. Prietenul tău, Larry Jenks.

Cine era Jenks? Să fi fost Fericilă? Frizerul aruncă felicitarea în coşul de gunoi din baie, închipuindu-şi-i pe ţicniţii de la şcoala de şoferi cum stăteau posomorâţi pe nişte scaune pliante dintr-o locuinţă mobilă. Felicitarea rămase în coş cam o săptămână, cu faţa în sus, exprimându-i un reproş vag. Pe urmă duse gunoiul.

La câteva zile după nuntă primi o a doua felicitare de la Jenks, care avea desenată o floare neagră.

Toată lumea s-a simţit bine, scria înăuntru. Îmi pare rău că n-ai putut să vii. Cred că până şi cei mai tineri s-au simţit bine. Mulţi au luat acasă destule doze cu apă gazoasă, căci, singur fiind acum, n-aş fi putut niciodată să beau atâta apă gazoasă până la sfârşitul vieţii. Prin rândurile astea, pe un ton mai trist, de unde şi floarea neagră, te anunţ că Eldora Ronsen se mută la Seattle. Poate că ţi-o aminteşti ca fiind femeia mai în vârstă aşezată chiar în dreapta ta. Are un post important la ea la firmă şi tocmai a fost avansată, ceea ce e bine pentru ea, dar rău pentru noi, fiindcă e o fată nemaipomenită. Te rog să ni te alături marţea viitoare, la barul Corrigan’s, pentru paharul de adio, ai aici şi o hartă, prietenul tău, Larry Jenks.

Marţea viitoare era a doua zi.

— Păi nu poţi să mergi, spuse mami. Vin fetele la noi.

Fetele erau de la Societatea Altarul şi Rozariul. Când veneau la ei, trebuia să le stea mereu la dispoziţie, în timp ce vorbeau despre preotul cu care s-ar mărita fiecare dacă preoţii n-ar fi preoţi. Când una dintre ele îşi ridica bluza ca să-şi arate cicatricea recentă, trebuia să spună că era cea mai urâtă cicatrice de pe lume. Când o alta întreba dacă-i curge un ochi, trebuia să se apropie foarte mult de ochiul care-i curgea şi să spună că nu i se părea că ar curge.

— Dar cred c-aş vrea să mă duc, zise el.

— Tocmai ţi-am spus că nu poţi, spuse ea. Vin fetele.

Încerca să-l scoată vinovat. Întotdeauna încerca să-l scoată vinovat. Odată simulase o criză când încercase să se ducă la Detroit, la un concurs de frizeri. Nu era de mirare că nu avea prieteni. Nu că n-ar fi avut. Avea o grămadă de prieteni. Îl avea pe Rick, poştaşul. În fiecare zi când trecea pe la el, Rick poştaşul îl întreba cum îi stă în pantaloni, iar frizerul îi spunea că-i stă bine. Îl avea pe bătrânul domn Mellon, de la farmacia Mellon, chiar lângă frizerie, care, deşi cam tare de ureche, îi era prieten bun, când nu tuşea cu flegmă în ceşcuţa lui roşie.

— Mami, o să mă duc, spuse el.

— Şefu’ ăl mare, zise ea. Intimidezi o femeie bătrână.

— Nu te intimidez, spuse el. Şi nu eşti bătrână.

— Ah, sunt tânără, sunt o copiliţă, zise ea, ciocănindu-şi proteza.

În noaptea aceea o visă pe fata drăguţă, dar corpolentă. În visul lui fata slăbise enorm. Corpul ei semăna cu al lui Daisy Mae din desenul animat cu Li’l Abner, care i se păruse dintotdeauna destul de atrăgător. Intră la el în frizerie în nişte blugi tăiaţi până la genunchi, mestecând un fir de iarbă, şi-i spuse că-i considera realizările uimitoare, mai ales dacă ţinea cont de necazurile de care avusese parte, cum ar fi moartea timpurie a tatălui şi agitaţia extremă a mamei, după care îşi scoase firul de iarbă din gură şi îl puse pe masa cu reviste, întinzându-se pe canapeaua din sala de aşteptare în timp ce el se dezbrăca, iar când îi văzu instalaţia spuse că era cea mai mare instalaţie de care dăduse vreodată cu ochii şi îşi arcui spatele într-o postură sexy, pentru ca pe urmă să-l cheme la ea şi să-i dea un sărut la fel de cald şi de prelung pe gură ca sărutul pe care-l aşteptase toată viaţa, făcându-l să se trezească brusc.

Stând în capul oaselor în pat, i se făcu dor de ea. Îi era dor de felul cum îl iubea şi-l înţelegea. Ştia totul despre el şi cu toate astea îl plăcea. Aproape că-l durea sub curea de dorinţă.

Se surprinse în oglinda din copilărie şi îşi bombă pieptul aşa cum şi-l bomba în perioada când făcea haltere, şi semănă atât de bine cu un bătrânel care încerca să se cace în pat, încât sări jos şi rămase gâfâind pe covorul rotund şi verde.

Mami orbecăia prin vestibul. Din cauza visului, el o avea pe jumătate sculată. Ca să nu se vadă asta, rămase cu pântecul după uşă când îşi iţi capul în vestibul.

— Mergeam în somn, spuse mami. Îmi fac atâtea griji, că merg în somn.

— Pentru ce-ţi faci griji? zise el.

— Îmi fac griji pentru când o să vină fetele, spuse ea.

— Păi nu-ţi face, zise el. O să fie bine.

— Mersi frumos, spuse ea, întorcându-se în cameră. Halal ce m-ai liniştit.

Mă rog, chiar o să fie bine. Dacă rămâneau fără cafea, una dintre bătrânici n-avea decât să mai facă. Dacă rămâneau fără sendvişuri, n-aveau decât să rabde un pic de foame, iar dacă se întâmpla ceva cu adevărat dezastruos, puteau să-l sune la Corrigan’s, o să-i lase numărul lui mami.

Fiindcă o să se ducă.

De dimineaţă îl sună pe Jenks şi acceptă invitaţia, în timp ce mami tresărea, se ţinea cu mâinile de stomac, trăgea aproape un scaun greu de lemn şi se prăbuşea în el.

5

Corrigan’s fusese conceput să semene cu o cârciumă de la marginea unui teren de golf scoţian, avea un foc care trosnea şi multe crose de golf care păreau foarte vechi, atârnate deasupra meselor impresionante dintr-un material plastic dur, care trebuia să arate noduros şi uzat, iar chelneriţe în kilturi, pe care le chema Heather şi Zoe, vârau din belşug aripioare de pui, caşcaval pane şi bucăţoaie de homar în tăvi mari de metal, lângă o fotografie aeriană a Vechiului Teren din St. Andrews, Scoţia.

Frizerul ajunse devreme. Îi plăcea să sosească devreme. Simţea că era politicos să ajungă devreme, cu excepţia cazurilor în care întârzia, când i se părea că dacă veneai la timp erai bulangiu. Unde dracu’ erau toţi? Nu erau foarte politicoşi. Îşi privi pantofii speciali. Erau pătrăţoşi, negri, aveau bride metalice detaşabile şi scârţâiau la călcătură. Asta e, dacă se lega cineva de pantofii lui, n-avea decât să se ducă dracului, nu ceruse să se nască fără degetele de la picioare, şi pe lângă asta pantofii speciali se asortau foarte bine cu pantalonii kaki.

— Scuză-ne întârzierea! strigă domnul Jenks, iar grupul de la Şcoala de Şoferi se instală în jurul mesei lungi şi noduroase.

Fata drăguţă, dar corpolentă îşi atârnă poşeta de spătarul scaunului. Părul îi arăta exact cum îi arătase în vis, ochii îi arătau exact cum îi arătaseră în vis – cât despre corp, frizerul nu-şi dădea seama, fata purta o rochie largă de tip mumu. Dar cu siguranţă că la faţă era drăguţă. La faţă se prea poate să fi fost cea mai drăguţă dintre fetele de aici. Chiar era? Dacă veneau extratereştrii şi-l obligau pe fiecare bărbat să aleagă o femeie cu care să se reproducă într-o cuşcă, pe când ei îşi luau notiţe, ar alege-o oare pe ea, bazându-se doar pe faţa ei? Uite o femeie cu un fund ca lumea, dar cu o faţă de câine, uite o femeie cu un permanent cochet, dar cu un neg pe vârful nasului, uite-o pe fata cu Deranj, care semăna cu un pui de găină, uite-o pe femeia cu părul alb, a cărei faţă era plină de zbârcituri, uite-o şi pe fata drăguţă, dar corpolentă. Era cea mai drăguţă? La faţă? Îşi spuse că mai mult ca sigur.

O privi afectuos peste masă, aşteptând să-l surprindă cum o priveşte afectuos, ca să-şi poată feri ochii repede, pentru ca ea să ştie că poate îl interesa în continuare, după care fata scăpă meniul, se aplecă să-l ia de jos şi frizerul avu ocazia să i se uite pentru o clipită în decolteu.

Ei bine, cu siguranţă că aveai ce să vezi şi în zona pieptului. Aşa că era cea mai drăguţă din încăpere, plus că avea ţâţe ca lumea. Sâni atrăgători. Chestia era, oare ea o să-l dorească? Era bătrân. Bătrâior. Când se ridica prea repede, îi pocnea genunchiul. În ultima vreme începuseră să-i sângereze gingiile. Plus că nu avea degetele de la picioare. Cu toate acestea, de ce să se vândă ieftin? Avea o mică afacere doar a lui. Avea un început de gută, da, şi începuse să i se rărească părul, dar pe de altă parte era lat în umeri şi în piept, aşa că până la urmă, cu toată guta, efectul general era de putere, ceea ce fetelor le plăcea, şi cel puţin avea capul bine proporţionat în raport cu restul corpului, lucru cu care ea nu putea să se laude, deşi e adevărat că el încă locuia cu maică-sa.

Ei bine, era cineva perfect? El nu era, şi nici ea, dar era evident că aveau un fel de chimism special, pornind de la ceea ce se întâmplase la Şcoala de Şoferi, şi oricum, ce mama naibii, doar n-o cerea de nevastă, doar lua în calcul posibilitatea de-a încerca s-o cunoască mai bine.

În felul ăsta se hotărî s-o invite pe fata drăguţă, dar corpolentă să iasă cu el.

Cum s-o facă, aici era buba. Cum s-o invite. Putea s-o prindă când rămânea singură şi să-i spună că părul ei arăta minunat. Spunându-i că arăta minunat, putea să-i ia o şuviţă între degete, cu un aer de profesionist, de parcă s-ar fi uitat după niscai fire despicate. Putea să spună că i-ar plăcea să aibă ocazia să taie un păr atât de bun şi apoi să-i strecoare un cartonaş cu „Un tuns şi o cafea gratis“. Putea să meargă. În trecut mersese. Mersese cu Sylvia Reynolds, o casieră la bancă având laba gâştii şi un râs ciudat, care se dovedise foarte pricepută la sărutat. Când intrase în frizerie pentru „Un tuns şi o cafea gratis“, el se prefăcuse că rămăseseră fără cafea şi o dusese la Bean Men Roasters. Câteva zile mai târziu îi luase valul, din păcate, din cauza priceperii ei la sărutat, şi făcuseră mai mult – mult mai mult, de fapt – decât îşi imaginase c-ar fi putut face vreodată cu cineva cu laba gâştii, cu un râs ciudat şi cu şolduri neobişnuit de late, iar când se întorsese acasă în noaptea aceea şi se uitase atent la medalionul pe care i-l dăduse ea după ce-o făcuseră, se simţise imediat neplăcut, din cauză că, frate, laba-gâştii se vedea foarte, foarte bine în fotografie. În timp ce se uita la Sylvia stând în lunca scăldată în soare din imagine, cu capul dat pe spate, râzând veselă, cu laba-gâştii atât de pronunţată, în minte îi apăru spontan imaginea ei apropiindu-se cu şoldurile acelea late şi ţinând în braţe un copil, şi dintr-odată fusese profund dezamăgit de el însuşi, fiindcă o făcuse cu cineva care arăta atât de neobişnuit, şi ca să se asigure că nu înrăutăţea lucrurile făcând-o din neglijenţă cu ea şi a doua oară, n-o mai sunase niciodată şi chiar îşi mutase banii la altă bancă.

Se uită la fata drăguţă, dar corpolentă şi văzu că tocmai se îndrepta spre toaleta femeilor.

Era un moment cât se poate de bun.

Aşteptă câteva minute, după care se scuză şi se opri lângă toaleta femeilor, citind anunţuri prinse pe o tablă de plută până când fata drăguţă, dar corpolentă ieşi.

Îşi drese glasul şi-o întrebă dacă se distra.

Ea îi spuse că da.

Pe urmă el spuse că, frate, ce grozav îi arăta părul. Şi când venea vorba de păr grozav ştia despre ce vorbeşte, era de meserie. Unde se tundea? Îi pipăi o şuviţă cu degetele, de parcă s-ar fi uitat după niscai fire despicate, îi spuse că i-ar plăcea să aibă ocazia să se ocupe de un asemenea păr-dinamită şi scoase din buzunarul cămăşii cartonaşul cu „Un tuns şi o cafea gratis“.

— Poate-ţi faci timp şi te opreşti cândva, zise el.

— Frumos din partea ta, spuse ea şi roşi.

Deci era o fată timidă. Păcat, mare păcat. Îi plăcea încrederea. I se părea sexy. Pe de altă parte, cine putea s-o acuze, uneori putea să fie foarte timorant. Lipsa ei de încredere îi arăta că putea să-şi permită să fie un pic îndrăzneţ.

— Să zicem, mâine? spuse el. Să zicem, mâine pe la prânz?

— Ha, zise ea. Te mişti repede.

— Nu prea repede, sper, spuse el.

— Nu, zise ea. Nu prea repede.

Deci o prinsese. Spunându-i că nu se mişca prea repede, nu cumva îi dădea de înţeles că se mişca exact cu viteza potrivită? Tot ce trebuia să facă acum era să parafeze înţelegerea.

— O să fiu cinstit, spuse el. Mă gândesc la tine încă de la Şcoala de Şoferi.

— Serios? zise ea.

— Serios, spuse el.

— Şi zici că mâine? spuse ea, roşind din nou.

— Dacă-ţi convine şi ţie, zise el.

— Îmi convine, spuse ea.

Pe urmă se îndreptă nesigur spre masă, iar frizerul dădu buzna în toaleta bărbaţilor. Da! Da da da. O să iasă cu ea. O convinsese. Nu-i venea să creadă. Chiar îşi jucase isteţ cartea. De ce-şi făcuse griji? Era drăguţel, femeile îl consideraseră întotdeauna drăguţel, părul rar şi guta nu contau, avea ceva care le plăcea femeilor.

Frate, chiar era drăguţă, o scosese la capăt foarte bine.

Înapoi la masă, domnul Jenks făcea fotografii Polaroid. Îşi anunţă intenţia de-a face şase fotografii cu grupul de la Şcoala de Şoferi, pentru ca fiecare membru să aibă câte una, frizerul se postă în spatele fetei drăguţe, dar corpolente, cu mâinile pe umerii ei, iar ea întinse o mână şi-l strânse uşor de încheietură.

6

Acasă, maşinile bătrânelor erau parcate pe alee, pardesiele bătrânelor erau aruncate pe canapea, casa mirosea a femeie bătrână, iar membrele societăţii Altarul şi Rozariul erau strânse în sufragerie şi aveau un aer fragil. Frizerului i se păreau toate la fel, nu reuşea să le deosebească, erau acolo o babetă într-un deux-pièces de culoarea limetei, o babetă într-un deux-pièces roz şi două babete în deux-pièces-uri albastre. La intrarea lui, începură s-o întrebe pe mami unde fusese, de ce stătuse atât de mult, de ce nu fusese aici să ajute, de obicei nu era un fiu rezonabil de bun? Şi mami spuse că da, de obicei era un fiu rezonabil de bun, atâta doar că încă nu-i dăruise nici un nepot şi adeseori făcea risipă de apă, îmbăindu-se de două ori pe zi.

— A avut şi fiu-meu problema asta, spuse una dintre babetele albastre. Nevastă-sa m-a tras deoparte odată.

— Pe tine te-a tras nevastă-sa deoparte vreodată? o întrebă babeta roz pe mami.

— Nu e-nsurat, zise mami.

— Poate că burlăcia se leagă de băile prea dese, spuse babeta verde-limetă.

— Poate că se ţine la distanţă de alţii, zise babeta albastră. Fiu-meu se ţinea la distanţă de alţii.

— Şi fiică-mea se ţine la distanţă de alţii, spuse babeta roz.

— Face şi ea baie prea des? zise mami.

— Nu face baie prea des, spuse babeta roz. Doar crede că-i mai deşteaptă decât toată lumea.

— Te crezi şi tu mai deştept decât toată lumea? întrebă severă babeta verde-limetă şi slavă Domnului că în clipa aceea mami se întinse, îl trase în jos de cămaşă şi-l sărută pe obraz.

— Te-ai simţit bine? spuse ea, iar fotografia de grup îi căzu din buzunar şi se opri în sos.

— Foarte bine, zise el.

— Cine sunt oamenii ăştia? spuse ea, ştergând un strop de sos de pe fotografie cu degetul. Sunt oamenii pe care te-ai dus să-i vezi? Cine-i asta pe care-o îmbrăţişezi? Asta mare.

— N-o îmbrăţişez, mami, spuse el. Doar stau în spatele ei. E o prietenă.

— E mare, spuse mami. Miroşi a bere.

— Aţi văzut-o pe doamna Link săptămâna trecută, fetelor? zise babeta verde-limetă. Doamna Link n-ar trebui să poarte niciodată pantaloni largi. Când poartă pantaloni largi, zici că are şolduri late. E toată numai şolduri.

— Aproape că par că i-o iau înainte când intră-n biserică, spuse babeta roz.

— E ca şi cum ar fi însoţită de propriile ei şolduri, zise babeta verde-limetă.

— Unora le plac late, spuse una dintre babetele albastre.

— Uitaţi-vă la faţa ei, zise cealaltă babetă albastră. Şi lui îi plac late.

— Mâţa care-a mâncat canarul, spuse babeta verde-limetă.

— De fapt, n-o consider mare, spuse frizerul pe un ton de interes dezinteresat, coborându-şi privirile peste umărul babetei roz, la fotografie.

— Mă rog, cum zici, spuse babeta verde-limetă.

— A băut, zise mami.

Hm, nu dădea două cepe degerate pe ce credeau, el unul era fericit. Smulse fotografia în joacă şi o tuli la el în cameră, urcând câte două trepte odată. Băşinoasele astea bătrâne erau toate supersingure, de-aia erau atât de josnice.

Gabby Gabby Gabby, o chema Gabby, prescurtare de la Gabriela.

A doua zi se întâlneau la prânz.

De fapt, la micul dejun. Devansaseră pentru micul dejun. Când se sărutaseră sprijiniţi de maşina ei, îi spusese că nu credea că mai putea să aştepte până a doua zi la prânz ca să-l vadă. Şi el simţea la fel. Părea mult de aşteptat chiar şi până la micul dejun. Ar fi vrut să stea chiar acum lângă el pe pat, ţinându-l de mână, ascultând prin mica fereastră împărţită sunetele babetelor chicotind la plecare. În imaginaţia lui, o mângâia pe păr şi-i spunea că se bucura că o găsise în sfârşit, iar ea spunea că se bucura că fusese găsită, nici nu visase ca un bărbat atât de distins, atât de lat în piept şi în umeri, să iubească o asemenea fată. Era fericită? o întreba el tandru. O, era nespus de fericită, zicea ea, nespus de fericită să stea alături de bărbatul ăsta realizat şi distins în casa asta uimitoare, care în mintea lui nu era casa de acum, o fermă verde ca mazărea, cu un trotuar înclinat şi crăpat, ci o vilă pe un lac, cu o casă mai mică în apropiere pentru mami, pe un drum foarte lung prin pădure, şi vila o plătise cu banii câştigaţi de pe urma lanţului său internaţional de frizerii, dintre care fiecare era o copie fidelă a frizeriei lui actuale, iar când îşi vizita frizeriile din Londra şi din Anglia cu Gabby, lăsând-o pe mami la ea în căsuţă, frizerii lui englezi izbucneau mereu în aplauze şi spuneau „Bravo, bravo“ la intrarea pe uşă a fericitei perechi.

— Îţi las ţie vasele, Romeo, strigă mami de jos, de la capătul scării.

7

A doua zi foarte de dimineaţă se întinse în cadă, pregătindu-se de întâlnire. Uite-i puţulica plutitoare, ca un fel de creatură a mării, uite-i şi cioturile pe gresia verde. Le mişcă un pic agitat, ca Fred Astaire dansând pe un perete, şi purtă prosopul prin apă, ţinându-l de un colţ, ca să arate şi el ca o creatură a mării, o rază albastră, o rază albastră cu monogramă, care străbătu acum uscatul care era burta lui şi atacă creatura mării care era puţulica, şi, amintindu-şi ce spusese unchiul Edgar la nuntă despre mătărânga care nu-l mai slujea, şi-o scutură bine, zdravăn şi liniştitor, de parc-ar fi felicitat-o că-l slujea atât de bine. Era o mătărângă minunată, foarte bună, de toată isprava, chiar dacă Ann DeMann spusese cândva despre el că nu ştia să fută, noaptea trecută i se sculase repede şi rămăsese sculată cât timp se sărutaseră, iar cu privire la homosexualitatea lui, era mai mare râsul, tare ar fi vrut să-i vadă şi unchiul Edgar măciuca în erecţie.

A, se simţea bine, în ciuda unei uşoare mahmureli, era fericit.

Mişcându-şi neglijent scula dintr-o parte în alta cu degetul mare şi cu arătătorul, se uită la fotografia Polaroid de grup, pe care o pusese lângă chiuvetă. Doamne, drăguţă mai era. Era teribil de norocos. Avea întâlnire cu o tânără drăguţă. Babetele alea erau ţicnite, nu era mare, oricum nu mai mare decât oricare altă fată. Sau măcar nu mult mai mare. Cât de laţi îi erau umerii prin comparaţie cu, să zicem, cei ai fetei cu Deranj? Ei bine, nici măcar n-o să se învrednicească să răspundă. Era pur şi simplu perfectă aşa cum era. Se aplecă peste cadă ca să se uite mai de aproape la fotografie. Mă rog, poate că umerii lui Gabby erau un pic mai laţi decât ai fetei cu Deranj. Categoric mai laţi. Să fi fost oare mai laţi şi decât ai femeii cu părul alb? De fapt, în fotografie erau mai laţi chiar şi decât umerii băiatului de la ţară.

A, nu-i păsa, pur şi simplu o plăcea cu adevărat. Îi plăceau râsul ei şi felul cum ridica dintr-o sprânceană când era sceptică, îi plăcea felul în care, când îşi ducea mâna spre ţâţele ei în timp ce se rezemau de maşină, scotea un suspin mic şi fericit. Îi plăcea felul cum, după câteva minute de sărutat în care-i pipăia ţâţele, care erau superbe, foarte ferme, când îi vâra mâna jos între picioare, îi spunea că i se părea că era probabil de ajuns pentru o noapte, ceea ce era bine, arăta valori morale solide, arăta că ştia când să pună punct.

Mami era la ea în cameră, trântind una şi alta.

Pentru că o vreme îşi făcuse griji. Îşi făcuse griji că n-o să-l oprească. Ceea ce ar fi fost dezamăgitor. Fiindcă aproape că nu-l cunoştea. Ar fi putut fi oricine. Timp de câteva minute, acolo, lipit de maşină, se întrebase dacă nu cumva era cam uşuratică. Se întrebă şi acum. Chiar aşa? Chiar se întrebă şi acum? Voia să se întrebe şi acum? Nu însemna că se îndoia de ea? Nu era cam neloial? Nu, nu, era în regulă, nu era un păcat să priveşti lucrurile onest. Şi-atunci, era? Prea uşuratică? Cu alte cuvinte, de unde şi până unde genul ăsta de disperare? De ce acceptase atât de repede să iasă cu el? De ce era dispusă să cedeze atât de uşor în faţa unui bătrân pe care aproape că nu-l cunoştea? Ei bine, îşi spuse că poate ştia de ce. Poate din cauza dimensiunilor ei. Poate că tipii de vârsta ei o ocoliseră, din cauza corpului ei masiv, şi, apropiindu-se de treizeci de ani, îşi auzise ceasul biologic bătând şi hotărâse că era momentul să-şi coboare standardele, ceea ce e posibil să-i fi făcut loc lui. Poate că, văzându-l la Şcoala de Şoferi, îşi spusese: „Din moment ce bărbaţilor în vârstă le plac fetele, cu tot corpul lor masiv, individul ăsta în formă de pară şi în curs de chelire nu poate să aibă vreo problemă.“

Asta era? Aşa arătau lucrurile?

— A sunat o fată, spuse mami, sprijinindu-se greoi de uşa de la baie. O fată, Gabby, Tabby, ceva de genul ăsta. Cică aveaţi întâlnire. Voia să ştii c-o să întârzie. E aceeaşi fată? E tot grăsana pe care-ai îmbrăţişat-o?

Stând în capul oaselor în cadă, observă că îşi prinsese agitat penisul în pumn, îi dădu drumul, iar el îi căzu într-o parte, de parc-ar fi leşinat.

— Fă-i un hatâr fetei, Mickey, zise mami. Dă-i cu flit. E prea mare pentru tine. N-o să stai mult cu ea. Nu stai mult cu nimeni. N-ai putut să stai nici măcar cu Ellen Wiest, pentru numele lui Dumnezeu, care era o minunăţie de fată, şi crezi c-o să stai cu Tabby, Zippy sau cum o cheamă?

Bineînţeles că mami trebuia s-o aducă în discuţie pe Ellen Wiest. Mami o iubise pe Ellen, care avea un chip regesc, se purta fără cusur şi-o linguşea mereu pe mami, spunându-i ce mamă grozavă era. Îşi aminti de ziua când el şi Ellen făcuseră autostopul până la Butternut Falls şi li se umeziseră hainele aşteptând în ceaţă, ţinându-se de mână şi zâmbindu-şi dulce unul altuia, ceea ce fusese cu adevărat frumos, iar ea îi spusese că credea că-l iubeşte, un lucru sensibil, numai că, frate, înaltă mai era. Nu puteai s-o ţii de mână foarte mult, fiindcă începea să te doară spatele. Ţinea minte şi acum durerea de spate din ceaţă. Plus că se certaseră pe drum. Mă rog, erau multe lucruri legate de Ellen de care mami habar n-avea, ca de pildă firea ei nesuferită, şi şi-o aminti pe Ellen mergând ca o furtună în faţa lui pe drum, uitându-se înapoi fioros din când în când, doar fiindcă făcuse o observaţie amuzantă despre înălţimea ei, despre faptul că obtura soarele, şi nu cumva tot atunci îi spusese că putea să mănânce frunze din cel mai înalt copac pe lângă care treceau? Păi fusese o poantă bună, ideea era să te amuzi, de ce-o apucaseră pandaliile în halul ăla? Unde era Ellen acum? Nu se măritase cu Ed Trott? Mă rog, Trott n-avea decât să se spele cu ea pe cap. Probabil că Trott suporta şi acum consecinţele căsătoriei cu Donşoara Piele Fină şi îşi aminti că-i văzuse recent pe Ed şi Ellen la ValueWay, Ellen gravidă şi arătând foarte straniu, cu burtoiul ăla lipit de cărucior, în timp ce-şi cobora gâtul de girafă ca să-l drăgălească pe Ed, care avea un zâmbet larg şi idiot, de parc-ar fi fost cel mai băftos tip din lume.

Frizerul se ridică furios din cadă. Îşi văzu în oglindă deltoizii cu pete de bătrâneţe, pectoralii rotunzi, pătaţi şi ei de bătrâneţe, şi colăceii de grăsime palizi şi bizari.

Mami se sprijini din nou de uşă cu o bufnitură puternică.

— Care-i concluzia, craiule? spuse ea. Anulezi? O suni şi anulezi?

— Nu, deloc, zise el.

— Biata fată, spuse mami.

8

În fiecare dimineaţă a vieţii lui, ieşise printre pereţii gemeni de trandafiri căţărători ai lui mami. În drum spre şcoala primară, în drum spre gimnaziu, în drum spre liceu, în drum spre şcoala profesională de frizerie, ieşise întotdeauna printre pereţii gemeni de trandafiri căţărători. Şi acum ieşi tot printre ei, cu pantalonii maro de catifea şi cu cămaşa albastră cu mânecă lungă, şi se gândi să rupă un trandafir pentru Gabby, chit că era o chestie siropoasă, putea să pară bătrânicios, şi în loc de asta, folosind mâna cu care fusese cât pe-aci să smulgă trandafirul, îi dădu un bobârnac şi apoi se scuză în gând fiindcă îi zgâriase petalele.

Of, din cauza poveştii ăsteia era încordat, foarte încordat, ar fi vrut să fie înapoi în pat.

— Mickey, o vorbă, îi strigă mami din uşă, însă el doar îi făcu un semn de rămas-bun cu mâna peste umăr.

South Street era un vechi drum de căruţe. Maşinile luau curba prea repede. Adeseori se uita urât la maşinile care goneau pe lângă el în timp ce se ducea la muncă, închipuindu-şi-i pe şoferii care îşi râdeau de el din cauza felului cum mergea. Fiindcă în zilele când îl jenau pantofii speciali se deplasa cu paşi foarte mici. Iar astăzi îl jenau. N-ar fi trebuit să-şi pună ciorapii gri subţiri. Mergea cu paşi mici, dar încerca să n-o facă – dacă venea Gabby cu maşina spre sud ca să se vadă cu el la frizerie şi observa cât de caraghios merge?

Pe Fullerton erau trei case cu balansoare una după alta. Sub fiecare balansoar era un loc fără iarbă. La ultima dintre cele trei case, un copilaş stătea pe locul fără iarbă, lovind cu o lingură în balansoar. Intră pe Lincoln Ave şi trecu prin dreptul lui Liquor Mart, unde mirosea a spirtoase, iar apoi prin dreptul lui La Belle Époque, magazinul de obiecte vechi cu un câine vesel înăuntru, şi ca de obicei câinele vesel sări peste micul divan alb şi se aruncă în vitrină, iar pe urmă o reperă pe Gabby ceva mai jos, încercând să vadă în frizeria lui încuiată, aşa că renunţă la mersul cu paşi mici şi începu să meargă normal, chit că-l durea cumplit.

Îi plăcea frizeria? Făcu nişte paşi mari şi îndrăzneţi, cu capul dat pe spate, ca să pară fericit. Fericit şi puternic, cu toate degetele de la picioare. Cu toate degetele, în floarea vârstei. Oare o fi observat cât de dichisită era frizeria? Cât de profesionistă? Sau observase că patru scaune erau de un fel şi al cincilea cu totul altfel? Avea cumva impresia că intrau acolo doar bătrânituri cu părul alb, cum o auzise cândva spunând pe o tânără în timp ce ducea gunoiul?

Cum arăta? Arăta bine?

Încă era prea departe ca să poată spune.

Îl văzu. Acum îl văzu. Se lumină la faţă, îi făcu semn cu mâna ca o fetiţă. Drăguţă mai era. Parc-ar fi cunoscut-o dintotdeauna. Părea foarte plină de speranţă. Dar, hopaaa. Doamne, mare era. Se îmbrăcase aiurea, cu pantaloni mulaţi şi o bluză mulată. Ca şi cum l-ar fi pus la încercare. Cristoase, parcă niciodată nu păruse atât de mare. Ce naiba făcea, îl testa încercând să arate cât mai rău? Ia uite o străduţă, poate că era bine să cotească pe străduţă şi s-o sune mai târziu? Sau nu? Să nu o sune mai târziu? Să uite toată povestea? Să se poarte ca şi cum noaptea trecută n-ar fi existat? Chit că acum îl văzuse şi ea. Şi nu voia să uite toată povestea. Noaptea trecută, pentru prima dată după mult timp, nu se mai simţise ca un tip care şi-o ia la labă pe scăunelul de muls din cămara maică-sii. Noaptea trecută dăduse un rând pentru grupul de la Şcoala de Şoferi, iar domnul Jenks îi spusese că era un tip de gaşcă. Noaptea trecută ea îi zisese că săruta sexy.

Gândul de-a da uitării noaptea trecută îi produse un gol în stomac. Să dea uitării noaptea trecută nu era o soluţie. Care erau soluţiile? Mă rog, Gabby putea să slăbească. Asta era o soluţie. Era o soluţie bună. Poate că avea nevoie doar de cineva care să-i spună adevărul în faţă, cineva care s-o ia deoparte şi să-i zică: „Uite ce-i, ai o figură incredibil de frumoasă şi de inteligentă, dar de la gât în jos, scumpo, oho, avem de lucru, nu glumă“. Iar după discuţia lor deschisă o să-i trimită flori cu o carte de vizită pe care o să scrie: Mulţumesc pentru onestitate, hai să trecem la treabă. Şi în fiecare noapte, în timp ce ea o să stea la oglindă în chiloţi şi în sutien, el o să-i arate locurile unde era nevoie de îmbunătăţiri, iar a doua zi ea o să se ocupe energic exact de părţile acelea la sală, aşa că nu peste multă vreme discrepanţele cap-corp o să fie eliminate, şi-o şi imagina într-o rochie elegantă, la o măsuţă de pe verandă, o verandă lângă mare, mulţumindu-i pentru călătoria din luna de miere, provenea dintr-o familie săracă şi nu fusese niciodată în vacanţă, cu atât mai puţin într-un tur de şase săptămâni al Europei, iar apoi îi spunea: „Iubitule, ce-ar fi să laşi naibii plictiseala aia de raport despre câţi bani ţi-a adus lanţul internaţional de frizerii luna asta şi să vii cu mine în dormitor, ca să-ţi arăt cât sunt de recunoscătoare“, iar în dormitor începea să se dezbrace, şi se pricepea bine de tot, nu c-ar mai fi făcut vreodată aşa ceva, nu, nici vorbă, pur şi simplu avea un talent nativ, iar după ce termina se arăta, cu faţa ei perfectă şi cu corpul de Daisy Mae, zâmbindu-i cu o iubire necondiţionată.

N-o să fie uşor. O să fie nevoie de muncă susţinută. Ştia câte ceva despre munca susţinută, dat fiind că transformase un magazin de animale de casă în frizerie. Când dărâmase o tejghea, găsise un şoarece mort. Dintr-o pompă de sucţiune scosese trei şerpi întăriţi. Dar nu se dăduse bătut. Fiindcă era un truditor. Nu se temea de munca susţinută. Era şi ea truditoare? Nu ştia. O să trebuiască să afle.

O să afle împreună.

Rămase lângă banca lui de lemn, sub tenda frizeriei, iar umbra coamei ei întunecate îi cădea la picioare.

Ce expediţie nebunească făcuse, cât de multe aflase deja despre el însuşi!

— Iată-mă, spuse ea cu un zâmbet sfios şi drăguţ.

— Mă bucur nespus, zise el şi se aplecă să descuie uşa frizeriei.

CASCADELE

Lui Morse i se părea enervant la culme să străbată curtea de la St. Jude tocmai când se termina şcoala, fiindcă simţea că, dacă le zâmbea copiilor catolici în uniforme, puteau să-l creadă un ţicnit sau un pervers, iar dacă nu le zâmbea, puteau să-l creadă un moş ursuz şi înăcrit de lume, ceea ce cu siguranţă că simţea şi el într-o anumită măsură. Uneori nici măcar nu era absolut convins că nu era un ţicnit, deşi pervers cu siguranţă nu era. De asta era convins. Sau relativ convins. Tocmai faptul că erai peste măsură de convins – era relativ sigur – te transforma până la urmă în ţicnit. Prin urmare, smerenia e cheia, îşi spuse el, aranjându-şi figura în ceva ce spera să treacă drept expresia unui bărbat care se gândeşte afectuos la propria lui tinereţe, o figură lipsită de ţicneală sau de perversitate, smerenia era cheia.

Şcoala se găsea între arţari, pe un deal care cobora spre râul Taganac, care se îngusta, prindea viteză şi se prăvălea peste Cascadele Bryce, la aproape doi kilometri după căsuţa închiriată a lui Morse, de fapt, jenant de micuţa casă închiriată, care cu toate acestea era cea mai bună variantă posibilă şi pentru care ştia c-ar trebui să fie recunoscător, chit că uneori nu era câtuşi de puţin recunoscător şi se întreba unde anume greşise, deşi alteori era chiar mulţumit de căscioara albastră şi povârnită, zugrăvită cu o vopsea de plumb care se cojea, şi simţea o milă enormă pentru amărâţii care închiriau haznale periculoase chiar mai mici decât haznaua lui periculoasă, ceea ce simţi şi acum, pe când ieşea în lumina strălucitoare a soarelui şi îşi continua plimbarea plăcută spre casă de-a lungul râului verde, tivit cu vile costisitoare, pe ai căror proprietari îi detesta profund.

Morse era înalt, uscăţiv şi la fel de cărunt şi de mormântal ca o biserică în pragul demolării. Purta pantaloni prea scurţi, iar chipul i se descompunea din când în când într-un rânjet încordat şi involuntar, care dispărea repede, ca şi cum tocmai ar fi suportat o durere ascuţită. La lucru avea obiceiul să-şi puncteze spusele cu mici râsete necontrolate şi începuturi de porniri entuziaste, urmate imediat de o jenă exprimată prin înfundarea mâinilor în buzunare, după care îşi scotea brusc mâinile din buzunare, prea ruşinat de propria lui ruşine ca să mai stea acolo şi să se strâmbe fie şi o secundă în plus.

Din spatele lui, pe alee se auziră mai mulţi paşi apăsaţi şi aritmici. Se uită în urmă şi dădu cu ochii de Aldo Cummings, un ciudat care, deşi avea aproape patruzeci de ani, trăia în continuare cu maică-sa. Cummings nu muncea, avea breton şi purta şort chiar şi în toiul iernii. Morse spera să nu-l agaţe Cummings. Cum Cummings nu-l agăţă, ba chiar trecu pe lângă el fără măcar să-i răspundă la rânjetul neliniştit şi sfios, Morse se simţi vinovat fiindcă îl bănuise pe Cummings că vrusese să-l agaţe, după care se supără pe Cummings fiindcă, deşi îi agăţa chiar şi pe oamenii de serviciu de la primărie, pe el nu încercase să-l agaţe. Oare făcuse ceva care-l jignise pe Cummings? Îşi făcea griji că s-ar fi putut să nu-i placă lui Cummings şi îşi făcea griji şi pentru că-şi făcea griji dacă un nebun de talia lui Cummings îl plăcea sau nu. Era cumva un maniac al îngrijorării? Şi pentru asta îşi făcea griji. De ce şi-ar face griji, când nu făcea decât să se ducă acasă şi să se bucure de copiii lui fără vreo grijă pe lume, deşi pe de altă parte mai era şi recitalul de pian al lui Robert, care mai mult ca sigur că o să fie un dezastru, dat fiind că Robert nu repeta niciodată, nici măcar nu aveau pian, nu erau siguri unde şi când se ţinea recitalul, iar Annie, ţie-o Dumnezeu sănătoasă, mâncase claviatura de carton pe care i-o făcuse lui Robert ca să repete. Când o să ajungă acasă, o să-i facă lui Robert o claviatură de carton nouă şi-o să-l implore să repete. Ba chiar s-ar putea să-i ordone să repete. Ba chiar s-ar putea să-i ordone să-şi facă singur o claviatură de carton şi să repete, deşi asta era improbabil, fiindcă în momentul când încerca să-l oblige pe Robert să facă un lucru, Robert se smiorcăia, iar Morse îl iubea atât de mult pe Robert, încât nu suporta să-l vadă smiorcăindu-se, cu toate că, dacă nu-l obliga pe Robert, Robert avea obiceiul să stea în pat, cu mănuşa de baseball pe faţă.

Dumnezeule mare, viaţa asta nu era deloc uşoară, nu că nu-şi dădea seama că putea cu siguranţă să fie mult mai rea, dar să trăiască într-o asemenea stare, cu pulsul ridicat, roşu la faţă, turbat de grijă ca nu cumva să observe cineva cât era de agitat, nu era nici pe departe ideal, şi era convins că propriul lui corp secreta tot felul de chimicale dăunătoare şi că pe măsură ce-şi făcea griji mai multe despre chimicalele dăunătoare, cu atât mai repede se revărsau de pe unde se vor fi revărsând.

Când o să ajungă acasă, o să se aşeze pe trepte şi o să se bucure de câteva clipe de respiraţie pentru reducerea stresului, în timp ce o să-şi recite mantra, care era „Calmează-te Calmează-te“, înainte să iasă copiii în goană, să-l apuce de picioare şi uneori chiar să-l muşte zdravăn în agitaţia momentului, iar Ruth să se arate şi să-i aducă aminte pe un ton furios că nu era singurul care muncise toată ziua, şi în timp ce se plimba se uita la frumosul Taganac, străduindu-se să absoarbă ceva din serenitatea lui, dar în loc de asta se trezea gândindu-se obsesiv la ivărul stricat de la intrare, care teoretic ar putea să-i permită lui Annie să iasă din curte şi să cadă în râu, iar atunci se imagină plângând pe mal şi, ca să alunge gândul, începu să fluiere maniacal „The Stars and Stripes Forever“, lovindu-se în tot acest timp cu mâinile peste coapse.

Cummings trecu grăbit pe lângă moara de grâu refăcută, încântat că-l umilise atât de puternic pe Morse, un membru îngâmfat al elitei care deţinea puterea în acest Sat conspirativ, unul din clica opresorilor opresivi care nu aveau idee de soarta artiştilor idealişti nici dacă soarta artiştilor idealişti i se arăta cu o măreaţă şi asediată demnitate şi-l muşca de fundul lui de poliester. Peste Pine Street Bridge spânzura un nor gras. Unui intervievator imaginar Cummings îi spuse că i se părea că posibila ploaie făcea ca ziua frumoasă şi senină să fie mai frumoasă şi mai senină din cauza posibilităţii pierderii ei. Posibilitatea pierderii ei efemere. Pierderea efemeră a zilei în dauna trecerii fulgurante a timpului. A unui timp dichisit. A unui timp dichisit care se naşte, escrocul. Timpul ne făcea pe toţi neisprăviţi, nu-i aşa?, cu obrajii lui supţi, reverberaţiile lui mortuare şi privirile lui mustrătoare cu degete osoase. Degete osoase întinse ca pentru dojană, ca pentru a spune: „Te dojenesc ca să-ţi aduc aminte în fine de propria ta moarte în curs de naştere, care, fiind pe drum, omenească, e pe punctul să apară. Pe punctul să apară, laţ mortal, şi să nu crezi că linţoliul ei sinistru n-o să se aşeze pe fruntea ta încreţită, pronto, odată ce-ţi aleg numărul fatal chiar din terfeloaga mea prăfuită, taman cu acelaşi deget osos cu care arăt spre tine acum, deşertăciune a deşertăciunilor, dezmăţatule, chiulăule fără răspunderi, pe când îţi târăşti paşii spre lăcaşurile plăcerilor lumeşti.“

Era bună de tot chestia asta, măcar de şi-ar aminti-o în restul plimbării şi în timpul furtunii care se apropia, ca să şi-o noteze mâzgălind cu pasiune în blocnotesul galben. Se gândea cu o ardoare nostalgică la blocnotesul lui galben şi gol, îşi spuse. Se gândea cu o ardoare nostalgică la blocnotesul lui galben în care, în aceeaşi zi, o să fie înscrise primele mâzgălituri care o să-i consemneze faima, nu – pe care, în aceeaşi zi, o să fie înscrise, sau mai bine zis consemnate, primele mâzgălituri, puţine la număr, care o să-i prevestească faima pe punctul de-a se naşte şi de-a înmuguri, iar într-o bună zi cineva o să-i dezgroape blocnotesul şi aproape că o să strige „Evrika!“ în clipa când o să-şi dea seama ce fragment doldora de amănunte, şi totuşi amănunte cruciale, fusese găsit, şi n-o să vrea să-l cunoască atunci toate felurile de femei din lumea literară, cu jachete negre şi scurte?!

Pe viitor trebuia să-şi aducă aminte să-şi ia blocnotesul peste tot.

Oraşul cheltuise o avere pe malul râului, iar acum Taganacul clipocitor şi grozav trecea prin dreptul unui salon de manichiură dintr-o moară de grâu refăcută, al unei cafenele dintr-un fost turn de cărbuni şi al unei pieţe publice bizare, unde câţiva băieţi cu frizuri stranii încercau să şuteze o minge de fotbal pe fereastra parţial deschisă a unui Colt parcat acolo, cu o veselie atât de războinică şi de nesuferită, încât parcă s-ar fi crezut primii băieţi care călcaseră pe faţa pământului, ceea ce lui Morse i se păru îngrijorător. Dacă Annie creştea şi venea acasă cu unul dintre ciudaţii ăştia? Nu cu unul dintre ciudaţii ăştia, bineînţeles, fiindcă erau cam cu cincisprezece ani mai mari decât ea, deşi era posibil ca la douăzeci de ani să vină acasă taman cu unul dintre ciudaţii ăştia, care ar avea atunci cam treizeci şi cinci de ani, chit că asta s-ar întâmpla doar peste cadavrul lui Morse, cu toate că în sinea lui ştia că n-ar face o scenă, chiar dacă ar veni acasă cu unul dintre mucoşii ăştia ciudaţi care tocmai reuşiseră să şuteze mingea pe fereastra Coltului şi acum ţopăiau fericiţi, lovindu-şi piepturile goale între ei şi scoţând nişte mormăituri de morsă, şi de fapt ştia foarte bine că, în loc să-l alunge pe ciudatul de treizeci şi cinci de ani de la el din casă, mai mult ca sigur că o să-i ofere cafea sau o băutură răcoritoare într-o încercare de a-l convinge să n-o corupă pe Annie, care, pentru Dumnezeu, era doar un copil, fiindcă Morse ştia foarte bine ce fel de suflet avea de fapt, nedornic de conflicte, împăciuitor până în pânzele albe, jalnic de credul, şi cu un fior îşi aminti de Len Beck, elev în ultimul an, care îl convinsese să-şi picteze curul în albastru. Dac-ar fi existat de-adevăratelea un Club secret al Cururilor Albastre, sau dacă ar fi fost nevoie de pictarea curului ca să devii membru, ar fi fost oricum destul de rău, dar să te trezeşti în ajunul balului de absolvire cu curul pictat în albastru doar pentru amuzamentul unei clici de înotători insensibili, care ulterior îi furnizaseră anumite fotografii fetei pe care trebuia s-o însoţească la bal, asta era prea mult, iar el se bucurase, chiar se bucurase, cel puţin la început, când Beck, beat, încercase şi nu izbutise să înoate până la Pâlcul lui Foley şi fusese azvârlit peste Cascade în întunericul nopţii, marea tragedie a anului lor terminal, o tragedie care din fericire pusese în umbră curul albastru al lui Morse în memoria colectivă a clasei.

Două fete roşcate trecură prin dreptul lui într-o canoe verde, lăsându-se în voia apei. Îi strigară ceva, iar el le făcu cu mâna. Oare strigaseră ceva insultător? Era cu siguranţă posibil. Copiii din ziua de azi aveau cu siguranţă mai puţin respect pentru autoritate, deşi trebuia să recunoşti că exista şi Ben Akbar, vecinul lor, un pakistanez micuţ şi genial care-l făcea uneori pe Morse să se uite chiorâş la Robert. Ben era violoncelist în orchestra naţională, făcea parte din echipa de lupte, se purta invariabil frumos cu copiii mai mici, picta decoraţiuni pe obiecte şi putea să facă flotări cu o singură mână. Of, Ben Shmen, îşi spuse Morse, n-ar fi dat un Robert pe zece Beni, deşi nu-i venea în minte nici un domeniu în care Robert să-i fie superior lui Ben, sau măcar egal cu el, deşteptul ăsta mic, cu toate că nu avea nimic împotriva lui Ben, Ben fiind un băiat şi nimic altceva, dar dacă lui Ben îi trecea cumva prin cap că faptul că era mai educat, mai prietenos şi mai talentat decât Robert îl îndreptăţea să-şi dea aere în faţa lui Robert, atunci Ben trebuia să se gândească mai bine, nu că Ben şi-ar fi dat vreodată aere în faţa lui Robert. Dimpotrivă, Robert îşi dădea adeseori aere în faţa lui Ben, sau măcar încerca, deşi dădea greş de fiecare dată, fiindcă Ben era prea isteţ ca să se lase păcălit de un mic pungaş ca Robert, iar Morse se făcu roşu la faţă dându-şi seama că tocmai îşi caracterizase băiatul ca fiind un mic pungaş.

Doamne Dumnezeule, viaţa asta chiar putea să fie un chin. Uite, chiar putea să silească un tip să ajungă într-un loc straniu şi întunecat, de unde se trezea făcând lucruri dizgraţioase şi de neiertat, cum ar fi să-şi împroaşte îndrăgitul prim vlăstar cu remarci răutăcioase. Dac-ar putea să scape de BlasCorp şi să facă un lucru important, de pildă să descopere un vaccin esenţial. Dar era prea târziu, iar el nu fusese niciodată bun la biologie, ba chiar picase la examen de două ori. Însă un fel de ieşire la lumină n-ar fi deloc rău venită. Dac-ar fi un prizonier de război torturat, care nu doar că refuza să vorbească, dar îi şi conducea pe ceilalţi prizonieri prin imnuri însufleţitoare, asumându-şi un uriaş risc personal. Dac-ar asista la un miracol veritabil sau ar salva un preşedinte din mâinile unui asasin sau ar câştiga la loto şi şi-ar da toţi banii instituţiilor caritabile. Dac-ar lua parte la un eveniment istoric măreţ, ca moşnegii pe care-i văzuse pe PBS, care fuseseră împuşcaţi în tulburările din Haymarket, îl cunoscuseră pe Medgar Evers3 sau îşi pierduseră preacinstitele mame la bordul Titanicului. Visurile lui din copilărie fuseseră nespus de ambiţioase, îşi făcuse speranţe uriaşe, nu putea fi adevărat că era un nimeni, deşi, pe de altă parte, ce om care se consideră cineva îşi petrece anii cei mai buni înjurând un fotocopiator? Nu că s-ar plânge. Nu că nu şi-ar da seama că avea multe motive să fie recunoscător. Îşi iubea copiii. Îi plăcea mult felul cum arăta Ruth în pat, la lumina lumânărilor, după ce fixa coşul de rufe de uşa care nu voia să se închidă fiindcă toată casa se tasase îngrijorător, îi plăcea mult figura pe care-o făcea când intra în ea, îi plăcea mult felul cum lua în glumă povestea cu curul albastru, deşi nu se dădea în vânt după felul cum i-o arunca în faţă când se certau – de exemplu, în noaptea oribilă când reintrase în posesia pianului – sau după felul cum punea sărăcia lor pe seama pasivităţii lui, în aşa fel încât să-i audă şi copiii, sau după faptul că în apogeul amorezării de instructorul de karate al lui Robert, maestrul Li, îl târa pe Robert la antrenamente de nu mai puţin de şase ori pe săptămână, bietul copil vlăguit. Însă ideea era că, în ciuda anumitor greutăţi, chiar o iubea pe Ruth. Ce dacă li se fleşcăiau sau li se dolofăneau corpurile şi se dezbrăcau pe întuneric, iar Robert îi admira pe sportivii bine clădiţi de la televizor, uitându-se totodată chiorâş la spatele durduliu şi plin de coşuri al lui Morse? Nu conta, fiindcă într-o bună zi, când o să-i vină rândul şi lui Robert să aibă un spate durduliu şi plin de coşuri, ei bine, abia atunci o să-şi aprecieze tatăl, care îşi suprimase micile dorinţe personale pentru binele familiei, deşi, cu voia lui Dumnezeu, Robert va fi putut să aibă deja o carieră cumsecade şi să-şi permită să meargă la sală şi la un dermatolog.

3. Activist american de culoare, militant pentru drepturile civile din Mississippi.

Iar Morse se opri locului, întrebându-se ce Dumnezeu făceau două fetiţe singure într-o canoe care gonea spre Cascade, aparent fără vâsle.

Cummings îşi continuă plimbarea, sorbind din priviri o Pădure mitică şi întunecoasă, care-i conferea starea de spirit necesară viziunii arhetipale pe care o numerotase cu 114 în „Cartea viziunilor arhetipale“, pe care nătăntoala de maică-sa tocmai vărsase nişte must. Viziunea 114 se referea la statul la marginea unei Păduri străvechi şi dese în amurg, cu adăpostul sigur al propriului tău sălaş în spate şi cu Sălbăticia profundă în faţă, doldora de urşi negri şi fioroşi, ivindu-se, ce-i drept, din nişte bârloguri prăpădite. Ce-ar crede acel sclav al lefei agitat şi sperios pe nume Morse dacă şi-ar cufunda fruntea îngustă în ameţitoarea băutură a „Viziunilor arhetipale“? Ha, Morse, îşi zise Cummings, mă bucur că nu sunt Morse, un prostovan în pantaloni de serie, care-şi târăşte picioarele acasă la plozii lui flenduroşi din bordeiul cu pământ pe jos, născuţi, ca toţi cei de teapa lor, cu picioarele de lut vârâte pe gâtul convenţionalităţii, mulţumiţi să muncească vesel, ca nişte lemingi în spaţii mici, în care simţi că mori, comparându-şi acţiunile şi obligaţiunile între reprize de tundere anostă a gazonului, râzând apoi pe înfundate în timp ce-şi ţin boracii să sugă la sânul Nintendo. Asta era o imagine puternică, îşi zise Cummings, una pe care putea s-o transforme, într-o noapte de meditaţie, într-un proem herculeean pe care un filfizon de la Hollywood l-ar înghiţi ca pe o clătită, ca să-i poată cumpăra apoi lui mami un Lexus şi să meargă cu o pipiţă şleampătă şi cu picioare lungi la Paris, după ce-o să-şi aloce niscai timp să se ocupe de corpul lui şi să-şi lucreze bicepşii, ca s-o captiveze şi fizic, nu doar intelectual, iar la Paris fata cu picioare lungi, purtând poate nişte pantaloni mulaţi de piele, o să şadă pe un pat de altădată, cu un şal sau cu o pătură frumoasă pe umeri, şi o să se uite la el cu ochi de căprioară, pe când el o să stea pe balcon cugetând la ploaia pariziană şi aşa mai departe, şi oare n-o să fiarbă Morse şi cei de teapa lui în ditamai sucul propriu când o să trimită o ilustrată acasă, doar ca să fie drăguţ?!

Şi n-o să cadă Satul în genunchii căinţei în faţa lui când tricourile imprimate cu chipul lui îndârjit, cu chipul lui leonin şi heraldic, s-ar putea spune, o să fie disponibile pentru toată lumea în magazinele cu preţuri mici, iar el o să fie în centrul atenţiei pe verandă, într-un veşmânt alb şi whitmanesc, în timp ce mami o să se afereze în spatele lui, neînţelegând nimic din ce făcea, şi oferindu-le gustări insipide numeroşilor lui admiratori, şi n-o să fie răzbunarea dulce când foşti jucători de fotbal ca Ned Wentz o să înceapă să-i cerşească lecţii despre arta sonetului? Ca să se întâmple lucrurile astea avea nevoie doar de nişte hârtie, pixuri şi un talent donquijotesc şi dezlănţuit, aşa cum n-o să se mai vadă foarte curând, criticii o să scrie despre el, fiindcă ştia o grămadă, iar acum coti pentru ultima oară înainte de Cascade, euforic în faţa propriilor lui posibilităţi, şi văzu o canoe de culoarea frunzelor de vară alunecând cu viteză spre peretele abrupt din amonte al Pâlcului. Fetele dinăuntru erau aruncate în faţă şi urlau cu gura deschisă peste valurile înspumate care nu le lăsau să se facă auzite, timp în care barca crăpă pe lungimea unei îmbinări şi începu să ia apă rapid şi în cantităţi ameninţătoare. Cummings se opri consternat, cu corpul pradă unui şoc electric, cu părul ridicându-i-se pe spatele gâtului întins în faţă, spunându-şi: „Trebuie să fac ceva, au sânge pe faţă, dar ce să fac cu atâta apă, atât de iute şi de rece, totuşi trebuie să fac ceva“, şi se împletici nesigur pe malul înclinat, căutând ajutor, dar găsind doar un lan de porumb înalt şi uscat.

Morse începu să fugă. Mai mult ca sigur că era o prostie. Mai mult ca sigur că fetele ajunseseră în siguranţă pe mal sau, dacă nu, ajutorul era deja pe drum, deşi cu siguranţă era posibil ca fetele să nu fi ajuns în siguranţă pe mal şi ajutorul să nu fie pe drum, şi de fapt era posibil ca ajutorul aflat pe drum să fie chiar el, ceea ce era îngrijorător, fiindcă nu se comportase niciodată bine sub presiune, iar în situaţiile de criză se trezea adeseori analizând în gând opţiunile cu gura căscată. Dacă te gândeai bine, era posibil, chiar probabil, ca barca să fi trecut deja peste Cascade sau să lovească Pâlcul. Îşi aminti de echipajul de pe barja Fat Chance4, salvat cu ajutorul unui pod de funii în primii ani ai lui Reagan. Spera că nişte bărbaţi leoarcă de sudoare şi hotărâtori ajunseseră deja la locul faptei şi că unul dintre ei o să-l trimită să dea un telefon, deşi ce s-ar întâmpla dacă pe drum ar uita numărul şi ar trebui să se întoarcă şi să-l roage pe bărbatul leoarcă de sudoare şi hotărâtor să i-l mai spună o dată? Şi dacă pasul ăsta greşit i-ar ajunge la urechi lui Ruth, iar ea ar divorţa cuprinsă de ruşine şi i-ar interzice să-i mai vadă pe copii, care oricum nu mai voiau să-l vadă fiindcă era un nătâng panicard nevoie mare? Cu siguranţă că asta nu era gândire pozitivă. Cu siguranţă că era un exemplu de eşec predestinat prin intermediul negativismului. Nu de alta, dar cine putea spune, poate o să stea în şir cu ceilalţi, ajutându-i pe bărbaţii hotărâtori, o să se aleagă cu o rană urâtă de la funie şi o să ajungă acasă ca un erou bandajat, ceea ce ar putea s-o facă pe Ruth să-l privească într-o lumină sexuală mai favorabilă, aşa că o să stea treji toată noaptea, sărbătorindu-i noua bărbăţie şi schimbând cuvinte dulci între reprizele de amor energic, deşi cum să te gândeşti la aşa ceva într-un asemenea moment, cu vieţile unor copii în pericol? Era un om rău, asta categoric. Nu avea nimic bun în toată fiinţa lui. Alţi oameni erau mai simpli şi priveau lumea cu ochi mai limpezi, pe când el era egocentric şi nesincer şi dădea totul peste cap, şi spera ca acum să nu fie vorba de încă un lucru pe care urma să-l dea peste cap, fiindcă darea peste cap a unei operaţiuni de salvare era cu totul altceva decât să uite să pună la poştă invitaţiile pentru petrecerea de ziua de naştere a băiatului său, ceea ce făcuse recent, deşi cu siguranţă dăduseră o mică avere pentru îndreptarea situaţiei, până acolo încât aproape că făcuseră credit pentru un ponei pe Visa, însă ideea era că acum era o treabă serioasă şi trebuia să-şi dea silinţa. Şi, deplasându-se anevoie pe picioarele subţiri, îndoit caraghios din şale, cu poalele cămăşii fluturându-i în urmă şi cu o durere puternică la rotulă, se îndemnă să lase în plata Domnului îndoielile şi negativismul şi să se pregătească să-i ajute pe bărbaţii hotărâtori cum se pricepea mai bine, de îndată ce dădea colţul şi evalua situaţia.

4. Vezi să nu.

Însă când dădu colţul şi evaluă situaţia nu găsi nici pod de funii, nici bărbaţi hotărâtori, ci doar o canoe pe punctul de-a se face ţăndări la poalele Pâlcului şi două fete cu pulovere asortate chinuindu-se să scoată apa cu o găletuşă pentru momeli. Ce să facă? Era de-a dreptul şocant. Să se ducă după ajutor? S-o zbughească la Outlet Mall şi să sune la 911 de la Knife World? Nu era timp. Canoea i se scufunda în faţa ochilor. Fetele o să se înece înainte să ajungă el pe Route 8. Se putea înota până la Pâlc? Nici vorbă. N-o făcuse nimeni. Era un înotător bun? Nu, era cel mult mediocru. Prin urmare, trebuia să fugă după ajutor. Dar fuga era inutilă. Fiindcă nu era timp. Tocmai decisese asta. Iar de înotat nu se punea problema. Prin urmare, fetele o să moară. Erau ca şi moarte de fapt. Deşi nu se putea. Era prea mare tristeţea. Ce-o să se aleagă de mama care de dimineaţă le îmbrăcase cu pulovere asortate? Cum o să reziste? Nu peste multă vreme fetele o să fie goale, învineţite şi moarte pe o masă. Era de neconceput. Se gândi la Robert gol, învineţit şi mort pe o masă. Ce să facă? Ar fi vrut cu orice preţ să se afle altundeva. Fetele îl văzuseră între timp şi păreau să încerce să-i explice din gesturi că o să moară peste puţin timp. Dumnezeule, chiar îl credeau orb? Îl credeau prost? Era tatăl lor? Îl credeau Isus Cristos? Erau moarte. Se agitau de mama focului şi-l strigau, dar erau moarte, la fel de moarte ca morţii din străvechime, pe când el era viu şi era nevoie de el acasă, la mintea cocoşului, nimeni nu putea să-l învinovăţească pentru asta şi, scoţând un sunet de disperare din gâtlej, îşi aruncă pantofii din picioare şi plonjă cu corpul lui lung şi urât în apă.