Colecţie coordonată de DENISA COMĂNESCU

DAVID MITCHELL

SLADE HOUSE

Copyright © 2015 by David Mitchell Text

All rights reserved.

Acest e-book este protejat de legea drepturilor de autor. Reproducerea sa integrală sau parţială, multiplicarea sa prin orice mijloace şi sub orice formă, punerea sa la dispoziţie publică pe internet sau în reţele de calculatoare, stocarea sa temporară sau permanentă pe diverse dispozitive sau în sisteme care permit recuperarea informaţiei, gratuit sau în scop comercial, precum şi alte fapte similare, fără permisiunea scrisă a editurii reprezintă o încălcare a legislaţiei privind protecţia dreptului de autor şi se pedepsesc conform legilor în vigoare.

© HUMANITAS FICTION, 2020, pentru prezenta versiune românească (ediţia digitală)

ISBN: 978-606-779-757-2 (epub)

EDITURA HUMANITAS FICTION

Piaţa Presei Libere 1, 013701 Bucureşti, România

tel. 021/408 83 50, fax 021/408 83 51

www.humanitas.ro

Comenzi online: www.libhumanitas.ro

Comenzi prin e-mail: vanzari@libhumanitas.ro

Comenzi telefonice: 0723.684.194

SOIUL CORECT
1979

Nu ştiu ce zice mama, pentru că vocea i se îneacă-n mugetul însoţit de funingine al autobuzului care porneşte din loc, dezvăluind localul Vulpea şi Copoii. Firma de deasupra înfăţişează trei câini de vânătoare – trei copoi – care au încolţit o vulpe. Sunt gata s-o atace şi s-o sfâşie. Un indicator de stradă, ceva mai jos de firmă, anunţă: ŞOSEAUA WESTWOOD. Mama zicea că lorzii şi lordesele lor sunt bogaţi, aşa că m-aşteptam să văd piscine şi maşini Lamborghini, dar Şoseaua Westwood mi se pare c-arată destul de normal. Case de cărămidă normale, detaşate sau semidetaşate, cu grădiniţe mici în faţă şi maşini la fel – normale. Cerul e de culoarea mohorât-a unor zdrenţe vechi. Şapte coţofene zboară pe deasupra noastră. Şapte-i bine. Mama-şi apropie faţa la o palmă de-a mea, deşi nu-mi dau seama dacă e-o faţă supărată sau doar îngrijorată.

— Nathan? Tu m-asculţi măcar?

Mama s-a fardat azi. Şi-a dat c-un ruj de buze care se cheamă „Liliac de dimineaţă“, dar miroase mai degrab-a lipici decât a liliac. Nu-şi retrage faţa de lâng-a mea, şi n-am ce face – întreb:

— Ce?

— Se zice: „Pardon?“, sau: „Iartă-mă?“, nu: „Ce?“

— Da, bine, zic – aşa scap.

De multe ori, nu şi azi.

— Ai auzit ce ţi-am spus?

— Că se zice „Pardon“ sau „Iartă-mă“, nu „Ce?“ Am auzit.

— Înainte de-asta! Ţi-am spus că, dacă-ntreabă oricine, acasă la lady Grayer, cum am ajuns aici, tu să spui c-am ajuns cu taxiul.

— Credeam că e greşit să minţi.

— Există un fel de-a minţi, zice mama, căutând în poşetă plicul pe care şi-a scris indicaţiile, care aşa şi este, greşit, şi există un fel de-a crea impresia corectă, care e necesar. Dacă tatăl tău ar plăti ce şi cum are obligaţia să plătească, am fi ajuns pân-aici chiar aşa, cu taxiul. Acuma… – şi mama se uită, mijindu-şi ochii, la propriul scris. Aleea Slade e perpendiculară pe Şoseaua Westwood, cam pe la jumătatea… – şi-şi consultă ceasul de la mână. Foarte bine, e trei fără zece, ne-aşteaptă la ora trei. Haide, tropa-tropa. Nu sta gură-cască, zice mama, şi porneşte-n pas alert.

Mă iau după ea, fără să calc pe nici o crăpătură. Uneori, trebuie să ghicesc unde-s crăpăturile, pentru că trotuarul e sufocat de frunze căzute. Mă dau la o parte din calea unui bărbat cu nişte pumni zdraveni, care trece-alergând pe lângă mine, purtând un trening negru-cu-oranj. Hoinarii din Wolverhampton joacă fotbal cu mingi marca Shining. Un scoruş are crengile pline de boabe. Mi-ar plăcea să le număr, doar că mama face un ţac-pac-ţac-pac cu tocurile – parcă mă trage după ea. Şi-a cumpărat pantofii la reducere, de la John Lewis’s, cu ce bani îi mai rămăseseră din cei primiţi de la Colegiul Regal de Muzică, deşi de la British Telecom primise o scrisoare prin care i se reamintea să plătească factura de telefon. S-a îmbrăcat cu taiorul bleumarin de concert, iar părul strâns în coc şi l-a prins cu acul de păr de-argint cu măciulia-n formă de cap de vulpe. Îl are de la tatăl ei, care i l-a adus de la Hong Kong, după al Doilea Război Mondial. Când are câte-un elev la meditaţii mama, şi eu trebuie să dispar din peisaj, mă duc, uneori, la masa ei de toaletă şi scot capul de vulpe. Are ochii de jad, şi-n unele zile parcă-mi zâmbeşte, în altele – nu. Azi, nu prea mă simt bine-n pielea mea, dar Valiumul ar trebui să-şi facă efectul curând. E foarte bun Valiumul. Am luat două pastile. O să trebuiască să sar peste câteva săptămâna viitoare, ca să nu se prindă mama că-i scade rezerva. Jacheta de tweed îmi dă furnicături. Mi-a cumpărat-o mama de la Oxfam1, special pentru ziua de azi – şi lavaliera-i, şi ea, tot de-acolo. Mama face voluntariat la Oxfam în zilele de luni, ca să profite de tot ce-i mai bun din ce-aduce lumea sâmbăta. Numai să nu mă vadă Gaz Ingram, sau careva din gaşca lui, c-o lavalieră dintr-asta, c-o să găsesc un caca-n dulăpiorul meu de la vestiar – garantat. Mama zice că trebuie să-nvăţ cum să mă „integrez în grup“ mai bine, numai că nu există cursuri de Integrare-n Grup, nici măcar la avizierul de la biblioteca oraşului. E-o reclamă la un club – „Donjon şi Dragon“ – acolo, şi-am vrut întotdeauna să merg şi eu, dar mama zice că nu se poate, pentru că „Donjonul şi Dragonul“ de-acolo nu fac decât să se joace cu forţele întunericului. Pe-o fereastră deschisă de la stradă văd curse de cai. Trebuie să fie Tribuna oficială, de la BBC1. Următoarele trei ferestre au perdele de plasă, dar, dup-aceea, văd un televizor la care se dau lupte. Ăla-i Uriaşul Stog-de-Fân, huliganul păros, care se luptă cu Tata-Mare, şmecheru’ chel, pe ITV. Opt case mai târziu, văd un Godzilla pe BBC2. Doboară un stâlp numai frecându-se de el, şi-un pompier japonez, c-o mutră năduşită, se răsteşte la o staţie de emisie-recepţie. Acuma, ia uite, a înşfăcat un tren, Godzilla, ceea ce n-are sens, pentru că amfibienii n-au degete mari. Poate că degetul mare la Godzilla e ca la urşii panda, care cică au degete mari, dar alea, de fapt, sunt gheare mai evoluate. Poate că…

— Nathan!, zice mama, care m-a prins de-ncheietura mâinii. Ce ţi-am spus eu adineauri?

Verific din urmă:

— Să „tropa-tropa“. Şi „nu sta gură-cască“…

— Şi tu ce faci în momentul ăsta?

— Mă gândesc la Godzilla, dacă are degete mari.

Mama închide ochii a disperare. Zice:

— Lady Grayer m-a invitat – ne-a invitat – la o reuniune muzicală. O soirée. Vor fi de faţă oameni cărora le pasă de muzică. Oameni de la Consiliul pentru Arte, oameni care-mpart slujbe şi burse – are la ochi nişte vinişoare minuscule şi roşii mama, ca râurile fotografiate de sus, de foarte sus. Aş fi preferat să te ştiu acasă, jucându-te cu peisajul tău, ăla cu Bătălia cu Burii, numai că lady Grayer a insistat să vii şi tu, aşa că… trebuie să te porţi normal. Poţi să faci atâta lucru? Dacă te rog eu? Gândeşte-te la cel mai normal băiat de la tine din clasă şi fă şi tu ce-ar face el.

„Poartă-te normal“ e la fel ca „integrează-te-n grup“.

— O să-ncerc, zic. Da’ nu se zice Bătălia cu Burii, ci Războiul Burilor2. Şi mi-ai înfipt inelu-n mână.

Mama-mi dă drumul la mână. Aşa mai merge. Nu-mi dau seama ce mai zice faţa ei.

Aleea Slade e cea mai îngust-alee din câte am văzut vreodată. Desparte-ntre ele două case, pe urmă se face nevăzută spre stânga – după vreo treizeci de paşi, cam aşa. Pot să-mi închipui un vagabond făcându-şi veacul acolo, într-o cutie de carton, dar un lord şi-o lordesă – nu.

— Fără-ndoială că e şi-o intrare ca lumea, la capătul celălalt, zice mama. Conacul Slade e numai reşedinţa din oraş a familiei Grayer. Casa lor propriu-zisă e-n Cambridgeshire.

Dacă primeam eu câte 50 de penny de fiecare dată când mi-a spus acelaşi lucru mama, cât aveam acum? 3 lire şi 50 de penny. E rece şi umed pe-Aleea Slade, ca-n peştera zisă „Cicatrice Albă“3, din văile din Yorkshire. Tata m-a dus acolo, când aveam zece ani. Îmi cad privirile pe-o pisică moartă, care zace pe jos, la primul colţ. E cenuşie, ca praful de pe Lună. Ştiu că-i moartă, pentru că stă la fel de imobilă ca un sac picat de sus şi pentru că i se-nfruptă muştele din ochi. Cum o fi murit? N-are nici gaură de glonţ, nici urme de colţi, deşi-i stă capul sucit în unghi drept, aşa că poate-a fost sugrumată de vreun sugrumă-pisici. Se-nscrie direct în Primele Cinci dintre Cele-mai-frumoase-lucruri-văzute-vreodată. Poate că e vreun trib cine-ştie-unde, prin Papua – Noua Guinee, care crede că bâzâitul muştelor e ca o muzică. Poate că m-aş integra şi eu în grupul lor.

— Haide, Nathan, zice mama, trăgându-mă de mânecă.

— N-ar trebui să i se facă şi ei o-nmormântare? Cum a avut mamaie?, întreb.

— Nu. Pisicile nu-s oameni. Haide, vino.

— N-ar trebui să-i anunţăm stăpânul că n-o să mai vină acasă?

— Şi cum o să facem asta? S-o luăm în braţe şi să mergem din casă-n casă, pe Şoseaua Westwood, întrebând: „Nu vă supăraţi, asta-i pisica ’mneavoastră?“

Are uneori idei bune mama.

— Ei, da, ne-ar lua ceva timp, dar…

— Las-o moartă, Nathan – suntem aşteptaţi la lady Grayer… exact acum.

— Dar, dacă n-o îngropăm, o să coboare ciorile, să-i ciugulească ochii.

— N-avem cazma, şi nici nu e vreo grădină pe-aici.

— Lady Grayer trebuie să aibă şi cazma, şi grădină.

Mama-nchide iar ochii. O fi durând-o capul. Zice:

— Am încheiat această discuţie.

Mă ia de mână şi mă trage după ea. Suntem în porţiunea de mijloc din Aleea Slade. Să tot aib-o lungime de vreo cinci case, eu aşa zic, dar, cum e strânsă-ntre pereţi de cărămid-atât de înalţi, nu se vede nimic. O dungă de cer, şi-atât.

— Cască bine ochii dup-o uşă mică, neagră, de fier, zice mama. În peretele de pe mâna dreapt-ar trebui să fie.

Numai că parcurgem tot drumul, până la colţul următor, exact nouăze’şase de paşi în total, vedem ciulinii şi păpădiile care cresc din crăpăturile dintre pietre, dar nici urmă de uşă. După ce-o cotim la dreapta, mai mergem alţi douăzeci de paşi, până când ajungem la strada paralelă cu Şoseaua Westwood. Pe-un indicator de stradă scrie: BULEVARDUL CRANBURY. Vizavi de unde-am ieşit e parcat-o ambulanţă de la spitalul St John. Un oarecare a scris cu litere mari: SPALĂ-MĂ, în mizeria de peste roata de schimb de la spate. Şoferul are nasul spart şi vorbeşte c-o staţie de emisie-recepţie. Un şmecher trece pe lângă noi pe-un scuter, fără să poarte cască, de parcă uite-acum ar fi coborât direct din Quadrophenia4.

— Nu-i legal să mergi fără cască, zic.

— N-are nici o noimă, zice mama, holbându-se la plic.

— Doar dacă eşti indian sikh şi porţi turban. Atunci, poliţia te…

— „O uşă mică, neagră, de fier“, zice mama. Nu ştiu, zău aşa… cum de n-am văzut-o?

Eu ştiu. Pentru mine, Valiumul e ca poţiunea magic-a lui Astérix, dar pe mama, parc-o prosteşte. Ieri mi-a spus „Frank“ – aşa-l cheamă pe tata – şi nici măcar nu şi-a dat seama. Două reţete are pentru Valium, de la doi doctori, pentru că una nu-i de ajuns, dar…

… un câine începe să latre la numai o palmă distanţă, şi eu ţip şi ţâşnesc într-o parte, îngrozit, am şi făcut pipi pe mine, doar un strop, dar e bine, e totul în regulă, e-un gard între noi, şi câinele-i doar o potaie mică şi gălăgioasă, nu e vreun buldog de-ăla cât un bivol, nu-i ca buldogul ăla cât un bivol – şi numai un strop de pipi am făcut pe mine. Chiar şi-aşa, inima-mi bubuie-n piept ca nebuna, şi am un gust în gură de parcă mi-ar veni, uite-acum, să borăsc. A ieşit pe Bulevardul Cranbury mama, să caute nişte porţi mari de la vreo casă mare – nici măcar n-a observat potaia gălăgioasă. Un bărbat chel, într-o salopetă, se-apropie, ducând pe umăr o scară pliantă, cu treptele stropite de vopsea. Fredonează: Aş vrea să-nvăţ lumea să cânte.5

Mama-l întrerupe:

— Iertaţi-mă, ştiţi cumva care-i Conacul Slade?

Şi bărbatul, şi fredonatul se-opresc.

— Dacă ştiu care-i Conacu’ Cine?

— Conacul Slade. Unde locuieşte lady Norah Grayer.

— Habar n-am, zice, da’ ’mneata, când o găseşti, să-i spui că mi-ar plăcea şi mie ceva mai luxos, dacă-i place şi ei ceva mai rugos – iar mie-mi spune: Frumoasă crăvăţica, băiete – şi-o ia chiar pe-Aleea Slade, reluându-şi fredonatul de unde rămăsese.

Mama se uită la el cum se-ndepărtează şi bombăne:

— Mulţumesc de nu mai pot pentru nimic. Al naibii…

— Parcă n-aveam voie să spunem „naiba“…

— Nu-ncepe şi tu, Nathan. Atâta lucru te rog – nu-ncepe…

— Da, bine, zic, şi-mi închipui că aia-i faţa furioasă la mama.

Câinele nu mai latră; în schimb, îşi linge puţulica.

— O luăm înapoi pe unde-am venit, hotărăşte mama. Poate că lady Grayer a vrut să spună pe-aleea următoare.

Intră-napoi pe-Aleea Slade, şi eu – după ea. Când ajungem la porţiunea de mijloc, numai ce-l vedem pe omul cu scara pliantă dispărând pe după colţul celălalt, unde pisica de culoare cenuşiu-lunatic zace tot moartă.

— Dacă te-omoară cineva pe-aici, nu vede nimeni, mă găsesc să remarc.

Mama nu mă bagă-n seamă. Poate că n-am fost prea „normal“. Am ajuns pe la jumătatea porţiunii de mijloc, şi-o văd că se-opreşte brusc:

— Ia uite, na, să vezi şi să nu crezi!

Ce-i drept, în peretele de cărămidă, chiar este o uşă mică, neagră, de fier. Şi chiar e mică. Eu am un metru-cin’zeci, şi nu-mi ajunge decât până la ochi. Dac-ai fi gras, ar trebui să te forţezi din greu ca să intri pe-o asemenea fantă-n perete. N-are clanţă, n-are vreo gaur-a cheii, n-are spaţii de jur-împrejurul muchiilor. E neagră, într-adevăr, neagră ca nimicul, ca spaţiile goale dintre stele.

— Cum am putut, Doamne, iartă-mă!, să n-o vedem?, zice mama. Cercetaş ce-mi eşti!

— Nu mai sunt la Cercetaşi, ţin să-i aduc aminte.

Domnul Moody, cercetaşul nostru şef de grupă, mi-a spus să mă duc învârtindu-mă de-acolo, ceea ce-am şi făcut, şi le-a luat două zile celor de la serviciul de salvare din munţii Snowdonia6 până mi-au găsit ascunzătoarea. Fusese vorba despre mine şi la ştirile locale – cum se-ntâmplă. Toată lumea era furioasă, dar eu făcusem ce mi se spusese, nimic altceva.

Mama-mpinge uşa, care tot închisă rămâne.

— Cum, Doamne, iartă-mă!, se deschide-afurisenia? Poate c-ar trebui să batem.

Uşa-mi atrage palma, s-o pun pe ea. Caldă. Când se deschide-năuntru, îi scrâşnesc balamalele ca nişte frâne…

… şi ne trezim în pragul unei grădini – zumzăitoare şi-ncă văratică. Are trandafiri grădina, tulpini de floarea-soarelui păroase, maci – o spuzeală, degeţei-ciorchini şi-o mulţime de flori pe care nu le ştiu după denumiri. Are o porţiune cu pietre, un iaz, albine care bâzâie, fluturi. E de poveste, nu altceva.

— Cască ochii mari, zice mama, că n-ai mai văzut aşa ceva.

Conacul Slade e tocmai la capătul celălalt, vechi, masiv, sever şi cenuşiu, pe jumătate sufocat de-o iederă-n culori incandescente şi câtuşi de puţin precum celelalte case de pe Şoseaua Westwood şi Bulevardul Cranbury. Dac-ar fi-n posesia Trustului Naţional7, te-ar taxa cu două lire ca să intri, sau cu 75 de penny, pentru copiii sub şaişpe ani. Am păşit deja înăuntru eu şi mama, pe uşa mică, neagră, de fier, pe care vântul a închis-o în urma noastră, ca un valet nevăzut, iar acum ne trag uşor curenţii către celălalt capăt al grădinii, de-a lungul pereţilor.

— Familia Grayer trebuie că are un grădinar cu normă-ntreagă, zice mama, dacă nu cumva chiar mai mulţi.

În fine, simt că Valium-ul îşi face efectul: roşul este mai lucios, albastrul mai sticlos, verdele mai aburos, iar albul – de se vede prin el, ca un tifon în două straturi. Dau s-o întreb pe mama cum de-ncap o cas-atât de mare şi grădina ei în spaţiul dintre-Aleea Slade şi Bulevardul Cranbury, dar întrebarea-mi alunecă într-un puţ adânc, fără fund, şi uit până şi ce-am uitat.

— Doamna Bishop şi fiul, presupun, zice o voce de băiat nevăzut.

Mama se sperie, cam la fel cum am sărit eu cât colo când a lătrat potaia gălăgioasă, dar la mine, de-acum, Valiumul acţionează ca un amortizor.

— Sus, aici, zice vocea.

Ridicăm privirile şi eu, şi mama.

Sus, pe zid, la o-nălţime cam de trei ori cât a mea, stă cocoţat un băiat cam de-aceeaşi vârstă cu mine. Are părul ondulat, buzele strânse a-mbufnare, pielea de-un alb lăptos, blugi albaştri, espadrile purtate fără şosete şi-un tricou alb, cu mâneci scurte. Nici un deget de tweed, nici urmă de lavalieră. Mama n-a scos o vorbă despre alţi băieţi prezenţi la ce soirée muzicală pregătea lady Grayer. Alţi băieţi însemnau nişte chestii care se cereau stabilite. Cine-i cel mai tare? Cine-i cel mai dur? Cine-i cel mai mintos? Păi le pasă de treburile-astea băieţilor normali, iar cei precum Gaz Ingram se şi luptă pentru ele.

— Bună-ziua, da, zice mama. Eu sunt doamna Bishop, iar el e Nathan. Ştii, zidul ăsta e destul de-nalt. Nu crezi c-ar trebui să te dai jos de-acolo?

— ’Pare bine să te cunosc, Nathan, zice băiatul celălalt.

— De ce?, îi întreb espadrilele – tălpile lor, de fapt.

Mama şuieră ceva printre dinţi, în legătură cu manierele, dar celălalt băiat zice:

— De ce nu? Eu sunt Jonah, să nu uit – comitetul vostru de-ntâmpinare.

Nu ştiu nici un Jonah. E-un nume de culoare incertă, maronie.

— Şi lady Grayer e mama dumitale, nu-i aşa, Jonah?, vrea să ştie mama.

Jonah se gândeşte-o vreme.

— Să zicem că da, este.

— Bine, zice mama, iar asta e… înţeleg. Ăăă…

— A, splendid, Rita, ne-aţi găsit!, zice o femeie care se iveşte dintr-un fel de tunel format din cadre cu grătare de lemn.

Tunelul e tapetat cu snopi de flori albe şi purpurii, care atârnă. Să tot fie de-o vârstă cu mama femeia, dar e zveltă şi pare mai puţin uzată – e-mbrăcată cam la fel cum îi arată grădina. Zice:

— Aseară, după ce-am pus telefonul jos, aproape că m-au luat durerile de cap, numai gândindu-mă cât de sinistru te băgasem în ceaţă, dându-ţi instrucţiuni de cum s-ajungeţi la uşa de pe-Aleea Slade – zău aşa, trebuia să vă-ndrum spre intrarea din faţă. Dar mi-am dorit aşa de tare ca prima dată să luaţi contactul cu Conacul Slade, văzându-i grădina-n toată splendoarea.

— Lady Grayer!, zice mama, pe-un ton de parc-ar fi o imitaţie a cuiva din înalta societate. Bună ziua. Nu, nu, nu – instrucţiunile dumneavoastr-au fost…

— Te rrrog, Rita, spune-mi Norah. Toată treaba cu lady e-ngrozitor de plicticoasă, când nu sunt la datorie. Văd că l-aţi cunoscut pe Jonah, Omul-nostru-Păianjen permanent – lady Grayer are acelaşi păr negru ca şi Jonah şi-aceiaşi ochi cu vederea-n raze X, de la care eu unul prefer să-mi întorc privirile. Iar tânărul aici de faţă trebuie să fie Nathan, zice, şi-mi întinde mâna – durdulie mâna ei, dar c-o strânsoare zdravănă. Mama ta mi-a spus tot ce era de ştiut despre tine.

— Încântat de cunoştinţă, Norah, zic, precum un adult dintr-un film.

— Nathan!, zice mama, parcă puţin prea tare. Lady Grayer n-a spus că şi tu…

— E foarte bine, zice Norah Grayer. Zău aşa, e perfect bine-venit să…

Din splendidă cum era, după-masa începe să scapete.

— Rochia ţi se potriveşte cu grădina, zic.

— Ce compliment şic!, zice lady Grayer. Îţi mulţumesc. Şi tu la fel te prezinţi, foarte şic. Lavalierele dau o teribilă distincţie.

Îmi eliberez mâna. Întreb:

— Aveai o pisică, Norah? Cenuşie, aşa, ca Luna?

— Dac-„aveam“ o pisică? Recent, acuma, vrei să spui? Sau în copilărie?

— Nu, azi. E-n spate, pe-alee – şi-i arăt în direcţia corectă. La primul colţ. E moartă.

— Nathan e destul de direct uneori, zice mama, c-o voce nefirească şi sacadată. Norah, dacă pisica e-a ta, cumva… Îmi pare teribil de…

— Nu-ţi face griji. Conacul Slade e fără pisică deja de mulţi ani. O să-i dau telefon omului nostru bun-la-toate şi-o să-l rog să-i facă bietului animal o-nmormântare decentă – şi-anume, pronto, rapid. Foarte grijuliu din partea ta, Nathan. Semeni cu mama ta. I-ai moştenit cumva şi înclinaţia pentru muzică?

— Nathan nu exersează destul, zice mama.

— Exersez în fiecare zi câte-o oră, o contrazic.

— Ar trebui să exersezi două, zice mama înţepată.

— Am şi lecţii de făcut, punctez.

— De, „geniul este nouă părţi transpiraţie“8, se bagă-n vorbă Jonah, care stă fix în spatele nostru, de astă-dată coborât de pe zid.

Mama scoate un icnet, surprinsă, dar eu sunt de-a dreptul impresionat. Întreb:

— Cum de-ai coborât aşa repede?

Jonah-şi duce un deget la tâmplă. Zice:

— Reţea de teleportare implantată cranian.

Ştiu c-a sărit, de fapt, dar îmi place mai mult răspunsul ăsta. E mai înalt decât mine Jonah, la fel ca majoritatea băieţilor. Săptămâna trecută, porecla oficială mi-a fost schimbată de Gaz Ingram – din Bulumacu’ Moacă-de-Buci în Gnomul-Otravă.

— Nu se mai satură să se dea mare, oftează Norah Grayer. Auzi, Rita, sper din tot sufletul că nu te superi, dar a venit Yehudi Menuhin pe la noi, şi i-am povestit de recitalul tău cu Debussy. Abia aşteaptă să te cunoască, fără glumă.

Mama face o mutră ca de copil de-ăla mirat din Peanuts.

— Yehudi Menuhin… acela? E-aici? Azi, după-masă?

Lady Grayer dă din cap că da, ca şi cum n-ar fi mare lucru.

— Da, fiindc-avea o „apariţie“ la Royal Festival Hall9 aseară, şi Conacul Slade a devenit un fel de vizuină londoneză plus pied-à-terre10 pentru el, dacă se poate spune aşa. Sigur nu te superi?

— Să mă supăr?, zice mama. Că-l întâlnesc pe Sir Yehudi? Bineînţeles că nu mă supăr. Doar că… nu-mi vine să cred că nu visez, de fapt.

— Bra-vis-sima! – şi lady Grayer o ia de braţ pe mama şi se-ndreaptă cu ea către casa cea mare. Nu fi timidă, zice. Yehudi e ca un ursuleţ. Voi, băieţi – şi se-ntoarce către mine şi Jonah –, ce-ar fi să vă mai distraţi puţin prin soarele-ăsta superb? Ne face doamna Polanski eclere cu cafea, şi-ar fi păcat să n-aveţi poftă de mâncare.

— Ia o bărdacă, Nathan, zice Jonah, întinzându-mi un fruct din copac – el se-aşază la rădăcina unuia dintre pomi, aşa că eu mă reazem de cel de-alături.

— Mulţumesc – are o pulpă caldă şi zemoasă, şi-un gust pe care-l asociez cu dimineţile de-nceput de august. Chiar a venit în vizită Yehudi Menuhin?, zic.

Jonah mi-aruncă o privire pe care n-o pricep.

— De ce naibii ar minţi Norah?

Niciodată n-am întâlnit un băiat care să-i spună maică-sii pe numele de botez. Tata mi-ar spune că e ceva „foarte modern“.

— N-am spus că minte. Doar că e vorba de-un violonist incredibil de celebru şi de… virtuoso.

Jonah scuipă sâmburele de bărdacă printre nişte margarete înalte, rozulii. Zice:

— Până şi violoniştii virtuosi incredibil de celebri au nevoie de prieteni. Şi, deci, câţi ani ai, Nathan? Treişpe?

— La ţanc ai nimerit-o, zic – şi scuip sâmburele şi mai departe. Dar tu?

— La fel. Ziua mea e-n octombrie, zice.

— A mea e-n februarie, zic – adică-s mai mare, chiar dacă mai scund. La ce şcoală mergi?

— Şcoala şi cu mine, zice, nu ne-am văzut niciodată faţă-n faţă, dacă se poate spune-aşa.

Nu pricep. Zic:

— Eşti copil. Trebuie să mergi la şcoală. Aşa-i legea.

— Eu şi legea nu ne-am avut niciodată bine, zice. Mai vrei o bărdacă?

— Mulţumesc. Da’ inspectoru’ de chiulangii, el ce zice?

Jonah face o mutră care ar putea să-nsemne că e mirat. Doamna Marconi şi eu tot lucrăm, de la o vreme, la „expresia mirată“ a feţei.

— Inspectorul de ce?, zice.

Cum naiba? Trebuie să ştie despre ce-i vorba.

— Mă tragi în piept?, zic.

Dar Jonah zice:

— Nici prin cap nu-mi trece să te trag în piept. Ce eşti tu, fum?

Destul de isteaţă replica, dar eu n-aş putea să i-o servesc vreodată lui Gaz Ingram, că m-ar spânzura de buturile de rugby.

— Nu, acuma serios, adaugă Jonah, fac şcoal-acasă.

— Aur tre’ să fie aşa ceva! Şi cine ţi-e profesor, mama ta?

— Maestrul nostru, zice Jonah, şi se uită fix la mine.

Ochii lui mă ustură, aşa că-mi întorc privirile-n altă parte. Maestru e-un fel de sinonim şic pentru profesor. Întreb:

— Care cum e? – la care Jonah zice, pe un ton care nu-mi sună a lăudăroşenie:

— Un geniu autentic.

— Mă roade invidia, recunosc. Eu îmi urăsc şcoala. O u-răsc.

— Dacă nu te-ncadrezi în sistem, atunci sistemu-ţi face din viaţă un iad. Şi tatăl tău ce e, tot pianist, ca şi mama ta?

Îmi place să vorbesc despre tata la fel de mult cum detest să vorbesc despre şcoală.

— Nu. Tata locuieşte la Salisbury, dar cel din Rhodesia, nu cel din Wiltshire. E de-acolo, din Rhodesia, tata – lucrează ca instructor pentru armata rhodeziană. O mulţime de copii spun vrute şi nevrute despre taţii lor, dar eu nu. Zic: Tatăl meu e trăgător de elită – lunetist. E-n stare să bage-un glonţ între ochii unuia, de la o sută de metri. M-a lăsat şi pe mine s-asist odată.

— Cum adică, te-a lăsat să te uiţi cum băga el un glonţ între ochii unui om?

— Era un manechin, la un poligon de tir de lângă Aldershot. Avea o perucă-n toate culorile curcubeului11 şi-o mustaţă de Adolf Hitler.

Nişte hulubi şi porumbei uguiesc în pomii care fac bărdace. Nu ştie nimeni să spună cu precizie dacă hulubii şi porumbeii sunt una şi-aceeaşi pasăre sau nu.

— Ţi-o fi greu şi ţie, îmi spune Jonah, să-l ai pe tatăl tău la o asemenea distanţă.

Ridic din umeri. M-a pus mama să-i promit că tac mâlc în privinţa divorţului.

— Ai fost vreodată-n vizită-n Africa?, vrea să ştie Jonah.

— Nu, dar mi-a promis tata că pot să merg la el în vizită, de Crăciunul care vine. Trebuia să merg de Crăciunul care a fost, dar s-a trezit, în ultima clipă, c-o mulţime de soldaţi pe care-i avea de instruit. Când aici e iarnă, la el, acolo, e vară – şi dau să-l pun pe Jonah la curent cu intenţia lui tata de-a mă duce într-un safari, numai că doamna Marconi zice că statul de vorbă e ca ping-pongul: dă când unul, când celălalt, aşa că-l întreb: Tatăl tău cu ce se-ocupă?

M-aştept ca Jonah să-mi spună că tatăl lui e cine-ştie-ce amiral, sau judecător, sau altceva ce fac lorzii, dar el, nu – zice:

— Tatăl meu a murit. Împuşcat la o vânătoare de fazani – a fost un accident. Şi asta cu mult, mult timp în urmă.

Nu se poate să fi fost cu chiar atât de mult timp în urmă, îmi spun în gând, iar lui mă mulţumesc să-i răspund:

— A, deci aşa…

Degeţeii se zbat în ciorchinii lor mov de parc-ar fi ceva-ntre ei, acolo…

… dar nu e nimic, iar Jonah zice:

— Auzi, Nathan, povesteşte-mi despre coşmarul pe care-l ai întruna.

Stăm la marginea iazului, fiecare pe câte-o dală de piatră caldă. Iazul are o formă dreptunghiulară prelungită, cu nuferi pe apă şi-o statuie a lui Neptun în mijloc, ajunsă la o nuanţă de turcoaz şi cam burduşită. E mai mare iazul decât e toată grădina noastră, care nu e decât o curte noroioasă de fapt, c-o frânghie de uscat rufele şi nişte pubele. În Rhodesia, locuinţa lui tata de-acolo are un teren care coboară până la un râu în care trăiesc hipopotami. Vorba doamnei Marconi, care mi-ar spune acum: „Axează-te pe subiect“.

— De unde ştii de coşmarul meu?, zic.

— Ai o privire de-aia… hăituită, zice Jonah.

Arunc o pietricică-n sus, într-un lob care-o trimite până deasupra apei. Arcul de cerc pe care-l descrie nu-i decât matematică pură.

— Coşmarul tău e legat cumva de cicatricele pe care le ai?

Brusc, mâna-mi trage singură părul în jos, peste zona cu dungi albe şi rozulii de sub urechea dreaptă, ca să-mi ascund locul unde se vede paguba cel mai bine. Pietricica face plop! când se-nfige în apă, dar pleoscăitura nu se vede. Nici nu vreau să mă gândesc la buldogul care-a sărit la mine, la colţii care mi-au smuls pielea de pe obraz, ca şi cum aş fi fost un pui fript, la ce ochi făcuse în timp ce mă scutura ca pe-o păpuşă, la maxilarele cu care-mi strângea mandibula; nici la săptămânile petrecute-n spital pe urmă, la injecţii, la medicamente, la operaţie, la mutrele pe care le fac oamenii într-o asemenea situaţie; nici la faptul că buldogul mă pândeşte şi-acum, ori de câte ori mă pregătesc s-adorm.

O libelulă se-aşază pe-un fir de papură, la două degete de nasul meu. Aripile parcă i-ar fi de celofan, iar Jonah zice:

— Are nişte aripi ca de celofan – la care eu zic:

— Exact la asta mă gândeam şi eu, dar Jonah mi-o întoarce:

— Exact la ce te gândeai? – aşa că se poate foarte bine să mă fi gândit numai că mi-a spus taman asta.

Valiumul eradică semnele vorbirii şi face să ţâşnească bule de gândire. E-o impresie pe care am mai avut-o şi-nainte.

În casă, mama cântă nişte arpegii de-ncălzire. Libelula s-a dus.

— Tu ai coşmaruri?, întreb.

— Am coşmaruri, îmi răspunde Jonah – despre cum nu mai am cu ce mă hrăni.

— Bagă-te în pat c-un pachet de digestive, îi spun.

Dinţii lui Jonah sunt perfecţi, cum îi are băiatul ăla zâmbăreţ cu zero plombe, din reclama la pasta de dinţi Colgate.

— Nu la hrană de soiul ăla mă refer, Nathan.

— Ce alte soiuri de hrană mai sunt?, întreb.

O ciocârlie transmite un mesaj în codul Morse, de pe-o stea de de-par-par-par-par-te.

— Hrană de-aia care te face să-ţi fie cu-atât mai foame de ea, cu cât te hrăneşti mai mult, zice Jonah.

Tufele tremură vag, de parc-ar fi adăugate peisajului mai târziu.

— Nu mă mir că nu mergi la o şcoală normală, zic.

Jonah răsuceşte un fir de iarbă-n jurul degetului mare…

… şi-l face să plesnească. Iazul a dispărut şi stăm sub un copac, aşa că e-un alt fir de iarbă, făcut să plesnească mai târziu, evident. Parcă simt Valiumul în vârfurile degetelor de-acum, iar lumina soarelui cântă la harpă. Frunzele căzute pe pajiştea tunsă formează nişte mici evantaie.

— Ăsta-i un arbore de Gingko biloba, zice Jonah. L-a plantat cine locuia-n Conacul Slade în urmă c-o juma’ de secol.

Încep s-aranjez frunze de ginkgo-n aşa fel, încât să formeze o Africă mare, cam de-o juma’ de metru de la Cairo până la Johannesburg. Jonah s-a întins pe spate şi fie doarme, fie doar stă cu ochii-nchişi. Nu m-a întrebat nici măcar o dată cum stau cu fotbalul, nici n-a spus c-aş fi homo, pentru că-mi place muzica, inclusiv cea clasică. Poate c-aşa e când ai un prieten. Probabil că timpul a trecut, pentru că Africa mea-i terminată. Nu ştiu exact ce oră este, pentru că duminica trecută mi-am desfăcut ceasul în bucăţi, să-l îmbunătăţesc, iar când mi l-am pus înapoi la mână, lipseau câteva piese din el. Nu chiar cum s-a întâmplat cu Humpty-Dumpty12. A şi plâns mama când a văzut măruntaiele ceasului şi s-a închis în camera ei, aşa că iar a trebuit să mănânc fulgi de porumb, în loc de gustarea de la ceai. Nu ştiu de ce i s-au înecat corăbiile-atât de tare. Ceasul era vechi, ba chiar străvechi, făcut cu mult înainte ca eu să mă fi născut. Frunzele pe care le dau la o parte, ca să scot la lumină lacul Victoria, le folosesc pentru Madagascar.

— Uau!, exclamă Jonah, proptindu-şi capul pe-un cot.

Ce faci, îi mulţumeşti cuiva care spune: „Uau!“? Nu ştiu, aşa c-o iau pe calea mai sigură şi-l întreb:

— Te gândeşti vreodată c-ai putea fi o specie diferită de fiinţă umană, confecţionată dintr-un ADN brut, ca-n Insula doctorului Moreau13, şi lăsată să umble liberă prin lume – ca să vezi dacă poţi trece drept un om normal sau nu?

O porţie de-aplauze gentile vibrează şi-afară, dintr-o cameră de la etaj.

— Sora mea şi eu chiar suntem o specie diferită, zice Jonah, doar că partea cu experimentul e redundantă. Ne dăm şi unul, şi celălalt drept oameni normali sau drept orice altceva ne dorim să fim. Vrei să joci „vulpea şi copoii“?

— Am trecut, venind încoace, prin faţa unui local care se numea chiar aşa, Vulpea şi Copoii.

— E-acolo din anii ’30. Şi miroase tot ca-n 1930 înăuntru, dacă intri vreodată. Sora mea şi eu am dat aceeaşi denumire unui joc. Vrei şi tu să joci? În esenţă, e vorba de-o cursă.

— Nu ştiam că ai o soră.

— O s-o cunoşti mai târziu, nici o grijă. „Vulpea şi copoii“, cum ziceam, e-o cursă. Pornim din colţuri opuse ale casei. Amândoi strigăm: „Vulpe şi copoi, unu-doi-trei!“, şi-ncepem s-alergăm la „…trei!“ în sensul invers acelor ceasornicului, până când unul dintre noi îl prinde pe celălalt. Prinzătorul devine copoiul, şi cel prins rămâne vulpea. Simplu. Vrei să-ncerci?

Dacă-i spun că nu, Jonah m-ar putea crede vreun papă-lapte sau cap-sec.

— Bine. Dar de ce se cheamă „vulpea şi copoii“, dacă nu e decât un singur copoi?

Faţa lui Jonah trece prin câteva expresii, două sau trei, pe care nu reuşesc să le descifrez.

— De-acum încolo, Nathan, jocul o să se numească „vulpea şi copoiu’“, bine-aşa?

Conacul Slade se profilează pe cer. Iedera roşie pare mai roşie decât o iederă normală roşie. Ferestrele camerelor de la parter sunt prea sus faţă de nivelul solului ca să se vadă ceva-năuntru, şi-oricum nu fac altceva decât să reflecte cerul şi norii.

— Tu stai aici, îmi spune Jonah, la colţul din faţă-dreapta. Eu mă duc în partea cealaltă, în spate. Când pornim, s-alergi în sensul invers acelor ceasornicului – adică-ncolo.

Şi Jonah o ia la pas pe lângă latura casei, al cărei zid e străjuit de-un gard viu de ilice. Cât aştept, observ că e cineva care se mişcă la fereastra cea mai apropiată de mine. Fac un pas, doi, într-acolo şi-arunc o privire-n sus. O femeie. Vreo altă musafiră invitată de lady Norah Grayer la soirée, presupun, sau, dacă nu, vreo servitoare. Are o coafură de-alea gen stup-de-albine, cum aveau cucoanele de pe vechile LP-uri ale lui tata; are fruntea brăzdată, şi gura i se deschide şi se-nchide în ralanti, ca la un peştişor de acvariu. Pare să repete acelaşi cuvânt iar, şi iar, şi iar. N-aud ce spune, fiindcă vorbeşte din spatele ferestrei închise.

— N-aud, îi spun, şi mai fac un pas înainte, dar ea dispare şi nu se mai vede altceva decât cerul reflectat în geam.

Drept care fac un pas înapoi şi iar o văd. E ca o poză de-aia, pe care-o găseşti în cutiile de cereale de mic dejun, cu câte o imagine care pare să se mişte, după cum înclini poza într-o parte sau într-alta. Femeia cu stupul de-albine pe cap ar putea spune: „Nu, nu, nu!“ sau: „Du-te, du, du!“, dacă nu cumva o fi zicând pur şi simplu: „O, o, o!“. Până să decid eu ce şi cum zice, aud vocea lui Jonah, venind parcă-n lungul gardului viu de ilice:

— Gata, Nathan?, la care eu îi strig la fel de tare:

— Gata! – şi, când îmi ridic iar privirile către fereastra-nchisă, femeia cu stupul de-albine pe cap a dispărut, şi n-o mai pot face să reapară, indiferent în ce loc mă pun sau cât de tare-mi înclin capul.

Iau poziţia de pornire, la colţul casei.

— Vulpea şi copoiu’!, strigă Jonah, şi-i răspund cu-acelaşi strigăt.

— Unu, doi…

— …trei! – îl îngân pe Jonah, şi-o iau la fugă-n lungul aleii cu ilice. Flop-flop-flop! – răsună paşii mei, şi ecoul transformă asta-n pac-pac-pac! E mai înalt decât mine Jonah, şi poate că m-ar bate la o sută de metri, dar eu tot aş putea sfârşi cursa pe post de copoi, nu de vulpe, fiindcă rezistenţa e cea care contează la distanţele mai lungi, şi-am şi ajuns, iată, la capătul aleii laterale, de unde m-aşteptam să se vadă Bulevardul Cranbury, dar nu e decât un zid lung de cărămidă, străjuit de brazi, şi o fâşie lungă şi-ngustă de pajişte, care nici nu-ncepe bine, că s-a şi terminat. Mă reped înainte şi-o cotesc brusc pe lângă un burlan, după care grăbesc pasul de-a lungul unei alte alei laterale răcoroase, care parc-ar fi tăiată-n felii de nişte lame de lumină pătrunsă printr-un gard înalt, cu tufe de mure crescute printre lamelele de metal, şi-am ajuns înapoi pe latura din faţă, unde mă izbesc de-un tufiş acoperit de fluturi, şi fluturii ţâşnesc în toate direcţiile, ca o viforniţă de-oranj, negru, alb şi roşu – unul îmi intră şi-n gură, şi-l scuip afară –, după care fac un salt peste pietrele grădinii alpine şi sunt cât pe-aci să calc strâmb când aterizez, numai că nu se-ntâmplă. Fug mai departe, pe lângă treptele care duc la uşa de la intrare, pe dinaintea ferestrei la care am văzut-o pe femeia cu părul în formă de stup de-albine – acum nu mai e – şi ajung iar de unde-am pornit, de unde m-avânt iar pe după colţ, în lungul aleii cu ilice şi ecouri. Încep să simt nişte înţepături într-o parte, dar nu le bag în seamă, fiindcă ilicele-mi zgârie dosul mâinii, ca şi cum s-ar fi găsit chiar acum să crească, şi mă-ntreb dacă Jonah m-ajunge pe mine din urmă sau eu îl ajung din urmă pe Jonah, dar nu pentru mult timp, fiindc-am ajuns iar în spatele Conacului Slade, unde brazii par să fie mai groşi, mai mari, şi zidul casei mai înceţoşat, şi eu tot alerg alerg alerg, iau colţul din alergare, pe latura unde tufele de mure au crescut atât de mult, de-au înghiţit gardul de-acum, şi mi se freacă de ţurloaie, de ceafă, şi mă tem să nu rămân eu vulpea, în loc s-ajung copoiul, iar pe latura din faţa casei, soarele s-a pitit, ori a scăpătat, ori s-a dus învârtindu-se, şi florile s-au veştejit, şi nu mai e nici urmă de fluture pe tufişul cu fluturi, numai unii morţi, terciuiţi pe cărare, ca nişte urme de frânare pictate cu pudră – unul singur, numai pe jumătate mort, mai flutură dintr-o singură aripă…

M-am oprit, fiindcă partea din fund a grădinii – zidul cu-acea uşiţă neagră, de fier – s-a estompat şi-aproape că nici nu se mai vede. Nu din cauza-nserării. Nu poate fi nici ora patru, deocamdată. Nu e nici pâclă – mă uit în sus, şi cerul e la fel de-albăstrui, cum era şi pân-acum. E vorba de grădina însăşi – grădina mai are puţin şi se dizolvă.

Mă-ntorc pe călcâie, să-i spun lui Jonah să lăsăm jocul pe-altă dată, că e ceva care nu e-n regulă, c-avem nevoie să fie de faţă şi-un adult. M-aştept să-l văd apărând în orice moment, alergând ca nebunul pe după colţul îndepărtat al casei. Tufele de mure se leagănă deja ca nişte tentacule subacvatice. Mă uit în spate, la grădină. Era un cadran solar, care acum a dispărut – şi pomii care făceau bărdace au dispărut şi ei. Ce se-ntâmplă, oare, cu mine – orbesc? Aş vrea să-mi spună tata că totul e-n regulă, că nu orbesc, numai că tata e-n Rhodesia, şi-atunci aş vrea să-mi spună mama. Unde-o fi Jonah? Dacă toată chestia asta cu disoluţia l-a prins şi pe el? Acuma, şi structura aia gen tunel, cu cadre de lemn, s-a şters. Ce faci când mergi în vizită acasă la cineva, şi grădina casei cu pricina începe să se volatilizeze? Golul se-apropie tot mai mult, ca un front atmosferic. Ei, şi la celălalt capăt a ce-a mai rămas din aleea cu tufe de mure, îşi face apariţia Jonah, şi eu mă simt uşurat preţ de-o secundă, fiindcă el precis o să ştie ce e de făcut, dar, uitându-mă la forma băiatului care aleargă, şi ea se estompează şi se transformă într-un ceva sumbru, mârâitor, cu ochi şi mai negri, ochi care mă cunosc, şi colţi care au de gând să termine de sfâşiat ce-au început, şi către mine se repede, într-un ralanti dătător de fiori, mare cât un cal care merge la pas iar eu aş ţipa dac-aş putea dar nu pot fiindcă am pieptul sufocat de-o panică mâzgoasă care mă-neacă mă-neacă şi-s lupi e iarnă sunt oase şi cartilagii şi piele şi ficat şi plămâni deci e Foamete Foamete Foamete – şi tu fugi! aşa că fug înspre scările Conacului Slade şi-mi alunecă picioarele pe pietriş ca-n vise dar dacă se-ntâmplă să cad mă prinde şi nu mi-au mai rămas decât cel mult câteva clipe şi mă-mpiedic pe trepte când să urc şi m-apuc de mânerul uşii dă să se deschidă te rog dă să se deschidă s-a blocat nu nu nu e de aur zgâriat şi nu se mişcă e cu striaţii se răsuceşte da nu da nu răsuceşte-te odată-mpinge trage-mpinge roteşte răsuceşte mă prăbuşesc în faţă, pe-un ştergător de picioare zgrunţuros şi pe-un caroiaj cu dale albe şi negre, şi ţipătul meu se-aude ca un ţipăt ţipat într-o cutie de carton – înăbuşit şi-atenuat.

— Nathan, ce naiba-i cu tine?

Sunt căzut în genunchii tumefiaţi, pe-un covoraş din holul de la intrare, cu inima făcându-mi buf-buf-buf-buf-buf-buf – dar tot mai încet, din ce-n ce mai încet, sunt în siguranţă, şi lady Grayer s-a oprit lângă mine, în picioare, ducând o tavă c-un ceainic mic de fier, din al cărui ţuţuroi se-nalţă un şerpişor de abur.

— Nu ţi-e bine? Vrei s-o chem pe mama ta?

Mă ridic în picioare, năucit. Zic:

— Afară e ceva, Norah.

— Mă tem că nu-nţeleg, zice ea. Ce fel de… ceva?

— Ăăă… un fel de… cum să zic? – păi chiar aşa, un fel de ce anume? Zic: De câine.

— A, da, Izzy trebuie să fie, de la vecini. Proastă de dă-n gropi şi care insistă-ntruna să-şi facă nevoile-n grădina cu ierburi aromatice. Te calcă pe toţi nervii, dar, pe de altă parte, e-o scumpă, ce să-i faci?

— Nu, nu, era un… mai mare… şi mai era şi grădina, care se făcea nevăzută.

Lady Norah Grayer îmi oferă un zâmbet, deşi nu-mi e foarte clar de ce anume.

— E fabulos când băieţii-şi pun imaginaţia la bătaie!, zice. Verii lui Jonah îngenunchează în faţa televizorului, cu toate consolele-alea cu jocuri spaţiale, care fac blip-blip în toate limbile, şi eu le spun: „Uitaţi-vă ce zi frumoasă e! Mergeţi şi vă jucaţi afară! – iar ei zic: „Da, bine, bine, mătuşică Norah, dacă zici tu…“

Podeaua din vestibul are un model ca de tablă de şah, cu dale negre şi albe. Se simte miros de cafea, pastă de lustruit, fum de ţigară şi crini. Arunc o privire-afară, printr-un ochi de geam din mijlocul uşii, în formă de romb, şi văd grădina, care nu s-a volatilizat câtuşi de puţin. La celălalt capăt, văd foarte bine uşiţa neagră, de fier, care dă pe-Aleea Slade. Probabil că mi-am pus imaginaţia prea tare la bătaie. Din susul scărilor, se-aude Cântecul ciocârliei, de Ceaikovski. Mama-l cântă.

— Nathan, tu te simţi bine?, insistă lady Norah Grayer.

Am căutat odată „Valium“ într-o enciclopedie medicală de la bibliotecă şi-acolo scria că-n rare cazuri, îţi poate da halucinaţii şi că trebuie să-i spui doctorului tău de îndată. Presupun că-s rar. Zic:

— Da, mulţumesc, sunt bine. Eu şi Jonah jucam „vulpea şi copoiu’“, şi cred că m-am lăsat dus de val.

— Mă gândeam eu că-ntre tine şi Jonah precis există un raport – şi-n timpul ăsta, ce să vezi?, Yehudi şi mama ta se-nţeleg aşa de bine, de parc-a luat casa foc! Du-te şi tu sus, la soirée – urcă scările-astea, nu la primul nivel, ci la următorul. Eu mă duc să-l caut pe Jonah, şi v-aducem noi sus eclerele. Hai, fuga pe scări în sus. Nu fi timid.

Îmi scot pantofii, mi-i pun frumos unul lângă altul şi urc pe scări, până la primul nivel. Pereţii au lambriuri de lemn, şi covorul de pe trepte e gros ca zăpada şi bej ca nugaua. Mai sus de nivelul ochilor mei, se deschide un mic palier, unde o pendulă înaltă face: tronc… trosc… tronc… trosc… – dar, mai întâi, trec pe dinaintea portretului unei fete mai mici decât mine, cu obrajii stropiţi cu pistrui şi care poartă un fel de şorţuleţ din vremuri victoriene. Are o figură ca de moartă făcută s-arate vie. Balustrada-mi alunecă pe sub vârfurile degetelor. Mama cântă şi ultima notă din Cântecul ciocârliei, şi se-aud aplauze. Pe mama o fac fericită aplauzele. Când e-abătută, n-avem decât biscuiţi şi banane la cină. Următorul portret e-al unui bărbat cu sprâncene stufoase, îmbrăcat în uniforma unui regiment – ştiu că e-a Regimentului de Puşcaşi, pentru că tata mi-a adus odată o carte despre toate regimentele din armata britanică, iar eu am învăţat-o pe dinafară. Tronc… trosc… tronc… trosc… – face pendula. Ultimul portret, până s-ajung la palier, este al unei cucoane înţepate, c-o pălărie pe cap, care seamănă destul de bine cu domnişoara Stone, profesoara noastră de religie. Dacă doamna Marconi m-ar pune să ghicesc, i-aş spune că biata cucoană cu pălărie şi-ar dori să fie oriunde altundeva, numai acolo, nu. De la micul palier pe care ajung, dinspre partea mea dreaptă, porneşte un alt rând asemănător de scări şi se termină în faţa unei uşi de-o culoare ştearsă. Chiar că-i înaltă pendula. Îmi lipesc urechea de pieptul ei de lemn şi-i ascult inima: tronc… trosc… tronc… trosc… Partea de ceas n-are braţe. În schimb, are nişte cuvinte încastrate pe faţa ceasului propriu-zis, veche şi de-un alb ivoriu. Scrie: TIMPUL ESTE, iar mai jos: TIMPUL A FOST, iar şi mai jos: TIMPUL NU ESTE. Pe rândul al doilea de scări în sus, următorul portret este al unui bărbat de vreo douăze’-şi-ceva de ani, cu părul negru lins şi nişte ochi şaşii, care face o mutră de parc-ar fi desfăcut un cadou şi nu-şi poate da seama ce reprezintă, de fapt. Penultimul portret e-al unei cucoane pe care o recunosc – din cauza părului. E chiar femeia pe care am văzut-o la fereastră, mai devreme. Şi cerceii sunt aceiaşi, îi atârnă la fel, numai c-aici arborează un zâmbet visător în locul fardului de pleoape ţipător. Trebuie să fie vreo prietenă de-a familiei Grayer. Ia uite ce vână movulie are la gât, şi-i palpită, şi eu parcă şi-aud un murmur în ureche, care-mi spune: Fugi chiar în momentul ăsta, fugi cât de repede poţi, pe drumul pe care ai intrat… – şi zic: Poftim?!, iar vocea dispare. O fi fost reală, măcar? Probabil că de vină-i Valiumul. Poate că n-ar trebui să mai iau – măcar o vreme. Doar câţiva paşi mă mai despart acum de uşa palidă la culoare, şi-o aud pe mama zicând aşa, de cealaltă parte a uşii:

— Vai, nu, Yehudi, nu mă pune pe mine s-acaparez luminile rampei, când e camera plină de talent!

El îi răspunde pe-un ton mult prea moale ca s-aud eu ce zice, de unde mă aflu, dar lumea râde. Chiar şi mama. Când am auzit-o eu pe mama, oare, să râdă cu-asemenea poftă? O aud, în schimb, zicând:

— Eşti prea gentil, să ştii. Cum aş putea să te refuz? – şi-ncepe să cânte Dansatoarele de la Delfi14.

Mai urc două sau trei scări şi-ajung la nivelul portretului cel mai de sus – şi ultimul.

Care sunt eu. Da, eu, Nathan Bishop…

Purtând exact hainele pe care le port în momentul ăsta. Jacheta de tweed. Lavaliera. Numai că n-am ochi în portret. Nasul meu mare, coşul pe care l-am avut pe vârful bărbiei toată săptămâna, cicatricea pe care mi-a făcut-o buldogul sub ureche – toate sunt la locurile lor, mai puţin ochii. Ce glumă-i asta? Şi-ar trebui să fie amuzantă? Habar n-am. I-o fi trimis mama vreo poză de-a mea de la şcoală, plus alte poze ale hainelor pe care aveam să le port, şi Norah Grayer şi-a pus pictorul să realizeze portretul pe care-l am în faţa ochilor pe care nu-i am în el? Dacă nu aşa, cum? Asta nu mai e din cauza Valiumului, nu? Sigur nu? Mă uit intens la portret, după care trag un şut în plinta de la-mbucătura treptei cu peretele – nu atât de tare, încât să-mi rup degetul de la picior; în schimb, suficient de tare ca să mă doară. Şi, dacă nu mă trezesc, ştiu că sunt deja treaz. Pendula face iar: tronc… trosc… tronc… trosc…, şi pe mine m-apucă tremuriciul de furie. Ştiu cum e furia când o simt că m-apucă. E simplu, cu furia – ca şi cum ai fi tu însuţi ceainicul în care fierbe apa. De ce mi-a jucat mama o asemenea farsă, tocmai în ziua în care mi-a cerut să mă „port normal“? În mod normal, aş sta s-aştept până când s-ar termina piesa lui Debussy, şi-abia pe urm-aş deschide uşa de culoare ştearsă, dar mama nu le mai merită astăzi, bunele mele maniere, aşa că-ntind mâna spre mânerul uşii…

Mă ridic în capul oaselor, în pat. Nu e patul meu, din amărâta mea de cămăruţă din Anglia – măcar atâta-i cert. Camera-n care mă aflu e de cel puţin trei ori mai mare, şi are nişte perdele care nu reuşesc să oprească lumina soarelui s-o inunde. Pe suportul de partituri tronează mutra lui Luke Skywalker15. Îmi vâjâie capul. Am gura uscată. E şi-un birou de scris; un raft de cărţi, plin cu exemplare din National Geographic; şiraguri lungi de mărgele-n cadrul uşii; un milion de insecte-afară; un scut ca de şef de trib zulus şi-o suliţă, amândouă decorate c-un fel de paiete, care m-aduc mai aproape de răspunsul enigmei, mai aproape, şi mai aproape…

Coliba-n care stă tata, cea din Bushveld16. Răsuflu mai uşurat decât un câine care latră, şi toată furia mea din vis faţă de mama se fâsssâieee… Sunt aici, în Rhodesia, şi e-Ajunul Crăciunului! Singur am venit ieri, c-un avion British Airways – primul meu zbor cu-avionul –, şi-am cerut plăcinta cu peşte, pentru că nu ştiam ce-i ăla Boeuf bourguignon17. Tata şi Joy au venit cu jeepul să m-aştepte la aeroport. Pe drum încoace, am văzut zebre şi girafe. Nu tu portrete care-ţi dau fiori, nu Conacul Slade, nu buldog. Doamna Todds, profesoara mea de engleză, i-ar da patru automat oricui s-ar încumeta să scrie vreodată, la sfârşitul vreunei compuneri: „M-am trezit, şi totul s-a dovedit a fi fost un vis“. Ar zice c-aşa ceva-ncalcă buna-nvoială dintre cititor şi scriitor, că e ca o eschivare de la datorie, că e-un fel de Petrică-şi-lupu’18. Numai că-n fiecare dimineaţă ne trezim, şi totul chiar se dovedeşte-a fi fost un vis. Păcat că n-a fost real nici măcar Jonah. Ridic un colţ al perdelei de lângă patul pe care stau şi văd coline-mpădurite şi câmpii cu ierburi, care se-ntind la infinit. Undeva, mai jos, e râul cafeniu, în care-şi fac veacul hipopotamii. Tata mi-a trimis o poză făcută cu Polaroidul – era exact această vedere. Poza-i acasă, în Anglia, pe peretele de lângă perna mea, dar aici am chiar vederea propriu-zisă. Păsări africane, dimineaţ-africană, ciripit african. Simt miros de şuncă şi mă dau jos din pat. Sunt în pijamaua mea din catalogul de la Kays. Podeaua de pin e noduroasă, caldă şi modelată după tălpile picioarelor mele, iar şiragurile de mărgele se simt ca tot atâtea burice-ale unor degete pe faţa mea…

Tata stă la masă, într-o cămaşă cu mâneci scurte, kaki la culoare, şi citeşte din Rhodesian Reporter. Zice:

— Uite-l pe Kraken19, s-a trezit.

Asta zice tata-n fiecare dimineaţă, după titlul unui roman20 de John Wyndham, despre un monstru care topeşte gheaţa calotelor polare şi-neacă toată omenirea.

— ’Neaţa, tata, zic, aşezându-mă şi eu la masă.

Tata-şi împătureşte ziarul. Zice:

— În fine, eu aş fi vrut să te trezesc, să vezi primii tăi zori africani, dar Joy a zis: „Ba nu, lasă-l să doarmă, bietu’ băiat, doar a zburat fără escală timp de douăşpe ore“. Aşa c-o să lăsăm asta pe mâine. Ţi-e foame? – la care dau din cap că da, presupun că trebuie să-mi fie, iar tata-şi lasă capul pe-o parte, către golul din perete care dă spre bucătărie, şi strigă: Joy? Violet? I-e foame la băiatu’ ăsta!

În cadrul acelui gol se iveşte Joy şi exclamă:

— Nathan!

Ştiam că exista pe lume şi Joy, căreia mama-i spune „păpuşica lu’ taică-tu“, dar tot nu-mi cade bine să-l văd pe tata ţinându-se de mână c-o altă femeie. Şi-o să mai şi aibă un copil în iunie, aşa că trebuie să fi avut şi raporturi sexuale-ntre ei. Copilul o să-mi vină mie frate sau soră vitregă, dar încă nu i-au dat un nume. Mă-ntreb ce face el acolo, toată ziua, în burta ei.

— Şi, ai visat frumos?, mă-ntreabă Joy, care vorbeşte cu-accent rhodesian, ca şi tata.

— Da. Dar vise-aiuristice.

— Eu întotdeauna visez aiuristic, după câte-un zbor dintr-ăsta, care nu se mai termină. Ooo-gei, sendviş cu şuncă mănânci, Nathan?

Mie-mi place cum spune Joy Ooo-gei, în loc de OK. Dac-ar auzi-o şi mama, ei i-ar sta-n gât.

— Da, mulţumesc.

— Dă-i şi nişte cafea, zice tata.

— Mama cică n-am încă vârsta pentru băuturi cu cofeină, zic.

— Ei, pe naiba!, exclamă tata. Cafeaua-i elixirul vieţii, şi cafeaua din Rhodesia-i cea mai pură din lume. Ia să faci bine s-o guşti.

— Ooo-gei, sendviş cu şuncă şi cafea – uite-acuma, zice Joy. O pun pe Violet să le pregătească imediat – şi dispare din dreptul golului din perete.

Violet e fata-n casă. Mama de multe ori a ţipat la tata, spunându-i: „Nu sunt o amărâtă de fată-n casă, Frank, aşa să ştii!“ Tata-şi aprinde pipa, şi mirosul de tutun îmi readuce-n minte vremurile când el şi mama încă mai erau căsătoriţi. Din colţul gurii, zice către mine:

— Ia spune-mi şi mie, băiete, ce-ai visat adineauri.

Capul de gazelă-mi distrage atenţia, la fel şi muschetele bunicului, din Războiul Burilor, şi ventilatorul din plafon.

— Că m-a dus mama-n vizită la o cucoană, genul de nevastă de lord. Şi n-am reuşit să găsim casa, drept care-am întrebat un soi de spălător de geamuri, care nu ştia nici el…, şi pe urm-am găsit-o, era genul de casă mare, cum se vede-n serialul ăla, Născut la conac21. Era şi-un băiat acolo, pe nume Jonah, care s-a transformat într-un câine mare. Era şi Yehudi Menuhin, şi mama i-a cântat la pian într-o cameră de la etaj – tata pufneşte în râs –, şi-am văzut, la un moment dat, un portret al meu, numai că n-aveam ochi, şi – brusc, văd o uşiţă neagră, de fier, într-un colţ –, da, era şi uşa de colo-n visul ăsta.

Tata se-ntoarce şi se uită spre uşa cu pricina. Zice:

— Da, se-ntâmplă în vise. Câte-un amestec de realitate şi clar de lună. M-ai întrebat aseară, chiar înainte să pui capu’ jos, ce-i cu uşa de la camera mea cu arme – nu mai ţii minte?

Aşa oi fi făcut, dacă zice tata.

— Mi s-a părut aşa de real totul, cât am făcut parte din realitatea visului.

— Ştiu că ţi s-a părut real , dar acum vezi şi tu că nu era. Corect?

Mă uit la ce ochi căprui are tata, la trăsăturile lui ridate, la pielea bronzată, la şuviţele grizonante din părul lui de culoarea nisipului, la nasul care-i seamănă cu-al meu. Aud cum un ceas face: tronc… trosc… tronc… trosc…, iar de-afară ajunge până la mine un sunet ca de goarnă, deşi nu de foarte departe. Mă uit la tata, sperând să fie ce cred eu că este.

— Eee-xact aşa, băiete: o turmă s-a găsit să traverseze râul ieri după-masă. O să mergem să vedem pe unde-au ajuns, da’ mai târziu; deocamdată-ţi faci plinu’ la burdihan.

— Ce-avem noi aici? Primul tău mic-dejun african, zice Joy, depunând o tavă pe masă, în faţa mea.

Sendvişul meu cu şunc-arată de-a dreptul epic – are un triplu strat de şuncă tăiată felii subţiri şi prăjită, cu zigzaguri de ketchup deasupra. Zic:

— Asta-i o tartină cu şuncă făcută de Dumnezeu cu mâna lui!

Iar asta-i o replică pe care am auzit-o spusă de cineva, într-un serial de comedie din cel cu public, la care mai toţi cei prezenţi au râs.

— Da’ ce te pricepi să umbli cu vrăjeli, zice Joy. Mă-ntreb de la cine ai talentul ăsta…

Tata o ia cu braţul pe după mijloc. Zice:

— Încearcă-ntâi cafeaua. Te face direct bărbat, nu alta.

Iau cana c-o mână şi mă uit înăuntru. Conţinutul e negru ca tăciunele, cum sunt găurile negre din spaţiu, cum sunt Bibliile…

— Violet a râşnit boabele-adineauri, m-asigură Joy.

— Şi cafeaua-i făcută de Dumnezeu cu mâna lui, zice tata. Hai, dă-o pe gât, băiete, la care, o voce tâmpită de undeva, din străfundurile minţii mele, îmi spune: Ba nu, să nu bei, n-ai voie… Hai, că n-o să ştie maică-ta, zice tata. Rămâne micul nostru secret.

Cana e-atât de mare, că-mi acoperă nasul cu totul, ca o mască de gaze.

Atât de mare, că-mi acoperă şi ochii cu totul, şi capu’-ntreg.

Şi-atunci, substanţa din ea, ce-o fi, începe să mă soarbă şi să mă-nghită.

Ceva timp s-a scurs, dar nu ştiu cât de mult. O fantă de lumină-şi cască ochiul şi se face ditamai flacăra prelungă. Rece, sclipitoare, albă ca o stea. O lumânare-nfiptă într-un sfeşnic aşezat pe scândurile zgâriate ale podelei. Sfeşnicul e de-argint mat, sau de cositor, sau de plumb, şi are pe el nişte simboluri sau, poate, nişte litere-ale unei limbi de mult dispărute. Flacăra nu se mişcă – e ca şi cum timpul nu s-ar mai depăna şi-ar fi rămas încurcat în el însuşi. Trei chipuri stau îndreptate către mine, în penumbră. Lady Grayer e-n stânga mea, cum ar veni, doar că-i mai tânără acum, ceva mai tânără decât mama. În partea mea dreaptă se află Jonah Grayer, doar că el e mai mare acum decât Jonah cel din grădină. Mi se par gemeni. Poartă nişte pelerine cenuşii, cu glugile pe jumătate lăsate; el are părul scurt, iar ea – lung, şi e blond-auriu acum, în loc de închis la culoare, cum era-nainte. Şi-amândoi stau îngenuncheaţi, ca şi cum ar fi-n plină rugăciune sau în meditaţie. Sunt nemişcaţi, ca nişte statui de ceară. Dacă respiră, eu nu-mi dau seama cel puţin. Al treilea chip e-al lui Nathan Bishop, faţă-n faţă cu mine. Sunt o reflecţie-n oglindă – într-un dreptunghi înalt, aşezat vertical pe podea. Port în continuare jacheta de tweed cumpărată de la Oxfam şi lavaliera la gât. Când încerc să mă mişc, nu pot. Nici un segment al corpului. Capul nu pot să mi-l întorc; mâna nu pot să mi-o ridic. Nu pot nici să vorbesc, nici măcar să clipesc. E ca şi cum aş fi paralizat de-a binelea. E-al naibii de-nfricoşător şi totuşi nu pot să gem, cum ar face oamenii-nfricoşaţi şi cu căluş la gură: Mmm…fff… Sunt aproape convins că nu se poate să mă aflu nici în rai, nici în iad; în schimb, ştiu sigur că nu mă aflu-n Rhodesia. Tata şi coliba lui au fost un fel de viziune de-a mea. Poate c-ar trebui să mă rog să fie numai Valiumul de vină că eu am asemenea viziuni, dar nu cred în Dumnezeu. Sunt într-un pod, o mansardă oarecare, dacă e să judec după cât de-nclinate sunt şi-acoperişul, şi grinzile care-l susţin. Să fie şi cei doi Grayeri prizonieri, cum sunt şi eu? Arată ca nişte pui de cuc de-ăia din Midwich.22 Da, şi unde-s Yehudi Menuhin, şi toţi ceilalţi musafiri veniţi să ia parte la soirée? Unde-i mama mea?

Flacăra, brusc, revine la viaţă; simbolurile de pe sfeşnic se schimbă, şi iar se schimbă, şi iar, de parcă sfeşnicul ar gândi-n mare viteză, iar simbolurile respective i-ar fi chiar gândurile. Jonah Grayer îşi schimbă şi el poziţia capului. Veşmintele-i fâşâie.

— Scuze din partea mamei tale, zice, atingându-şi faţa, ca şi cum ar vrea să fie sigur că i se mai potriveşte. A trebuit să plece.

Încerc să-ntreb: De ce? Unde?, numai că nimic din ce-mi trebuie ca să vorbesc – maxilare, buze, limbă – nu-mi funcţionează. De ce-ar pleca mama fără mine? Eu-cel-din-oglindă îmi întoarce privirea. Nici el nu se poate mişca, nici eu. Norah Grayer îşi îndoaie degetele, de parcă s-ar fi trezit adineauri din somn. Mi-or fi făcut vreo injecţie cu cine-ştie-ce?

— De fiecare dată când mă-ntorc în propriul meu corp, zice ea, resimt din ce-n ce mai puţin o revenire la mine însămi şi tot mai mult am senzaţia că pătrund într-o cochilie străină. Şi-anume, într-una din ce-n ce mai secătuită. Poţi să mă crezi, dacă-ţi spun c-aş vrea să mă eliberez odată, definitiv?

— Ai grijă ce-ţi doreşti, zice Jonah. Dacă i s-ar întâmpla ceva corpului în care te-ai născut, sufletul ţi s-ar dizolva ca un cub de zahăr în ceai, şi…

— Ştiu foarte bine ce s-ar întâmpla, îi întoarce vorba Norah Grayer, c-o voce mai tăioasă, de-acum, şi mai guturală. Din câte-am văzut, ne-a vizitat coafeza, deşi n-a invitat-o nimeni.

— Coafeza? Despre ce coafeză vorbeşti?, se miră Jonah.

— Musafira noastră dinainte. „Slăbiciunea“ ta. S-a ivit la o fereastră. Şi mai târziu, pe scări, lângă portretul ei, a-ncercat să-l avertizeze nu-ştiu-cum pe băiat.

— Adică imaginea ei remanentă s-a ivit la o fereastră, nu? – asta vrei să spui. Se mai întâmplă. Fata s-a dus, şi dusă rămâne. S-a dus, aşa cum se duce-un cerc de fum scos pe nas cu mulţi ani în urmă-n toiul unei furtuni, pe stânc-aia stearpă, Rockall23. Absolut inofensivă.

O molie cafenie dă târcoale flăcăruii din vârful lumânării.

— Sunt din ce-n ce mai îndrăzneţi, insistă Norah Grayer. O să vin-o vreme în care o „imagine remanentă inofensivă“, cum îi spui tu, o să reuşească să ne saboteze nouă Ziua Inaugurării.

— Dacă – şi subliniez: dacă – Teatrul Minţii, pe care-l organizăm noi aici, ar fi vreodată „sabotat“, cum zici tu, şi vreun oaspete ar izbuti să scape, i-am chema, pur şi simplu, pe prietenii noştri de la Blackwater24, care l-ar aduce înapoi. Ăsta-i şi motivul pentru care-i plătim. Şi-ncă generos.

— Îi subestimezi pe oamenii simpli, Jonah. La fel ca-ntotdeauna.

— Mă-ntreb dac-ai muri, Surioară, să spui şi tu o dată, măcar o dată: „Minunată lucrătură, lovitură de maestru – ne-ai adus pe tavă un suflet zemos, frăgezit, care să ne-achite facturile la energia vitală timp de nouă ani de-acum înainte. Bon appétit!“

— Şi coliba ta din Africa – nu puteai veni c-un miş-maş mai siropos, pe post de surogat, Frăţioare, decât dacă-l băgai şi pe Tarzan, dându-se-n leagăn pe-o liană.

— Nici nu era vorba să fie ceva real; trebuia doar s-aproximeze peisajul de Bushveld, pe care şi-l imagina personajul. Oricum, băiatul nu e-n toate minţile. Nici n-a observat măcar că nu-i mai funcţionează plămânii – şi Jonah se uită la mine de sus în jos, aşa cum face şi Gaz Ingram.

E-adevărat. Nu mai respir. Corpul meu scos din funcţiune încă n-a dat alarma. Nu vreau să mor. Nu… vreau… să… mor…

— Hai, termină cu smiorcăiala, pentru Dumnezeu!, se stropşeşte Jonah. Plângăcioşii… nu-i pot suferi. Ce, vrei să-l faci pe taică-tu să se ruşineze de tine? Să ştii că eu nu m-am smiorcăit niciodată, când eram de vârsta ta.

— Niciodată nu te-ai smiorcăit?, pufneşte-n râs Norah. Când a murit mama…

— Hai să lăsăm rememorările pe mai târziu, Surioară. Cina-i servită. E caldă, e năucită, înfricoşată, bine-ndopată cu banjax şi numai bună de filetat.

Gemenii Grayer desenează litere-n aer cu mâinile. Uşor-uşor, se-ngroaşă zona de-ntuneric de deasupra lumânării şi de la câteva degete peste capul meu. Partea mai îngroşată se schimbă-n ceva. Ceva cărnos, dens, de mărimea unui pumn, în care pulsează ceva roşu ca sângele, roşu ca vinul, roşu ca sângele, roşu ca vinul, din ce-n ce mai repede şi-n culori mai proaspete, până se face de dimensiunile unei mingi de fotbal, suspendată, pur şi simplu, deasupra capului meu. Nişte vine cresc din ea, ca tentaculele unei meduze, şi se răsucesc prin aer ca viţa-de-vie. Se-ndreaptă către mine. Nu pot să-mi întorc într-o parte capul, nici să-mi închid ochii. Unele dintre-acele tentacule ca nişte vine îşi găsesc drumul, pipăind, către gura mea, către urechile mele, iar două mi se vâră pe nări în sus. Când îmi văd reflecţia-n oglindă, aş urla, numai să pot, ori aş leşina – dar nici asta nu pot. Pe urmă, un fel de punct de durere mi se deschide-n mijlocul frunţii.

În oglindă se vede-o pată mai închisă la culoare, în locul respectiv. Ceva…

… se scurge-n afară şi rămâne-n suspensie, la câteva degete deasupra ochilor mei – uite: o puzderie clară de stele, care ar putea-ncăpea foarte bine-n palmele făcute căuş împreună. Sufletul meu…

Uite-l.

Uite-l.

Frumos ca un… ca…

Frumos.

Gemenii Grayer se apleacă-n faţă, cu chipurile radioase ca de Crăciun, iar eu sunt conştient de foamea care-i mână. Îşi ţuguie buzele amândoi şi sug. Norişorul rotund se-alungeşte ca un aluat, formează doi norişori mai mici, rotunzi şi ei… şi se rupe-n două. Jumătate din sufletul meu ajunge-n gura lui Jonah, cealaltă jumătate-n gura surorii lui, Norah. Închid ochii amândoi, la fel cum a făcut mama când l-a zărit, la Royal Albert Hall25, pe Vladimir Ashkenazy, pianistul. Extaz. Extaz. Urlu în interiorul tigvei mele, şi ecoul urletului meu se rostogoleşte iar, şi iar, şi iar, numai că nimic nu durează la infinit… Obiectul ăla mare, ca o inimă pulsândă, nu mai e, şi gemenii Grayer au revenit în genunchi, adică-n poziţia-n care stăteau iniţial. Timpul s-a oprit în loc şi, practic, nu mai e nici el. Flacăra lumânării a-ncetat să mai pâlpâie. Molia cafenie a-nlemnit în zbor, la două degete de ea. Rece, sclipitoare, albă ca o stea. Nathan cel din oglindă s-a evaporat, iar, dacă el nu mai este, eu atunci…

Note

1. Prescurtare de la Oxford Committee for Famine Relief (Comitetul de la Oxford pentru Combaterea Foametei), organizaţie non-profit cu scopuri caritabile, înfiinţată la Oxford, în 1943, pentru a diminua efectele sărăciei generalizate din timpul războiului. Colectează şi revinde o gamă întreagă de produse.

2. De fapt, e vorba de două războaie – unul între anii 1880 şi 1881, celălalt între 1899 şi 1902 – care au avut loc între Marea Britanie şi buri – populaţia de fermieri de origine olandeză – din Transvaal (denumirea dată actualei Republici Sud-Africane, în timpul administraţiei britanice).

3. White Scar Caves e un sistem de peşteri din comitatul North Yorkshire.

4. Titlul unui album dublu al formaţiei britanice de muzică rock The Who, lansat în 1973. În 1979, a fost realizat un film de lung-metraj cu acelaşi titlu, inspirat din opera rock de pe album.

5. Titlul original şi complet este: I’d Like to Teach the World to Sing (in Perfect Harmony) şi se referă la un cântec lansat în 1971, ca reclamă la Coca-Cola, într-un scurtmetraj de televiziune, care a devenit atât de popular, încât a fost reluat, independent de reclamă, de formaţii ca The New Seekers şi The Hillside Strangers.

6. Zonă muntoasă din nord-vestul Ţării Galilor.

7. Denumirea completă e National Trust for Places of Historic Interest or Natural Beauty (Trustul Naţional pentru Obiective de Interes Istoric sau de Mare Frumuseţe Naturală), organizaţie cu scop de conservare din Anglia, Ţara Galilor şi Irlanda de Nord.

8. Referinţa corectă: „Geniul este unu la sută inspiraţie şi nouăzeci şi nouă la sută transpiraţie“, dicton atribuit inventatorului Thomas Alva Edison (1847–1931).

9. Sala Regală de Festivităţi, complex destinat concertelor şi reuniunilor, construită în 1951 la Londra, pe malul sudic al Tamisei.

10. Textual: „picior în pământ“ (în limba franceză, în original), cu sensul de „loc de popas“.

11. „Toate culorile curcubeului“ sugerează homosexualitatea, care a fost dezincriminată prin lege abia în 1967 în Marea Britanie, numai în Anglia şi Ţara Galilor, dar nu şi în unităţile forţelor armate.

În Scoţia şi Irlanda de Nord, aceeaşi legislaţie a fost votată în 1981, respectiv 1982, deci după ce se petrec evenimentele din această secţiune a cărţii.

12. Personaj dintr-o poezioară veche pentru copii, descris mai ales ca un ou antropomorfizat, care stătea cocoţat pe un zid înalt, a sărit de acolo, s-a spart, şi cohorte întregi de oameni n-au mai reuşit să-l reconstituie aşa cum fusese (traducere aproximativă: Hopa-Mitică).

13. The Island of Doctor Moreau (1896), roman ştiinţifico-fantastic de H.G. Wells (1866–1946), despre un savant nebun, care creează din animale fiinţe umanoide hibride, prin vivisecţie.

14. Les Danseuses de Delphes, preludiu pentru pian din 1910, de Claude Debussy (1862–1918), inspirat de grupul statuar cu acelaşi nume, descoperit în apropierea sanctuarului de la Delfi, dedicat lui Apollo.

15. Eroul principal pozitiv, cavaler jedi, din saga de nouă filme Star Wars (Războiul stelelor, 1977–2019).

16. Denumirea pădurilor subtropicale din Africa de Sud.

17. Textual: „bou burgund“, adică o tocană din carne de vită, fiartă şi înăbuşită cu vin roşu de Burgundia.

18. Fabulă apărută pentru prima dată la Esop (sec. VII–VI î.e.n.), despre un băiat-păstor care a pus pe jar satul de atâtea ori, strigând că-l ataca lupul, încât, atunci când lupul într-adevăr a sărit la el, nimeni din sat n-a mai mişcat un deget să-l ajute.

19. Monstru marin din mitologia scandinavă, gigantic şi cu multe braţe, care ar sălăşlui în largul coastelor Norvegiei şi ale Groenlandei.

20. Titlul romanului publicat în 1953 de John Wyndham (John Wyndham Harris, 1903–1969) este The Kraken Wakes (Kraken-ul se trezeşte) şi face trimitere la sonetul The Kraken, din 1899 de Alfred Lord Tennyson (1817–1904).

21. Titlul original al serialului, difuzat de BBC1 între anii 1979-1981, este To the Manor Born.

22. Trimitere la romanul The Midwich Cuckoos (1957) de John Wyndham, în care toate femeile dintr-un orăşel ficţional, care mai pot naşte copii, rămân însărcinate simultan, dând naştere la 31 de băieţi şi 30 de fete cu trăsături fizice foarte asemănătoare şi aparent nepământeşti.

23. Stâncă de granit, care formează o insulă nelocuibilă în Atlanticul de Nord, în largul coastelor britanice, revendicată de Marea Britanie ca fiind parte componentă a teritoriului său.

24. Trimitere la Blackwater USA, companie paramilitară, înfiinţată pentru a oferi servicii private de tip militar, detectivistic şi de spionaj.

25. Sală de concerte din Londra, inaugurată în 1871 de regina Victoria (1837–1901), în memoria soţului ei, prinţul consort Albert de Saxa-Coburg şi Gotha (1819–1861).

ARMURA STRĂLUCITOARE
1988

„Bună seara. Iată principalele ştiri de la ora şase a zilei de sâmbătă, 22 octombrie. Vorbind la o conferinţă de presă desfăşurată astăzi pe Downing Street, numărul 10, secretarul pentru afaceri interne, Douglas Hurd, a respins criticile aduse guvernului pentru faptul c-a interzis difuzarea de interviuri cu membri ai Partidului Republican Irlandez, Sinn Féin. Domnul Hurd a spus…“

Am închis radioul, m-am dat jos din maşină şi mi-am ridicat privirile către pancarta cu denumirea localului, Vulpea şi Copoii. Mi-a revenit în minte-un episod, când eu şi Julie am intrat aici odată, să bem ceva. Eram în căutarea unei case şi tocmai vizionaserăm o posibilitate de pe Bulevardul Cranbury, o stradă mai sus. Lucrurile sunaseră muc-şi-sfârc în felul cum o descrisese agentul imobiliar, numai că se dovedise apoi, când şi văzuserăm casa propriu-zisă, că era o speluncă nenorocită, nu altceva – umedă, întunecată, c-o grădină în care n-ai fi avut loc nici să-ngropi un cadavru, şi-atât de-apăsătoare, în general, că simţiserăm, şi unul, şi altul, nevoia să ne-ntremăm cu ceva lichid, fie şi numai ca să facem faţă drumului înapoi spre casă. Asta era-n urmă cu cinci ani. După cinci ani, o nuntă, o lună jalnică de miere la Veneţia, patru Crăciunuri cu neamurile-ngrozitoare ale Juliei, liber-schimbiste, în stare să ia-n braţe şi copaci, dup-o mie cinci sute de castroane cu turte de grâu, două sute cincizeci de sticle cu vin, treizeci de tunsuri, trei prăjitoare de pâine, trei pisici, două promovări, un Vauxhall Astra, câteva cutii de prezervative Durex, două programări de urgenţă la dentist, câteva zeci de certuri de dimensiuni care-mai-de-care şi-o acuzaţie de loviri şi-alte violenţe, Julie mai locuia încă-n căsuţa noastră cuibuşor-de-nebunii, cu vedere la pădure şi cai, în timp ce eu ajunsesem într-un apartament din dosul parcării multietajate. Onorabilul domn Jones, judecătorul, îmi spusese că mă puteam considera norocos că nu fusesem dat afară din poliţie, c-un şut în fund. Slavă Domnului că eu şi Julie nu-i plesniserăm niciodată pe copii, altfel ea m-ar fi putut extorca şi de pensie de creştere-a lor, nu numai de compensaţia pentru faptul c-o „desfigurasem“. Javră nesătulă. Cinci ani pierduţi. Cât i-ar fi luat să clipească unui ochi învineţit.

Am luat-o pe Şoseaua Westwood, cu ochii căscaţi. Am întrebat o femeie într-o fustă mini şi c-o haină jerpelită, din blană sintetică – puteam să pun rămăşag pe-o bancnotă de zece lire că era meseriaşă –, dac-auzise de-Aleea Slade, numai că ea mi-a dat din cap că nu şi-a trecut mai departe, fără să se oprească. Un alergător a trecut pe lângă mine, ca o impresie de negru-şi-oranj, dar ăştia care-aleargă de plăcere-s curişti. Trei puşti asiatici au trecut şi ei, zuruind înfiorător, pe tot atâtea planşe pe role, dar mi-ajunseseră verii noştri mâncători de curry, de care-avusesem parte pân-atunci, în ziua respectivă, aşa că nu i-am întrebat nici pe-ăia. Brigada multiculturalistă bleotocărea ceva legat de rasismul din rândurile poliţiei, dar să-i văd eu pe ei menţinând ordinea într-un oraş care colcăia de tot felul de „stanezi“, ale căror singure două cuvinte ştiute pe englezeşte erau poliţie şi hărţuire şi-ale căror aşa-zise femei umblau de colo-colo ca nişte corturi înalte şi negre. Ordinea publică nu-nseamnă doar să te ţii de mâini şi să cânţi în gura mare Abanos şi fildeş26.

Felinarele de pe străzi s-au aprins, şi s-ar fi zis că urma să plouă – era genul de vreme care-i provoca Juliei misterioasele ei dureri de cap. Eram obosit dup-o zi lungă şi stresantă, ajunsesem în faza de „poţi s-o iei şi-n mână, că nu-mi pasă“ şi, dacă şeful nostru cel mare-ar fi fost oricine, în afară de Trevor Doolan, mi-aş fi băgat picioarele-n ea de treabă şi m-aş fi dus acasă, la ce mai rămăsese din puiul tandoori luat c-o seară înainte la pachet, aş fi tras un râs bun la toate cuplurile-alea gen Sharon şi Wayne din serialul Întâlnire pe nevăzute, după care-aş fi văzut dac-aveau chef de-o bere Gonzo şi-alţi câţiva dintre băieţi. Din păcate, îl aveam şef pe Trevor Doolan, care mai era, pe deasupra, şi-un detector de minciuni ambulant dat naibii, şi luni mi-ar fi băgat o-ntrebare ca o sondă-n rect, încă de la prima oră, la care n-aş fi putut răspunde cu nici un chip, decât dac-aş fi urmat pe bune „firul“ celebrului Fred Pink. Ar fi fost ceva de genul: „Descrie-mi nenorocita de-alee, fii bun, Edmonds…“ – sau asemănător. Cum evaluarea mea urma să fie-n noiembrie, iar ancheta-n cazul Malik trebuia finalizată-n două săptămâni, trebuia să stau şi eu cu limba-nfiptă adânc în curu’ lui Doolan. Aşa c-am lălăit-o mai departe-n jos pe Şoseaua Westwood, uitându-mă în stânga, uitându-mă în dreapta, doar-doar o zăream, nenorocita de-Alee Slade. Să fi fost desfiinţată, m-am întrebat, de pe vremea lui Fred Pink şi pân-acum, iar terenul, cedat dezvoltatorilor imobiliari? Consiliul municipal mai face de-astea, uneori, cu binecuvântarea noastră, a cetăţenilor – aleile despărţitoare îi cam stau în gât. Am ajuns până la capătul şoselei, acolo unde trece A2, autostrada, pe lâng-un parc, şi mi-am aruncat chiştocul ţigării într-un canal colector. Un tip cu nasul buşit stătea la volanul unei ambulanţe de la St John şi mi-a trecut prin minte să-l întreb dac-auzise de Aleea Slade, numai că tot eu m-am gândit: Mai dă-o-n mă-sa! – şi-am luat-o înapoi spre maşina mea, unde-o lăsasem. Poate beam şi-o bere scurtă la Vulpea şi Copoii, m-am gândit. Să-mi exorcizez din minte spectrul Juliei.

Pe la jumătatea drumului de-ntoarcere, pe Şoseaua Westwood în sens invers, am dat peste-o altercaţie între un inspector de trafic de-un metru cin’ze’-şi-ceva şi doi bulumaci cât casa, nişte dulapuri de oameni, cu cel puţin juma’ de metru mai înalţi, care purtau nişte veste galbene fosforescente şi stăteau cu spatele-ntors către mine. Şantierişti – n-aveau ce altceva să fie. Nici unul dintre cei trei n-a observat că m-apropiam de ei, din spate.

— Păi, atunci, carneţelu’ matale greşeşte, i-a spus Primul Şantierist inspectorului de trafic, împungându-i nodul de la cravată cu degetul. Noi n-am ajuns aici decât după ora patru, pricepi?

— Eram aici, a şuierat printre dinţi inspectorul de trafic – şi era leit şeful ăla de sindicat polonez, Lech Wałęsa27, numai c-avea mustaţa şi mai pe oală. După ceasul meu…

— Cesuleţu’ matale te-nvaţă la prostii, a zis al Doilea Şantierist.

Inspectorul de trafic s-a făcut stacojiu la faţă.

— Ceasul meu e foarte precis!

— Eu sper c-o să dai bine la tribunal, a zis Primul Şantierist, pentru că juriile detestă un singur lucru şi mai tare decât inspectorii de trafic – şi-anume, inspectorii de trafic mărunţei, privatizaţi, care se cred nişte mici Napoleoni.

— N-are nimic de-a face cât de-nalt sunt eu cu parcările flagrant de ilegale.

— Aoleu, cuvântu-ăla cu f!, a exclamat al Doilea Şantierist. Adică se proferează injurii. Şi nici măcar o dată nu mi-a spus „domnu’“. Eşti o ruşine, să ştii matale, pentru acu’ ăla de cravată.

Inspectorul de trafic a mâzgălit ceva-n carnetul de amenzi, a rupt păginuţa şi-a vârât-o sub ştergătorul de parbriz al unei dube albe murdare, alături de care stăteau cu toţii.

— Aveţi paisprezece zile să plătiţi, după care vi se-ntocmeşte dosar penal.

Primul Şantierist a smuls de pe parbrizul maşinii procesul-verbal de amendă, şi l-a frecat de turul pantalonilor şi l-a făcut ghem în pumn.

— Foarte duri sunteţi, le-a spus amândurora sosia lui Lech Wałęsa, dar tot o să trebuiască să plătiţi.

— Hai, nu zău? Pentru c-am auzit şi-unul, şi-altul că ne-ai cerut să te mituim. Sau n-am auzit aşa?

— Zău c-a pretins cin’zeci de lire, a zis al Doilea Şantierist, încrucişându-şi braţele. Nu mi-a venit să-mi cred urechilor. Tu ţi-ai putut crede urechilor?

Inspectorului de trafic nu i-a rămas decât să-ngaime:

— N-am pretins aşa ceva! – cu bărbia deja tremurându-i.

— Doi contra unu’. Mizeria se prinde uşor, amice pervers. Gândeşte-te la pensia matale de nimic. Fă ce-ar face-un om inteligent – întoarce-te şi du-te…

— Eu am auzit altceva, le-am spus tuturor – şi-amândoi şantieriştii s-au răsucit pe călcâie. Şi-anume, instigare la mărturie falsă şi constituirea de grup infracţional organizat, în vederea împiedicării justiţiei să-şi urmeze cursul.

Cel mai în vârstă dintre cei doi şantierişti avea nasul borcănat şi era chel. Celălalt, mai tânăr, semăna c-un capăt de morcov pistruiat, cu nişte ochi ca două stafide, foarte apropiaţi unul de altul. Ăsta, ultimul, a scuipat un gogoloi de gumă de mestecat pe trotuarul rămas liber dintre el şi mine.

— Plus infracţiuni legate de murdăritul străzii, am adăugat.

Nas-Borcănat a făcut un pas înainte şi m-a privit de sus:

— Şi matale eşti…?, a vrut să ştie.

Acuma, nu sunt eu cel care să se bată cu pumnii-n piept, dar m-am călit în răzmeriţele de la Brixton28 şi-am obţinut o recomandare pentru bravură în Bătălia de la Orgreave29. E nevoie de mai mult decât de-un tencuitor chelios ca să mă facă pe mine să mă scap în pantaloni de frică.

— Inspector principal Gordon Edmonds, Secţia de Investigaţii Criminale, Poliţia din Valea Tamisei30, am zis, trecându-mi legitimaţia pe sub nasul individului. Ce vă sugerez eu: ridicaţi de pe jos şi-amenda, şi guma de mestecat; urcaţi-vă în furgoneta voastră de to’ căcatu’ şi duceţi-vă unde vă duceţi; iar luni, faceţi bine şi plătiţi-vă amenda. Numai aşa mă convingeţi să nu vin peste voi marţi, c-un audit fiscal. De ce faceţi mutrele-astea? Nu vă place cât de politicos vorbesc… domnule?

Inspectorul de trafic şi eu ne-am uitat la ei pân-au plecat de-a binelea. Mi-am aprins o ţigară şi i-am oferit una şi sosiei lui Lech Wałęsa, dar el a dat din cap că nu voia.

— Nu iau, dar mulţumesc, în tot cazul. M-ar omorî nevastă-mea. Cică m-am lăsat.

La el, cânta găina – deloc nu mă surprindea. I-am spus:

— Nu prea merită, nu, toată treaba? – la care, el şi-a lăsat în jos carnetul de-amenzi.

— La mine, la dumneata sau treaba cu căsătoria?

— Şi la unul, şi la altul, am zis, deşi mă gândeam numai la el. Să fim în serviciul marelui public britanic.

A ridicat din umeri, zicând:

— Măcar dumneata mai ajungi, câteodată, să-l iei la şuturi pe câte unul.

— Cine, moi? Eu? Băiatu’ model pentru poliţia-n slujba comunităţii – eu sunt ăla.

O sosie de-a lui Bob Marley s-a îndreptat exact către noi. Inspectorul de trafic a făcut un pas într-o parte, nu şi eu. Minunea-cu-Zulufi a trecut razant pe lângă mine, un singur centimetru provocator lipsind să ne ciocnim. Interlocutorul meu s-a uitat la ceas.

— Doar ce s-a-ntâmplat să treci pe-aici, domnu’ inspector principal?

— Da şi nu, i-am spus. Căutam o străduţă lăturalnică – Aleea Slade se cheamă, dar acuma nu mai sunt sigur nici că există măcar. Dumneata o ştii, cumva?

Sosia lui Lech Wałęsa mi-a aruncat o privire care a părut încurcată, la prima vedere; pe urmă, a zâmbit, a făcut un pas într-o parte şi-o volută-reverenţă, ca un magician de doi bani, mimând că scotea din pălărie-o alee îngustă, ca o fantă printre două case. Aleea făcea o cotitură la stânga după vreo douăzeci de paşi – cel puţin, aşa se vedea la lumina unei lămpi nevolnice, atârnate undeva, sus de tot.

— Cum, asta e?, l-am întrebat.

–– Ăhă. Uite şi pancarta cu denumirea – şi-a făcut semn cu degetul către latura casei din dreapta, pe care, cu siguranţă, se afla o pancartă veche şi pătată, inscripţionată cu ALEEA SLADE.

— Fire-aş al naibii să fiu!, am exclamat. Probabil c-am trecut chiar pe lângă ea.

— Păi aşa se-ntâmplă. O faptă bună merit-o alta, la fel. Haide, mai bine du-te de-acum, nu le da nici o clipă de tihnă răufăcătorilor, şi-aşa mai departe. Ne mai vedem pe-aici, domnu’ poliţist.

În spaţiul îngust de pe-alee, aerul era mai rece decât afară, pe strada mare. Am ajuns la prima cotitură, unde aleea o cârmea spre stânga şi mai mergea drept alţi vreo cincizeci de paşi, după care o cârmea la dreapta. Văzută de sus, probabil că Aleea Slade ar fi părut o jumate de zvastică. Era flancată de ziduri înalte pe toată lungimea ei, fără nici o fereastră care să se fi deschis către ea. Un paradis pentru hoţi, nu altceva! Şi secţiunea din mijloc am parcurs-o, numai ca să pot să mă uit în ochii ca două mărgele ai şefului cel mare Doolan şi să-i spun: Am inspectat fiecare palmă, domnule, din Aleea Slade, şi n-am găsit nimic, al naibii să fiu, domnule. Din acelaşi motiv, am şi dat peste o uşiţă neagră, de fier, cam pe la jumătatea secţiunii de mijloc, pe mâna dreaptă. Invizibilă era, până nu ajungeai fix în dreptul ei. Îmi ajungea doar până la gât şi n-avea mai mult de şaizeci de centimetri lăţime. Acuma, şi eu, ca majoritatea oamenilor, sunt multe lucruri – suporter al celor de la West Ham United, obsedat cu mediul de pe insula Sheppey, bărbat proaspăt divorţat şi singur, debitor cu card de credit, care-i datoram Prietenului meu Flexibil31 două mii de lire sterline-n momentul respectiv şi cât s-ar mai fi adunat –, dar sunt şi poliţai şi, poliţai fiind, nu pot să văd o uşă care se deschide către o arteră de circulaţie publică fără să verific dacă e sau nu-ncuiată. Cu-atât mai puţin, dacă se mai şi întunec-afară. Uşiţa neagră, de fier, n-avea clanţă, nici mâner, în schimb, când mi-am apăsat palma pe suprafaţa ei de metal, ce să vezi?, a naibii uşă s-a deschis fără efort, de parcă asta şi aştepta. M-am aplecat puţin, cât s-arunc o privire-năuntru…

Ei, şi unde mă gândeam c-aveam să găsesc o amărâtă de curte interioară, am dat peste-o grădină lungă, terasată, cu trepte şi copaci, care ducea către o casă mare. Sigur, grădina părea oarecum neîngrijită, cu buruieni, boscheţi şi-altele asemănătoare, plus că iazul şi stufărişul care-l înconjura văzuseră şi vremuri mai bune – dar îţi cam tăia respiraţia când o vedeai, chiar şi-aşa. Încă mai avea trandafiri înfloriţi, şi ditamai zidurile care o-mprejmuiau probabil că ţinuseră arborii fructiferi adăpostiţi, pentru că-şi păstraseră cea mai mare parte a frunzişului. Şi casa – Doamne, iartă-mă! Un adevărat conac era. Mai grandioasă decât toate celelalte case din jur, pe jumătate acoperită de iederă roşie. Ferestre mari, înalte, scări pe care trebuia să urci ca s-ajungi la uşa de la intrare – tot ce-i trebuia. Draperiile erau trase, dar casa, chiar şi-aşa, părea să sclipească, învelită c-o glazură ca de vanilie-n lumina târzie a-nserării. O minune, nu altceva. Costa o căruţă de bani, precis, mai cu seamă de când preţurile spaţiilor de cazare se umflaseră ca drojdia, în ultima vreme. Şi-atunci, de ce oare – de ce, Doamne? – lăsaseră proprietarii uşa de la grădină deschisă, de putea orice neica-nimeni să intre nestingherit şi să-şi facă mendrele prin ograda lor? Probabil că nu erau în toate minţile. Nici vreo alarmă-mpotriva hoţilor nu părea să existe, din cât reuşeam eu să văd. Ăştia chiar că mă călcau pe nervi, pentru că, ia ghici – oare cine venea s-adune cioburile sparte, când erau vandalizate casele bogătaşilor? Noi, băieţii-n albastru. Aşa c-am luat la pas poteca pietruită, ca să-i ţin stăpânului casei o predică despre cum trebuia s-aibă şi singur grijă de siguranţa propriei case.

Dădeam să pun mâna pe bătătorul de la uşa din faţă, când am auzit o voce calmă şi suavă, întrebându-mă:

— Pot să vă fiu de folos cu ceva? – şi m-am întors, ochii căzându-mi pe-o femeie aflată la baza treptelor.

Să fi fost cam de-aceeaşi vârstă cu mine, cu bombeuri în toate locurile unde se cuvenea să i se vadă, pe sub cămaşa bărbătească lălâie, de pe vremea bunicului, şi pantalonii de grădinărit cu care era-mbrăcată. Arăta ca o bucăţică bună, chiar şi-n cizmele de cauciuc pe care le purta-n picioare.

— Inspector principal Edmonds, de la poliţia din Valea Tamisei, am zis, coborând scările-napoi. Bună seara. Sunteţi proprietara imobilului de faţă, doamnă?

— Da, eu sunt… Chloe Chetwynd – şi mi-a întins mâna cum fac femeile gestul, cu degetele strâns lipite şi-ncheieturile lor îndreptate-n sus, de ţi-e şi greu să le strângi mâna ca lumea; dar tot i-am remarcat verigheta. Cu ce pot să v-ajut, domnule inspector… ăăă… vai, Doamne!, iertaţi-mă, dar numele dumneavoastră… acum l-am auzit, acum l-am şi uitat.

— Edmonds, doamnă Chetwynd. Inspector principal…

— Desigur, eu… – şi Chloe Chetwynd a făcut un gest, fluturându-şi mâna prin dreptul capului, după care mi-a pus întrebarea standard: S-a întâmplat ceva?

— Încă nu, doamnă Chetwynd, nu s-a întâmplat nimic; dar, dacă nu vă puneţi o-ncuietoare la uşiţa de colo, de la grădină, ceva o să se-ntâmple. Putea fi oricine-n locul meu. Gândiţi-vă şi dumneavoastră.

— Aoleu, da, uşiţa! – şi Chloe Chetwynd şi-a dat la o parte de pe faţă o şuviţă de păr auriu, parcă dat cu ceară. Avea un… un soi de… sistem de prindere cu sârmă, care-a ruginit, şi m-am gândit s-o repar cumva, dar cu moartea soţului meu, care a fost în iunie, totul s-a cam… dat peste cap.

Asta, da, explica multe lucruri.

— Bine, ăăă… îmi pare rău să aflu de pierderea dumneavoastră, dar un eventual hoţ v-ar face viaţa un iad mult mai… dat peste cap decât e-acum. Cine mai locuieşte aici cu dumneavoastră, doamnă Chetwynd?

— Numai eu sunt, domnule inspector principal. A mai stat sora mea cu mine două săptămâni după ce-a murit Stuart, însă are şi ea familia ei la King’s Lynn. Şi mai e femeia care vine pentru curăţenie, de două ori pe săptămână, dar atât. Eu, şoarecii, plus ce-or fi toate alea, care fac să trosnească pereţii noaptea – şi mi-a oferit un sfert de zâmbet nervos, care, de fapt, nu era deloc un zâmbet.

Florile-nalte şi vineţii s-au mişcat.

— Aveţi câine?, am vrut să ştiu.

— Nu. Câinii mi se par cam… nu ştiu cum să spun… ca nişte sclavi?

— Sclavi, ne-sclavi, tot sunt mai buni, când vine vorba de siguranţă, decât nu-ştiu-ce „sistem de prindere cu sârmă“. Eu mi-aş face rost de-o încuietoare din cea cu triplă canelură, sus, la mijloc şi jos, pe ramă de oţel. Oamenii uită c-o uşă nu-i mai rezistentă decât îi permite rama ei să fie. O să vă coste ceva, dar cu siguranţă că un eventual jaf o să vă coste mai mult.

— O-ncuietoare… cu ce, cu triplă capelură?, s-a mirat Chloe Chetwynd, muşcându-şi buza de jos.

Dumnezeule mare!, cu bogătaşii n-o scoţi la capăt.

— Uitaţi, avem la secţie un furnizor la care apelăm. E din Newcastle-upon-Tyne, aşa că n-o să pricepeţi din ce-o să vă spună decât o vorbă din cinci, dar îmi datoreaz-o favoare. Se poate foarte bine să treacă pe-aici mâine-dimineaţă, dacă-l sun în seara asta. Vreţi să-i dau telefon?

Chloe Chetwynd a scos un oftat profund, ca un personaj dintr-o dramă.

— Vai de mine! – sunteţi atât de-amabil? V-aş rămâne-ndatorată. N-a fost niciodată punctul meu forte să bricolez prin casă, din păcate.

Până s-apuc eu să-i răspund, nişte zgomote ca de paşi grăbiţi au răsunat de pe-o latură a casei. Doi copii aveau s-apară, fugind cât îi ţineau picioarele – cel puţin aşa mi s-a părut. M-am şi urcat, instinctiv, pe treapta cea mai de jos, ca să le las locul liber s-alerge…

… dar ecourile paşilor s-au risipit, şi-atât. Or fi fost copiii din vecini, plus cine-ştie-ce impresie-acustică. Şi totuşi, Chloe Chetwynd s-a uitat la mine c-o privire mirată şi-a zis:

— I-aţi auzit şi dumneavoastră?

— Sigur că i-am auzit. Copiii vecinilor, presupun?

A părut nesigură, şi nimic n-a mai avut nici o noimă, preţ de câteva clipe. Supărarea, probabil, făcuse din ea un pachet de nervi. Şi n-avea cum s-o ajute faptul că moştenise-o vechitură de căsoi cu aer de cavou. Mi-a părut rău că n-o abordasem cu mai multă înţelegere ceva mai devreme, aşa că i-am dat cartea mea de vizită şi i-am spus:

— Uitaţi, doamnă Chetwynd, ăsta-i numărul meu direct, în caz de… ceva, orice.

Mi-a luat-o din mână şi s-a uitat la ea fugitiv, după care şi-a strecurat-o în buzunarul pantalonilor de grădinărit. Lipită de pulpă, cum ar veni. A zis:

— Foarte amabil din partea dumneavoastră. Mi-e şi… mă simt deja mai în siguranţă.

Iedera cea roşie s-a scuturat.

— Suferinţa-i ticăloasă, i-am spus. E-o nenorocită, dacă-mi permiteţi eufemismul. Face ca totul să fie şi mai greu decât e…

Nu mă puteam hotărî ce culoare de ochi avea Chloe Chetwynd. Albaştri. Cenuşii. Ca naiba de-nsinguraţi.

— Pe cine-aţi pierdut, domnule inspector?, m-a întrebat ea.

— Pe mama. De leucemie. De mult de tot.

— Nu exist-aşa ceva, „de mult de tot“.

Mă simţeam eu acuma cel investigat.

— Soţul dumneavoastr-a murit în vreun accident?, am întrebat.

— Nu. De cancer pancreatic. A trăit mai mult decât îi dăduseră iniţial doctorii, bietul Stuart, dar… până la urmă, ştiţi cum e… – şi soarele care scăpăta i-a scos în relief puful cel mai fin de deasupra buzei de sus. A-nghiţit cu efort şi s-a uitat la propria încheietur-a mâinii, ca şi cum ar fi avut un ceas acolo, deşi n-avea. Vai de mine!, a zis tot ea, ce târziu s-a făcut. V-am reţinut deja prea mult, domnule inspector. Daţi-mi voie să vă conduc înapoi la pârdalnica de uşă neîncuiată.

Am trecut împreună pe sub un arbore care-şi risipise o mulţime de frunzuliţe-n forma unor evantaie. Am cules, de la marginea pajiştii, un fir de iarbă care-mi ajungea până la talie.

— Vai de mine şi de mine!, a oftat doamna Chetwynd. Nu-i aşa c-am lăsat-o, biata grădină, într-o paragină de nedescris?

— Ei, dacă-i luată puţin la mână, se pune la punct imediat.

— O să trebuiască s-o iau la o mie de mâini, ca să fac puţină ordine într-o asemenea junglă.

— Mă surprinde faptul că nu apelaţi la un grădinar, am zis.

— Am avut unul, un polonez, dar, după ce-a murit Stuart, a plecat în căutarea unor oportunităţi în carieră. Cu tot c-o maşină Flymo de tuns iarba, nou-nouţă – la care, am întrebat:

— Şi? Aţi raportat furtul? – dar ea şi-a privit unghiile şi-a zis:

— Pur şi simplu, n-aş mai fi putut suporta vânzoleala. Plus c-aveam atâtea lucruri spre care să-mi îndrept atenţia. Sigur că sună lacrimogen ce spun, dar…

— Îmi pare rău că n-am ştiut. Ca să vă pot ajuta…

— Sunteţi foarte amabil, a zis ea, după care, în timp ce treceam printr-un fel de structură din grătare de lemn, de care atârnau flori albe şi purpurii, a-ntrebat: Dacă nu sunt prea băgăreaţă, aţi intrat pe Aleea Slade cu treburi poliţieneşti şi-aţi găsit uşa de la grădină? Sau eraţi, pur şi simplu, în trecere, întâmplător?

Celebrul Fred Pink îmi ieşise din minte, încă din momentul în care pusesem piciorul în acea grădină.

— Întâmplător, cu treburi poliţieneşti, am zis.

— Vai de mine… Sper că nu-i vorba de ceva ieşit din comun de neplăcut.

— Ieşit din comun de fără noimă, din câte bănuiesc – doar dacă, nu cumva, numele Norah Grayer sau Rita şi Nathan Bishop vă spun ceva, câtuşi de puţin. Vă-ntreb aşa, la nimereală.

Chloe Chetwynd s-a încruntat:

— Norah Grayer… nu. Bizar nume. Şi cei doi Bishopi sunt acea pereche cumva, soţ-soţie, care prezintă matinalul de la ITV?

— Nu, i-am răspuns. Nu vă faceţi griji. E-un fel de mică saga la mijloc.

Ajunseserăm la capătul aleii pietruite, dar Chloe Chetwynd, în loc să-mi deschidă uşa mică, neagră, de fier, să ies pe-alee, s-a cocoţat pe-un zid nu foarte înalt, de lângă un cadran solar, şi-a zis c-o şiretenie de vulpiţă:

— Cum-necum se face, domnule inspector, agenda vieţii mele sociale frenetice a rămas goală pentru această seară. Dacă sunteţi în dispoziţia necesară, poate-mi povestiţi şi mie saga de care vorbiţi.

De ce m-aş fi grăbit s-ajung în apartamentul meu ca o celulă? Mi-am scos pachetul de ţigări din jacheta de piele.

— Îmi daţi voie? Şi pot să vă ofer şi dumneavoastră?

— Da, vă dau voie; şi, da, puteţi să-mi oferiţi şi mie. Mulţumesc.

Aşa că m-am cocoţat şi eu lângă ea, pe zidul acela jos, i-am aprins o ţigară şi mi-am aprins una şi mie.

— Aşa, deci, am zis. Partea-ntâi. Rita şi Nathan Bishop, mamă şi fiu, locuiau în partea de oraş dinspre gară şi-au dispărut în 1979. S-au făcut investigaţii la vremea respectivă, dar, când ofiţerul care s-a ocupat de caz a aflat că Rita Bishop era înglodată-n datorii până peste cap şi c-avea rude la Vancouver, a presupus c-o ştersese cu tot cu fiu, iar cazul s-a răcit, cum se zice, din lipsă de interes – o adiere de vânt mi-a trimis tot fumul de la ţigara femeii peste faţă, dar nu m-a deranjat. Am continuat: Şi-acum, vine partea a doua. În urmă cu şase săptămâni, un bărbat pe nume Fred Pink s-a trezit din comă, în salonul de comatoşi al Spitalului Regal din Berkshire.

— Ei, de el am auzit!, a exclamat Chloe Chetwynd. S-a scris şi-n Mail on Sunday32 despre el: „Spălătorul de geamuri care s-a întors din morţi“.

— Unul şi-acelaşi, am zis, şi-am scuturat scrumul ţigării pe suprafaţa zidului, pe care mişunau câteva furnici. Câtă vreme nu se bucura de cele cinşpe minute-ale lui de glorie, Fred Pink îşi făcea veacul la biblioteca municipală, încercând să recupereze timpul pe care-l pierduse, din ziarele de-acolo. Unde-a şi dat peste un articol despre cum dispăruseră cei doi Bishopi – şi, să vezi şi să nu crezi, i-a recunoscut. Sau, cel puţin, aşa i s-a părut lui. Zicea c-a şi vorbit cu mama, Rita Bishop, chiar acolo – şi-am făcut semn cu capul către uşiţa neagră, de fier –, pe-Aleea Slade, pe la ora trei. În ziua de 27 octombrie 1979 – era într-o sâmbătă.

Chloe Chetwynd a părut politicos-intrigată şi-a zis:

— Câtă precizie…

— Da. Era o zi de neuitat pentru el, vedeţi dumneavoastră. După ce-l întrebase Rita Bishop dacă ştia „unde locuieşte lady Norah Grayer“, Fred Pink îşi luase iar scara pe umăr, ieşise de pe-Aleea Slade pe Şoseaua Westwood, iar acolo, un taxi cu viteză excesivă-l izbise şi-l băgase-n coma din care se trezise după nouă ani.

— Asta, da, poveste! – şi Chloe Chetwynd şi-a dat jos, tacticoasă, cizmele de cauciuc, lăsându-şi picioarele să respire, după care, a zis: Bine, dar…, dac-această Norah Grayer din poveste chiar făcea parte din mica nobilime, n-ar trebui să fie chiar atât de greu de găsit.

Am făcut un gest care se voia un consimţământ.

— Aşa s-ar zice, numai că, pân-acum, cercetările noastre n-au ajuns decât la pete albe. Asta, presupunând că există cu-adevărat.

Chloe Chetwynd a tras fumul în piept, l-a ţinut o vreme-n plămâni, după care l-a scos afară şi-a zis:

— Păăăi…, dacă ea chiar a existat, şi dac-a locuit aici, în zonă, înseamnă c-a locuit, probabil, chiar în Conacul Slade – casa noastră, adică. De fapt, a mea. Dar Stuart şi eu am cumpărat casa de la nişte persoane care se numeau Pitt, nu Grayer, şi care trăiau aici de ani buni.

— Dinainte de 1979?, am vrut să ştiu.

— Dinainte de război, cred. Iar eu, în 1979, eram o proaspăt-absolventă de Istoria artei, locuiam la Luxemburg şi mă străduiam să termin teza de licenţă despre Ruskin. Bineînţeles, domnule inspector, că sunteţi mai mult decât bine-venit să v-aduceţi aici câinii poliţişti sau să dragaţi iazul, dac-aveţi vreo suspiciune că s-ar putea să găsiţi cine-ştie-ce lucru sinistru pe proprietatea mea…

O veveriţ-a traversat pajiştea denivelată şi s-a făcut apoi nevăzută pe-un strat de rubarbă.

— Nu cred c-o să fie necesar, doamnă Chetwynd, am zis. După tot ce-a pătimit Fred Pink, şeful meu s-a gândit c-am putea şi noi să facem atâta lucru pentru el – să urmăm firul pe care ni l-a indicat –, dar, ca să fiu cinstit – şi-aş vrea să rămână-ntre noi –, nu ne-aşteptăm, ăsta-i adevărul, să ne pricopsim cu cine-ştie-ce mare descoperire din asta.

Chloe Chetwynd a-ncuviinţat din cap:

— Frumos din partea dumneavoastră, să luaţi în serios ce v-a spus domnul Pink. Şi eu chiar sper că mama şi fiul Bishop sunt în viaţă pe undeva, şi bine-sănătoşi.

— Eu, dac-aş fi un ahtiat al pariurilor, aş pune rămăşag pe-o sumă zdravănă că sunt în viaţă, bine-mersi şi solvabili, undeva prin Columbia Britanică.

Luna plutea pe deasupra coşurilor şi antenelor de televiziune. Imaginaţia mi-a luat-o puţintel razna şi mi-a înfăţişat dinaintea ochilor o Chloe Chetwynd culcată pe spate şi zvârcolindu-se de zor sub mine. M-am readus la realitate:

— În fine, chiar c-ar trebui s-o iau din loc, am zis. O să-i spun furnizorului nostru să treacă pe la dumneavoastră, pe la intrarea principală – e bine-aşa?

— Oricum e la fel de bine, a zis ea şi s-a dat jos de pe zid, ca să mă conducă ultimii câţiva paşi, până la uşiţa neagră, de fier.

Am bătut puţină darabană cu degetele în metalul negru, încercând să mă hotărăsc dacă să-i cer numărul de telefon, dar Chloe Chetwynd, chiar atunci, a continuat cu vorbele acestea:

— Domnule inspector, doamna Edmonds a ştiut să-şi aleagă soţul.

I-auzi! I-am răspuns:

— Asta-i o zonă a existenţei mele ca un tren deraiat, doamnă Chetwynd. Am fost lăsat baltă, sunt singur şi-am destule urme care să demonstreze ce vă spun.

— Cei mai buni detectivi de la televizor au vieţi conjugale complicate. Şi, zău aşa, spuneţi-mi Chloe, dacă vă permite funcţia.

— În afara serviciului, îmi permite. Numai în afara serviciului. Spuneţi-mi şi dumneavoastră mie Gordon.

Chloe-şi tot răsucea nasturele de la una dintre manşetele cămăşii de pe vremea bunicului, pe care o avea pe ea.

— Rămâne-atunci aşa, Gordon. Au revoir – la revedere.

M-am aplecat şi parcă m-am vârât de unul singur în căsuţa poştală prin spaţiul caraghios de mic al uşiţei care mă scotea înapoi pe-Aleea Slade. Ne-am strâns mâinile aşa, peste acel prag. Am avut impresia c-am zărit, peste umărul stăpânei casei, o străfulgerare de lumină la una dintre ferestrele de la etaj ale Conacului Slade – probabil că nu era nimic, de fapt. Mă şi gândeam deja la micul meu apartament, la vasele din chiuvetă, care aşteptau să fie spălate, la caloriferul din care-mi picura, la numărul din Playboy ascuns în dosul periei de frecat closetul – şi-mi doream să fi fost atunci înăuntrul Conacului Slade, uitându-mă peste grădina luminată doar de ultimele raze-ale soarelui şi-aşteptând-o pe Chloe, care urma să intre şi ea-n casă, cu pielea de-un alb cremos pe sub ţinuta de grădinărit. M-am auzit şi eu, mirat, spunându-i:

— Luaţi-vă o pisică.

— O pisică?, a zâmbit ea şi s-a încruntat în acelaşi timp.

Când am ajuns înapoi pe Şoseaua Westwood, toate maşinile-aveau deja farurile aprinse şi-şi puseseră-n funcţiune ştergătoarele – atunci am simţit stropii de ploaie care-mi bombardau ceafa şi creştetul capului, încă neatins de calviţie propriu-zis. Vizita mea la Chloe Chetwynd, trebuia să recunosc, nu se desfăşurase chiar după standardele protocolului poliţienesc. Lăsasem garda jos la sfârşit, ne cam dăduserăm târcoale unul celuilalt, iar Trevor Doolan ar fi strâmbat din nas rău de tot, dac-ar fi aflat că discutasem despre unul ca Fred Pink într-un asemenea hal; numai că se-ntâmplă uneori să dai peste câte-o femeie care te face să reacţionezi chiar aşa. Nu-i nimic, eram convins că putea foarte bine Chloe Chetwynd să păstreze-un secret. Julie era o gură-spartă – pe dinafară, colţoasă – pe dinăuntru, ca o peltea emoţională; Chloe, în schimb, era taman pe dos. Chloe avea cochilia exterioară zdrenţuită, dar miezul – indestructibil. Treaba de la sfârşit de tot, când îmi zâmbise – mă rog, păruse a-mi zâmbi… Cum se-ntâmplă după câte-o pană de curent, când revine lumina, şi-ţi vine să strigi: Aleluia! Cum stătuserăm unul lâng-altul şi fumaserăm din acelaşi pachet, ca şi cum ar fi fost cel mai firesc lucru de pe lume. Sigur, Chloe Chetwynd trebuia să aibă nişte bani puşi deoparte, şi-avea, în tot cazul, un căsoi care valora o avere, în timp ce eu n-aveam nici un ţucal în care să mă piş, numai că-n viaţa ei, atunci, nu erau decât păienjeni, şoareci şi-amintirile despre soţul bolnav. Oi fi fost eu bătut în cap în alte privinţe, dar, când venea vorba de femei, zău c-aveam experienţă mai multă decât majoritatea bărbaţilor. Mă culcasem, pân-atunci, cu două-ş’două dintre ele, de la Angie Pike, Şaua din Sheerness, până la nevasta casnică şi plictisită de luna trecută, a tipului ăluia din Surrey, agent de bursă, care-avea o aplecare spre cătuşe – nevasta, nu el –, aşa că-mi dădeam seama că şi Chloe Chetwynd se gândea la mine, la fel cum şi eu mă gândeam la ea. Mergând înapoi spre maşină, mă simţeam în formă, şi zvelt, şi puternic, şi bun, şi-ncrezător că tocmai începusem ceva.

„Bună seara. Iată principalele ştiri de la ora şase a zilei de sâmbătă, 29 octombrie. Vorbind la o conferinţă de presă desfăşurată ceva mai devreme, astăzi, la Casa Albă, secretarul de stat George Schultz a făcut cunoscut faptul că ambasada americană de la Moscova urmează a fi reconstruită-n întregime, după descoperirea unor mijloace de ascultare în pereţii clădirii. Preşedintele Reagan şi-a exprimat…“

Cui ce-i pasă, pe bune? Închid radioul, cobor şi-mi încui maşina. Locul de parcare e-acelaşi ca-n urmă cu şapte zile, fix în faţa intrării la Vulpea şi Copoii. Ce zi greşită de Dumnezeu, de la bun început! Azi-dimineaţă, un beţivan, care mai era şi drogat cu-amfetamine, a sărit la sergentul recepţionist, exact în momentul în care treceam eu pe-acolo, şi-a trebuit să ne aliem patru inşi, ca să-l târâm, cum-necum, până-n celulă – unde a şi dat colţu’, nenorocitu’, după numai un ceas. O să fim exoneraţi de raportul toxicologic în cele din urmă, dar şi-aşa suntem sub Colimatorul Ruşinii, dată fiind ancheta-n cazul Malik – ale cărei descoperiri iniţiale, după cum ni s-a spus şi nouă la masa de prânz, au fost lăsate s-ajungă la scârbele-alea de la Guardian. Cam aşa trebuia să sune: „Secţia Zece vizată de-o furtună de rahat dintr-alea date naibii“. Doolan a zis c-o să „facă totu’“ să mă ferească din calea tirurilor încrucişate. Să „facă totu’“? Cât de căcăcios poate să sune asta? Şi, ca să mai fie presărată puţină zgură, unde mai-nainte dădusem cu vaselină, am primit o ultimă cerere de plată din partea căminului de bătrâni al tatii, chiar când să plec la serviciu, însoţită de-o ultimă cerere finală din partea companiei de la care am cardul de credit. O să trebuiască să-mi extind plafonul de creditare luni-dimineaţa, la prima oră. Sau, măcar, să-ncerc să mi-l extind. Unica rază de lumină, care mi-a mai însorit puţin ziua de tot coşmarul, a fost că după-masă mi-a telefonat Chloe Chetwynd. A părut nervoasă la-nceput, dar i-am spus că de-o săptămână mă gândeam numai la ea. Mi-a spus că şi ea se gândea numai la mine – şi cel puţin două dintre organele mele au exclamat: Aşa, da! Deci, după ce-am plecat de la secţie, mi-am tras un tuns de douăj’ de lire la un salon de poponari şi-am ajuns cu maşina pân-aici, trecând pe la Texaco, unde se vând garoafe de pus la butonieră şi prezervative. Să fii pregătit şi toate-alea, este? Calc în grabă pe trotuar, fredonând Pune-ţi dorinţa pe-o steluţă33 şi răsucindu-mă ca să evit mai întâi un alergător de ocazie, într-un costum de jogging negru-şi-oranj fosforescent, pe urmă un tip de vârsta mea, care-mpinge un cărucior de copil. Ţâncu’ din el urlă, de zici că-l taie cineva, şi pe faţa tipului se citeşte: De ce, Doamne, de ce mi-a trebuit să-mi bag instrumentu’-n găoaza unei femei la ovulaţie? Prea târziu, amice, prea târziu.

Nici urmă, astă-seară, de inspectorul ăla de trafic, la intrarea pe-Aleea Slade. O iau pe-aleea răcoroasă, merg până la prima schimbare de direcţie, o cotesc la stânga, mai fac douăj’ de paşi – da, iat-o din nou: aceeaşi uşă mică, neagră, de fier. Îi dau un brânci vânjos, dar acum rămâne-nchisă. Nu zăngăne, nu cedează, nu nimic. Un cadru nou, cimentat, şi-un prag de cărămizi pus recent sub latura de jos. Lucrare ca lumea. N-ai nici măcar unde să vâri un capăt de rangă. O iau din loc, spre capătul aleii care dă pe Bulevardul Cranbury, dar mă opresc imediat, auzind un trosc şi-un zdronc de la uşiţa din spatele meu. Da, ea este – o văd strecurându-se afară pe uşa ca de pitici.

— Bună seara, domnule inspector, zice.

Poartă ceva ca un poncho aztec peste nişte blugi negri mulaţi pe coapse şi ţine ceva la piept, care-i acoperă sânii.

— Bună, bună, bună, zic. Oare ce să fie?, mă-ntreb.

— Gordon, Bergerac. Bergerac, Gordon.

— Bergerac? După Jim Bergerac, detectivul de la televizor?34

— N-o spune pe tonul ăsta sceptic. A fost ideea ta să-mi iau o pisică, aşa că mi s-a părut numele potrivit. E prea simpatic să fie Columbo35, prea blănos pentru Kojak36, prea cotoios pentru Cagney sau Lacey37, aşa că m-am oprit la Bergerac. Nu-i aşa că-i ado-rrr-abil?

Mă uit la ghemotocul de blană. Mă uit la Chloe Chetwynd – în ochii ei, de fapt. Zic:

— Absolut.

— Şi ce părere-ţi faci, Gordon, de noua mea uşă-mbunătăţită? Crezi c-o să-i oprească pe musafirii nepoftiţi?

— Dacă nu cumva sunt dotaţi cu proiectile antitanc, dintr-alea până la genunchi, da. Poţi să dormi liniştită-n patul tău, de-acum încolo.

Chloe are un gogoloi mic de-argint, care-i atârnă de-un şnur negru din jurul gâtului. Zice:

— Ştii, eşti foarte amabil c-ai trecut pe-aici. După ce-am pus telefonul jos, m-au apucat pandaliile, despre cum irosesc eu timpul de lucru al poliţiei.

— Nu e timpul de lucru al poliţiei. Sunt aici în timpul meu. Şi mi-l petrec aşa cum vreau eu.

Chloe Chetwynd îl ridică pe Bergerac până la gâtul ei neted. Simt miros de lavandă şi fum şi mă-ncearcă sentimentul ăla pe care-l capeţi când ieşi cu maşina-n peisaj, că orice-i posibil. Are şi părul aranjat.

— În cazul ăsta, Gordon, dacă nu abuzez prea tare de norocul care a dat peste mine, vrei cumva să inspectezi uşa din faţă şi din partea cealaltă, dinspre grădină? Ca să verifici dacă-ncuietoarea mea ultimul răcnet, cu triplă canelură, se ridică la-nălţimea standardelor din domeniu…

Chloe depune bucata de vită sfârâindă pe masa de bucătărie. Trag în piept mirosul, umplându-mi tot capul de-aroma divină, sărată şi grasă, a vitei moarte. Masa e veche şi masivă, ca şi bucătăria-n ansamblu. Julie se uita salivând la bucătării de felul ăsta, în revist-aia pe care o primea, Country Living, despre viaţa la ţară. Bârne de stejar, plăci de teracotă, spoturi luminoase îngropate, vedere către o grădină-n pantă, obloane fiţoase, un bufet galez cu câte o colecţie de ceainice, o maşină de gătit suficient de mare pentru a frige-n ea un copil de talie medie, un frigider-congelator suedez de inox, mare cât alea de prin filmele americane, şi-o maşină de spălat vasele-ncorporată. Aici, e şi-un şemineu acoperit de-un oblon mare de cupru.

— Carnea o tai tu, zice Chloe. Asta-i treabă de bărbat.

M-apuc să manevrez cuţitul.

— Miroase incredibil această vită, zic.

Ea vine cu legumele fripte.

— Reţetă de la mama mea, zice. Vin roşu, rozmarin, mentă, nucşoară, scorţişoară, soia, plus alte câteva ingrediente secrete, pe care nu ţi le pot dezvălui, ca să nu trebuiască, pe urmă, să te ucid – şi ridică uşor capacul: păstârnac, morcovi, cartofi, cubuleţe de dovleac. Zice: Vita condimentată cere-un vin roşu c-un strop de zvâc. Ce zici de-un Rioja38 sec şi pişcător la limbă? – la care, eu fac o mutră de genul: Mie-mi convine, dacă ţie-ţi convine. Rioja să fie, atunci, zice Chloe. Sunt aaa-proape sigură că mai am pe undeva, dosită, o sticlă din soiul tempranillo, din ’81.

Julie, când vorbea despre vinuri, lăsa impresia unei cosmeticiene cu educaţia la genunchiul broaştei, care se dădea mare oenoloagă – asta şi era, de fapt. Chloe se-ntoarce şi-mi întinde sticla şi tirbuşonul. Oare-i sticlesc deja ochii? Răsucesc vârfu’-mbârligat în dop şi-mi închipui lucruri carnale, până când se-aude un poc!

— Ado-rrr sunetul ăsta, zice Chloe. Tu, nu? Naziştii vinului pretind să laşi soiurile-astea grele, roşii, să respire-un sfert de oră, dar eu zic aşa: că viaţa-i prea scurtă. Uite-aici pahare – şi mi le-mpinge cu picioarele de cristal peste blatul de lemn al mesei. Ia şi toarnă, Jeeves39!

Mă execut, iar vinul se-aude făcând: gîl-gîl-gîlgîlgîlgîlgîl…

Ajungem şi la tiramisu, care-i o nebunie, ceea ce spun cu voce tare. Chloe-şi ia o urmă de cremă de pe buză, cu şervetul.

— Nu-i prea cleios, nu-i prea dulce?

— Ca orice altceva cu care m-ai hrănit, ilustrează perfecţiunea. Când ai avut timp să te pregăteşti ca maestru-bucătar?

C-un aer mulţumit, soarbe din vin şi-şi tamponează umezeala roşie de pe buze cu şervetul. Zice:

— Mă flatezi…

— Să te flatez? Ce motive-aş putea să am ca să te flatez? Nici unul. Nu e clar? Rămâne cum am stabilit.

Chloe toarnă cafea dintr-o cafetieră-n formă de dragon.

— Data viitoare, zice – mă rog, vreau să zic dacă o să mai vrei să m-ajuţi vreodată să rezolv surplusul de cumpărături –, îţi fac reţeta mea de şerbet cu vodcă. Astă-seară, n-am…

În acel moment, fix lângă noi amândoi, o voce de fată strigă: Jonah!

Mai clar nici nu se putea – ca un clopot a răsunat. Numai că nu-i nici o fată lângă noi. Dar… am auzit-o. Exact aici. O voce de fată. A strigat: Jonah!

De la uşă, se-aude un zgomot ca un zdroncănit – sar de la locul meu, scaunu-mi scrâşneşte, se poticneşte, se răstoarnă…

Clapeta pentru pisică se leagănă – scârţâie – se-opreşte…

Iar o aud pe fată: Jonah? – deci, nu mi-am închipuit. Iar: Jooo-naaah!

Stau într-o poziţie gen luptă-sau-fugi; Chloe, în schimb, nu pare deloc şocată şi nici nu pare să creadă că eu aş fi nebun de legat. Stă şi se uită la mine, calmă şi stăpână pe sine. Mie-mi tremură picioarele. O-ntreb:

— Ai auzit asta? – pe-un ton mai degrabă sărit de pe fix.

— Da, zice şi pare, dacă nu altfel, măcar uşurată. Repetă: Am auzit, da.

— Era o fată… chiar aici, în bucătărie, zic eu, ca să verific dac-am auzit bine.

Chloe-şi închide ochii şi-ncuviinţează uşor din cap.

— Dar… ai zis că n-ai copii.

Chloe trage aer în piept şi-l dă înapoi afară.

— Nu sunt ai mei, zice.

Chiar că nu mai înţeleg nimic. Să fie-adoptaţi? Bine, dar… invizibili?

— Cine sunt?, vreau să ştiu.

— O cheamă Norah. Şi e soră cu Jonah, zice Chloe. Şi-amândoi locuiesc aici.

Mi se ridică părul de pe braţe. Îngaim:

— Eu… Tu… Cum adică?

Chloe-şi ia o ţigară din pachetul meu. Zice:

— Auzi o voce. Nu e nimeni de faţă. Te afli într-o casă veche. La ce te duce gândul, inspectore de poliţie?

Nu mă pot forţa să pronunţ cuvântul fantomă, dar am auzit ce-am auzit: o fată pronunţând cuvântul Jonah, când nu e nici o fată prezentă.

— Paşii pe care i-ai auzit sâmbăta trecută, prin jurul casei, continuă Chloe. Te-ai gândit că erau copii din casa de-alături. Ţii minte?

Parc-am îngheţat. Dau din cap că da – o singură dată.

— Nu locuieşte nici un copil în vecini, Gordon. Ei erau – Norah şi Jonah. Cred că sunt gemeni. Ia de-aici. Aprinde-ţi o ţigară. Şi stai jos.

Tot ce-mi spune, fac, dar mintea mi-e vraişte, şi degetele – mai stângace ca niciodată, când îmi aprind ţigara.

— Prima dată i-am remarcat în ianuarie, anul ăsta. Mai întâi, în grădină, ca şi tine; tot ca şi tine, am presupus că erau copiii vecinilor. Pe urmă, într-o după-masă, când Stuart dormea dus, după şedinţa de chimioterapie – chiar în ziua de Sfântul Valentin s-a întâmplat –, eram pe scări, când am auzit-o pe fată fredonând pe palierul cel mic, lângă pendula-naltă. Numai că nu era nimeni acolo, în afară de mine. Pe urmă, o voce de băiat a strigat din cadrul uşii: Norah, ţi s-a fiert ou’! – la care, fata i-a răspuns: Cobor imediat, numai să-ntorc ceasul ăsta! M-am gândit – sau am sperat mai degrabă – că nişte copii ajunseseră cumva-năuntru, pentru vreo farsă, vreo provocare, numai că… eu acolo eram, pe scările-alea, Doamne, iartă-mă! Chiar lângă pendulă.

Nu mi-a trecut neobservat faptul că Norah, fata invizibilă, purta unul şi-acelaşi nume ca şi lady Grayer, dar ce putea să-nsemne asta, sau dacă era doar o coincidenţă fără nici o semnificaţie, cine-ar fi putut spune?

— Soţul tău i-a auzit şi el? – la care, Chloe a scuturat din cap:

— Niciodată. Pe urmă, pe la Paşti, Norah şi Jonah – „fantomele“ – au traversat, efectiv, bucătăria, sporovăind pe tema unui ponei numit Blackjack, şi Stuart stătea exact unde stai tu acum. L-am întrebat: „Ai auzit?“ – la care el mi-a răspuns: „Ce s-aud?“ – „Vocile-alea“, i-am spus. Dar Stuart s-a uitat la mine-atât de curios şi de-ngrijorat, încât m-am prefăcut că lăsasem, probabil, vreun aparat de radio deschis la etaj – şi Chloe-şi aprinde iar ţigara, uitându-se fix la vârful incandescent, apoi continuă: Stuart era biochimist, era şi ateu, şi n-avea el treabă cu stafiile. După câteva săptămâni, am dat o petrecere aici, într-o seară, şi, în timp ce serveam antreurile, i-am auzit pe Norah şi Jonah trecând chiar pe lângă noi toţi, cântând: Iată vine şi mireasa, mare cât o zi de post40 şi hlizindu-se ca nebunii. Tare, ca nişte copii adevăraţi. Opt musafiri aveam aşezaţi în jurul mesei, şi nici unul dintre ei n-auzise nimic.

În şemineu, flăcările şfichiuie ca nişte bice. Prin creierul meu de poliţist criminalist, se insinuează, ca pe fâşia de hârtie de la telex, cuvântul schizofrenie. Dar şi eu am auzit vocea; în schimb, cu siguranţă, n-am auzit niciodată de schizofrenie împărtăşită.

Chloe toarnă restul de vin în cele două pahare. Zice:

— Am fost îngrozită c-o luam cu minţile pe coclauri, aşa că, fără să-i spun lui Stuart, m-am dus la trei doctori separaţi, mi-am făcut o tomografie, tot ce trebuia. Nu s-a văzut nimic sinistru. Eram infirmiera de zi şi noapte-a lui Stuart, care se ducea la vale văzând cu ochii, aşa că doi dintre cei trei doctori consultaţi au pus totul pe seama stresului. Al treilea mi-a spus că vocile se datorau dorinţei mele neîmplinite de-a avea copii – la el am renunţat să mai merg.

Beau vinul. Trag din ţigară. Zic:

— Adică… în afară de mine, nimeni altcineva nu i-a mai auzit?

— Eee-xact aşa. Nu… nu pot să-ţi spun cât de uşurată m-am simţit sâmbăta trecută, când am înţeles că şi tu-i auziseşi. Cât de mai puţin însingurată. Doamne! – numai să pot discuta-n felul ăsta despre ei, fără să mă tem că m-ai putea crede zănatică… nici nu-ţi închipui, Gordon.

Ochi albaştri. Ochi cenuşii.

— De unde şi-această invitaţie?, zic – la care, ea schiţează un zâmbet cam încurcat.

— Nu numai de-asta, zice. Nu te simţi exploatat.

— Nu mă simt. Dar uite că şi Bergerac i-a simţit. A şters-o de-aici, una-două, zic, şi-mi torn cafea din cafetiera-dragon. Întreb: De ce stai aici, Chloe? De ce nu vinzi casa şi nu te muţi undeva mai… puţin bântuit?

Chloe face o grimasă pe care am văzut c-o face ori de câte ori i se pune câte-o întrebare spinoasă.

— La Conacul Slade sunt la mine-acasă, zice. Aici mă simt în siguranţă – şi nu-i ca şi cum Norah şi Jonah mi-ar face: Bau!, ar stropi cu ectoplasmă sau ar scrie mesaje dătătoare de fiori pe oglinzi. Nu… nici măcar nu ştiu sigur dacă ei ştiu că sunt şi eu aici. Sigur că da, îi aud, o dată sau de două ori la fiecare o zi sau două, dar am impresia că-şi văd, pur şi simplu, de-ale lor, şi nimic altceva – şi Chloe aşaz-o linguriţă-n echilibru pe muchia unei farfurii, după care zice: Mai este o voce, a unuia pe care eu îl numesc Eeyore41, fiindcă-i atât de negativist întotdeauna – deşi nu l-am auzit decât foarte rar. Bombăne chestii de genul: Nişte mincinoşi…, sau: Fugi repede!, şi altele, care n-au nici o noimă. Da, sunt de acord că e oarecum deconcertant, dar nu cred că se califică la categoria strigoi. N-o să renunţ la Conacul Slade numai din cauza lui.

Bergerac îşi freacă spinarea de ţurloaiele mele. Nu l-am observat când a intrat înapoi.

— Eu tot cred că eşti făcută dintr-o fibră mai rezistentă decât majoritatea, Chloe. Dar, zău aşa… chiar fantome? – la care, Chloe oftează:

— Unii oameni ţin şerpi Boa constrictor sau tarantule. Nu crezi că fiare dintr-astea sunt mai ciudate, mai înfricoşătoare şi mai primejdioase de avut prin casă decât inofensivii mei colocatari? Plus că nu sunt nici măcar convinsă c-ar fi nişte „fantome“-autentice.

— Dacă spui că-s „inofensivi“, înseamnă că nu fac nici un rău, aşa-i? Dar, dacă nu-s fantome, ce-ar putea fi?

— Am o teorie a mea. Că sunt nişte copii ca oricare alţii, care trăiesc în propriul timp, îşi fac propriile mendre, numai că mi se-ntâmplă mie să-i aud. Cum se-ntâmplă, uneori, ca liniile telefonice să fac-atingere. E prea subţire peretele dintre ce este „acum“ pentru noi şi ce era pentru ei „acum“. Atâta tot.

Fereastra-naltă oferă imaginea bucătăriei reflectate, o altă Chloe cu aer fantomatic şi-un alt eu, suprapus unei grădini de-acum întunecate.

— Dacă nu i-aş fi auzit şi eu, zic, aş putea crede că te-ai uitat la prea multe Poveşti cu final neaşteptat42, sau altceva de genul ăsta. Dar le-am auzit, la fel ca şi tine. Te-ai gândit să afli cine-a locuit în Conacul Slade înainte? Poate c-ai da peste vreo pereche de gemeni Jonah şi Norah.

Chloe-şi face sul şervetul.

— M-am gândit şi la asta, zice. Dar, de când a murit Stuart, zău că n-am avut elanul să pornesc într-o asemenea direcţie – şi face o mutriţ-apologetică, pe care-mi dau seama că mi-ar plăcea să i-o sărut.

Bergerac se refugiază la mine-n poală. Numai să-şi ţină ghearele-năuntru.

— Registrele de proprietari din arhivele primăriei merg până-n anii 1860 înapoi în timp, o informez pe Chloe. Noi – la Secţia de Investigaţii Criminale vreau să spun – le mai consultăm din când în când. Am un arhivar acolo, pe care l-am îmblânzit – Leon îl cheamă – şi care mai face câte-o cercetare pentru mine, fără să-ntrebe de ce şi pen’ ce. Un asemenea căsoi vechi lasă urme de paşi prin istoria locală. Vrei să-l rog aşa, discret, să verifice?

— Mai întâi un lăcătuş, acum un arhivar, zice Chloe, cu aerul c-aş fi reuşit s-o impresionez. Eşti un fel de Domnul Pagini aurii. Da, chiar te rog. Ţi-aş rămâne recunoscătoare-n veci.

— Mă ocup, atunci, zic şi-l mângâi pe Bergerac, de-l fac să toarcă.

Gazda mea-şi leagă iar părul, care i s-a desfăcut.

— Mă uimeşti, Gordon. Cei mai mulţi bărbaţi n-ar fi nimerit să găsească uşa mai repede.

— Eu nu sunt cei mai mulţi bărbaţi, comentez, dând afară pe nas un vălătuc de fum.

Chloe şi eu ne uităm unul la celălalt mai lung decât s-ar cuveni în mod normal. Ea-ntinde mâna, îmi ia din faţă farfurioara în care-avusesem desertul şi-o depune peste-a ei. Zice:

— Ştiam eu c-a fost o mişcare deşteaptă să-ţi telefonez mai devreme.

Tare mi-aş dori să vin c-o replică mai şmecheră decât:

— Mai vrei cafea?

— Nu, nici vorbă. N-o să mai fiu în stare s-adorm cu orele, dacă mai beau.

Eee-xact, mă gândesc.

— Atunci, măcar lasă-mă pe mine să spăl vasele, zic.

— Pentru asta, prietene, a creat Dumnezeu maşinile de spălat vase.

Abia acum observ că şi-a dat jos verigheta. Zic:

— Atunci, am rămas fără scop în viaţă.

Ochi albaştri, ochi cenuşii.

— Nu neapărat, zice.

Scrâşnindu-mi dinţii şi hârşâind pe gât în jos, ca să pot respira, năduşit leoarcă, vâscos şi sărat la gust, mă prăbuşesc pe-aceeaşi pernă pe care-şi ţine ea capul. Sunt hrănit, sunt sătul, sunt satisfăcut – nu există lucru mai bun, în toată slăvita creaţie a lui Dumnezeu, decât un mascul încă tinerel, bine hrănit şi sătul. Stăm acolo, zăcând amândoi o vreme, până când respiraţiile şi ritmurile inimilor ni se mai răresc puţin şi unuia, şi celuilalt. Zic:

— Dacă-mi dai voie să mai încerc o tură, o să-mi găsesc ritmul ceva mai bine – la care, Chloe mi-o întoarce:

— Fă-ţi o programare, să văd când pot să te mai strecor şi unde, ceea ce mă face să râd, aşa că măciuca mea, oricum pe cale să se-nmoaie, alunec-afară.

Îmi întinde un pumn de şerveţele şi se rostogoleşte pe-o rână, tamponându-şi propriile vintre şi-acoperindu-se cu cearşaful cleios. Nu mi-a cerut să-mi pun prezervativ, aşa că nici nu mi-am pus: cam riscant, ce-i drept, dar e riscul ei, nu al meu, şi, cum ar spune orice-afacerist de succes, transferurile riscante dau tot şarmul existenţei. Patul cu patru stâlpi e-nconjurat de draperii roşii-cafenii, aşa că totu-i cald, întunecat şi-atenuat. Îi spun:

— Apropo, încuietoarea ta cu triplă canelură se ridică, fără nici un dubiu, la cele mai înalte standarde-ale domeniului… – la care, Chloe-mi dă un dos de pălmuţă blândă. Zic: Infracţiune gravă, s-agresezi un ofiţer de poliţie.

— I-auzi… Nu cumva o să-mi pui cătuşele?

— Numai în visele mele cele mai deşucheate.

— Atunci, dormi, zice Chloe, sărutându-mi un sfârc.

— Şansele-s deloc neglijabile – dacă tot stau culcat lâng-o zeiţă goală.

Îmi sărut-acum pleoapele.

— Să visezi frumos, domnule inspector…

— Serios că nu mi-e somn, zic şi casc, de mai am puţin şi-o înghit.

Când mă trezesc, nu mai e lângă mine. Carnea mea şi două legume sfârâie plăcut. Ţevăria străveche din pereţi geme, şi apa unui duş din apropiere pleoscăie pe fundul căzii. Îmi găsesc ceasul sub o pernă: 1.30. Deci, orele mici ale zilei. Nici o problemă – e duminică. Nu trebuie să mă prezint înapoi la birou decât marţi. Naiba s-o ia, ziua de marţi. Naiba s-o ia de muncă. Naiba s-o ia de anchetă-n cazul Malik. Naiba să-l ia şi pe Trevor Doolan. Şi pe marele public britanic, la fel – naiba să-l ia. Eu şi Chloe ar trebui să nu ieşim din casă şi să facem asta iar şi iar, toată duminica, toată săptămâna, toată luna… Un singur lucru mă sâcâie. Ce anume? Un gând. Şi iată care: de ce-ar sări-n pat o femeie ca ea, distinsă, deşteaptă, ca naiba de sexi, c-un individ pe care abia dacă-l cunoaşte? Aşa ceva se-ntâmplă în Pornostan sau când mănâncă rahat bărbaţii, dar, în lumea reală, femeile precum Chloe, pur şi simplu nu le-o trag bărbaţilor de la numai a doua-ntâlnire. Nu-i aşa?

Ia stai, Gordon Edmonds, stai aşa. Cum adică „numai a doua-ntâlnire“? Asta-i a cincea vizită pe care-o faci la Conacul Slade, bătut în cap ce eşti. Fă bine şi numără mesele: în prima sâmbătă, Chloe ţi-a gătit friptură, a doua sâmbătă – cod pe cartofi raşi; a treia – vânat şi plăcintă Guinness; săptămâna trecut-a fost cu fazan, iar astă-seară, e vită friptă. Aşa, deci. Vezi? Cinci mese, cinci sâmbete, cinci sticle de vin şi cinci conversaţii lungi, ore-n şir, despre lucruri mari şi lucruri mici, despre lucruri nici-nici: copilăria unuia şi-a celuilalt, atitudinile, politica; soţul ei decedat şi fosta mea nevastă; John Ruskin, istoricul de artă din epoca victoriană. V-aţi telefonat unul celuilalt în fiecare seară, doar ca să vă spuneţi „Noapte-bună“, şi „Vise plăcute“, şi „Abia aştept să se facă sâmbătă“. Nu v-aţi făcut o curte prea-ndelungată, ce-i drept, dar intens-a fost, şi sinceră, şi câtuşi de puţin porcoşică sau deocheată. Eşti un poliţist arătos, şi-n pat eşti uimitor – evident. Şi-atunci, care-i problema? Chloe Albertina Chetwynd te iubeşte.

Eu n-o iubesc pe ea, nu încă, dar iubirea se dezvoltă din sex, după experienţa mea. Cu cât intri mai mult într-o femeie, cu-atât mai mult o faci a ta. Cine ştie? Am putea să ne şi căsătorim până la sfârşit. Închipuie-ţi numai: să deţii Conacul Slade – sau măcar să-l deţii pe jumătate. Cui ce-i pasă de trei amărâte de stafii? Faptul că le-aud şi eu mă face să par special în ochii lui Chloe. Conacul Slade e cu mult mai mare decât e casa de serviciu a lui Trevor Doolan, din vârful colinei ăleia a lui, cu vecinii bine plătiţi de la Clubul Conservator. Dacă, dup-ancheta din cazul Malik, mă trezesc aruncat la lupi, Conacul Slade mi-ar putea fi colacul de salvare, soluţia pentru „mai duceţi-vă şi dracului“. Oare cât o valora? O sută de mii de lire sterline? O sută douăj’ de mii? Averile-şi schimbă proprietarii-n fiecare zi, tot timpul, prin intermediul afacerilor, prin pariurile sportive, prin criminalitate – sau, da, prin căsătorie. O să-i ofer siguranţă lui Chloe şi-o să-i umplu golul lăsat de lipsa unui bărbat din viaţa ei; şi ea o să-mi ofere mie siguranţă financiară. Pare-a fi un troc cinstit.

— Goooorrr-dooonnn! – ajunge până la mine vocea ei, dintr-o cameră aflată la nu cine-ştie-ce depărtare. Te-ai trezit?

— Acuma, da, îi strig şi eu răspunsul. Unde eşti?

— Dans la douche – În duş, numai că nu pot să-i desfut dopul şamponului ăstuia…

I-auzi, nebunatică mică şi-obraznică!

— Aoleu, chiar aşa, nu poţi de-una singură?

— Sunt o biată domniţă la ananghie, Gordon. Fă bine şi ia-o în sus pe scări.

Pe pat, se află-ntins un halat de casă bărbătesc, dintr-o blană maronie. Probabil rămas de la Stuart, dar, zău aşa, dacă tot m-am înfruptat din văduva lui, de ce i-ar păsa, dacă-i şi-mbrac halatul de casă? Mi-l pun, mă dau jos din pat şi mă strecor printre draperiile groase, roş-cafenii, traversez camera ciudat de rotundă şi ies pe-un palier pătrat. Pe partea stângă, e-o pendulă veche, înaltă; pe dreapta, sunt nişte scări pe care se coboară în vestibulul de jos, iar în faţa mea sunt alte scări, pe care se urcă, pe dinaintea unor tablouri, către o uşă de-o nuanţă palidă, aflată parcă-n vârful casei, unde o Chloe Chetwynd învăluită-n spumă de săpun îşi aşteaptă cavaleru-n armură strălucitoare.

— Vii odată, Gordon?, îmi strigă iar.

Da, da, vin – uite-acuma vin. Urc scările care duc în sus, câte două deodată urc, trec de portretul unui adolescent într-o jachetă de piele uzată, cu părul negru dat cu briantină şi cu nişte ochi înguşti, de parc-ar fi pe jumătate chinez. Următorul tablou înfăţişează o tânără-mbrăcată la ţol festiv şi cu părul blond ca mierea strâns într-o coafură înaltă, cum aveau cântăreţele-alea care acompaniau câte o formaţie de fete din anii ’60. Afişeaz-un zâmbet visător, care-mi aduce-aminte de cum zâmbea Julie, înainte să devină o scârbă nevrotică, drept care mă opresc şi-i ating buzele cu-ale mele, uite de-aia – pentru că pot. În al treilea portret, cum venea, dacă urcai scările dinspre palier spre uşa vopsită într-o nuanţă palidă, era un băiat de vreo treişpe ani. Părul nisipos, nasul mare, îmbufnat, nelalocul lui în propria-i piele sau din cauza jachetei de tweed şi-a lavalierei, pe care poţi foarte bine suspecta că maică-sa băgăreaţă l-a pus…

Nathan Bishop e. Nu poate fi. Ba este. Mă iau palpitaţii la inimă şi mă simt îngreţoşat şi-mponderabil. Nathan Bishop, aşa cum l-a văzut Fred Pink pe-Aleea Slade, în 1979. Nathan Bishop, căruia Fred Pink i-a decupat fotografia din ziar. Trevor Doolan a pus-o pe Debs, pe secretara lui, s-o fotocopieze şi s-o prindă cu pioneze deasupra birourilor noastre, ca să vadă celebrul Fred Pink – să vadă cu ochii lui – cât de serioşi eram noi, cei de la poliţia din Valea Tamisei, în a urma firul indicat de el. Minte, zice-o voce-mbufnată direct în canalul meu auditiv, mai limpede ca bună-ziua. Tresar – mai-mai să cad –, mă las pe vine, mă uit în jur. Nimeni. Are de gând să-ţi ia viaţa, şi nu numai…

Scări în sus – alte scări în jos – nimeni, nici pe unele, nici pe altele.

Încerc să mă detensionez. Mi-am închipuit – atâta şi nimic altceva.

Poate să găseşti o armă-n crăpături, zice vocea.

Asta nu-i ca Norah sau Jonah din bucătărie. Mie mi se-adresează vocea de-acum. Nu ştiu cum şi de unde ştiu, dar ştiu.

Crăpăturile-aruncă resturile pe jos, zice băiatul.

Ce crăpături? Ce resturi? Ce armă? – izbutesc să-ngaim. Cine eşti? – dar, când pun întrebarea către portretul care-l înfăţişează pe Nathan Bishop, jumătăţii mele ceva mai isteţe i se pare că ştie.

Nu sunt eu tot, zice băiatul. Sunt ce-a mai rămas din mine.

— De ce-aş avea nevoie de-o armă? zic şi nu ştiu ce fac, stau de vorbă cu portretul unui băiat dispărut?

Pendula toacă timpul, undeva mai jos, departe de tot.

E numai în capul meu. Ba nu e. Fiecare vorbă e-un junghi dureros.

Pentru tine, e prea târziu, zice băiatul. Dar tu dă-o mai departe.

— S-o dau mai departe? Ce anume? Cui? – întreb vocea, care poate că e, poate că nu e reală.

Următorului musafir… Sunt gata, de-acum… Tot ce mai era din mine s-a consumat…

— Alo?, zic, dar băiatul a dispărut.

Mă târăsc pe scări în sus, cu spatele-nainte, mă-ndepărtez de Nathan Bishop şi portretul lui, până când îmi cad privirile pe următorul tablou, pe care iarăşi îl recunosc instantaneu, pentru că eu sunt în el – eu, Gordon Edmonds. Ar trebui să mă-nnebunească de-a binelea măcar ăsta, numai că nu poţi încasa şocurile la nesfârşit, fiindcă, la un moment dat – cum să spun eu? –, ţi se ard circuitele. Aşa că tot ce fac e să casc ochii mari şi gura, ca un dobitoc desăvârşit. Stau şi mă uit gură-cască la portretul mai real decât realul Gordon Edmonds, care se uită la mine gură-cască, din halatul de casă blănos şi maroniu, cu părul meu tuns perie, cu fruntea mea oarecum înaltă, cu faţa mea ceva mai trasă, mai conturată, mai arătoasă decât a lui Phil Collins, cu golurile mele sinistre, dătătoare de fiori, de culoarea pielii, din locurile ochilor. Mă holbez la toate astea, până-mi trece prin minte: Ai face bine să ieşi imediat din această casă. Nu ştii cu cine sau cu ce ai de-a face. Dar aşa ceva e tâmpesc şi, pe deasupra, un semn de laşitate. S-o ştergi, pentru că ţi-ai văzut portretul pictat de Chloe? Încerc să gândesc, dar nu-mi vine uşor. Parcă mi-ar fi amorţit creierul. Dacă ea, Chloe, a pictat portretul meu, atunci le-a pictat şi pe celelalte. Dacă ea le-a pictat şi pe celelalte, l-a pictat şi pe-al lui Nathan Bishop. Ceea ce-nseamnă c-a minţit când a zis că numele nu-i spunea nimic. Ceea ce-nseamnă…

Chloe să fie o criminală? Vino-ţi în fire. Am interogat, la viaţa mea, trei sau patru criminali în serie, şi Chloe n-are nimic în comun cu nenorociţii ăia, mâncători de rahat. Mai uită-te o dată. Da, bine, Chloe m-a pictat pe mine, ca să mă ia prin surprindere, dar de-aici nu rezultă că şi celelalte portrete tot ea le-a pictat. De altfel, par să fi fost pictate cu mult timp în urmă. Probabil că erau deja expuse aici, când Stuart şi Chloe au cumpărat conacul de la familia Pitt. Aşa se explică. Măcar de s-ar explica. N-au titluri, nici semnături, deci Chloe n-are de unde şti că trece pe dinaintea lui Nathan Bishop, ori de câte ori vrea să urce scările-astea. Iar eu nu i-am arătat poza băiatului săptămâna trecută, în grădină; n-am făcut altceva decât să-i spun cum îl chema.

Dar ce era cu vocea pe care tocmai ce-am auzit-o, avertizându-mă să ies din casă cât mai repede?

Da, ce era cu ea? Numai fiindc-auzi o voce fantomatică, nu-nseamnă că trebuie să iei ce-ţi spune ca pe litera de evanghelie. Poate că vocea pe care-am auzit-o adineauri nici nu era vocea lui Nathan Bishop, ci a entităţii căreia Chloe-i spune Eeyore. Şi-apoi, de unde ştiu eu sigur c-am auzit-o cu-adevărat? Dacă mi-am închipuit-o numai?

Uite ce-ai de făcut: scoate-o pe Chloe de sub duş, lămureşte-o că deţine un portret care-l înfăţişează pe Nathan Bishop, dă-i asigurări că nu e suspectă de nimic şi mâine, la prima oră, sună-l acasă pe şeful cel mare, Doolan. La început, n-o să-i facă mare plăcere, şi nici mie n-o să-mi placă pe urmă, când toată lumea de la secţie o să afle c-am călărit-o pe Chloe Chetwynd; în schimb, când o să afle că firul oferit de Fred Pink ar putea să nu fie chiar o herghelie de cai verzi pe pereţi, să vezi cum o să-şi adapteze muzica, Doolan, după tonul dat de mine.

Am lămurit-o, deci. Să luăm problema-n mână.

Atâta doar că, de partea cealaltă a uşii celei palide, nu dau de-o baie, în care Chloe să se afle sub duş, ci de-o mansardă lungă şi sumbră. O mansardă lungă şi sumbră, care-i ca un fel de… temniţă? Al dracului să fiu, dacă n-arată chiar aşa. Trei sferturi din ea sunt ca un fel de cuşcă, având nişte gratii zdravene, groase – de două degete grosime şi două degete-ntre ele. Nu văd cât de mult se-ntinde mansarda-n spate, pentru că-năuntru e-atât de-ntuneric. O lumină foarte palidă pătrunde prin două luminatoare tăiate-n plafon dincoace de partea separată prin gratii, deasupra locului unde mă aflu – dar nu mai e şi-altă lumină. Mansarda miroase-a halenă proastă şi-a dezinfectant de pin, foarte asemănător cu celulele din arestul de la secţie. Pipăi cu degetul mare peretele şi dau de-un comutator; îl apăs, şi-o lumină se-aprinde în partea de dincolo de gratii. E-un bec slab, undeva, sus de tot. Deosebesc un pat, o chiuvetă, o canapea, o masă, un scaun, o boxă-toaletă, a cărei uşă stă larg deschisă, o bicicletă statică şi pe cineva care se mişcă pe pat, pe jumătate ascuns de cuverturi şi de-ntuneric. Mansarda nu e mai lată de cinci metri, în schimb se lungeşte mult în spate, poate pe-ntreaga latur-a Conacului Slade. Îmi lipesc faţa de gratii, încercând să privesc printre ele cât mai bine cu putinţă. Zic:

— Alo?

El sau ea – nu-mi dau seama ce e, bărbat sau femeie – nu-mi răspunde. Cine-ştie-ce rubedenie nebună? Cât de legal e ce văd? O să trebuiască să fac raport, mâine-dimineaţă. Încerc iar:

— Alo? Ce faceţi acolo? – aud cum cineva respiră şi cum patul de campanie scârţâie. Vorbiţi englezeşte? Aveţi nevoie de-ajutor? Vreţi să… – la care, o voce de femeie mă-ntrerupe – o voce tensionată:

— Eşti real?

Nu-i cea mai normală la cap întrebare pe care s-o pui prima. Patul e cam la mijlocul mansardei, şi nu reuşesc să văd prea multe-amănunte – un pomete, o mână, un umăr, o şuviţă de păr cenuşiu.

— Numele meu e Gordon Edmonds şi, da, sunt real.

Femeia se ridică-n capul oaselor în pat şi-şi cuprinde genunchii cu braţele.

— Întotdeauna zice că-i real cine-ţi apare-n vise, aşa că nu te supăra, dacă nu te cred – pare să fie-o femeie fragilă şi tristă, după voce, dar altfel stăpână pe ce spune. Odată, zice, am visat că venea Charlie Chaplin să mă salveze, călare pe-o unghieră gigantică – şi se uită chiorâş înspre mine, c-o figură care sigur n-a mai zâmbit de mulţi ani. Vyvyan Ayrs43 a dat o gaură-n tavan, odată. Eu m-am căţărat şi-am ieşit prin acea deschizătură, iar el m-a prins bine-n curele pe deltaplanul cu care venise, şi-am plutit amândoi peste Canalul Mânecii, până la Zedelghem. Când m-am trezit, mi-a venit să plâng – exact în acel moment, un calorifer trosneşte. Femeia se comută: Gordon Edmonds, deci. Pesemne, eşti nou.

— Da, zic, sunt nou – vorbeşte ca un caz tipic de bolnavă mintal. Şi dumneata… eşti pacientă? – la care, ea se-ncruntă la mine:

— Dacă eşti real, ştii cine sunt.

— Mă tem că nu-i adevărat. Sunt real, dar nu te cunosc.

Vocea femeii se face încă şi mai aspră:

— Harpia vrea să mă facă să cred că vine cineva să mă salveze, nu-i aşa? Mica ei distracţie. Spune-i că nu intru-n joc.

— Cine vrea să te facă să crezi că vine cineva să te salveze?

— Harpia-i harpie. Nu-i pronunţ niciodată numele.

Numele ei, al Harpiei? Un gând neliniştitor mi se insinuează-n minte – Chloe –, dar trebuie să existe-o explicaţie logică. Zic:

— Doamnă dragă, sunt poliţist. Inspector principal Gordon Edmonds, de la Secţia de Investigaţii Criminale-a Poliţiei din Valea Tamisei. Poţi să-mi spui doar atât: de ce te afli aici? Sau, cel puţin, de ce crezi dumneata că te afli aici?

— Un inspector de poliţie-n halat de casă. Cum ar veni, sub acoperire, este?

— Ce naiba importanţă are cu ce sunt îmbrăcat? Vorba e că sunt poliţist.

Femeia se dă jos din pat şi se-apropie de gratii parcă plutind, în cămaşă de noapte. Zice:

— Mincinosule…

Mă dau c-un pas în spate, nu cumva să aibă vreun cuţit.

— Scumpo, te rog. Vreau… vreau doar să ştiu care-i toată povestea. Măcar spune-mi cum te cheamă.

Un ochi dement se iveşte-n spaţiul de două degete dintre două gratii.

— Rita, zice femeia, la care mie-mi iese pe gură fraza, la fel cum un magician ar scoate-o eşarfă din joben:

— Aoleu, Doamne, apără şi păzeşte!, nu-mi spune că eşti Rita Bishop…

— Ba sunt, zice femeia. Cum prea bine ştii – şi clipeşte din acel unic ochi care i se vede.

Mă uit mai îndeaproape şi-ncerc să-mi readuc în minte cealaltă poză fotocopiată, pe care ne-a prins-o Debs în pioneze deasupra birourilor. Dumnezeule mare!, e Rita Bishop însăşi, îmbătrânită, într-o stare deplorabilă, dar ea este, fără nici un dubiu.

— După toţi anii ăştia, zice, c-o halenă care-i miroase-a oţet, înc-o mai distrează pe Harpia de la parter asemenea pantomime?

Am senzaţia c-am pierdut jumătate din sânge. Întreb:

— Şi te afli – mă şi tem să-i aud răspunsul –, din 1979 şi pân-acum, aici, în această mansardă?

— Nu, rânjeşte la mine. Mai întâi, m-au ascuns la Palatul Buckingham; pe urmă-n iatacul unei clarvăzătoare de pe sparge-valul de la Brighton; de-acolo, m-au dus la Willy Wonka44-n…

— Da, bine… bine, zic, tremurând tot. Unde-i Nathan, fiul dumitale?

Rita Bishop închide ochii şi parcă-şi trage singură vorbele din gură cu cleştele:

— Întreab-o pe ea! Pe lady Norah Grayer, sau sub ce nume s-o mai prezenta zilele-astea. Ea ne-a momit să venim la Conacul Slade; ea ne-a drogat; ea ne-a încuiat în camere; ea l-a luat pe Nathan de lângă mine; ea nu vrea, de-atunci, nici măcar să-mi spună dacă băiatul meu mai e-n viaţă sau nu! – şi se lasă la podea, unde şi rămâne, stând grămadă şi plângând în tăcere.

Mintea mea e zgâlţâită rău şi mi se scutură toată: Chloe Chetwynd? Norah Grayer? Una şi-aceeaşi femeie? Cum se poate? Cum? Portretele? De ce? De ce s-aduci un ofiţer de la Criminalistică şi să ţi-l bagi în pat? N-are nici o noimă. Un lucru ştiu: Conacul Slade nu e vreo secţie de poliţie, nici închisoare, nici clinică de boli psihiatrice – şi totuşi, pare c-avem aici un caz de-ntemniţare ilegală. În mod normal – auzi: normal! –, m-aş duce înapoi la maşină, aş chema-ntăriri prin radio, aş solicita mandate de percheziţie şi m-aş întoarce după câteva ore; în schimb, în scenariul ăsta nebunie-curată, în care s-ar putea – deocamdată, s-ar putea numai – să fi călărit o ucigaşă, sau răpitoare, sau ce mama dracului o mai fi, în vârstă de vreo treize’-şi-ceva de ani, mai degrab-aş duce-o pe Rita Bishop undeva, unde să fie-n siguranţă, şi-abia pe urm-aş declanşa un Cod 10, având ca obiectiv Conacul Slade. Dacă se-ntâmplă să greşesc, şi Trevor Doolan mă lasă, mai târziu, fără boaşe, asta e. Zic:

— Doamnă Bishop, ştii unde-i cheia?

Încă mai zace pe jos şi se smiorcăie numai pentru ea. Observ că zgomotul duşului s-a oprit.

— Doamnă Bishop, te rog… ajută-mă să te-ajut…

Femeia-şi înalţă capul şi-mi trimite raze de ură din ochi. Zice:

— De parc-ai descuia nenorocita de uşă, pur şi simplu, după nouă ani. De parcă…

Doamne, iartă-mă!

— Dacă sunt cine spun că sunt, ai să ieşi din Conacul Slade în două minute, şi-ţi jur pe toţi sfinţii, doamnă Bishop, c-aduc ofiţeri înarmaţi aici, în cel mult juma’ de oră, şi „Harpia“, cum îi spui dumneata, o să fie arestată, iar mâine dimineaţă, Secţia de Investigaţii Criminale, şi Scotland Yardul, plus cei de la Medicină Legală, o să fie pe urmele lui Nathan, aşa că vrei, te rog, să-mi spui unde-i cheia? În momentul ăsta, eu sunt singura dumitale şansă de a-ţi mai vedea băiatul vreodată.

Ceva din vocea mea, cum-necum, o determină pe Rita Bishop să-mi acorde puţin-ncredere. Se ridică-n capul oaselor.

— Cheia uite-o acolo, atârnată-n cui, zice. Chiar în spatele dumitale. Se distrează Harpia, lăsând-o în aşa fel, încât s-o văd.

Mă răsucesc pe călcâie: da – e-o cheie lungă, subţire, lucioasă. O iau din cui şi-o scap din mână, fiindcă mi se-mpleticesc degetele. Cheia loveşte podeaua şi scoate un sunet ca o notă pură. O ridic de jos, descopăr placa de oţel din uşa cuştii şi vâr cheia-n gaura-ncuietorii. E bine unsă, aşa că uşa se deschide fără nici un efort, parcă de una singură. Femeia dinăuntru se ridică de jos, clătinându-se pe picioare, se dă câţiva paşi înapoi, se precipită câţiva paşi înainte, priveşte lung şi fix, de pacă nu i-ar veni să-şi creadă ochilor.

— Hai, doamnă Bishop, îi spun în şoaptă. Ieşi odată. Plecăm de-aici.

Deţinuta face câţiva paşi ezitanţi către ieşirea din cuşcă, m-apucă de mână şi păşeşte-n afară. Dă să zică:

— Eu… eu… – dar nu poate, pentru că are o respiraţie ca un raşpel.

— Uşor, îi spun. Uşor, că poţi. E-n regulă. Ştii cumva dacă „ea“, sau „ei“… dacă au, cumva, şi arme?

Rita Bishop nu e-n stare să-mi răspundă. Se-apucă de halatul meu de casă cu-amândouă mâinile, tremurând toată şi rugându-mă:

— Promite-mi… promite-mi că nu te visez şi pe dumneata…

— Îţi jur că nu… Hai să mergem.

Dar ea-şi înfige unghiile-n încheietura mâinii mele:

— Şi că dumneata nu mă visezi pe mine?

Îmi păstrez calmul; şi eu, dac-aş fi fost închis într-o mansardă, timp de nouă ani, aş fi acum cu minţile duse. Îi spun:

— Fii sigură că nu. Haide-acuma, să plecăm de-aici cât mai repede.

Îmi dă drumul de mână. Zice:

— Uite-aici, domnu’ inspector…

— Doamnă Bishop, trebuie să mergem…

Dar ea mă ignoră, scoate-o brichetă şi-o ridică la înălţimea ochilor. Degetul mare-i zvâcneşte, şi-o flacără subţire…

… se lungeşte, palidă şi nemişcată ca un stop-cadru. Nu mai e flacără de brichetă, ci de lumânare, înfiptă într-o bază metalică butucănoasă, cu-nscrisuri de jur-împrejur, în arabă, ebraică sau cine-ştie-ce limbă străină. Cuşca nu mai e. Nici mobila din ea nu mai e. Şi Rita Bishop a dispărut. Lumânarea e singura sursă de lumină. Mansarda, redusă la dimensiuni mult mai mici, e-ntunecată acum ca un interior de coşciug vârât în străfundurile unei caverne cu intrarea blocată. Sunt îngenuncheat, paralizat, şi nu ştiu ce mi se-ntâmplă. Încerc să mă mişc, dar fără nici un rezultat. Nici măcar un deget. Nici măcar limba. Cuşca-i acum propriul meu corp, şi eu sunt cel ferecat înăuntru. Ochii şi creierul – ele mi-au mai rămas care să funcţioneze. Atunci, fă bine şi dezleagă misterul. Gaz paralizant? Damblageală? Vreun „Mickey Finn“45, ceva? Numai Dumnezeu ştie. Indicii, poate, domnule inspector? Trei feţe disting în penumbră. Drept în faţă, dincolo de lumânare, sunt eu, în halatul de casă al unui mort. În oglindă, evident. În stânga mea, e Chloe, într-un fel de robă cu glugă şi cu pernuţe pe umerii înălţaţi. În dreapta mea, e-un… Chloe-bărbat. Fratele ei geamăn, presupun – un invidid blond, îmbrăcat c-o robă la fel cum are şi Chloe, frumos la modul homosexual, cum erau membrii Tineretului Hitlerist. Nici el, nici ea nu se mişcă. La câteva degete distanţă de flacăra lumânării, stă nemişcată-n aer, nemişcată-n timp, o molie cafenie. Nu visez. De asta, măcar, sunt sigur. Şi, deci, aşa se face că poliţistul Gordon Edmonds şi-a pierdut minţile?

Timpul trece. Nu ştiu cât de mult. Lumânarea sfârâie, şi flacăra ei albă începe să se legene-ncolo şi-ncoace. Molia-şi reia zborul în cercuri, dispărând în beznă şi reapărând – acum o văd, acum n-o mai văd.

— Rânjeşti, Frăţioare, zice Chloe – dac-aşa o fi chemând-o pe bune.

Femeia de lângă mine are acelaşi chip cu cea care m-a servit cu tiramisu, dar, dacă vocea ei de-atunci era blândă şi-nvăluitoare, cea de-acum sugereaz-o lamă de briceag ruginită.

— Nu rânjesc deloc, obiectează bărbatul, mişcându-şi picioarele, de parc-ar fi nişte perniţe de ace, cu bolduri înfipte-n ele.

Încerc şi eu să mă mişc. Tot nu pot. Încerc să vorbesc. Nici asta nu pot.

— Al naibii de mincinos ce eşti, Jonah, zice Chloe, şi-şi ridică mâinile ca pe-o pereche de mănuşi lungi, pe care nu se poate hotărî dacă să şi le pună sau nu. Eu n-am rânjit când tu i-ai tras-o coafezei ăleia, cu două cicluri în urmă. Şi tu chiar ai făcut schimb de fluide cu ea, în timp ce eu nu i-am azvârlit dulăului ăstuia-n călduri – şi-mi aruncă o privire piezişă, dezgustat-acum – decât un os imaginar…

— Dac-am zâmbit, cumva, zice bărbatul, a fost un zâmbet de mândrie faţă de prestaţia ta magistrală din sublucrătura mea. La perfecţie-ai jucat rolul văduvei nevrotice. Cuşca de la mansard-a fost una dintre cele mai bune mises-en-scènes46 ale mele – cred că suntem de acord, măcar în această privinţă – , dar nici Meryl Streep, dac-ar fi fost în locul tău, n-ar fi reuşit să joace rolul bietei doamne Bishop cu mai mult aplomb. Zău aşa, eu abia dac-am remarcat-o, cu toţi anii ăştia-n urmă, aşa o creatură-nţepată era. Şi-avea o voce care-mi zgâria timpanele. De ce faci o mutr-aşa lungă, Surioară? A mai trecut o Zi a Inaugurării ca unsă, modul nostru de-operare s-a dovedit robust înc-o dată, avem fazanul gata jumulit şi marinat, iar tu, chiar şi-aşa, pari… înăcrită.

— Modul nostru de-operare nu-i decât un talmeş-balmeş improvizat, prea dependent…

— Norah, te implor, suntem pe cale să ne-nfruptăm. Ce-ar fi, pur şi simplu…

— …mult prea dependent de noroc, Jonah. De faptul că nimic nu va merge prost.

Bărbatul, Jonah, se uită la sora lui, Norah, c-o suficienţă de sine drăgăstoasă.

— Cincizeş’patru de ani, zice, sufletele noastre au rătăcit prin lumea asta mare din jur, ocupând ce trupuri ne-am dorit, ducând orice vieţi ni s-a năzărit să ducem, în timp ce contemporanii noştri victorieni fie au murit cu toţii de mult, fie trag să moară. Noi trăim în continuare. Modul nostru de-operare chiar funcţionează.

— Modul nostru de-operare funcţionează, cu condiţia ca trupurile noastre din naştere să rămân-aici, în lacună, fixate-n locul unde nu le poate-ajunge timpul restului lumii, păstrându-ne sufletele ancorate-n viaţă. Modul nostru de-operare funcţionează, cu condiţia să reîncărcăm lacuna la fiecare nouă ani, ademenind câte-un Înzestrat credul în câte-o lucrătură potrivită. Modul nostru de-operare funcţionează, cu condiţia ca musafirii noştri să poată fi păcăliţi, îndopaţi cu banjax şi atraşi în lacună. Prea multe „cu condiţia să“, Jonah. Da, pân-acum, norocul a fost de partea noastră. Dar asta nu poate dura la nesfârşit – şi n-o să dureze.

Habar n-am despre ce bleotocăresc ei acolo, dar Jonah pare scos bine din răbdări.

— De ce o asemenea predică lămuritoare chiar acum, Surioară?

— Fiindcă trebuie să facem în aşa fel, ca modul nostru de-operare să fie rezistent la ghinioane şi duşmani.

— Care duşmani? Graţie insistenţei mele în materie de izolare, nici măcar practicanţii Căii Obscure nu ştiu de noi. Sistemul nostru de susţinere-a vieţii funcţionează – de ce să umblăm la el? Haide, zău, cina-i servită – şi Jonah-şi coboară privirile către mine, adăugând: Ghici, inspectore Sticlete, cine-i pe post de cină.

Încerc, dar nu reuşesc să mă mişc, să mă lupt, să mă milogesc. Nu pot nici măcar să mă cac pe mine.

— Pentru c-ai încetat să mai respiri, mă informează Jonah, foarte prozaic.

Nu, nu, nu, trebuie să respir, îmi spun. Sunt conştient şi-acum.

— Nu pentru multă vreme, îmi dă replica Jonah la gândul rămas neexprimat. Dacă e lăsat patru minute fără oxigen, creierul suferă leziuni ireversibile, şi, cu toate că n-am ceasul pe mână, ceva-mi spune că ţi-au trecut deja două. După şase minute, ai fi mort; noi însă intervenim înainte s-ajungi s-agonizezi. Nu suntem sadici.

Am senzaţia, cumva, că plonjez în sus.

Ce-am făcut să merit aşa ceva?

— Ce-are a face „meritatul“ cu indiferent ce de pe lume?, zice Norah Grayer, înălţându-şi sprâncenele-a ironie. Porcul a cărui carne-afumată ai mâncat-o la micul dejun şi-a „meritat“ soarta? Întrebarea-i fără sens. Ţi-ai dorit şuncă, iar animalul n-a putut scăpa din abator. Noi îţi dorim sufletul, ca să ni le-alimentăm pe-ale noastre, iar tu n-ai putut scăpa de-aici, din lacună. Asta e.

Oamenii care se sperie uşor nu rezistă mult în poliţie, dar eu acuma sunt al naibii de speriat. Cu toate că religia mi-a stat mereu în gât, ca fiind o scrânteală, dintr-odată, e tot ce mi-a mai rămas: Dacă sunt mâncători de suflete, roagă-te la Dumnezeu… Cum era chestia aia? Tatăl nostru…

— Splendidă idee, zice Jonah. Uite, îţi propun un târg, inspectore: dacă reciţi Rugăciunea Domnului de la cap la coadă – versiunea Cărţii de Rugăciuni Standard –, câştigi un card „Scapi de Temniţă“ gratuit. Haide. Să vedem cât de departe-ajungi.

— Nu fi pueril, Frăţioare, oftează Norah.

— Ce-i drept, e drept – merită să i se dea o şansă. Pe locuri, Sticlete; fii gata, start! Zi: Tatăl nostru, carele eşti în ceruri…

Individul ăsta, Jonah, e-o scârbă şi-un şarpe, dar n-am de ales: Tatăl nostru, carele eşti în ceruri, sfinţească-se numele teu…

— Cum ai zis? „Teu“ sau „tău“? Cum e corect?, vrea să ştie Jonah.

Trebuie să-i fac jocul nenorocitului. Mă gândesc: Tău.

— Bravo! Mai departe, mai departe. Sfinţească-se numele tău, deci.

Cum era mai departe? Vină-mpărăţia ta, facă-se voia ta pe pământ, la fel precum în cer. Dă-ne nouă astăzi pâinea cea de toate zilele şi nu ne duce pe noi în ispită, ci ne iartă nouă greşiţii noştri, cum şi noi…

— Hooo! Stai aşa! „Greşiţii“ sau „greşelile“? Care-i prima sau a doua, persoana, sau fapta?

Doamne, ce-aş vrea să-i pocesc mutr-afurisită!. Mă gândesc iar: Fapta.

— Sticletele-a rămas în cursă! Ne iartă nouă greşelile noastre…

…Cum şi noi le iertăm celor care… celor care… celor careee…

— Asta ce mai e? Vreo bâlbâială de gândire, vreo interpretare-a unei bufniţe?

…Celor care ne greşesc nouă. Fiindc-a ta este-mpărăţia, puterea şi slava, în vecii vecilor, amin!

Na, c-am reuşit. Mă uit la el. Nenorocitul s-a găsit să zâmbească. Zice:

— Din păcate, mai e şi-asta: Iartă-i pe cei care ne greşesc nouă; iar ispita vine după greşeli; şi-ai uitat partea cu izbăveşte-ne de cel rău – ce ironie!

O să mor. Acum. În ora asta. Eu.

— Şi scopul acestui oricât de scurt interludiu este…?, vrea să ştie Norah.

— Puţină disperare de ultimă clipă-i conferă unui suflet un gust persistent, agreabil de pământean, zice Jonah. Eu sunt gata când eşti şi tu, Surioară – la care, Norah bombăne:

— Eu sunt gata oricând – şi cei doi gemeni Grayer se pun pe trasat simboluri prin aer.

Le-nsoţesc şi cu incantaţii, într-o limbă pe care n-o cunosc. Deasupra flăcării de lumânare şi puţin deasupra nivelului ochilor mei se iveşte ceva: un fel de vânătaie mare, care pluteşte, o umflătură lucitoare, luminată dinăuntru, într-o nuanţă roşcată, mare cât un creier şi care pulsează ca o inimă. Din ea, încep să şerpuiască un fel de viermi, sau rădăcini, sau vene. Unele cresc în direcţia fiecăruia dintre gemeni, altele se-ndreaptă către mine, care-ncerc să-mi trag înapoi capul, sau dimpotrivă, să le dau cu capul, ca să se ducă-n altă parte, sau măcar să urlu ori să-nchid ochii – dar nu pot face absolut nimic din toate-astea. Îmi intră-n gură, în urechi, pe nări în sus, ca nişte degete subţiri şi-ascuţite, şi-ncep să lucreze-năuntrul meu. Simt o durere ca de cui care mi s-ar înfige-n frunte, iar în oglindă, văd o pată neagră-n acelaşi loc… Nu şi sânge. Trec mai multe secunde. Ceva mi se scurge din cap şi rămâne suspendat deasupra lui, un gogoloi de forma şi dimensiunile unei mingi de golf, exact în faţa ochilor. Aproape că se vede prin el, ca şi cum ar fi de gel sau de-albuş de ou, plin cu fire lucitoare de praf, ori galaxii, ori…

Doamne, de frumos, e frumos.

Dumnezeule, şi cum sclipeşte… E viu, e-al meu…

… feţele gemenilor se-apropie, a lui Jonah dinspre stânga, iar a Norei dinspre dreapta mea, şi au piele-atât de netedă. Îşi ţuguie buzele amândoi, ca şi cum ar vrea să fluiere, dar se vede că sunt înfometaţi, fiindcă sug atât de viguros, încât sufletul meu – ce altceva să fie? – se-ntinde uşor-uşor, dar sigur, ca un gogoloi de adeziv Blu-Tack. Din sufletul meu, jumate parc-ar fi un fuior de fum scos pe gură de Norah, care acum se-ntoarce în gura ei, şi cealaltă jumate-n gura lui Jonah. Îmi vine să plâng, dar nu pot; îmi vine să le spun: Las’ că pun eu mâna pe voi şi vă omor, o să plătiţi voi pentru asta – dar nu mai sunt acum decât un reziduu din ce-a fost odată Gordon Edmonds. Sunt pleava rămasă din el, sunt învelişul de carne şi piele care purta numele lui. Gemenii gâfâie şi scot nişte icnete discrete, ca drogaţii când îşi bagă-n venă şi drogul ajunge-n circuitul sangvin. Acum e-un zgomot năvalnic, mai tare decât ar produce sfârşitul lumii; acum e linişte şi pace, ca-n dimineaţa de după ce lumea s-a sfârşit. Chestia ca un creier plutitor a dispărut; la fel şi venele ei aeriene, ca şi cum nimic n-ar fi fost acolo vreodată. Gemenii Grayer se pun în genunchi, de-o parte şi de cealalt-a flăcării de lumânare, la fel de nemişcaţi ca flacăra etern îngheţată. Oglinda-i goală. Uite şi ceva ca o scamă calcinată, care avea consistenţa hârtiei. Acolo, da, pe jos. Mai demult, era o molie.

Note

26. Ebony and Ivory, titlul unei piese din 1982 semnate de Paul McCartney şi Stevie Wonder, care se inspiră din culorile clapelor negre şi albe ale pianului, pentru a evoca integrarea populaţiei de culoare.

27. Lech Wałęsa (n. 1943), electrician la şantierele navale din Gdansk, sindicalist, politician, om de stat polonez, laureat al Premiului Nobel pentru Pace pe anul 1983, preşedinte al Poloniei între 1990 şi 1995, primul de după căderea regimului comunist. În anul 1988, când se petrec evenimentele din această secţiune a cărţii, Wałęsa era doar preşedintele sindicatului „Solidaritatea“.

28. Trimitere la o serie de ciocniri dintre poliţia din Brixton şi protestatari, care au avut loc în aprilie 1981.

29. Trimitere la o confruntare violentă între poliţie şi pichetele de grevă de la Corporaţia Oţelului Britanic de la Orgreave, din iunie 1984.

30. The Thames Valley, regiune din sud-estul Angliei, centrată în jurul Tamisei, la vest de Londra. Principalul oraş este Oxford.

31. My Flexible Friend, sloganul sub care i s-a făcut reclamă, din 1978 până în 1996, când a fost preluat de MasterCard, unui card de credit, sub denumirea de Access, la care au contribuit aproape toate băncile importante din Marea Britanie.

32. Săptămânal de orientare conservatoare, publicat începând cu anul 1982, care apare ca supliment al cotidianului The Daily Mail.

33. When You Wish Upon a Star, titlul unei piese care a făcut parte din coloana sonoră a filmului Pinocchio, realizat de Studiourile Disney în 1940.

34. Bergerac este titlul unui serial de televiziune poliţist britanic, difuzat între anii 1981 şi 1991, al cărui personaj titular, interpretat de John Nettles (n. 1943), era un detectiv pus în situaţii mai puţin obişnuite.

35. Serial de televiziune poliţist american, difuzat în 44 de ţări, între anii 1971 şi 2003, cu diverse întreruperi, al cărui personaj titular a fost interpretat de Peter Falk (1927–2011).

36. Serial de televiziune poliţist american, difuzat între anii 1973 şi 1978, al cărui personaj titular, interpretat de Telly Savalas (1922-1994), avea capul perfect ras şi ţinea întruna o acadea între dinţi.

37. Cagney şi Lacey, titlul unui serial de televiziune poliţist american, difuzat între anii 1982 şi 1988, ale cărui personaje titulare erau două femei-detectiv, roluri interpretate de Sharon Gless (n. 1973) şi, respectiv, Tyne Daly (n. 1974).

38. Regiune viticolă din Spania.

39. Reginald Jeeves, numele unui personaj din romanele şi prozele scurte ale lui P.G. Wodehouse (1881– 1975), chintesenţa valetului din universul lumii bune britanice. Totuşi, Jeeves e valet prin excelenţă, şi nu majordom, adică îşi serveşte stăpânul la masă, dar nu se ocupă de casă în general şi de ceilalţi servitori.

40. Trimitere la Marşul miresei din opera Lohengrin (1850) de Richard Wagner (1813–1883), ale cărui prime versuri sunt, în varianta engleză: Here comes the bride, all dressed in white („Iată vine şi mireasa, toată îmbrăcată-n alb“).

41. Personaj din seria de cărţi cu Winnie-the-Pooh, ursuleţul creat de A.A. Milne (1882–1956). Este un măgăruş bătrân, în general pesimist, abătut şi deprimat.

42. Tales of the Unexpected, serial de televiziune britanic, difuzat între anii 1979 şi 1988, a cărui denumire pleca de la titlul identic al unui ciclu de povestiri fantastice de Roald Dahl (1916–1990).

43. Personaj din romanul Atlasul norilor (Cloud Atlas, traducere de M. Gafiţa, Humanitas Fiction, 2008; film regizat de Lana şi Lilly Wachowski şi Tom Tykwer, 2012), de acelaşi autor ca şi romanul de faţă. Este un muzician bătrân, bolnav de sifilis, deţinătorul castelului de la Zedelghem, din Belgia.

44. Personaj din romanele pentru copii Charlie şi fabrica de ciocolată (1964) şi Charlie şi marele ascensor de sticlă (1972) de Roald Dahl.

45. Denumire dată, în argou, substanţelor dezabilitante, care se adaugă într-o băutură, de exemplu, pentru a reduce victima la o stare vegetativă temporară. Provine de la numele proprietarului unui bar de la Chicago, de la începutul secolului XX, Michael Finn, care şi-ar fi drogat unii clienţi pentru a-i jefui.

46. „Puneri în scenă“ (în limba franceză, în original).

GUIŢ-GUIŢ
1997

— Cinci, rosteşte Axel Hardwick, absolvent de Astrofizică, îmbrăcat în catifea reiată, cu părul scurt, negru şi cârlionţat – Alan, pe numele său real, nu Axel, dar crede el c-aşa o să-l creadă lumea mai apropiat de Guns N’Roses47 – şi se uită la noi, ceilalţi, de parcă noi am fi cei care nu şi-au mai bătut capul să se prezinte. Axel, deci, proclamă: O anumită-mpuţinare este inevitabilă, pe măsură ce ne lepădăm de uscături, dar ca numărătoarea s-ajungă numai până la cinci, la momentul acesta din semestru… aşa ceva, zău că-i jalnic.

O hărmălaie de sticle de bere ciocnite răsună pe scări în sus din barul principal de jos, iar mintea mea parcă-şi ia zborul, şi mă-ntreb: oare-aş fi cunoscut mai mulţi oameni, dacă mă-nscriam în Clubul de Fotografie, în Săptămâna Bobocilor, cum aveam intenţia, în loc să mă-nscriu în Clubul Paranormalului? Dar, atunci, nu l-aş mai fi-ntâlnit pe Todd.

Pe Todd Cosgrove adică, în anul doi la Matematică, un tip cu aerul unui elf timid, cu pardesiu negru, tricou alb şi blugi cafenii, bocanci dintr-ăia galbeni, Camel, vicepreşedinte al ParaClubului, adept al trupei The Smiths48. Faţă-n faţă cu mine la masă, Todd soarbe dintr-o bere brună de Newcastle. Are părul tot numai zulufi nebuni, şaten închis, de culoarea ceaiului tare, infuzat mult, înainte să-i adaugi lapte. Încă mai locuieşte cu părinţii Todd, chiar aici, în oraş, dar nu e nu-ştiu-ce individ sinistru sau neajutorat, dimpotrivă, e strălucit, şi-amabil, şi puternic, aşa că trebuie să aibă el vreun motiv serios, ca să nu fi plecat încă de la părinţi. Mie uneia mi se-mpleticesc şi limba, şi creierul, ori de câte ori încerc să intru-n vorbă cu Todd; numai noaptea, când închid ochii, parcă-l şi văd pe Todd lângă mine-n pat. Nebunie, nu alta. Cum orice cântec de iubire zice, din toată istoria cântecelor de iubire, nu-i aşa?, iubirea-i nebunie.

— Drumul pe jos pân-aici i-o fi descurajat pe unii mai şovăielnici, opinează Angelica Gibbons.

Mai gibonă decât angelică, hotărât lucru, fata studiază Antropologia-n anul doi, are părul de-o culoare indigo bleg, poartă ghete Doc Martens, e-mbrăcată ca o ghicitoare-n cărţi şi e la fel de ciolănoasă ca şi mine. Mă gândisem c-am fi putut fi prietene, dar, când am ajuns numai la 18 la sută la testul de telepatie, a dat vina pe mine, zicând: „N-are câtuşi de puţin potenţial de mediu“. S-o fi auzit numai, cum a zis „câtuşi de puţin“.

Axel face-o mutră supărată.

— Vulpea şi Copoii, zice, nu-i decât la douăj’ de minute, cel mult, de mers pe jos din campus. Refuz cu obstinaţie să mă-nfig în bugetul ParaClubului, aşternând flotile-ntregi de-autobuze pentr-o plimbare de trei kilometri – şi-ncepe să rotească un suport de bere, ca pe-un titirez.

Îmi atrage privirea un spiriduş de pe-o reclamă la berea Guinness, emailată şi-atârnată deasupra şemineului, care-i cântă la scripcă unui tucan dansator.

— Sunt absolut de acord cu tine, Axel, încuviinţează Angelica. Ziceam şi eu.

— Poate că vin, de fapt, în echipă şi s-au rătăcit en masse – în masă, dacă se poate spune aşa, ori în mase.

Ăsta-i Lance Arnott, la Filozofie-n ultimul an, cu mătreaţă, tricou cu Pink Floyd promovând Zidul49, care duhneşte-a hamburgeri. Lance – ce-a făcut? S-a dat la mine printre ruinele romane de la Silchester. Sperietura coşmarescă de pe Strada Ulmului, nu altceva.50 I-am tras o minciună despre-un iubit pe care l-aş avea, pasămite, la Malvern, dar el crede că nu fac decât să mă las greu. Se-ntoarce către Fern şi zice:

— Săptămâna asta, Ferny, pe unde-i aia, colega ta?

Fern Penhaligon, anul întâi, ca şi mine, doar că la Dramaturgie, păr de Rapunzel51, ca fotomodelele de zveltă, născută-n Cornwall, crescută-n Chelsea, cu blugi Alexander McQueen şi hanorac imprimat cu drapelul Majestăţii Sale, e de faţă numai ca să „investigheze supranaturalul“ pentr-o variantă scenică a Fantomei mele iubite52, în care ea se pregăteşte să joace rolul principal. Pune bot şi se-ntoarce spre Lance:

— Nu Ferny – Fern; şi de ce „colegă“ vorbeşti?, zice ea, şi soarbe din paharul de Cointreau pe care l-a lăsat pe el să i-l ofere, deşi, dacă Lance îşi închipuie că are vreo şansă cu ea, înseamnă că e şi mai puţă-proastă decât pare, la cum se comportă.

— Cea care-a venit la Sfântul Aelfric. Aia c-o personalitate… uite-atâta de mare – şi Lance mimează o pereche de sâni ca nişte ugere. Gall-eza.

Fern îşi roteşte cuburile de gheaţă prin pahar.

— Yasmin, adică, vrei să zici în felul tău.

— Yasmin, da. Şi-a făcut rost de-o variantă mai bună pentru astă-seară, este? Ă? Bă-băiete?, se strâmbă Lance către Todd.

Îi trimit lui Todd un mesaj telepatic, zicând: Nu-l băga-n seamă pe Lance, e bătut în cap. Şi, să vezi şi să nu crezi: Todd îl ignoră pe Lance, aşa c-Angelica o fi totuşi cea care „n-are câtuşi de puţin potenţial telepatic“. Încerc iar: Uită-te la unghiile mele, Todd, mi le-am făcut cu albastru-păun. Dar acum, Todd şi-a îndreptat ochii căprui, de culoarea sâmburelui de măr, spre Fern, care tocmai lămureşte că prietena ei absentă, Yasmin, a fost prea puţin impresionată de ultima deplasare tematică.

— „Prea puţin“ impresionată?, intervine Axel, oprindu-se din ce face – să-şi rotească suportul de la paharul de bere ca pe-un titirez. După toate standardele metrice, Sfântul Aelfric e cea mai bântuită biserică din Anglia – la care, Fern ridică din umeri:

— Spera s-apuce măcar atât, să vadă şi ea o fantom-adevărată, nu s-o ia durerile de cap de la frigul din biserică.

— Entităţile paranormale nu se prezintă când le fluieri tu, i-o întoarce Angelica. Nu sunt ca nişte fete-n casă filipine.

Pe mine, aşa ceva m-ar atinge, dar, pentru Fern, e ca şi cum s-ar stropi raţa cu apa din lac, pe care tot ea o calcă. Zice:

— „Filipineze“, nu „filipine“, dacă te uiţi – şi crede-mă că ştiu ce-ţi spun, fiindcă mă ştii cât de-ngrozitor, de-nfricoşător de bună sunt la de-astea – şi Fern îşi înfige una dintre ţigaretele Gauloises între buzele ţuguiate, după care şi-o aprinde.

Angelica parc-ar fi o gânganie storcoşită, şi mă gândesc: Lovitură-n plin!, la care Fern îmi arunc-o privire plină de sens.

— Mă rog, eu nu mai stau să pierd vremea pentru nişte oameni care nu vin deloc sau care nu se străduiesc s-ajungă la timp, anunţă Axel, şi-ncepe să distribuie nişte file printate, dintr-un snop destul de subţirel, cu titlul: „Clubul Paranormalului – Sumarul Deplasării Tematice din ziua de 25 octombrie 1997“ şi subtitlul: „Dispariţiile de pe Aleea Slade“. Mai jos, figurează două fotografii. Cea de sus e-mpărţită, de fapt, în două: jumătatea din stânga e poza granulată, şcolărească, a unui băiat de vreo treisprezece ani, cu părul de tocilar şi nasul exagerat de mare; jumătatea din dreapta-nfăţişează o femeie cu aer strict, care se-apropie de patruzeci de ani, cu părul negru strâns în coc, slabă, care poart-o bluză cu volănaşe la guler, perle la gât şi-o jachetă tricotată. Mamă şi fiu – se vede clar, de cum te uiţi la ei. Şi femeia, şi băiatul par stingheriţi de faptul că se uită-n obiectivul aparatului de fotografiat. Legenda sun-aşa: Nathan şi Rita Bishop – văzuţi ultima dată pe Aleea Slade, sâmbătă, 27 octombrie 1979. Cealaltă fotografie, cea de jos, arat-un bărbat de treize’-şi-ceva de ani, care-i zâmbeşte aparatului, dimpotrivă, c-o bere-n mână. E-mbrăcat ca un poliţist din Miami Vice53, deşi a cam început să chelească şi nu e deloc prea zvelt. Legenda lui sun-aşa: Inspector principal Gordon Edmonds – văzut ultima dată, când intra pe Aleea Slade, sâmbătă, 29 octombrie 1988. Deci, am avut dreptate: chiar era poliţist. Pe marginea de jos a paginii, scrie: Copyright Axel Hardwick, 1997. Asta-i tot.

— „Dispariţiile de pe Aleea Slade“, citeşte Lance. Tare.

— Ăăă… cred că putem cu toţii să citim titlul, zice Angelica.

— Dura o veşnicie să scriu de la cap la coadă studiul de caz, cu toate amănuntele lui, zice Axel. Aşa c-o să vă pun la curent pe toţi… oral.

— Era o noapte sumbră şi furtunoasă, intervine Lance, parodiind un accent de Somerset.

— Dacă nu eşti serios în legătură cu asta, îi spune Angelica, eu…

— Încercam şi eu să destind un pic atmosfera, se scuză Lance. Axel, zi mai departe.

Axel îi aruncă o privire lui Lance, cu care parcă-i spune: Fă bine şi maturizează-te, după care continuă:

— Totul a început acum optşpe ani, în primele zile de noiembrie 1979. Un proprietar enervat a bătut cu pumnul în uşa unei case pe care i-o închiria numitei Rita Bishop, mama divorţat-a lui Nathan – cei doi din pozele de sus, de-aici. Iarăşi îi fusese respins cecul de plat-a chiriei. Un vecin i-a spus proprietarului că nu-i mai văzuse nici pe Rita Bishop, nici pe fiul ei, de cel puţin zece zile. Auzind asta, omul a înştiinţat poliţia, care a descoperit că Nathan lipsea de la şcoală încă din ultima zi de vineri din octombrie. A urmat o căutare de-n cur-mă-doare. De ce-i durea-n cur? Pentru că Rita Bishop avea dublă cetăţenie, britanică şi canadiană, un fost soţ în Zimbabwe – fostă Rhodesia – şi datorii, grămadă. Poliţiştii au presupus că femeia-şi luase tălpăşiţa din motive financiare şi-au îndosariat cazul, în toptanul de CCP-uri.

Fern îşi scutură coama de păr.

— Ce sunt CCP-urile?, zice.

— Iniţialele de la „Cui Ce-i Pasă?“, îi răspunde Axel şi mai soarbe puţin bitter, în timp ce Angelica se preface-amuzată nevoie-mare. Apoi, continuă: Şi-acuma, facem un salt pe repede-nainte până-n septembrie 1988. Un pacient pe nume Fred Pink se trezeşte din comă, într-un salon de la Spitalul Regal din Berkshire, la nouă ani după ce fusese trântit la pământ şi băgat în respectiva comă, pe Şoseaua Westwood, de-un şofer de taxi beat.

— Chiar asta-i Şoseaua Westwood, nu?, întreb.

— Era şi pe foaia-convocator pentru-ntâlnirea de astă-seară, zice Angelica.

Vacă proastă, mă gândesc, şi sorb din Coca-Cola fără zahăr, pe care-o am în faţă, dorindu-mi să fiu şi eu Fern, ca să pot împărţi replici ţepoase ca sârma ghimpată. Şi s-atrag bărbaţii. Cum ar fi pe Todd. Asta, doar aşa, ca să dau un exemplu.

— Ei, şi Fred Pink ăsta s-a pus pe frunzărit ziarul local, număr cu număr din urmă, ca să vadă ce pierduse câtă vreme-i durase ceea ce numea el Somnul cel Mare. N-a trecut mult şi-a găsit o poză cu mama şi fiul daţi dispăruţi – Rita şi Nathan Bishop. I s-au părut cunoscuţi. De ce? Pentru că-n 1979, fix înainte să-l fi băgat în comă şoferul de taxi, el, Fred Pink, vorbise cu-aceeaşi Rita, la intrarea din Bulevardul Cranbury pe-Aleea Slade, adică o stradă mai sus de Şoseaua Westwood. Îl întrebase dacă ştia cumva unde locuia lady Norah Grayer. Fred Pink îi răspunsese că nu, o luase chiar pe alee şi, la celălalt capăt al ei, fusese accidentat de taximetrist.

— Poc! Trosc! Maaa-mă!, zice Lance şi-şi potriveşte mai bine genitalele, fără urmă de cea mai vagă stânjeneală.

— Fără să vreau nici o clipă să-i arăt lipsă de respect domnului Pink… totuşi, cât de credibil putea fi el, ca martor?, întreabă Todd, c-o voce mai degrabă de băiat de la ţară, dar altfel, c-un vino-ncoace irezistibil.

Axel încuviinţează din cap, ceea ce-nseamnă: Bună-ntrebare. Zice:

— Şi poliţiştii s-au arătat sceptici. Nu-i un cartier dintre cele dure, dar cu siguranţă nu-i nici unul bogat. Dacă vreo lady autentică şi-ar avea „reşedinţa“ pe-aici, pe undeva, s-ar vedea ca o nucă foarte specială-n perete. Chiar şi aşa, Secţia de Investigaţii Criminale n-a vrut să-i creeze lui Fred Pink impresia că nu era luat în serios, şi-a trimis pe cineva s-arunce o privire pe-Aleea Slade. Aici intră-n scenă inspectorul principal Gordon Edmonds – şi Axel pune degetul pe fotografia numărul doi de pe fila lui A4. Deci, pe 22 octombrie 1988, omul a pătruns pe-Aleea Slade şi-a descoperit o uşă-n zid. Era descuiată. A intrat şi-a dat acolo peste-o grădină şi-o „ditamai proprietatea“, numită „Conacul Slade“.

— Şi-n acel Conac Slade locuia respectiva lady Grayer? vrea să ştie-Angelica, răsucindu-şi o şuviţă de păr indigo în jurul degetului.

— Nu. În anul ăla, 1988, stăpâna casei s-a prezentat ca fiind o tânără şi proaspătă văduvă pe nume Chloe Chetwynd. Raportul sumar întocmit de poliţistul Edmonds – şi care e sursa mea primară pentru deplasarea-n teren din această seară – afirmă clar că numita Chloe Chetwynd nu ştia nimic în legătură cu vreo lady Grayer sau cu mama-şi-fiul Bishop, care dispăruseră.

— Bine, dar aşa ceva te şi aşteptai să spună… sau nu?, zice Fern, stingându-şi ţigara-n scrumieră. În romanele victoriene picante, e-o regulă să te fereşti de văduvele tinere. Dacă mai sunt şi-atrăgătoare, cu-atât mai mult.

— Ce păcat că nu i-a spus nimeni asta şi lui Gordon Edmonds, zice Axel. Sâmbăta următoare, s-a întors la Conacul Slade. Cică-i recomandase acelei Chloe Chetwynd un lăcătuş, care să-i monteze o-ncuietoare de siguranţă la intrarea din spate-a grădinii, iar femeia-l chemase-n vizită, ca să verifice calitatea lucrării. Un martor l-a văzut parcându-şi maşina pe Şoseaua Westwood la ora 6 seara… – şi-aici, Axel nu se poate abţine să fac-o pauză de dramatism –, …după care, inspectorul principal Gordon Edmonds n-a mai fost văzut niciodată, de nimeni.

— Când un poliţist e dat dispărut, intervine Angelica, balamucul nu-ncetează până când poliţiştii nu-şi găsesc omul. Şi se bagă pe fir şi presa.

— E-adevărat, îi răspunde Axel. Şi Gordon Edmonds chiar a ţinut primele pagini ale ziarelor, timp de câteva zile. Teoriile cum c-ar fi fost răpit de cei de la IRA54 sau c-ar fi luat parte la un pact sinucigaş au menţinut povestea la foc mic o vreme, dar apoi, dacă Edmonds n-a vrut şi n-a vrut să reapară, indiferent dacă viu sau mort, pozele cu dosul Prinţesei Diana55, sau răzmeriţele iscate de taxa pe vot56, sau cutare divorţ la ordinea zilei şi-au revendicat iar locurile de drept pe pagina-ntâi din Noutăţile Celebrităţilor57, aşa că inspectorul principal Gordon Edmonds a dispărut de pe radar.

— Şi Chloe Chetwynd? Care-a fost versiunea ei în legătură cu evenimentele?, vrea iar să ştie Angelica.

— Ei bine, aici e-o întorsătură curioas-a poveştii, zice Axel, pentru că pe Chloe Chetwynd, anchetatorii n-au luat-o niciodată la-ntrebări.

Ne uităm cu toţii unii la alţii, miraţi de ce ne scăpase şi cum.

— Ia stai o clipeală, zice Lance. Cine-a deschis uşa la Conacul Slade, când s-au dus poliţaii-acolo, să-l caute pe Gordon Edmonds?

— Ei bine, asta-i o altă-ntorsătură curioas-a poveştii – şi Axel mai soarbe-o gură de bere –, pentru că s-a dovedit că şi Conacul Slade era la fel de uite-l-nu-e ca şi Chloe Chetwynd.

— Hooo! Prrr!, exclamă Lance. A dispărut casa?

— Casele mari, de piatră, punctează Fern, parcă nu se topeau în ceaţă, în mod nor-mal – dar Axel pufneşte pe nas:

— Ultima dată când am verificat, parcă noi făceam parte din Clubul Para-normalului.

Jos, la bar, o maşinărie de-aia cu fructe-n linie sau pe diagonală vomită preţ de-un fişic întreg de monede.

— Dosarele X, nu altceva, zice Lance, balansându-se cu scaun cu tot.

— Dar dacă…, propune Fern, … Gordon Edmonds a născocit Conacul Slade, în ce notiţe-a pus la dosar – şi-a inventat-o şi pe Chloe Chetwynd?

— De ce să rişte-atât de mult, invocând o minciun-atât de străvezie?, întreab-Angelica.

— Habar n-am, zice Fern. O fi avut vreo cădere nervoasă? O fi fost vreun fantezist în serie? Cine poate şti? Dar voi ce ziceţi, oameni buni, că-i mai plauzibil, zău aşa: nişte rapoarte poliţieneşti falsificate, sau ditamai casa care face puff! şi dispare, violând orice lege a fizicii?

— Furnizorul ăla de-ncuietori ce-a zis?, întreabă Todd.

Axel se preface deranjat de-o asemenea-ntrebare, dar nu e – dimpotrivă:

— A jurat pe ce-avea el mai sfânt că nu-l contactase niciodată nimeni, în legătură cu vreun Conac Slade – nici vreo Chloe Chetwynd, şi nici vreun inspector principal Edmonds.

— Au mai fost cazuri de ucigaşi care să mintă, opineaz Angelica.

— Secţia de Investigaţii Criminale l-a cercetat, zice Axel, precum şi pe oricare alt lăcătuş, constructor sau ce-o fi fost, din zonă, şi-au găsit un zero tăiat, nada, niente58 – absolut nimic. Nu lucrase nimeni la vreun Conac Slade, nici pe Şoseaua Westwood, nici în apropierea ei – la care, Todd întreabă:

— Dar legătura dintre-Aleea Slade şi dispariţia lui Gordon Edmonds în 1988 şi a celor doi Bishopi în 1979 a fost făcută publică la vremea respectivă? – iar Axel scutură din cap:

— Iat-un element faptic omis. N-au vrut poliţiştii să transforme Aleea Slade într-un magnet pentru toţi nebunii dornici să rezolve crimele rămase cu-autori necunoscuţi.

— Tipic pentru nişte porci de fascişti, să vâre pumnu-n gur-adevărului, proclam-Angelica.

Mi-ar plăcea s-o întreb cam cât de sigură crede ea că s-ar simţi, Angelica, într-o societate fără picior de poliţist, dar mi-a pierit energia. Întreabă Todd, în schimb:

— Şi tu, Axel, cum ai făcut legătura-ntre cele două dispariţii? – la care, Axel adoptă un aer destul de precaut:

— Mi-a fost atras-atenţia de-un informator, zice, care mi-a sugerat ca ParaClubul să cerceteze mai îndeaproape situaţia.

— Ce informator?, i-o trânteşte Lance, care se scobeşte-n nas, iar ce muci scoate de-acolo azvârle sub masă c-un bobârnac – oi fi eu cam supraponderală, dar ăsta chiar îmi provoacă repulsie.

— Un unchi al meu, sfârşeşte Axel prin a recunoaşte, după ce face o scurtă pauză. Fred Pink.

— Fred Pink ţi-e unchi?, pufneşte pe nas Angelica. Fugi de-aici! Spălătorul de geamuri care-a stat în comă? Dar tu eşti Hardwick, nu Pink.

— Fred Pink e fratele maică-mii. Pe maică-mea o cheamă Hardwick, dar numele ei de fată era Pink. Iar Aleea Slade, îmi pare rău să spun, a devenit obsesia lui Fred.

— De ce-ţi „pare rău“?, pune-ntrebarea Fern – aceeaşi pe care voiam s-o pun şi eu.

Axel îşi adună gura pungă şi zice:

— Pentru că unchiul Fred se simte… cum să zic eu?, „chemat“.

— Chemat… să ce? insistă Fern. Şi de cine?

— Chemat să afle adevărul despre-Aleea Slade, ridică din umeri Axel. Nu i-a fost uşor să se readapteze la viaţa reală, după ce-a stat nouă ani în comă, şi-acum e… luat în grijă. Undeva, dincolo de Slough. Într-o… instituţie.

— E dată naibii toată treaba, şi sclipitoare, declară Lance, ducând o palmă la gură, semn că-i pe cale să… da, râgâie. Zice: Toate intrigile supranaturale au nevoie de-o explicaţie realistă, plus de una supranaturală. De genul: eroul vede, oare, cu-adevărat fantome sau are numai o cădere psihică termonucleară? Ador cazul ăsta. Mă bag, Axel.

— Cu cât mai mulţi, cu-atât mai vesel, zice Axel, câtuşi de puţin înveselit.

Angelica soarbe din berea ei palidă. Zice:

— E fascinant ca studiu de caz – dar cum am putea noi, ăştia şase care suntem aici, să găsim şi Conacul Slade, şi pe toţi oamenii ăştia daţi dispăruţi, când o armată de poliţişti au dat greş?

— Întrebarea nu e cum, zice Axel, ci când. Uitaţi-vă la date, fraţilor – şi bate cu degetul în foaia printată. Puneţi-vă materia cenuşie la lucru.

Mă uit iar şi nu văd altceva decât bărbatul, femeia şi copilul, care se zgâiesc din propriile imagini fotocopiate, înecate-n toner. Ce ştiau ei? Degetele-mi ajung, ele ştiu cum, la pandantivul de jad care mi-a sosit azi-dimineaţă, trimis de soră-mea de la New York. Simbolizează eternitatea şi-mi place la nebunie.

Todd, matematicianul, rezolvă primul şarada. Zice:

— Dumnezeule, m-am prins! Cei doi Bishopi au dispărut în ultima zi de sâmbătă din octombrie ’79; pe repede-nainte nouă ani, şi Gordon Edmonds a dispărut în ultima sâmbătă din octombrie ’88; alţi nouă ani pe repede-nainte, şi-ajungem… – se uită spre Axel, care dă din cap c-aşa e – …azi.

— Ultima sâmbătă din octombrie ’97, zice Lance. Ale dracului potriveli, Axel. Azi e. Azi! – Lance e-n stare să şi dea pe dinafară de cât ego are-n el, să fie şi sincer, concomitent. Rezumă: O casă misterioasă, care nu li se-arată celor din jur decât o singură noapte la fiecare nouă ani. Dumnezeule, mi s-a făcut mătărânga mare şi tare cât comitatul Berkshire. Beţi pân’ la fund!

Felinarele de pe Şoseaua Westwood au nişte halouri portocalii de burniţă fină. Maşinile se precipită de la un limitator de viteză până la următorul. O ambulanţă de la spitalul St John se târâie pe lângă noi – nu se grăbeşte. Băieţii merg în faţă, Lance emiţând o teorie cum c-ar putea fi Conacul Slade gura dinspre noi a unei găuri negre-n miniatură. Mi-ar plăcea să intervin cu ceva, care să-l facă pe Todd să mă respecte, să-mi remarce gândirea pătrunzătoare, dar întotdeauna reacţionez prea lent. Angelica şi Fern se contrează-n opinii pe tema dacă filmul Când Harry a cunoscut-o pe Sally59 e sau nu jignitor la adresa femeilor, aşa că mie nu-mi rămâne decât să-nchei coloana. Locul meu dintotdeauna. Mă uit înăuntru, pe ferestrele cu perdele netrase, şi văd canapele, veioze, tablouri – uite şi-o fată cum exersează la pian, într-o cameră vopsită într-un albastru ca de cer de iulie. Are părul scurt, o uniform-albastră şi cenuşie de şcolăriţă – să-i spunem Grace, de pildă. Pare supărată Grace, pentru că nu-i reuşeşte la perfecţiune piesa pe care se străduieşte s-o cânte la pian; dar eu, ca soră mai mare – se presupune c-aş fi o pianistă de talent –, aş sări s-o ajut pe Grace. Niciodată nu i-aş spune: „Te-ai simţi mai bine-n propria piele, dac-ai mai slăbi câteva kile“. Mama pregăteşte cina-n spate, nu pentru cine-ştie-ce duzină de neveste scârboase ale unor soţi de la Shell Oil, ci numai pentru tata şi Grace, pentru mine şi Freya, care nu s-a urcat în avion şi hop la New York, de îndată ce-a terminat cursurile, ci lucrează la Londra, ca să-şi poată face veacul cu mine la fiecare sfârşit de săptămână. Mama nu găteşte-amestecuri, chestii semivegetariene sau fiţoase – ştie că ne place puiul fript cu cartofi, morcovi şi sos de carne. Eu amestec sosul. Tata vine pe jos de la gară pân-acasă, pentru că nu e vreun mare ştab de companie petrolieră, c-o sută nouăj’ de mii de lire pe an, plus opţiunea de-a primi acţiuni – nu, tata lucrează pentru Greenpeace, şi n-are decât patruj’ de mii pe an. Bine, hai, are şaij’ de mii pe an. Simte Grace că mă uit la ea, îşi ridică privirile, zăreşte şi strada, la care eu îi fac un semn cu mâna, dar ea trage perdeaua. Nu ştii niciodată dacă te-au văzut sau nu.

— Te simţi bine, Sally? – Doamne, Dumnezeule!, e Todd, chiar lângă mine s-a oprit.

— Da, zic, şi tresar speriată, revenind la un comportament normal. Da, m-am… – văd că şi ceilalţi se uită la mine şi-aşteaptă. Zic: Iertaţi-mă cu toţii, m-am… oprit săăă…

— …dansezi cu zânele?, îmi sugerează Fern, destul de binevoitoare.

— Poate că da, recunosc, dar mi-a trecut acum.

— Toată lumea-n vagoane, zice Lance – şi ne reluăm drumul.

Atâta doar că Todd rămâne lângă mine. Poart-o geacă matlasată, cu puf, lăbărţată şi cu loc suficient în buzunare, ca să băgăm în ele mâinile-amândurora. Îi comunic telepatic lui Todd: Ia-mă de mână – dar el nu mă ia. De ce numai scârbe greţoase, cum e Lance Arnott, se dau la mine? Dac-aş fi şi eu mai slabă, mai haioasă, mai cu vino-ncoace, m-aş pricepe ce să-i spun lui Todd acum, pentru ca el, Todd, să-mi spună mie, până s-ajungem pe-Aleea Slade: Ştii ce, Sal, eu votez pentr-un meniu chinezesc de doi, cu care să ne-ntoarcem la mine-acasă pentru cafea – la care, eu i-aş întoarce-o: Ştii ce, Todd, eu votez pentru lasă-l încolo de meniu. Îi facem loc unui ogar afgan, după care se ţine de-o lesă o femeie c-un pardesiu lung şi cu ochelari de soare. Nici nu ne bagă-n seamă. Şoptesc:

— Fermecată, cu siguranţă – la care Todd scoate-un mormăit, ca să-mi arate că e de partea mea.

Mai facem câţiva paşi. Există ceva invizibil, care ne leagă-ntre noi. Se-aude un zgomot scrâşnit, ca de sex, din ce-n ce mai tare – nu-i decât un alergător de ocazie, care trece-n fugă pe lângă noi. Poart-un costum negru-şi-oranj fosforescent, ca şi cum ar fi scăpat din cine-ştie-ce orgie cu chimicale, de pe cine-ştie-unde.

— Sal…, zice Todd, n-aş vrea să par foarte-ndrăzneţ…

— Nu, nici nu eşti, îi răspund un car de nervi, şi simt că mi-o ia razna inima. E-n regulă. Bineînţeles. De acord – la care el se-opreşte, încurcat:

— Dar nici nu ţi-am propus încă…

Sally Timms, ce scroafă proastă eşti!

— Propune-mi! – asta voiam să zic.

— Fraţilor, am găsit-o!, exclamă Lance, de la câţiva paşi înaintea noastră, şi momentul de graţie s-a dus, iar mie inima-mi geme: Nu!

Todd îşi îndreaptă lanterna-n sus, către o placă uşor de trecut cu vederea, fixată pe zid: ALEEA SLADE. E-o trecere-ngustă şi sumbră, pe care cu greu ar încăpea un fotoliu rulant.

— Este că te ia cu fiori, ca la poarta iadului?, zice Lance.

— Sigur că te ia cu fiori, zice Fern, aprinzându-şi una dintre ţigările ei franţuzeşti. E-aproape noapte, şi e-un spaţiu închis.

— Eu una, zice Angelica – şi pare că-i tremură vocea –, simt nişte prezenţe-aici.

O parte din mine gândeşte: Da, da, sigur că simţi, dar o altă parte din mine, cum să zic… ştie ce vrea să zic-Angelica, de fapt. Aleea Slade se-nfige în penumbră ca o lamă de cuţit, după care, o coteşte brusc la stânga, pe sub o lampă chioară, care mai şi pâlpâie. Dac-aş fi o „prezenţă“, către un asemenea loc m-aş simţi atrasă.

— Cine le tulbură primul prezenţele? întreabă Lance, pe-un ton sec.

— N-ai mai face-o atâta pe cocoşul, zice Angelica, dac-ai avea tu viziune.

— Fred e unchiul meu, zice Axel, aşa c-o să deschid eu drumul. Sunteţi gata?

Lance, Angelica, Fern, eu şi Todd – în această ordine – îl urmăm pe Axel. Mă simt în siguranţă, avându-l pe Todd în spatele meu, şi-mi trec degetele-nmănuşate peste cărămizile şi de pe-o latură, şi de pe cealaltă; Aleea Slade n-are cum să fie mai lată de-un metru. O persoană realmente grasă – mai grasă decât mine, adică – nici n-ar putea să treacă pe lâng-o altă persoană, care ar veni din sensul opus.

— E frig, şoptesc, nu ca să m-audă cineva, dar Todd m-aude. Zice:

— Bineînţeles că-i frig. Aeru-i ca un pumnal pus la gâtul tău.

— Ecou dat naibii, zice Lance. Balrogi60 din străfunduri, vă chem să v-arătaţi!

— Ai grijă pe cine invoci, îi spune Angelica, pe tonul unei învăţătoare-nţepate.

Lance, în schimb, dă drumul unui recital cu ecouri după Bohemian Rhapsody61, până când Axel îi spune:

— Bagă-i cep, Lance.

Axel a şi ajuns la colţul de sub lampa chioară, şi, după câteva secunde, toţi şase ne bulucim acolo. După ce coteşte la stânga, fâşia care e-Aleea Slade mai merge drept alţi vreo patruzeci sau cincizeci de paşi – e greu de văzut clar –, după care, coteşte iar la dreapta, sub o altă lampă care pâlpâie, atârnată sus de tot.

— Întotdeauna-s de rău augur, zice Lance, becurile-astea care bâzâie. A văzut careva Candyman62?

Eu chiar l-am văzut, dar nu recunosc, şi nimeni altcineva nu răspunde. Aleea Slade e doar un pasaj dintr-un oraş oarecare, numai că zidurile de cărămidă care-o flanchează sunt înalte cât două staturi de om şi blochează orice vedere, în toate direcţiile. Cerul nu mai e decât o altă fâşie lungă, dar de-amurg apos, pe deasupra capetelor noastre, ale tuturor. Sunt lipită cu spatele de Todd, care miroase-a lână umedă şi caldă, şi-a mentă. Cu prima ocazie, o să-l întreb ce-a fost cât pe-aci să-mi spună mai devreme, pe strada mare. Şi-atunci, el o să-şi ia inima-n dinţi şi-o să mă invite-n oraş. Trebuie neapărat să provoc aşa ceva, ca să preiau controlul şi eu, măcar o dată.

— Nici urmă de vreo poartă, zice Lance. E tot numai un zid lung, neîntrerupt.

— Două ziduri lungi, neîntrerupte, după cum vezi şi tu, se bagă-n vorbă enervanta de-Angelica.

— Bun, zice Axel. Aleea pe care ne-aflăm ar putea fi un SOP.

— Şi, mă rog, ce-i un SOP, când îl găseşti acasă?, vrea să ştie Lance.

— Un Sit de Ocurenţă Paranormală, motivul pentru care-Angelica detectează prezenţe – Dumnezeule, cât de mulţumită de sine poate s-arate Angelica! –, drept care, pe voi, Lance, Fern, Todd, vă rog să cercetaţi peretele de pe dreapta – fiecare centimetru din el, până la capătul celălalt. Angelica, Sally şi eu ne ocupăm de peretele de pe stânga. Suntem în căutare de IAP-uri – ceea ce este o abreviere de la… Ştie cineva?

Todd îşi drege glasul şi zice:

— Indicatori de-Anomalie Parapsihică.

— Excelent, zice Axel, drept care şi eu mă simt mulţumită – nu ştiu de ce.

— Adu-mi aminte cum arată, mai exact, un IAP, zice Fern.

— Obiecte, semne, înscrisuri, o lămureşte Axel. IAP-urile se manifestă sub o mulţime de forme diferite. Orice e nelalocul său poate fi un IAP.

— Eu caut fisuri în membrană, zice-Angelica.

— Ce membrană?, întreabă Fern, exact aşa cum a sperat Angelica.

— Membrana care desparte lumile-ntre ele. Există, deşi nu se vede. Singuri empaţii o găsesc vizibilă. Aceia dintre noi care şi-au dezvoltat capacitatea vizualizării chakrelor.

— A, da, bineînţeles, aprobă Fern, de parc-ar fi profund impresionată. Acea membrană.

— Deschiderea la minte e ceva minunat, zice-Angelica. Încearc-o şi tu, câteodată.

Fern îşi aprinde-o altă ţigară şi zice:

— Dacă eşti prea deschis la minte, rişti să-ţi cadă creierul pe-afară din cap.

Nu văd ce mutră face-Angelica pe-ntuneric, dar sunt aproape convinsă că trimite raze-ale morţii către Fern.

— Nu ştiu dacă asta-i vreun IAP, strigă Lance, care a luat-o înainte cu câţiva metri. Dar o poartă e sigur.

Cu toţii-l ajungem din urmă pe Lance, care s-a lăsat pe vine-n faţa unei uşi mici, negre, de fier. Cel puţin aşa cred, că-i o uşă. E joasă şi foarte-ngustă, ca şi cum ar fi fost făcută pentru cine-ştie-ce hobit slăbănog, şi n-are nici mâner, nici zăvor, nici vreo indicaţie – nimic.

— IAP-urile sunt adesea camuflate sub forma unor obiecte fireşti, zice Axel.

— Arată solidă, zice Fern, răpăind cu-ncheieturile degetelor în fierul uşiţei. Se şi simte solidă.

— Nu bate-n ea!, se stropşeşte-Angelica la Fern. Să nu trezeşti vreo entitate ostilă – şi-şi lipeşte palma de uşă. Emanaţii – fără nici un dubiu.

— Curios că nici unul dintre noi n-a remarcat-o de la colţ, intervin şi eu.

— E-o uşă-ngustă, zice Fern. Şi plasată sub un unghi obtuz.

— N-are broască, zice Lance. Încuietoarea trebuie să fie pe dinăuntru – şi-apasă pe suprafaţa uşii, în diverse puncte.

— Ce speri să găseşti făcând asta? întreab-Angelica.

— Zăvoare care se deschid la presiune – dar uşa rămâne-nchisă, aşa că Lance îi spune lui Axel: Dacă m-aş urca pe umerii tăi, aş reuşi, eventual, să…

— N-ai reuşi, fiindcă m-aş prăbuşi la pământ, mort, zice Axel şi se-ntoarce către Fern – şi nu către cur-mare de Sally Timms, evident –, zicând: Vrei tu să te caţeri, Fern…

— Las-o moartă, îi taie-avântul Fern. Dacă, într-adevăr, Conacul Slade ăsta se află de cealaltă parte-a unui zid atât de-nalt, nu se poate ca o asemenea uşiţă, ca de intrare-n stup, să fie singura cale de acces la el. Ce-ar fi să mergem noi mai departe, până ieşim de pe alee-n strada mare de dincolo, şi s-o luăm pe latura cealaltă, până dăm de poarta principală de acces?

Ar fi perfect normal aşa, dar Lance nici nu vrea s-audă.

— Ce spui tu? Păi, dac-ar fi fost atât de simplu, n-ar fi găsit-o şi poliţia? Găurile de vierme interdimensionale n-au „partea cealaltă“, nici „porţi principale de acces“. Asta-i uşa de intrare, nu mai există alta.

Răsună ceva ca o bătaie de joc în felul în care spune Lance ce spune, iar mie, o voce din cap îmi şopteşte: Să n-ai încredere-n el, vă joacă pe toţi pe degete…

Pe urmă, se petrece un lucru straniu: mâna mea decide, cu de la sine putere, s-apese şi ea tare-n uşiţa neagră, de fier, şi-un val de căldură-mi străbate palma. Scot un icnet de mirare involuntar, ca un căţeluş pe care calci din neatenţie, şi uşa se deschide brusc, tot cu de la sine putere. De parc-ar fi aşteptat doar atât – să fie rugată, s-o rog eu. Ne-aşteaptă larg deschisă…

— Iete, să mi-o tragi!, exclamă Lance. Nu chiar la propriu, Axel.

— S-ar zice că Sal e cea cu-atingerea magică, zice Todd.

— Probabil că era deschisă de la bun început, zice-Angelica. Dar sunt aşa de-nspăimântată, că nici nu-mi pasă, de-acum…

Trecem de-un tufăriş, ieşim la marginea unei pajişti lungi şi rămânem cu privirile-aţintite spre-o casă mare şi veche, de piatră. O iederă căţărătoare de Virginia, de-o culoare stacojiu-închis în ce lumină mai ofer-amurgul, creşte pe-o latur-a casei. Câteva stele palide se zăresc prin golurile dintre nori, dar cerul încă mai este ceva mai luminos şi aerul, ceva mai cald, faţă de cum erau pe-alee.

— Văzut prin ochii mei de ne-mediu, zice Fern, Conacul Slade pare, mai degrabă, scos din filmul despre Rocky Horror63, decât o „membrană care desparte lumile-ntre ele“.

Angelica nu poate muşca momeala, pentru că Fern are dreptate. Ceea ce-avem în faţa ochilor este o petrecere de Halloween dintr-un cămin studenţesc. Novocaina pentru suflet64, a celor de la Eels, bubuie de zor, Bill Clinton şi-o călugăriţă se giugiulesc pe-o bancă65, iar o gorilă, un Înger-al-Morţii şi-o Maşteră-cea-Rea stau şi fumează-n jurul unui… cadran solar, probabil.

— ’Ai de mine, Axel, zice Lance, da’ perfid mai eşti.

— Ă?, zice Axel, vag năucit; apoi, revenindu-şi în simţiri: Poftim? „Perfid“?

— Bieţii discipoli, ţi i-ai ademenit la o beţie, corect?

— N-am ademenit pe nimeni la nimic, se stropşeşte Axel.

— Ia staţi o clipă, zice Fern. Ăsta-i unul şi-acelaşi Conac Slade, pe care n-a reuşit să-l dibuiască marele creier colectiv al poliţiei din Valea Tamisei?

Axel mormăie ceva de genul:

— Aşa s-ar zice, dar… – numai că i se fâsâie „dar“-ul.

— Bun, zice Fern. Şi-atunci, cât mai avem o brumă de sănătate mintală, putem să punem cruce teoriei că tocmai ce-am trecut printr-o gaură neagră?

— Fern, tu eşti?, zice Maştera-cea-Rea, venind către noi. Fern! Mi s-a părut mie că tu eşti! – vrăjitoarea-i americancă şi poart-o mască verde. Ne-am cunoscut la seminarul profesorului Marvin despre teatrul epocii iacobite. Kate Childs – din programul de schimb de studenţi al colegiului de la Blithewood. Cu toate că-n momentul ăsta – şi face o piruetă – bântui la lumina lunii, pentru forţele răului. Tre’ să-ţi spun, Fern, că felul cum ai jucat în Laba de maimuţă66 m-a dat, e-fec-tiv, pe spate.

— Kate!, exclamă viitoarea celebritate Fern, uitând cu desăvârşire de noi, jenanţii de târâie-brâu, care ne ţinem după ea. Mă bucur aşa de tare c-ai venit să te dai huţa şi să vezi Lăbuţa.

— Da’ ce zici tu?… – şi Kate Childs trage-adânc în piept din ţigara cu haşiş, după care scoate-un mic norişor de fum adictiv –, … că literalmente mi-a venit să mor de invidie.

Lance intervine:

— Fumezi cumva ce cred eu că fumezi, răutatea-ntruchipată de Maşteră-cea-mai-Rea ce eşti?

— Depinde, zice fata din America, privindu-l pieziş pe Lance, de ce anume crezi tu că fumez, mai exact.

— Ia taci o clipă, Lance, intervine-acum Angelica. Scuză-mă… Kate. Am vrea să ne lămureşti într-o privinţă: clădirea de-aici e Conacul Slade?

Kate Childs zâmbeşte, ca şi cum ar putea fi o întrebare-capcană. Zice:

— Dacă n-au redenumit-o, cumva – să zicem –, în ultima juma’ de oră, da, este.

— Mulţumesc, zice Angelica, după care insistă: Şi cine locuieşte-n ea?

— Eu şi-ncă vreo cinşpe studenţi cu burse de la Erasmus, veniţi cu schimburile. Da’ voi aţi venit aici pentru petrecerea de Halloween, este?

— Absolut, zice Lance. Dar suntem şase investigatori ai paranormalului.

— Ca să fim bine-nţeleşi, revine Angelica. Universitatea deţine Conacul Slade, această clădire de-aici, în care voi locuiţi?

— Acuma…, tehnic vorbind, Institutul Erasmus îl deţine, cu toate că vine un îngrijitor de la universitate şi tunde iarba cu maşina lui de tuns rahatul. E-o pancartă-n faţă, care zice că – aoleu, Doamne, ce-am zis adineauri, „maşină de tuns rahatul“? Am zis, nu? În loc de „maşină de tot rahatul“ – şi Kate Childs se-pleacă înainte şi râde-n surdină, după care se ridică la loc, serioasă, de parcă nici n-ar fi râs. Pardon, zice. Despre ce vorbeam?

— Despre pancartă, zice Axel. Pancarta din faţă, de la intrarea principală…

— Da, scrie-aşa: „Conacul Slade. Centru de Acordare a Burselor Erasmus. Sponsor al Înţelegerii Interculturale în Educaţie din 1982“. Trec prin faţa ei în fiecare zi. E-acolo… – şi face semn cu degetul, dacă se poate spune aşa, peste acoperişul Conacului Slade –, … lângă porţile mari. Bun, dacă ne-am lămurit cu-asta… – şi-acum, Kate Childs arată direct spre casa cea mare –, beţi, mâncaţi, veseliţi-vă, că mâine-o să…

Face o mişcare din mână, ca şi cum ar vrea să şteargă şi amintirea ultimului verb, după care se răzgândeşte şi-i întinde lui Lance ţigara ei cu haşiş – iar el se-ntoarce către noi, ceilalţi cinci, şi zice:

— Cu voi, mă văd mai târziu, băieţi şi fete…

— O să introduc un mesaj de scuze formale-n registrele ParaClubului, zice Axel, în timp ce el, Angelica, Fern, Todd şi eu ne-apropiem de clădire. Unchiul meu s-a jurat că nimeni, vreodată, n-a găsit Conacul Slade – şi Axel bate cu palma-n peretele de piatră. Ori e-un mincinos, ori habar n-are de ce vorbeşte. Ce mai contează? Prima şi marea mea greşeal-a fost că l-am crezut.

Îmi pare rău de Axel.

— E unchiul tău, zic. N-ar trebui să te simţi vinovat numai pentru asta, că l-ai crezut.

— Are dreptate Sal, zice Todd. Nu s-a întâmplat nimic rău.

Dar Axel nu ne bagă-n seamă. Zice:

— A doua mea greşeal-a fost că n-am venit mai întâi în recunoaşterea locurilor. O plimbare scurtă pe Bulevardul Cranbury ar fi fost de ajuns. Este impardonabil aşa ceva. Nesăbuit. Amatoristic – mai are puţin şi plânge, bietul Axel.

— Cui ce-i pasă?, zice Fern. Pare să fie-o petrecere de şmecheri în cerc închis.

— Mie-mi pasă, zice Axel, aranjându-şi mai bine fularul la gât. ParaClubul se suspendă până la noi ordine. Tuturor, noapte bună – şi, spunând asta, o ia pe-aleea de pe-o latur-a Conacului Slade.

— Axel, zice Angelica, repezindu-se după el. Stai uşor, unde fugi…

Todd se uită după ei, până se fac nevăzuţi.

— Bietul băiat, zice.

— Biata fată, zice Fern despre Angelica, iar asta nu mai înţeleg – mă gândeam c-o detestă. Mă rog, zice tot ea, când eşti la Roma… 67 – după care, o ia pe scări în sus şi se face una cu interiorul casei.

Todd se-ntoarce către mine şi face-o mutră gen: Ce noapte de pomină!, la care eu fac o mutră gen: Mie-mi spui? către el. Îşi potriveşte ochelarii pe nas. Dac-aş fi iubita lui, l-aş convinge să-şi ia lentile de contact, ca să-şi arate figura de poet damnat, în deplina ei splendoare. Zic:

— Todd, voiai să mă-ntrebi ceva…

— Zău, aşa voiam?, zice el şi face-o mutră perplexă.

— Da, pe stradă, mai devreme. Înainte să descopere Lance aleea.

Todd se scarpină la ceafă.

— Serios? Ăăă… – la care, mă dezumflu toată.

Se preface c-a uitat, fiindcă şi-a pierdut curajul, bietul Todd. Slăbănoagele-astea de fete, care-şi răsucesc în jurul lui trupurile scheletice – ele-s de vină.

— Poate dac-am intra-n casă, şi-am sta puţin de vorb-acolo, Sal…, mi-aş aduce-aminte, zice. Ăăă, ce vreau să zic este…, dacă n-ai alte planuri pentru astă-seară. Bem ceva scurt şi stăm puţin de vorbă. Fără alte obligaţii.

— Numai o singură soră, îi spun lui Todd a doua oară, mai tare, fiindcă boxele unei combine stereo bagă la greu Prins de sticleţi68, a celor de la Supergrass.

Stăm înghesuiţi unul într-altul într-un colţ, lâng-un cuptor zgomotos, când vine vorba să evacueze căldura. E-nghesuită bucătăria, şi cuprinsă parcă de-o ceaţă, de la fumul de ţigară. Miroase-a pubelă. Todd bea dintr-o sticlă de bere Tigru, eu – nişte poşircă de vin roşu, dintr-un pahar de plastic.

— E sora ta mai mare, bănuiesc, zice Todd.

— Ai ghicit aşa, la modu’ cin’zeci-cin’zeci, sau ţi-ai dat seama pur şi simplu? zic.

— Am avut o bănuială de optzeci-douăzeci. Cum o cheamă?

— Freya. Locuieşte la New York, zilele-astea.

Undeva, în apropiere, izbucnesc hohote de râs. Todd îşi face mâna pâlnie la ureche.

— Cum ai zis?

— Freya. Ca pe zeiţa norvegiană dată naibii a… a…

— Iubirii, amorului, frumuseţii, fertilităţii, aurului, războiului şi morţii, zice Todd.

— Despre ea-i vorba, zic. Spre deosebire de „Sally“, un căluţ de mină blestemat sau, poate, vreo boarfă din East End, cartierul docurilor dintr-un roman oarecare de Dickens.

— Nu-i adevărat!, exclamă Todd, cu aerul că e lezat pe bune. Sally e-un nume luminos. E plăcut.

— Toate cercetările sugerează că orice Freye ajunge mult mai departe-n viaţă decât orice Sally. Spune-mi şi mie o singură Sally celebră. Hai, zi. Nu ştii nici una, este? Toate medaliile puse-n joc la şcoală, soră-mea le-a câştigat; a prins o bună chineză mandarină la Singapore; vorbeşte fluent franceza, de la Geneva; şi-a luat diploma de licenţă-n jurnalism de la Colegiul Imperial în iunie trecut; s-a mutat cu prietenul ei în Brooklyn, iar el, bineînţeles, e-un chinezo-american, realizator de documentare unu’-şi-unu’; plus că şi-a găsit o slujbă soră-mea la un studio fotografic de pe strada Bleecker. Nu ca stagiară – o slujb-autentică, plătită. Şi toate astea, într-un interval de două săptămâni după ce i-a coborât avionul pe pista de la JFK69. Tipic pentru Freya. Dacă sun-a invidie ce-ţi spun, asta şi e. Doamne, Todd, mi-ai condimentat vinul cumva cu serul adevărului?

— Nu, dar nu te opri, Sal. Ador să te-aud vorbind.

Am auzit perfect ce mi-a spus, dar şi eu ador să-l aud pe Todd rostind cuvintele „ador“ şi „te“ atât de-apropiate unul de celălalt, aşa că-l întreb:

— Ce-ai zis? Mai zi o dată.

— Am zis c-ador să te-aud vorbind, zice Todd. Poate că şi Freya-i stăpânită de invidie, când vine vorba despre tine.

— Da, sigur că da! Iată biografia mea, în câteva cuvinte, ca să subliniez ce vreau să spun: Sally Timms, născută la Canterbury-n 1979 – Todd m-ascultă foarte-atent, ca şi cum ar dori, pe bune, s-audă aşa ceva. Tata era unul dintre soţii de la Shell Oil, şi mama – nevastă de la Shell Oil. Mai sunt şi azi – la Shell, e ca la Hotelul California70: poţi să predai camera, dar, de plecat, niciodată nu pleci de tot. Pe tata l-au promovat la sucursala din Singapore, când eu aveam opt ani, aşa că ne-am mutat acolo cu toţii. La Singapore-s numai reguli, orice metru pătrat e-mprejmuit cu garduri. Când aveam doişpe ani, am suferit un fel de… cădere nervoasă, şi… – ezit, pentru că mă-ntreb dacă Todd îmi admiră onestitatea sau gândirea. Cap sec, opreşte-te, cap sec! Opreşte-te! – dar ochii lui căprui minunaţi mă-ndeamnă să zic mai departe, aşa că zic: Părinţii mei au decis că nu eram în stare să m-adaptez cultural, aşa c-am aterizat la o şcoală de fete din Great Malvern, în Worcestershire. Şase ani de climă englezească; de potol greţos englezesc; o mulţime de fete singaporeze – ce ironie! –, plus altă mulţime de fete cu probleme de-ale bogătaşilor. Aşa, ca mine – şi gândesc: numai că mai subţirele, mai drăguţele şi mai scârboşele. Zic: Ar fi trebuit să mă simt ca la mine-acasă, dar eu… Cert e c-am detestat acea şcoală.

— Părinţii tăi ştiu cât de nefericită erai?, întreabă Todd.

Ridic din umeri:

— Nu făceam nimic altceva decât să-mi aranjez patul şi să zac întinsă-n el. Tata s-a mutat cu slujba-n Brunei, fiindcă fusese iar promovat; mama, în schimb, a rămas la Singapore; Freya s-a dus la Sydney – toate astea se-ntâmplau, bineînţeles, înainte s-apară e-mailul, aşa c-a trebuit să ne… facem cu toţii propriile vieţi, mai mult sau mai puţin independent unii de alţii. Ne reuneam verile şi de Crăciunuri, dar, în timp ce mama şi Freya parc-ar fi fost două surori care nu se mai văzuseră de mult, eu eram… în fine, mi-ar plăcea să spun: „oaia neagr-a familiei“, numai că oile negre sunt, mai degrabă, interesante. Zău, Todd, nu pot să cred că stai şi m-asculţi plângându-mi de milă.

— Nu-ţi plângi de milă, zice Todd. Ai avut o perioadă grea.

Mai sorb o dată din poşirca de vin.

— Dar nici nu mă comparam cu vreun orfan bolnav de SIDA, cu nu-ştiu-ce nord-coreean sau cu fata-n casă a vreunei neveste de la Shell Oil. Uit mereu ce noroc am avut.

— E cineva care nu uită?, zice Todd, la care, dau să zic: „Tu pariez că nu uiţi“, dar un tip, negru cu părul vopsit alb, deschide uşiţa cuptorului de lângă noi.

— Scuze, scuze, vă rog, băieţi şi fete, zice, şi scoate dinăuntru o tavă cu pâine cu usturoi, din care ne-oferă o felie şi nouă: Haide, haide, ştiţi foarte bine că vreţi şi voi.

Nu ştiu dacă vorbeşte cu vreun accent londonez autentic sau cu vreo bătaie de joc de cockney71, dar pâinea cu usturoi miroase autentic de fabulos. Ezit.

— Dacă iei tu, iau şi eu, zice Todd.

— Mama mea-i oarbă, îmi spune Todd, când ajungem, fiecare, la felia cu numărul trei.

Bine, eu sunt la cea de-a patra, de fapt, dar mă opresc din mestecat. Zic:

— Todd…

— Hai, că nu-i aşa grav. Oamenii se descurcă şi-n cazuri mai rele.

— Nu-i vorba că nu-i aşa grav, zic. De-asta mai locuieşti cu părinţii?

— Ă… hă… Am fost acceptat la Edinburgh, şi maică-mea şi taică-meu nu mă scoteau din: „Du-te, fiule, trăieşte-ţi viaţa“, numai că tata-mbătrâneşte din ce-n ce, eu sunt singurul copil la părinţi, aşa c-am rămas. Nu regret. Am o mansardă numai a mea, situată deasupra garajului, cu toate alea moderne, în care să… – şi Todd îşi dă seama că, dacă zice: „s-aduc fete“, o să pară că-mi bate apropouri, aşa că se-opreşte brusc. În care săăă…

— … ai spaţiul tău personal şi-o viaţă independentă? îi propun, ştergându-mi un firişor de unt topit de pe bărbie, cu cel mai sofisticat gest de care sunt în stare.

— Spaţiu personal şi viaţă independentă… da. Pot să mai folosesc formula?

— Numai cu mine, îndrăznesc să-i spun şi-ncerc să nu mă uit lasciv, câtă vreme Todd rânjeşte şi-şi linge untul cu usturoi de pe degete. Zic: Dacă nu-i o-ntrebare prea personală, Todd, poţi să-mi spui şi mie dacă mama ta s-a născut oarbă sau dac-a orbit dup-aceea?

— După. Când aveam unşpe ani, atunci au diagnosticat-o. Retinitis pigmentosa – retinită pigmentară sau RP, cum le spunea prietenilor ei. A coborât de la o vedere de nouăzeci la sută la una de zece la sută în decurs de-un an. Vremuri nu dintre cele mai bune. În ziua de-azi, poate să spună dacă-i noapte sau zi, dar cam atât. Şi totuşi, chiar şi-aşa suntem norocoşi. Câteodată, RP vine la pachet cu surzenie şi oboseală cronică, dar mama e-n stare să m-audă înjurând, chiar şi de la un kilometru depărtare. Ba chiar lucrează, transcriind cărţi audio în limbaj Braille. De pildă, a lucrat la romanul ăla de Crispin Hershey, Embrioni deshidrataţi72.

— Tare, zic, dar nu mai adaug şi opinia mea, că e masiv supraapreciată cartea respectivă.

Todd îşi ţine genunchiul aproape lipit de-al meu. Dac-aş fi mai beată, sau Freya, sau Fern, i-aş pune o mână pe genunchi şi i-aş spune: Sărută-mă, prostule, nu te-ai prins c-aştept asta de la tine? – şi cât de şic ar suna! Dar, dac-aş încerca să fac asta cum sunt acuma, exact opusul aş reuşi, ca o pămpăloaică beată şi toantă ce sunt, pe deasupra şi grăsoacă – un fel de Lance-femeie –, şi-asta nu pot, nu vreau, nu trebuie, nu fac. Rămân la „tare“.

— Tu şi mama v-aţi înţelege bine, zice Todd, şi se ridică-n picioare. Chiar foarte bine, adaugă.

Ce să fi fost asta, o invitaţie? Zic:

— Îmi doresc, Todd, alăturând cuvintele „doresc“ şi „Todd“. Doamne, da’ ce mi-aş dori s-o cunosc!

— Păi hai să procedăm în sensul ăsta. Uite, eu mă duc să caut baia, pe unde-o fi. Promiţi că nu pleci nicăieri?

— Promit. Pe-onoarea mea – şi-l văd pierzându-se printre nenumăratele trupuri slăbănoage.

Todd Cosgrove. Un nume bun pentr-un iubit. „Todd“ e, mai degrabă, lipsit de clasă, în timp ce „Cosgrove“ ţine deja de domeniul şicului. Un echilibru numai bun. „Sally Timms“, nu ştiu, sună ca o promotoare de evenimente, căreia toată lumea i se cacă-n cap, în timp ce „Sal Cosgrove“ ar putea fi o stea-n ascensiune la BBC, ori o proiectantă de interioare pentru alte stele, ori o editoare ajunsă legendară. Sal Cosgrove nu e nici grasă. Ea niciodată n-ar devora o pungă-ntreagă de bomboane de ciocolată Minstrels, format de familie, după care să se forţeze să vomite-n closet. Ce-i drept, abia-n urmă cu juma’ de or-am intrat în vorbă cu Todd propriu-zis, dar nici o situaţie de iubire nemuritoare nu era vreodată mai veche de-o juma’ de oră, pe vremuri.

În spatele meu, Darth Vader73 îşi face harcea-parcea conferenţiarul de la Sociologie-n faţa unui Incredibil de slăbănog Hulk; în faţa mea, Îngerul-Morţii – sau Îngereasa, poate – îşi ţine coasa proptită-n pământ şi-i şopteşte vorbe dulci unui înger negru cu-aripile crâmpoţite. Îmi desfac poşeta şi scot oglinjoara cu capac de la Tiffany’s – un cadou de „pardon“ de la Freya, care a fost mult prea ocupată ca să pot eu locui la ea-n august, la New York. Fata din oglindă-şi reface rujul. Dacă Todd mi-a devenit iubitul oficial, o să mă ţin de dietă, o să mănânc numai fructe la micul dejun şi numai jumătate din porţiile de-acum. O să le cadă feţele, mamei şi soră-mii, Freya, când m-or vedea. Doamne, ce bine-o să mă simt! Acuma, dac-am luat o asemenea hotărâre, mă ridic şi mă-ndrept spre masa cu bufetul. Floricele, încă nişte pâine cu usturoi şi două suporturi de prăjituri de la Wedgwood, pe care sunt stivuite multe-multe negrese. Unul dintre suporturi are un steguleţ înfipt în cea mai de sus prăjiturică, pe care scrie: NEGRESE CU HAŞIŞ, în timp ce, pe steguleţul înfipt în vârful celuilalt morman scrie: NEGRESE FĂRĂ HAŞIŞ. În afară de-un baton Snickers, înaintea seminarului despre Chaucer, şi de tubul de Pringles, pe care l-am golit la bibliotecă, n-am pus în gură nimic, de la prânz încoace. Da, bine, dacă nu pune nimeni la socoteală pâinea cu usturoi. Plus c-am ars un toptan de calorii, mergând pe jos până la Vulpea şi Copoii. N-o să fie-un cap de ţară, dacă iau doar o mică negresă fără haşiş…

… Sfinte iad, zău c-am făcut spume la gură – sunt delicioase, nu alta! Ciocolată neagră, alune, rom şi stafide. Sunt pe cale să mai mănânc una, când un Action Man74 blond, bronzat şi cu ochi albaştri, într-un costum din cap până-n picioare negru, mulat pe muşchi, se-apropie şi mă-ntreabă c-un accent de tip Antipozi de douăş’patru de carate:

— Nu ne-am cunoscu’ la spectacolu’ lu’ Morrissey75?

Mi-aş fi amintit.

— Mă tem că eu-s altă fată.

— Povestea vieţii mele, zice. Da’ serios, acuma, să ştii c-ai un Doppelgänger76. Eu-s Mike – Mike de la Melbourne –, a nu se confunda cu Mike de la Margate. Mă bucur să te cunosc… semnu-ntrebării?

Ne dăm mâna.

— Sal. De la Singapore, presupun, dacă e vorba să fiu de undeva, zic – sună mai exotic Singapore decât Malvern, atâta timp cât n-ai locuit, propriu-zis, acolo.

Mike de la Melbourne îşi înalţ-o sprânceană de omul-misterelor. Zice:

— Sal Singaporeza. Cred c-am băut într-o seară, la un bar, trei cocteiluri care se chemau aşa. Numa’ tu şi cu tine, Sal?

Dintre toţi tipii care s-au dat la mine, fără să fie beţi – şi care n-au fost nici ei chiar aşa de mulţi, ăsta-i adevărul –, Mike de la Melbourne, dar acum din faţa mea, e de departe cel mai arătos, de ordinul anilor-lumină. Fiindcă-l am pe Todd, îi zâmbesc apologetic lui Mike. Zic:

— Mă tem că nu.

Mike de la Melbourne face-o plecăciune curtenitoare.

— Norocos tipu’, zice. Halloween vesel – şi pleacă.

Dracu’ să te ia, Isolde Delahunty, de la Şcoala-Fanion de Domnişoare din Great Malvern, cu plutonul tău cu tot de fete-Barbie, care practicaţi fascismul trupesc şi timp de opt ani m-aţi gratulat cu-apelativul „Guiţ“, de parc-ar fi fost numai o poreclă simpatică, şi-mi strigaţi „Guiţ-guiţ-guiţ!“, ori de câte ori treceaţi pe lângă mine pe scări, în sus şi-n jos, ori la duşuri, după meciurile de hochei pe iarbă, iar eu trebuia să mai şi zâmbesc, de parc-ar fi fost doar o glumiţă nevinovată, deşi voi ştiaţi că nu era, ştiaţi că era un apelativ otrăvit, aşa că dracu’ să te ia, Isolde Delahunty, şi dracu’ să vă ia pe toate, oriunde v-aţi afla-n această seară, pentru că tot eu am câştigat, Guiţ tocmai ce-a refuzat un semizeu bronzat australian, practicant de surf, care-acum se-ntoarce – încă mai zâmbeşte – şi-mi face semn către cele două mormane de negrese:

— Apropo, Sal Singaporeza, vezi să nu fi-nlocuit vreun glumeţ alea două steguleţe-ntre ele, zice, la care eu mă opresc din molfăit.

— Dar asta-i foarte periculos, îi spun.

— E-he, zice, unii oameni… sunt nişte rahaţi, de fapt.

La baza scărilor, o fată posibil indiană, într-un costum de Omul de Tinichea complet argintiu îmi citeşte gândurile:

— Baia-i încolo, faci la dreapta, mergi-nainte şi dai de ea. Îmi place oja ta de unghii, apropo. Ce-i, albastru-păun?

Nu reuşesc să mă decid între „Da“ şi „Mulţumesc“, aşa că nu-mi iese nici unul ca lumea. Neştiind cum s-o dreg, îi urmez indicaţiile şi-ajung într-o cameră cu televizor, unde un grup de băieţi stau pe canapele şi se uită la Exorcistul77, dar aşa ceva nu rămân să văd. Exorcistul se dădea şi la petrecerea de la Malvern, când l-am lăsat să mă defloreze pe-un prieten al fostului iubit al unei cele mai bune prietene de moment – un anume Piers. Nu-i o amintire de care să-mi fie drag. Isolde Delahunty a povestit în toată şcoala, bineînţeles, cum avusese şi Guiţ-Guiţ o Noapte-de-Pomin-a ei, şi-a răspândit ce zisese Piers despre mine dup-aceea. Uite, c-am ajuns acum pe-un coridor luminat albastru, care bubuie de Hiperbalada78 lui Björk. Trec de-o pereche de uşi înalte şi-arunc o privire-năuntru. Vreo treize’-şi-ceva de inşi dansează într-un soi de uriaşă fostă sală de bal, pe care o luminează doar nişte lămpi chioare, oranj. Unii dintre dansatori poartă nişte jumătăţi de costume care le-atârnă de la brâu în jos; alţii au rămas doar în tricouri sau veste. Îl zăresc pe Lance, care-şi trece palma peste propriu-i piept şi pe ceafă. Îşi scutură coama cu mătreaţă, m-ocheşte şi el pe mine-n pragul uşii, aşa că-mi face semn să m-apropii, c-un deget de zeu care transmite: „Vino-ncoace“. Nu nimeresc s-o iau mai repede pe coridorul răcoros, până nu borăsc, de-acolo pe dup-un colţ, urc nişte scări, cobor altele, pân-ajung la o fereastră panoramică, de la care se vede ceea ce-ar putea fi partea din faţ-a Conacului Slade, cu două ditamai porţile, deşi felinarele de pe stradă, ca şi umbrele şi siluetele copacilor, sunt neclare din cauza ceţii şi-a geamurilor aburite – iar eu, ca să fiu cinstită, mi-am lăsat în bucătărie simţul orientării. Hiperbalada s-a transformat în Apărat de rău79, piesa celor de la Massive Attack. Îmi aud numele pronunţat de Fern. E tolănită pe-o canapea gigantică dintr-un alcov, c-o ţigară de-a ei, franţuzească, într-o mână şi-un pahar în cealaltă, ca şi cum ar fi-n plină sesiune de pozat. Zice:

— Bună. Te bucuri de petrecere?

— De fapt, da. L-ai văzut cumva pe Todd?

— Am văzut cât de picat în fund e după tine.

Vreau atât de mult s-aud aşa ceva, că m-aşez lângă ea, doar pentr-o clipă. E rece pielea canapelei. M-afund în ea – efectiv. Scoate zgomotul ăla scrâşnit, ca de zăpadă proaspăt căzută, sau de polistiren, pentru care nu s-a inventat încă un adjectiv potrivit. Zic:

— Aşa crezi tu?

— Şi-ncă cum, Sal. Nu pentru nu-ştiu-ce chestii paranormale s-a înfiinţat el aici, Todd, astă-seară. Când aveţi de gând să vă… cuplaţi – chiar azi?

Mă prefac reţinută, dar sunt mai fericită decât am fost… vreodată, de fapt. Zic:

— Depinde… Lucrurile astea-şi urmează ritmul lor.

— Rahaturi, fato, zice Fern, stingându-şi ţigara-n pahar, c-un sfârâit. Ţi-l faci tu însăţi, ritmul. Todd e de păstrat. Grozav băiat, pe bune. Mi-l aminteşte pe fratele meu…

Niciodată n-a pomenit Fern de vreun frate – nu c-am fi stat de vorbă noi două prea mult. Zic:

— Şi fratele tău e student, e actor, ce e…?

— Nu mai e nimic, în ultima vreme. E mort.

— Aoleu, Doamne! Eu şi gura mea mare, Fern, îmi…

— Nu-i nimic. E-n regulă. S-a întâmplat acum… cinci Crăciunuri. Istorie veche – şi Fern se uită fix la ţigara stinsă-n pahar, care se roteşte.

Încerc să-mi repar gafa.

— Ce-a fost, vreun accident? Vreo boală?

— Sinucidere. A sărit cu maşina Jonny al meu peste marginea unei prăpăstii.

— Fir-ar al naibii… Îmi pare rău. Şi de ce s-a… de fapt, nu, iartă-mă, nu e…

— N-a lăsat nici un bilet, dar acea muchie de prăpastie se găsea la un câmp distanţă de drumul spre Trevadoe – bârlogul nostru de familie-ancestral de lângă Truro –, aşa că ştim clar că n-a fost vorba de vreun accident – şi Fern schiţeaz-un zâmbet. Plus că şi-a ales şi Aston Martinul de colecţie al tatii, pe post de sarcofag. Gestul în sine a fost biletul de sinucigaş, dacă se poate spune aşa.

— N-am avut intenţia să-mi bag nasul, Fern, îmi pare rău, sunt o proastă, eu…

— Încetează cu scuzele! Prostul a fost Jonny. Şi n-a fost drept, pentru că tata murise cu doi ani mai-nainte, mama era făcută praf, aşa că Jonny era cel care se lupta cu tot balamucul juridic, el îndeplinea datoriile faţă de morţi, avea o diplomă de obţinut la Cambridge, bineînţeles, plus depresia cu care se confrunta – fără ca noi să ştim… Iar ideile lui despre datoriile de la poker şi onoare – alea chiar că erau stupide – absolut şi fără echivoc stu-pi-de. Am fi putut foarte bine să vindem un acru, două… – şi rămânem aşa, uitându-ne şi-una, şi-alta, pe fereastra toat-aburită, la noaptea numai aburi şi ea. De-asta m-am şi băgat în ParaClub, dacă e să fiu cinstită, zice Fern. Dac-aş putea să văd o stafie, măcar o dată – vreun centurion roman, vreun călăreţ fără cap… sau măcar pe Nathan şi Rita Bishop, că n-am nu-ştiu-ce pretenţii… O singură fantomă să văd, ca să ştiu că moartea nu-nseamnă sfârşitul definitiv al jocului, ci e doar o poartă… şi că-n spatele porţii ăleia, e Jonny. Dumnezeule mare!, Sally, zău c-aş da orice să ştiu că nu s-a… pur şi simplu… sfârşit, în acea după-masă nenorocită. Orice – vorbesc serios. Şi-asta, uite-aşa, zice Fern, şi pocneşte din degete.

Îmi dezlipesc mutra de pe-o canapea de piele, mare şi rece, dintr-o nişă-ntunecată. Încă se mai aude Apărat de rău, aşa că n-am dormit mult, probabil. Fern a dispărut; în schimb, la câteva palme de mine, stă un tip care poart-un halat de casă din blană cafenie, şi-n rest nu mare lucru, la ce picioare păroase şi piept stufos i se văd. Bun şi-aşa. Nu stă cu ochii pe mine, ci se holbează la peretele gol din faţă – aveam impresia că era o fereastră panoramică-n locul ăla, dar evident că nu. Şi nu-i aşa bătrân bărbatul cu halat de casă din blană, dar a-nceput să chelească. Are ochii nedormiţi şi căscaţi, ca de bufniţă, şi sprâncenele-aproape unite într-una singură. Oare-l cunosc? Nu văd cum aş putea. Curios că Fern a dispărut chiar aşa brusc, imediat după ce şi-a vărsat maţele pe-afară despre fratele ei, dar aşa se poart-actriţele cu tine. S-o fi enervat c-am aţipit. Ar trebui s-o caut şi să-ndrept lucrurile. Biata Fern. Şi fratele ei – bietul de el. Oamenii-s toţi nişte măşti, şi au alte măşti sub acele măşti, şi alte măşti sub al doilea strat de măşti, şi tot aşa, pe măsură ce te-afunzi. Todd s-o fi-ntors în bucătărie, de-acum, dar canapeaua nu-mi dă voie să mă ridic.

— Scuzaţi-mă, îi spun domnului Halat-de-Casă, ştiţi cumva cum se-ajunge în bucătărie? – la care domnul Halat-de-Casă reacţionează ca şi cum nici n-aş fi acolo. Mulţumesc, îi spun, mi-aţi fost de mare folos.

Omul se-ncruntă din ce-n ce mai tare, apoi deschide gura – cu-ncetinitorul, ai zice. O fi crezând că-i amuzant? Are o voce uscată, parcă făcută din praf, şi lasă pauze lungi între cuvinte:

— Încă… mai… sunt… în… casă…?

Dumnezeule mare!, ăsta-i drogat, de nici nu mai ştie de el.

— În tot cazul, în Piaţa Trafalgar nu sunteţi. De-asta puteţi fi sigur.

Mai trec nişte secunde. Vorbeşte-n continuare cu peretele gol. Puţin spus că e ciudat. Zice:

— Mi-au… luat… până… şi… numele… – la care, încerc s-o dau pe glumă:

— Sunt convinsă că vi-l găsiţi până mâine dimineaţă.

Omul se uită către mine, dar nu la mine, ca şi cum n-ar fi în stare să-şi dea seama, concret, de unde se-aud vorbele mele. Zice:

— Nici… măcar… nu-ţi… dau… voie… să… mori… ca… lumea…

Pân-acum, simptome clare de balamuc.

— Nu ştiu ce-aţi fumat, zic, dar eu m-aş feri, pe viitor, de chestia cu pricina. Serios.

Tipu’-şi înclină capul ras chilug şi mijeşte ochii, de parc-ar auzi vorbe rostite la mare depărtare. Zice:

— Tu… eşti… urmă… toru’…?

Nu pot să m-abţin, aşa că mă hlizesc:

— Următoru’ Mesia, sau ce? – iar canapeaua vibrează toată de la başii gigantici din Apărat de rău. Faceţi rost de-o cafea neagră, mare şi tare, îi spun domnului Halat-de-Casă.

Omul se fereşte, ca şi cum vorbele mele-ar fi nişte pietricele ţintite către faţa lui. Îmi pare rău, acum, de băşcălia pe care-am făcut-o de el. Îşi încordează ochii şi-aşa injectaţi, ca şi cum ar încerca să-şi amintească de ceva.

— Nu…, musafir…, zice, uitându-se în jur şi clipind în stânga şi-n dreapta, ca un bolnav de Alzheimer.

Aştept să mai spună ceva, dar el tace.

— Dacă sunt următorul musafir? Asta m-aţi întrebat? Următorul musafir?

Când mai spune ceva, omul reuşeşte un truc absolut incredibil, de ventriloc, pentru că buzele lui formează vorbele, dar ele se-aud abia dup-o secundă sau două:

— Am… des… co… perit… o… armă… în… crăpă… turi…

E uimitoare scamatoria lui cu decalajul sonor, numai c-avertismentul cu nu-ştiu-ce armă declanşează la mine-un beculeţ de punere-n gardă. Zic:

— Buuun… Treaba e că n-am nevoie de nici o armă, aşa căăă… – dar amărâtul de drogat, aşa cum e, pe jumătate gol, scoate din buzunarul halatului de cas-o ţepuşă de-argint, nu mai lungă decât palma mea. În primul moment, mă trag înapoi, nu cumva să fie-o ameninţare, dar omul, de fapt, mi-o întinde, mi-o face cadou. Capătul neascuţit e decorat c-o măciulie-n forma unui cap de vulpe, tot de-argint, mic, dar butucănos, cu două pietricele verzi în loc de ochi.

— Minunat, zic, răsucind bijuteria-ntre degete, ca pe-un titirez. Pare şi foarte vechi. Ce e, vreun soi de… asta… de ac de păr al vreunei gheişe, cam aşa ceva?

Sunt singură pe canapea. Nu e nimeni pe coridor. Nu e nimeni pe nicăieri. Domnul Halat-de-Cas-a dispărut de mult – asta-i senzaţia pe care-o am –, dar mi-a rămas în mână acul de păr de la el, cu cap de vulpe. Doamne, iar am tras pe dreapta. Nu e bun obiceiul ăsta. Şi nu se mai aude Apărat de rău, ci Norişorii pufoşi80, ai Orb-ilor. Era un perete gol aici – aşa mi s-a părut –, dar uite că, de fapt, e-o uşă mică, neagră, de fier, exact la fel cu cea de pe-Aleea Slade, numai că asta-i deja-ntredeschisă. M-apropii de ea, m-aşez în genunchi, o deschid mai larg şi-arunc o privire dincolo, scoţând numai capul. Văd o alee. Seamănă foarte bine cu-Aleea Slade, numai că nu poate fi, pentru că… nu poate fi. Sunt cu genunchii şi-acum pe covor, înăuntrul Conacului Slade. Spaţiul de dincolo e-ntunecat, cu pereţi foarte-nalţi – şi nu e nimeni. E-o linişte ca de mormânt – aşa se zice, nu? Acolo, Norişorii pufoşi nu se-aud; e ca şi cum aş fi băgat capul printr-o membrană care izoleaz-acustic. La vreo cincizeci de metri, spre stânga mea, sub un felinar pâlpâitor, aleea o coteşte la dreapta. Spre dreapta mea, cam la aceeaşi depărtare, se văd un alt felinar şi-o altă cotitură. Nu poate fi Aleea Slade – sunt pe-un coridor, într-o casă, la vreo cincizeci, optzeci, o sută de metri depărtare – dar nu, distanţele nu sunt punctul meu forte. Şi, deci… droguri? Droguri. Dacă nu-ştiu-ce cap-sec o fi-nţepat cu haşiş negresele fără haşiş, se poate foarte bine ca vreun alt cap-sec, ridicat la putere-a zecea, să fi presărat ceva mult mai halucinogen în castronul cu punci. Se mai întâmplă. Două studente, pe care le-a cunoscut Fern la Sydney, au mers în Indonezia şi-au mâncat un fel de tocană oarecare, cu ciuperci halucinogene-n ea, după care li s-a părut că erau în stare să-noate pân-acasă înapoi, pe plaja Bondi. Una dintre ele a fost recuperată, dar trupul celeilalte a rămas de negăsit. Ce faci, de fapt, dacă dai peste-o alee imposibilă, după ce te-ai drogat cu cine-ştie-ce? Mergi pe ea? Se poate şi-asta. Ca să văd: mă scoate-napoi pe Şoseaua Westwood, sau nu? Dar mai e şi Todd, care m-aşteaptă, chiar în momentul ăsta, în bucătărie, întrebându-se pe unde-oi fi. Nu – mai bine mă-ntorc. Sau… Sau…

Dar dacă tocmai Conacul Slade e halucinaţia, şi uşiţa din faţa mea e calea de scăpare? Nu vreo vizuină de iepure, care să mă scoată-n Ţara Minunilor, ca pe Alice, ci la mine-acasă. Dar dacă…

Simt o atingere pe spate şi mă trag brusc înapoi, pe coridorul Conacului Slade, la muzică, la petrecere, unde, surprinsă pentru-a doua oară la rând, îmi cad ochii pe Maştera-cea-Rea, care mă priveşte de sus. Zice:

— Bună, Sally Timms. Ţi-e bine aşa cum eşti, la pământ? Ai pierdut ceva?

— Bunăăă… – încerc să-mi aduc aminte cum o chema – … Kate, nu?

— Te simţi bine? Ce-ai pierdut?

— Nu, nimic… Mă-ntrebam numai către ce duce uşa de-aici – la care, vrăjitoarea pare destul de nedumerită:

— Uşă? Ce uşă?

— Cum ce uşă? Asta – şi-i arăt lui Kate Childs… peretele gol.

Peretele gol, fără nici o uşă. Îl pipăi. Solid. Mă ridic în picioare, întrebându-mă cum s-o mai dreg şi pe-asta, căutând să mai câştig puţin timp. Gândurile-mi fierb în cap. Da – iată c-am halucinaţii; da – precis am băut ori mâncat ceva care conţinea şi droguri, nu – n-am cum să-i spun cuiva precum Kate Childs că m-a drogat altcineva. Zic:

— Ştii ce? O şterg spre casă.

— Dar noaptea-i înc-atât de incipientă, Sally Timms…

— Din păcate, m-a prins un guturai. Şi mi-a venit şi ciclu’.

Kate îşi dă jos masca noduroasă de Maştera-cea-Rea, de sub care-şi arată faţa de soră-mai-mare cuprinsă de anxietate, înrămată de-un păr blond, ca de păpuşă Barbie.

— Dă-mi voie, atunci, să-ţi chem un taxi. Am o putere magic-autentică, în sensul ăsta, cu care m-am născut. Pocnesc din degete, şi… – începe să se pipăie pe toate părţile, cum se face la controlul de securitate, pe-aeroport. Zice: Nu ştiu cum se face, dar am un telefon celular ultimul răcnet, numai bun în astfel de… într-unul dintre… buzunarele-astea de vrăjitoare…

Ar fi numai bun un taxi, într-adevăr, dar eu am numai două lire la mine, mari şi late.

— O iau pe jos, îi spun, la care ea mă priveşte pieziş:

— Crezi că-i aşa o idee bună, dacă te simţi rău?

— Pe bune, mulţumesc. Aerul rece o să-mi facă bine.

Dar vrăjitoarea demascată nu e convinsă:

— De ce nu-i ceri lui Todd Cosgrove să te ducă pân-acasă, vie şi nevătămată? Dacă mai e vreun domn rămas în Anglia, ăla-i Todd.

Nu ştiam că-l cunoştea şi ea, Kate, pe Todd.

— Adevăru-i că tocmai pe el îl căutam.

— Păi… şi el te caută pe tine, Sally. Pe sus, prin camera de jocuri.

Seara de azi parc-ar fi un joc de masă, proiectat în comun de-un grafician ca M.C. Escher la beţie şi de-un scriitor ca Stephen King febril. Zic:

— Şi-ncotro e camera de jocuri?

— Drumul cel mai drept e să te-ntorci prin camera cu televizorul, să traversezi holul, urci scările şi-o ţii tot aşa, pe scări în sus. N-ai cum să n-o găseşti.

Cu toţii stau lipiţi de ecran, cum fac oamenii când se petrece câte ceva important. Întreb un vârcolac transformat numai pe jumătate ce s-a întâmplat. Zice:

— Nu-ştiu-ce fat-a fost răpită – dar nu se uită la mine vârcolacul, care e-un nordic. Adaugă: O studentă, o fată de la noi de la universitate…

— Dumnezeule! Răpită?

— Dap, asta spun ăştia.

— Cum o cheamă?

— Polly, Sarah, sau… – e beat, vârcolacul. … Annie? Lipseşte numai de cinci zile, dar i s-a găsit un obiect personal, aşa că poliţiştii se tem acum c-ar putea fi vorba de-o… răpire-autentică. Sau şi mai rău.

— Ce fel de-obiect personal?, întreb.

— Nu-ştiu-ce oglindă, îmi şopteşte vârcolacul. Una de-aia de machiaj. Stai aşa, uite…

La televizor, se vede căminul nostru studenţesc, în faţa căruia stă o reporteriţă c-un microfon mare şi roz: „Mulţumesc, Bob – zice –, iată-ne în campusul din oraş, în această seară, unde starea de spirit poate fi descrisă ca fiind şi sumbră, şi sobră. Mai devreme, în cursul zilei, a fost emis un comunicat al poliţiei, care apelează la orice informaţie despre locul în care s-ar putea afla Sally Timms, o studentă-n vârstă de op’şpe ani, ultima oară văzută-n apropierea Şoselei Westwood, sâmbătă seara…“

Vorbele reporteriţei se fac o masă vâscoasă. Cum adică: „ultima oară văzută“? Şi „numai de cinci zile“? De sâmbătă? Dar este încă sâmbătă! Sunt aici, în Conacul Slade, numai de-o oră. O fi vorba de-o altă Sally Timms. Dar o poză cu mutra mea umple tot ecranul, şi, da, eu sunt – eu sunt! –, iar Sally Timms cea de la televizor e-mbrăcată exact – exact! – cum sunt eu îmbrăcat-acum: cu jacheta mea gen Zizzi Hikaru81 şi pandantivul de jad maori la gât, de la Freya, cel pe care l-am primit chiar azi; pentru care-am semnat de primire la ghereta portarului, cu doar douăşpe ore-n urmă. Cine mi-a făcut poza? Când? Cum? Reporteriţa-i bagă ditamai microfonul sub nas lui Lance – da, Lance Arnott –, care, din câte ştiu, dansează-n clădirea-n care sunt şi eu, chiar în momentul ăsta, şi-n acelaşi timp vorbeşte la un post de televiziune, aflându-se la trei kilometri depărtare şi zicând că: „Da, da, şi eu am văzut-o la petrecere, chiar înainte să dispară, şi…“ Buzele ca de cod – peştele – se mişcă-ntruna, dar auzul meu se-ntrerupe, nu-ştiu-cum. Ar trebui s-aprind luminile şi să urlu: NU – NU – NU, oameni buni, uitaţi-vă la mine, trebuie să fie vreo greşeală prostească oarecare – eu sunt Sally Timms şi sunt aici, totul e-n regulă! – dar mă tem de tot balamucul care s-ar isca, de ruşine, mă tem să nu devin obiectul spectacolului sau subiectul buletinului de ştiri, drept care nu pot, şi pace. Între timp, Lance Arnott face o mutră plină de-ndoială şi zice: „Mă tem că da. Se lovea de grave dificultăţi de-adaptare la viaţa de colegiu. Era şi-o figură oarecum tragică: vulnerabilă, nu cine-ştie-ce ieşită-n lume, dacă-nţelegeţi ce vreau să spun. Se zvonea c-ar fi luat şi droguri, c-ar fi avut iubiţi dubioşi, chestii de-astea“. M-am şi înfuriat, după ce că mă tem şi sunt ca dracu’ de confuză. Cum îşi permite Lance Arnott să spun-aşa ceva despre mine, şi-ncă în direct la televizor? Pentru că nu-mi place de el, sunt o drogată vulnerabilă şi-o figură tragică? Reporteriţa se-ntoarce iar către cameră, zicând: „O imagine clară se conturează-n privinţa studentei date dispărute, ca fiind o fată nefericită; o-nsingurată, cu probleme de greutate; o fată care n-a reuşit să se-adapteze la viaţa reală, după ce-a urmat nişte şcoli private-n Singapore şi la Great Malvern. Ca urmare-a descoperirii unei oglinjoare a ei pe… – şi reporteriţa-şi frunzăreşte notiţele – … Aleea Slade, astăzi, ceva mai devreme, prietenii şi rudele, chiar dacă speră ca totul să se termine cu bine pentru Sally Timms, totuşi, se tem de tot ce poate fi mai rău, pe măsură ce orele trec. Eu sunt Jessica Killingley, şi transmit în direct pentru postul Actualitatea Sudului. Legătura-napoi la tine-n studio, Bob“.

Dumnezeu ştie la ce s-or fi gândind Freya, mama şi tata.

De fapt, ştiu la ce s-or fi gândind: c-am fost omorâtă. E cazul să afle urgent că sunt bine, poliţia să-nceteze neapărat căutările, dar nu pot s-anunţ, pur şi simplu, că sunt aici. Mă dau înapoi de lângă vârcolac şi mă lovesc de-un bufet. Mâna mi se-atinge de ceva cauciucat – o mască-nfăţişând-o pe Miss Piggy82. Graţie Isoldei Delahunty şi celorlalte ca ea, între mine şi porci există asocieri nelalocul lor, dar, dacă nu mi-o pun, masca, în orice moment, cineva riscă să mă vadă, să mă recunoască, să m-arate cu degetul şi să se pună pe urlat – aşa că-mi trag elasticul ei pe după cap şi-mi acopăr faţa. E bine-aşa. Puţin spaţiu-n care să-mi trag sufletul. Ce zicea reporteriţa de oglinjoara mea de machiaj? Am folosit-o în bucătărie, după ce-a plecat de lângă mine Todd. Nu-i aşa? Verific în poşetă şi… nu e.

În mod normal, m-aş întoarce pe propriile mele urme şi-aş porni în căutarea ei, dar aş vrea să ies odată din Conacul Slade, mai tare decât îmi doresc înapoi cadoul de la Freya. O să-nţeleagă ea. O să trebuiască să-nţeleagă. Todd o să ştie ce e de făcut. El nu-şi pierde calmul niciodată – nu Todd. O să ne strecurăm afară de-aici, după care, o să ne punem ordine-n ce ne priveşte pe-amândoi. Pe el şi pe mine.

La baza scărilor, o fată posibil indiană, într-un costum de Omul-de-Tinichea complet argintiu, zice:

— Ai auzit de Sally Timms, fata care-a dispărut?

— Am auzit, da, zic – şi-ncerc să trec de ea, dar îmi barează drumul.

— O cunoşteai bine pe Sally Timms?, vrea să ştie fata-Om-de-Tinichea.

— Nu cine-ştie-ce, îi răspund, şi mă strecor pe lângă ea, pe scări în sus.

Balustrada-mi alunecă sub degete, şi toat-agitaţia din vestibul se stinge, de parc-aş urca într-o pâclă de tăcere. Covorul de pe trepte e de culoarea margarinei, crem, iar pereţii au lambriuri de lemn şi portrete-atârnate pe ei; mai sus, înaintea mea, se vede-un mic palier pătrat, pe care străjuieşte-o pendulă-naltă. Un covor palid şi-un orologiu vechi – e ca şi cum ai căuta-o cu lumânarea, într-o clădire plină cu studenţi, indiferent dacă sunt bursieri Erasmus ori nu. Primul tablou înfăţişeaz-o fată pistruiată – chiar că pare vie. Următorul – un soldat bătrân, cu mustaţa ceruită, de genul celor care ar spune: „Primit ordin, execut, saboţi extraşi“. Nu prea mai am suflu, deşi nu se poate să fi urcat chiar aşa de mult. Să mă duc neapărat la o sală, undeva. Uite c-am ajuns la pendulă. Partea de ceas propriu-zisă n-are braţe, doar nişte cuvinte-ncastrate – scrie: Timpul este, pe urmă: timpul a fost, iar mai jos: timpul nu este. Metafizic nevoie-mare şi profund inutil. În stânga mea-i o uşă, tot cu lambriuri, ca să fie totuna cu pereţii. În dreapta mea, sunt alte scări, pe care se urcă prin faţa şi mai multor portrete, până la o uşă vopsită într-o nuanţă palidă şi ea. Care o fi camera de jocuri? Bat la uşa cu lambriuri.

Doar inima ruginită şi uns-a orologiului se-aude.

Bat înc-o dată, mai tare. Nimic… în afară de-un ţăcănit ritmic de rotiţe.

Răsucesc mânerul, deci. Întredeschid uşa. Numai cât s-arunc o privire-năuntru.

E-o cameră-n formă de iglu, fără ferestre, fără covor, luminată doar de-o veioză, în care se află un pat mare, cu patru stâlpi şi baldachin – în rest, nu-i mare lucru-năuntru. Draperiile roşii-maronii ale patului sunt trase. Zgomotul ca un măcinat mecanic s-a oprit, dar tot în şoaptă-ntreb:

— Todd? – pentru cazul în care-ar fi în pat. M-auzi, Todd? – eu sunt, Sal.

Nici un răspuns, dar, dacă Todd o fi mâncat vreo negresă cu haşiş – ba, de fapt, o negresă fără haşiş – , poate c-o fi adormit. Poate că sforăie blând în patul ăsta, ca Bucle de Aur83.

Doar să trag cu ochiul printre draperii – n-are ce rău să fie. Şi, oricum, sunt de nerecunoscut cu masca de Miss Piggy.

Aşa că m-apropii, târşâindu-mi picioarele pe dalele granulate-ale podelei, şi ridic un colţ al draperiei. Doar de-un deget…

— Miss Piggy! – tună glasul unui bărbat – Axel? – semi-nvelit în zahăr caramel, într-un cocon sângeriu – la care-mi doar semi-nghit un răcnet. Patul e-ocupat de-un morman grotesc de membre dezgolite, piepturi, sâni, vintre, umeri, degete de la picioare, buci, scroturi şi guşi; o cuşcă de oase de nedescris; un prapure de carne; un joc precum cel de Twister, cu mai multe trupuri siameze rupte-n bucăţi şi bucăţile, zborşite-ntre ele cum s-a nimerit; sus, într-un colţ, e capul Angelicăi, cu părul ei de culoare indigo-ncălcit şi-un ciot de limbă la vedere; dincolo-i capul lui Axel; în mijloc, se văd sexele lor, ale amândurora, băgate unul într-altul, enorm de umflate şi de-un roşu sângeriu, de carne vie, ca într-un porno-coşmar de Francis Bacon84. Putoarea de peşte stricat e de-a dreptul greţoasă. Capul de Axel rânjeşte la mine prin despărţitura draperiei, prin găurile de ochi ale măştii mele de Miss Piggy, şi spune ceva, dar vorbele-i sunt smulse cu voce de-Angelica:

— Guiţ… Guiţ… vrei… cumva… un… send… viş… cu… şuncă…? – iar capul de-Angelica, împreunat c-o pulpă flască şi-având încheieturi de mâini, acolo unde-ar trebui să-i fie urechile, bombăne cu glas de Axel:

— Nu… fi… rău… lui… Sally… nu-i… place… să-i… spui… aşa…

Nu nimeresc să mă-ntorc mai repede pe coridor, dincolo de uşa cu lambriuri, şi s-o trântesc în urma mea, dârdâind şi de scârbă, şi de groază, şi de… Pendula, în schimb, e calmă şi-adunată. Undeva departe, jos de tot, holul cu podeaua-n dale albe şi negre e tăcut. Mai sus, uşa de culoare palidă m-aşteaptă. Nu-i bine să experimentezi cu substanţe. Am auzit şi eu despre aşa ceva. Piers, primul meu ne-iubit, a trecut odată printr-o asemenea experienţă, şi-a semănat foarte bine cu asta de-acum, a mea. Axel şi-Angelica făceau sex, dar eu am văzut scena printr-o pereche de ochelari cu efect caleidoscopic, afectat de droguri. Trebuie să-l găsesc pe Todd urgent, ca să mă ţină el sub un ochi atent. Urc scările, pe dinaintea unor portrete: primul e-al unui tânăr cu aer de rocker dintre cei timpurii, cu părul briantinat la greu şi cămaşa semidesfăcută; următorul, al unei femei cu ochii subliniaţi cu linii groase, cum avea Cleopatra, şi-o coafură gen stup de albine, cum aveau Martha şi Vandellele85. Al treilea portret mă face să-nlemnesc însă. E-un băiat în ţinută de şcoală, pe care l-am mai văzut o dată-n seara asta… Scot foaia format A4 din poşetă, cea pe care mi-a dat-o Axel mai devreme, şi compar cele două figuri. Da, e Nathan Bishop. Mă duc picioarele singure pe scări în sus, către portretul următor – da, e domnul Halat-de-Casă, de mai devreme. Acuma, dacă tot am în faţa ochilor studiul de caz demarat de Axel, pot să-i pun şi-un nume celui cu blană cafenie: Gordon Edmonds – cu care am stat de vorbă cu puţin timp în urmă, pe canapeaua rece. Sau cu care-am visat c-am stat de vorbă – nu ştiu care variantă-i adevărată. Nu ştiu nici măcar dacă sunt şocată când o găsesc pe Sally Timms, holbându-se la mine din portretul cel mai de sus, îmbrăcată cu jacheta ei gen Zizzi Hikaru şi având la gât pandantivul de jad maori, de la Freya. Una şi-aceeaşi imagine cu cea pe care-am văzut-o la televizor. Singura deosebire: în loc de ochi, are două goluri dătătoare de fiori şi se-ncruntă, ca şi cum nu pricepe de ce nu mai vede. Uitându-mă la propria mea imagine, o văd ridicând un deget arătător şi bătând cu el în latura dinăuntru a pânzei… Jumate mă-nec, jumate urlu, jumate-alunec, jumate cad pe palierul unde se termină scările, şi mâna mi se-ntinde singură, brusc, şi-apucă mânerul contrastant de lucios al uşii vopsite într-o culoare palidă…

… care se deschide la fel de brusc, şi-l văd pe Todd înăuntru, parcă fără sânge-n el şi trăsnit, în momentul în care mă vede. Zic:

— Todd? – iar el se trage brusc înapoi, şi-mi dau seama că de vină-i masca, pe care mi-o smulg de pe faţă, după care-i repet numele.

— Sal, zice, Sal, slavă Domnului că te-am găsit! – şi ne strângem în braţe.

Todd e numai pielea-şi-osul, dar muşchii lui sunt ca fierul, plus că e şi foarte rece, de parcă tocmai ce-ar fi venit de-afară, dintr-o noapte cu-ngheţ. În spatele lui, disting plafonul oblic al unei mansarde-ntunecate. Se desface din îmbrăţişarea mea şi-nchide uşa palidă la culoare. Zice:

— S-a întâmplat ceva rău aici, în casă, undeva, Sal. Trebuie neapărat să ieşim.

Vorbim în şoapt-amândoi. Zic:

— Da, ştiu, cineva ne-a pus droguri în băuturi. Văd… lucruri imposibile. Cum ar fi, Todd – nici nu ştiu cu ce să-ncep –, la televizor, s-a spus că eu am dispărut de cinci zile. Auzi, dispărută! Nu se poate-aşa ceva. Şi, uite – mă-ntorc spre uşă, o deschid iar, îl scot pe palier pe Todd şi-i fac semn către portretul meu fără ochi de după uşă, care se mişca, şi-acum nu se mai mişcă –, eu sunt aici, e portretul meu, şi port exact ăsta – ridic pandantivul real, ca să-l vadă bine şi Todd –, pe care nu l-am primit decât ieri. E nebunie curată.

Todd înghite cu dificultate. Zice:

— Mă tem că-i mult mai grav decât o gustare cu droguri, Sal.

Văd că vorbeşte serios şi-ncerc să dibuiesc sensul vorbelor lui.

— Ce-i, atunci?, zic.

— Ne-am alăturat ParaClubului pentru experienţe paranormale. Am avut parte de ele. Şi nu sunt blânde. O să-ncerce să ne-mpiedice să mai ieşim vreodat-afară.

Mi-e şi frică să-l întreb:

— Cine o să-ncerce să ne-oprească? – la care, Todd se uită la uşa palidă la culoare din spatele nostru, al amândurora.

— Gazdele noastre. Gemenii, zice. I-am… făcut s-adoarmă, dar, în orice moment, o să se trezească. Furioşi. Înfometaţi.

— Gemeni? Care gemeni? Şi ce vor?

— Să-ţi consume ţie sufletul, zice Todd, c-o voce scăzută şi plată.

Aştept să-mi spună că totul e-o mare glumă. Aştept… Aştept… Dar el m-apucă de coate. Zice:

— Conacul Slade e-o maşinărie, Sal, care-i menţine-n viaţă, dar care trebuie-alimentată cu suflete – şi nu cu orice suflet bătrân. Ca la grupele de sânge: E foarte rar soiul de care au ei nevoie, şi sufletul tău e tocmai de soiul acela rar. Trebuie să te scoatem de-aici. Acum. O luăm pe scări în jos, ieşim pe la bucătărie, traversăm grădina şi, odat-ajunşi pe-Aleea Slade, cred c-o să fim în siguranţă. Mai în siguranţă, oricum.

Îi simt respiraţia lui Todd pe fruntea mea. Zic:

— Am văzut nişte porţi mari, care dădeau pe Bulevardul Cranbury, şi-o altă uşă neagră, de fier, pe hol, ceva mai încolo.

— Ăla-i tapet, ca să te inducă-n eroare, zice Todd, scuturându-şi capul. Singura cale de ieşire e şi singura cale de intrare – deschizătura din zid.

— Şi cum rămâne cu Fern, Lance, Angelica şi Axel?

Lui Todd îi zvâcneşte-un muşchi de pe faţă.

— Nu mai pot face nimic pentru ei, zice.

— Cum adică? Dar ce li s-a întâmplat? – la care, Todd ezită:

— Fructul eşti tu, zice; ei sunt codiţa, sâmburele şi coaja. Nu mai sunt necesari, şi-au fost înlăturaţi.

— Sunt mai multe-acum treptele?, zic, arătând cu degetul pe scări în jos, către palierul pătrat, de unde-a dispărut uşa de intrare-n acel iglu. I-am… I-am văzut pe-Angelica şi Axel… acolo, jos. Aşa mi s-a părut.

— Ai văzut imagini Polaroid în 3D cu-Angelica şi Axel, care n-ar trece câtuşi de puţin testul unei cercetări mai amănunţite. Ascult-aici… – şi Todd m-apucă de mână – …foarte atent. Pe drumul de ieşire, nu vorbi cu nimeni; nu răspunde nimănui; nu te uita-n ochii nimănui. Nu primi nimic, nu mânca nimic, nu bea nimic. Versiunea de-acum a Conacului Slade e-un joc de umbre, care s-a materializat, fiindc-a fost invocată. Dacă intri-n contact cu ea, gemenii te simt, şi-atunci se trezesc şi-ţi extrag sufletul. Ai înţeles?

Vorba vine. Da. Nu.

— Tu cine eşti?

— Sunt… un fel de gardă de corp. Uite, îţi explic după ce-ajungem acasă la părinţii mei. Acuma, trebuie să mergem, Sal, ca să nu fie prea târziu. Ţine minte: legământ de tăcere, ochii-n pământ, nu-mi dai drumul de mână. O să-ncerc să ne camuflez eu pe-amândoi, cât o să pot de bine. Pune-ţi înapoi masca – poate reuşeşti să mai creezi puţină confuzie.

Todd mă ţine de mâna fierbinte cu mâna lui rece, iar eu mă concentrez pe propriile picioare, ca să m-abţin să mă uit la portrete. Timpul trece, scările ne zboară sub tălpi şi-ajungem lângă pendulă. Troncurile şi troscurile ei se-aud pe orice tempo, în acelaşi timp. Uşa cu lambriuri de la camera-iglu tot n-a reapărut.

— Era, exact aici, o uşă, zic în şoaptă. Oare-am visat-o?

— Şobolanii lăsaţi liberi într-un labirint cu pereţii mobili se-ntreabă fix acelaşi lucru, zice Todd, pe-un ton murmurat.

Când ajungem la jumătatea scărilor de mai jos, încep să reapară studenţii în vestibul, sporovăind, certându-se, fumând, făcându-şi curte. Volumul sporeşte cu fiecare pas pe care-l facem Todd şi eu.

— Aşa, deci, l-ai găsit, zice fata-Om-de-Tinichea, zâmbindu-mi şi-apăsându-şi un pahar c-o băutură neagră de-obrazul argintiu. Eu sunt Urvashi. Pe tine cum te cheamă?

Todd mă strânge de mână, ca să m-avertizeze să nu-i răspund. E ca-n jocul ăla, „Să nu spui da sau nu“, pe care-l juca tata cu mine şi cu Freya când făceam câte-o călătorie cu maşina, doar că, de astă-dată, nu trebuie să mă las păcălită să scot nici măcar o vorbă. Urvashi Omul-de-Tinichea mi se propteşte-n cale:

— Guiţ, Miss Piggy!, zice. Dacă nu-mi răspunzi, o să rămâi Miss Piggy pentru tot restul veşniciei! Alo!

Dar Todd mă trage după el, şi Urvashi se pierde într-o ceaţă de mutre, măşti, corpuri. Curând, ajungem înapoi în bucătărie. O combină stereo revarsă-n continuare Prins de sticleţi, piesa celor de la Supergrass. Todd mă trage de-a lungul marginilor, şi totul se desfăşoară bine şi frumos, până când trecem la câteva palme depărtare de Todd Cosgrove şi Sally Timms, înghesuiţi unul într-altul într-un colţ, lâng-un cuptor cu sistemul de-aerisire zgomotos. Mă opresc. Pseudo-Todd bea o bere indiană direct din sticlă şi Pseudo-Eu bea o poşircă de vin roşu, dintr-un pahar de plastic. Pseudo-Todd zice: „Sora ta-i mai mare decât tine, bănuiesc“, iar Pseudo-Eu dă din cap că da, zicând: „Ai bănuit, adic-aveai cin’zeci-cin’zeci şanse s-o nimereşti, sau chiar îţi dai seama?“ Îl aud pe Todd – Adevăratul Todd – spunându-mi, parcă direct din canalul meu auditiv: Mergi mai departe, Sal, ăştia-s ca hârtia de muşte. Mă trage după el, ţinându-şi braţul în jurul mijlocului meu, pe lâng-o masă plină de sticle, doze de bere, un castron cu punci şi două stative de prăjiturele de la Wedgwood, pline cu negrese. Trecem pe sub o arcadă şi-ajungem într-un oficiu, cu vreo zece-doişpe inşi între noi şi uşă, printre care un cadavru tocmai dezgropat, o mumie cu bandajele deşirate, un tub de pastă de dinţi Colgate, c-o găleată roşie pe post de dop – şi cu Lance Arnott, care-mi blochează mie drumul, arătând ca un suflet rătăcit, într-un tablou vechi reprezentând iadul, şi zice:

— E ceva rău în această casă! – la care, Todd îmi spune iar în urechea internă: Nu el e, dar Lance m-apucă de reverele jachetei: el este, îi simt mirosul corporal, de fermentat. Zice: Te rog, Sal, ştiu c-am fost un căcănar, da’ nu mă părăsi aici, te rog! Te rog!

— Bine, bine, îi şoptesc. Te luăm cu noi.

Dintr-odată, faţa lui Lance se risipeşte, scoţând la iveală ceva mai osos, mai înfometat şi mai dinţos de sub ea. Încerc să urlu, dar am gâtlejul blocat. Todd face-un pas înainte şi ocupă spaţiul dintre noi, de unde-ncepe să deseneze prin aer semne – aproape că văd şi eu liniile negre şi vii, pe care le trasează înainte să dispară –, după care chestia care arbora figura lui Lance Arnott clipeşte şi dispare, iar apare, iar dispare… gata, s-a dus. Icnesc:

— Ce mama dracu’…

Am debranşat modemul, îmi comunică Todd – telepatic, după cum îmi dau seama în momentul următor şi accept, din primul moment. Dar gemenii s-au trezit. E linişte-n bucătărie.

Inima-mi bubuie ca un baros, şi-o venă din gât îmi zvâcneşte-n ritmul timpului. Unii petrecăreţi îşi întorc feţele-nspre noi, simţind că locul nostru nu-i acolo. Poartă-te normal – zice vocea lui Todd –, n-arăta că ţi-e frică. Mă conduce mai departe către uşa din spate. Încuiată. Să n-arăţi că ţi-e frică e una, dar, de simţit frica, o simt. Îmi şerpuieşte-n jurul corpului, pe sub piele. Todd face-o mişcare cu degetele prin aer, ca şi cum ar trage-o linie, şi uşa se deschide. Amândoi ne-nghesuim să trecem dincolo. Îi încui înăuntru, în spatele nostru, îmi spune Todd, şi se-ntoarce să traseze iar o linie prin aer, peste uşă. E-ntuneric afară. În fundul grădinii, dincolo de tufăriş, disting – abia – zidul care dă spre-Aleea Slade. Brusc, apare Fern Penhaligon, c-o figură-ncântată. Zice:

— Sal, ţi-ai lăsat asta pe canapea, prinde-o! – şi-mi aruncă oglinjoara cu capac de la Tiffany’s, cadoul de la Freya, pe care-o prind şi…

Artificii sumbre zigzagând peste ceruri marmorate; zigzaguri ciupind corzi de harpă; eu plutind pe Marea Moartă – şi-aş putea rămâne-acolo pentru vecie, dacă un val de durere nu m-ar înălţa până la vârfurile unor fleşe de clopotniţe şi nu mi-ar da drumul să mă prăbuşesc până pe pietrele de la baza Conacului Slade. Figura speriată a lui Todd se iveşte deasupra mea – şi foarte aproape. Zice:

— Sal! M-auzi? Sal! – dar mie-mi pocneşte pielea ca bulele de plastic, şi-abia reuşesc să-ngaim un da. Lucrătura se prăbuşeşte-n sine, zice Todd. Eşti în stare să mergi?

Până s-apuc eu să-i răspund, mă saltă el în picioare, şi picioarele-mi sunt grele şi blegi, dar tot calc pe ceva ce se poate sparge – oglinjoara mea de la Tiffany’s –, şi ne târâm, cu paşi împleticiţi, peste partea de sus a pajiştii. Ajungem la o spalieră cu glicină, unde ne-ajunge din urm-o undă de şoc rostogolită şi ne dă de-a dura peste-o pajişte tunsă, acoperită cu frunzuliţe-n formă de evantai. Aş vrea să zac o veşnicie-acolo, dar Todd iar mă saltă-n picioare, şi Conacul Slade, văzut noaptea, licăreşte când gros, când subţire, după cum lumina i se reflectă sau refractă – una din două. Din licărul acela încep să se-arate diverse chipuri. Şiruri şi grupuri de chipuri, care umbl-agale, ca şi cum ar şti că n-au nici un motiv să se grăbească. Trupurile sunt amorfe, dar uite faţa lui Axel; uite-o pe-Angelica; toate mutrele de la seminarul meu despre Chaucer; profesorii mei de la şcoala din Great Malvern; Isolde Delahunty şi trupa ei de păpuşi Barbie; mama, tata, Freya. Todd mă trage după el, zicând:

— Fugi, Sal!

Şi-ncercăm – Doamne, cum încercăm! –, dar e ca şi cum ai încerca s-alergi prin apă; ghimpi de trandafir îmi zgârie ochii; o cărare denivelată ne-mpiedică; pomi care fac bărdace ne prind între ei ca-n cleşte; şi-un tufiş se-nvălătuceşte în sus şi ne prinde gleznele-n rădăcinile lui – dar uite c-ajungem şi la uşa mică, neagră, de fier. Mă uit în urmă, ca proasta, ceea ce-n poveşti nu trebuie să faci niciodată. Chipurile pâlpâie mai aproape. Uite-l pe Piers, care a zis că noaptea petrecută de el cu-alde Guiţ fusese ca şi cum ar fi regulat o balenă vânată pentru grăsime şi eşuată pe-o plajă, doar că mai puturoasă.

— Sal, trebuie să deschizi calea de-acces, îmi spune Todd, referindu-se la uşiţa neagră, de fier – cum anume?

— Ce trebuie să fac?

— S-o deschizi, aşa cum ai făcut şi-nainte! Nu pot să fac eu asta.

Umblăreţii fără feţe sunt şi mai aproape. Mă ia tremuriciul.

— Ce-am făcut mai-nainte?, zic.

— Ai apăsat-o. Cu palma!

Aşa c-o apăs iar, cât pot de tare, uşiţa neagră, de fier, care… însă-mi întoarce-apăsarea, la fel de tare.

— De ce nu merge?, zic.

— Eşti mult prea speriată, şi-ţi blochează energia.

Mă uit iar în urmă. Doar câţiva metri, şi ne-au prins.

— Uită-ţi frica, Sal. Te rog! – imploră Todd.

— Nu pot!

— Ba poţi.

— Ba nu pot!

Atunci, Todd mă ia cu-amândouă mâinile de-obraji, după care, şi ferm, şi blând, mă sărută pe buze şi murmură:

— Te rog, Sal…

Tot mi-e frică, dar s-a deblocat ceva, şi-acel ceva mi se scurge prin palmă, uşa mică, neagră, de fier, se deschide brusc, şi Todd mă-mpinge într-o…

… beznă fără stele, fără consistenţă, fără durere, fără timp. Nu ştiu de când sunt în acea beznă. Pot fi minute, pot fi ani – pur şi simplu, nu ştiu. Am trecut printr-o fază în care m-am gândit că precis eu sunt moartă, dar mintea mea, cum-necum, e vie, deşi nu ştiu să spun dacă sunt sau nu-n trupul meu. M-am rugat la Dumnezeu să m-ajute, sau măcar puţină lumină să-mi dea, cerându-mi iertare pentru că nu cred în el şi-ncercând tare de tot, din răsputeri, să nu mă gândesc la cât de bigot şi de sociopat e-n Vechiul Testament şi-n Apocalipsă – dar n-am primit nici un răspuns. M-am gândit la Freya, şi la mama şi tata, şi-am încercat, dar n-am reuşit, să-mi aduc aminte ce ultime lucruri le-am spus şi ei, şi lor. M-am gândit la Todd. Presupunând c-a supravieţuit, probabil că-i ajută pe poliţişti să mă caute, cu toate că mă-ndoiam că-ntr-un asemenea loc te-ar putea dibui câinii de urmă. Am sperat că Todd nu se supărase pe mine că interacţionasem cu Pseudo-Fern şi prinsesem oglinjoara pe care mi-o aruncase cine-o-fi-fost ea. Să fi comis o greşeală fatală, cum a făcut Orfeu86, întorcând capul? Oricum, o stratagemă ticăloasă. Mâinile mi-au reacţionat din reflex, ca să prindă oglinjoara. Dar legendele şi poveştile sunt la fel de pline, cum e şi viaţa reală, de stratageme ticăloase, şi, oricât de mult se scurge timpul, nimic nu se schimbă, iar mie nu mi-au mai rămas decât amintirile – cea mai luminoasă dintre ele fiind sărutul dat în grabă de Todd –, care să-mi ţină de urât şi să-mi ţină minţile-acasă în bezna fără stele, fără consistenţă, fără durere, fără timp.

După nişte minute sau nişte luni, se iveşte-un punct vag luminos. Mă temeam să nu fi orbit şi eu, ca mama lui Todd. După nişte secunde sau nişte ani, punctul se măreşte şi se face-o fantă de lumină, flacăra unei lumânări, o lumânare-nfiptă într-un sfeşnic bizar aşezat în faţa mea, direct pe podeaua goală. Absolut nemişcată-i flacăra. Nu e suficient de luminoasă, încât să scoată la iveală prea mult din încăpere – o mansardă, poate? –, dar, la lumina ei, tot zăresc trei feţe. În dreapta mea, stă aşezată Kate Childs, Maştera-cea-Rea, îmbrăcată c-un fel de mantie cenuşie-n stil arăbesc, dar având, acum, treize’-şi-ceva de ani. Chiar sunt aici de-atâta timp? Toţi anii ăştia să-mi fi fost furaţi? În stânga mea, pare să pluteasc-o altă faţă oarecum cunoscută… Dumnezeule, e Mike de la Melbourne! Are cam aceeaşi vârstă ca şi Kate Childs în varianta-mbătrânită, tot c-o robă cenuşie pe el, şi-amândoi stau nemişcaţi şi-n postura bine-cunoscut-a lui Buddha. Văzându-i deodată şi-n acelaşi câmp vizual, îmi dau seama că sunt gemeni. Al treilea chip e Miss Piggy, care stă cu ochii pe mine, pe deasupra lumânării, cam de la şase paşi drept înainte. Sau, mai degrabă, e-o fată care stă-n genunchi, purtând o mască de Miss Piggy. O fată care poart-o jachetă gen Zizzi Hikaru şi-un pandantiv maori de jad în jurul gâtului porcin. Eu – sau reflecţia mea. Încerc să mă mişc, să vorbesc, măcar să guiţez, dacă nu altceva, dar corpul meu refuză obstinat să reacţioneze. Mintea-mi funcţionează, ochii la fel, dar cam atât. Ca franţuzul ăla din cartea pe care mi-a trimis-o Freya, Scafandrul şi fluturele87… sindromul închiderii-n sine, cic-aşa i se spune. Măcar, franţuzul era-n stare să-şi mişte o pleoapă, aşa comunica – eu nici asta nu pot face. În stânga oglinzii e-o uşă palidă la culoare, cu mânerul auriu. Amintirea unei uşi asemănătoare, dintr-un timp anterior, îmi atrage atenţia… uşa din capul scărilor de la Conacul Slade. „Camera de jocuri.“ Să fi fost, cu toţii, drogaţi şi târâţi pân-aici? De către cine? Şi unde-i Todd?

— Băiatul ăla, Cosgrove, a fost trimis la plimbare, odată cu toţi ceilalţi târâie-brâu şi gură-cască pe care i-ai adus cu tine, zice Kate Childs, iar flacăra lumânării începe să pâlpâie. Accentul american i-a dispărut, lăsând locul unuia englezesc precis, aristocratic, nu foarte diferit de-al mamei mele. Zice: Din voinţa mea şi-a fratelui meu, te afli-n Conacul Slade. Eu sunt Norah, el – Jonah.

Dau să-ntreb: Ce-nseamnă că „băiatul ăla, Cosgrove, a fost trimis la plimbare“, dar gura nu-mi funcţionează câtuşi de puţin. Zice tot Kate – sau Norah:

— E mort, adică. N-a suferit. Nu-l boci. Nu te-a iubit niciodată. În ultimele câteva săptămâni, culminând cu spectacolul din această seară, a fost marioneta ventriloc a fratelui meu, care ţi-a susurat la ureche toate minciunile-alea de porumbei înamoraţi, pe care tânjeai atât de mult să le-auzi.

Încerc să-i spun acestei Norah că nu e zdravănă, că ştiu că Todd mă iubeşte.

— Spune-i tu, îi ordonă ea lui Mike de la Melbourne – sau Jonah –, pe-un ton iritat. Altfel, o să aib-un gust de zaharină şi-o consistenţă prăfoasă.

Jonah, dac-aşa l-o fi chemând, rânjeşte-nspre mine. Zice:

— Exact aşa stau lucrurile, drăguţă. Fiecare vorbă – şi lui accentul australian i-a dispărut, şi-acum are o voce ca de şcoală publică şi de prune-n gură. Am fost în mintea lui Todd Cosgrove, şi-ţi dau cuvântul meu de-onoare că Sally Timms i se părea la fel de atractivă erotic precum un borcan de untură uitat în fundul frigiderului.

Minţi! Todd m-a sărutat. A-ncercat să m-ajute să scap.

— Dă-mi voie să-ţi traduc în guiţ-guiţeza ta de toantă. De la cârciumă până la deschizătura de pe-Aleea Slade, totul a fost real. Şi-această mansardă-i reală, iar astea sunt corpurile noastre cât se poate de reale. Între uşa de fier cea neagră şi trezitul tău aici, în schimb, totul a fost o lucrătură: o punere-n scenă pe viu, tridimensională, proiectată dinăuntrul acestei lacune-n timp – şi Jonah bate darabana-n dalele podelei – de către sora mea scandalos de talentată. O viziune dup-un scenariu. Şi eu am luat parte la ea sau, strict vorbind, sufletul meu a luat parte la ea, făcând să se mişte corpul lui Todd, spunând replicile lui Todd, iar tot restul – cei cu care te-ai întâlnit, încăperile prin care ai trecut, gusturile care ţi-au ajuns pe limbă – a fost o realitate locală, pusă-n mişcare de sora mea. Fuga palpitantă spre libertate, a ta şi-a lui Todd, a fost o altă parte din labirintul cu şobolani, prin care te-am făcut să treci, o lucrătură-n interiorul unei lucrături. O sublucrătură. Ne trebuie o denumire mai bună pentru aşa ceva – de-acord. Te-aş ruga să ne-ajuţi să găsim vreuna, dar te pregăteşti să mori.

Încăpăţânata de mine insistă: Minţi, toată asta-i doar o experienţă cu droguri.

— Nu, tu chiar mori, zice Jonah, lăsând impresia mulţumirii de sine. Sistemul respirator. Muşchi nu mai ai. Gândeşte-te. O experienţă cu droguri presupune-aşa ceva?

Spre marea mea groază, îmi dau seama c-are dreptate. Plămânii mei nu mai funcţionează. Nu pot să gem, nici să mă răstorn într-o parte, nimic nu pot face, decât să stau aici, în genunchi, şi să mă sufoc uşor-uşor. Gemenii par să-şi fi pierdut interesul în privinţa mea.

— Nici n-am cuvinte, Surioară, să-mi descriu admiraţia, zice Jonah.

— N-ai mai rămas fără grai de-o sută de ani, zice Norah.

— Dacă s-ar acorda Premiul Oscar pentru Cea mai Bună Lucrătură, l-ai câştiga fără probleme. Zău aşa, o capodoper-a fost. Cubistă, postmodernă – nu mai am superlative.

— Da, da, bine, suntem nişte genii – dar cu poliţistul cum rămâne? Substanţa lui reziduală a fost suficient de substanţială, încât să intre-n vorbă cu musafira. Şi deschizătura – să se iveasc-aşa, din proprie iniţiativă, şi să se mai şi caşte… A fost cât pe-aci ca fata să facă saltul dincolo.

— Ei, da, numai că nu l-a făcut – şi de ce, mă rog? Fiindcă laţul ştrengarului de Cupidon era bine strâns în jurul gâtului ei – de-aia n-a şters-o. Todd Cosgrove a fost un rol mai complicat de pus în scenă decât Chloe Chetwynd, cred că-mi concezi atâta lucru. Poliţaiul s-ar fi călărit şi c-o halcă despicată de ficat crud, pe când această porcuşoară se voia curtată ca lumea.

Asemenea vorbe s-ar lăsa cu vărsare de sânge, în mod normal, dar, în clipa de faţă, mă-ngrijorează mai mult cât se poate supravieţui făr-oxigen. Vreo trei minute?

Norah Grayer îşi răsuceşte capul ca şi cum şi l-ar înfileta într-o dulie. Zice:

— Ca de obicei, Frăţioare, nu vezi esenţa lucrurilor. Cu fiecare Zi a Inaugurării, aberaţiile de felul ăsta sunt din ce-n ce mai grave.

Jonah-şi flexează degetele ca nişte picioare de păianjen. Zice:

— Ca de obicei, Surioară, nu faci decât s-aiurezi paranoic. O dată-n plus, cina-i servită, fără smucituri şi sughiţuri. O dată-n plus, modul nostru de-operare îşi face plinul pentr-un ciclu-ntreg. Eu găsesc, personal, că de vină-i sejurul tău hollywoodian pentru toate histrionismele-astea. Prea multe buci păroase de actori, în prea multe-oglinzi prinse de tavan.

— Zău că nu e-n interesul tău, Frăţioare, să-mi vorbeşti pe tonul ăsta – cât şopteşte, cât mârâie Norah.

— De ce? Îţi mai iei un alt an sabatic neanunţat, ca să te duci să profeţeşti sensul vieţii de după-n Anzii chilieni? Du-te, nici o problemă. O să-ţi facă bine. Sălăşuieşte-n cine-ştie-ce ţăran indian. Sau într-o alpaca. Te conduc eu la aeroport, imediat după cină. Tot o să vii-napoi, la un moment dat. Modul nostru de operare-i mai presus de noi amândoi, scumpo.

— Modul nostru de operare-i vechi de şaizeci de ani. Ca să ne desprindem de Calea Obscură…

— … evităm atenţia nedorită a singurilor oameni în viaţă, care ne-ar putea provoca dificultăţi. Suntem nişte semizei, nesupuşi nimănui. Putem, oare, să lăsăm lucrurile-aşa cum sunt?

— Suntem supuşi unei asemenea pantomime rizibile, o dată la nouă ani, îi întoarce vorba Norah, pe-un ton acid. Suntem supuşi acestor… – şi-şi arată propriul trup, dezgustată – … trupuri din naştere, care să ne ancoreze sufletele-n ziua de azi. Suntem supuşi hazardului, când facem în aşa fel, încât să nu se-ntâmple nimic rău.

Tot nu respir, şi mă simt ca şi cum ar începe să mi se contracte ţeasta. Disperată, înfuriată, mă gândesc la cuvântul: Ajutor!

— Putem, te rog, să ne luăm cina?, întreabă Jonah. Dacă nu cumva te gândeşti să ne sugrumi, într-un acces de ciudă, modul de-operare.

Ţeasta-mi pulsează dureros, în timp ce trupul îmi geme după aer. Vă rog! Nu pot să respir…

Norah scoate zgomotos aerul pe nas, ca o adolescentă năzuroasă, şi-ncuviinţează din cap, bombănind. Mâinile celor doi gemeni Grayer încep să deseneze prin aer, cum a făcut şi Todd Cosgrove mai devreme, lăsând nişte urme ca de zgârieturi efemere prin atmosfera sumbră. Li se mişcă buzele, şi-un murmur se-aude tot mai tare, pe măsură ce se concretizează ceva deasupra lumânării, celulă cu celulă: un soi de meduză cărnoasă, care pulsează-n nuanţe roşiatice şi violacee. Ar fi frumos, dacă n-ar fi ceva scos dintr-un film de groază cu extratereştri. Nişte lujere cresc din acel ceva, un fel de cârcei cu subcârcei. Câteva dintre ele se răsucesc prin aer către mine, iar unul se-opreşte, o clipă, la două degete de ochiul meu. Văd că are un orificiu mic de tot în vârf, care se deschide şi se-nchide ca botul unui crap, după care mi se-nfige în nara stângă. Norocul meu că nu-l simt, nici pe ceilalţi, când mi se vâră ca nişte viermi în gură, în nara dreaptă şi-n urechi, deşi mă-ncearcă o vagă senzaţie de durere, ca de burghiu care mi-ar perfora fruntea, şi văd, în oglinda care stă faţă-n faţă cu mine, cum un soi de ceva care sclipeşte mi se scurge printr-unul dintre orificiile de ochi ale măştii. Mi se-adună-n faţa ochilor, sub forma unei mici sfere transparente. Un plancton luminos minuscul pluteşte-năuntrul sferei. Aşa, deci, se pare că sufletele chiar sunt reale.

Sufletul meu e cel mai frumos lucru pe care l-am văzut vreodată. Dar cei doi gemeni Grayer se-apropie de mine, din ambele părţi.

Nu! Nu se poate! E-al meu! Vă rog! Nu-nu-nu!…

Îşi ţuguie buzele-amândoi, ca şi cum s-ar pregăti să fluiere.

Ajutor ajutor ajutor Freya Freya oricine ajutor ajutor am nevoie…

Trag în piept amândoi, făcându-mi sufletul să se lungească într-o formă ovală.

Cinevaîntrobunăziosăvopreascosăsuferiţişivoiosăplătiţi…

Sufletul mi se desparte-n două. Norah inhaleaz-o jumătate, Jonah – pe cealaltă. Feţele lor seamănă cu mutra pe care o făcea Piers în acea noapte, la Malvern… şi gata – îşi reiau poziţiile pe care le-aveau înainte.

Snopul de cârcei a dispărut. Gogoloiul care licărea nu se mai vede.

Gemenii Grayer stau nemişcaţi ca nişte sculpturi. La fel şi flacăra lumânării. Masca de Miss Piggy din oglindă cade flască la podea.

Note

47. Trimitere la W. Axl Rose (n. 1962, pe numele său real William Bruce Rose Jr.), conducătorul formaţiei de muzică hard rock Guns N’Roses (textual: „Pistoale şi Trandafiri“), înfiinţată în 1985 la Los Angeles, şi principalul ei solist vocal.

48. Trupă englezească de muzică rock, înfiinţată la Manchester în 1982 şi care a existat până în 1987.

49. The Wall, titlul celui de-al unsprezecelea album de studio al formaţiei britanice de muzică rock Pink Floyd. Lansat în 1979 sub forma unei opere rock, albumul a stat la baza ecranizării lui ca film, în 1982.

50. Trimitere la filmul de groază din 1984, A Nightmare on Elm Street (Un coşmar pe Strada Ulmului), în regia lui Wes Craven (1939–2015), primul dintr-o serie mai lungă, avându-l ca protagonist monstruos pe Freddy Krueger.

51. Personaj feminin din folclorul germanic, menţionat în culegerea de basme a Fraţilor Grimm, cu părul atât de lung, încât şi-l coboară pe fereastră, ca să poată urca până la ea prinţul care-i face curte.

52. Titlul original: Ghost, film din 1990, în regia lui Jerry Zucker, avându-i în rolurile principale pe Patrick Swayze şi Demi Moore.

53. Textual: „Secţia de Vicii de la Miami“, titlul unui serial poliţist american de televiziune, care a fost difuzat între anii 1984–1990, despre doi ofiţeri care acţionează sub acoperire în metropola din Florida.

54. Irish Republican Army – Armata Republicană Irlandeză, denumire asumată de numeroase organizaţii paramilitare nord-irlandeze, toate subordonate principiului organizării republicane a nordului Irlandei şi care s-au confruntat cu autorităţile regale britanice, la un moment dat.

55. La sfârşitul anilor 1980, pe fundalul unui mariaj cvasieşuat cu Prinţul-moştenitor Charles, lady Diana a fost fotografiată în ipostaze mai mult sau mai puţin decente, care au făcut deliciul presei.

56. În anii 1989–1990, sub guvernarea Margaret Thatcher, aşa-numita contribuţie comunitară, supranumită impozit pe vot, a dat naştere unor proteste şi ciocniri violente între cetăţeni şi poliţişti.

57. E vorba de News of the World (Noutăţile lumii), tabloid săptămânal britanic, publicat între anii 1843 şi 2011, care a fost, la un moment dat, periodicul de limbă engleză cel mai bine vândut. A fost supranumit ironic News of the Screws (aproximativ: „Noutăţile futaiurilor“), fiindcă era plin de articole despre scandaluri sexuale.

58. „Nimic“, în limbile spaniolă, respectiv italiană, în original.

59. When Harry Met Sally, comedie romantică din 1989, în regia lui Rob Reiner, avându-i în rolurile titulare pe Billy Crystal şi Meg Ryan.

60. Creaturi monstruoase din lumea fantastică zisă „Pământul de Mijloc“, imaginată de J.R.R. Tolkien (1892–1973).

61. Piesă lansată în 1975 de formaţia Queen, scrisă şi interpretată de Freddie Mercury (1946–1991).

62. Film supranatural de groază din 1992, în regia lui Bernard Rose. The Candyman ar însemna „Omul-Candel“: personajul este linşat, uns cu miere şi ars în foc, după care, se întoarce din morţi şi se răzbună.

63. The Rocky Horror Picture Show, titlul unei comedii muzicale de groază din 1975, în regia lui James David Sharman.

64. Novocaine for the Soul, piesă din 1996 a trupei rock americane Eels („Ţiparii“).

65. Aluzie la scandalul sexual tocmai declanşat, la data când se petrec evenimentele din această secţiune, care a vizat relaţia dintre preşedintele în funcţie pe atunci al Statelor Unite, Bill Clinton, şi stagiara de la Casa Albă, Monica Lewinsky.

66. The Monkey’s Paw, povestire supranaturală de W.W. Jacobs (1863–1943), publicată pentru prima oară în 1902.

67. „Când eşti la Roma, faci ca romanii“ – dicton devenit proverb, atribuit Sfântului Augustin din Hippona (sec. IV–V e.n.).

68. Caught by the Fuzz, prima piesă, din 1994, a trupei rock britanice Supergrass, întemeiată în 1993.

69. E vorba de principalul aeroport newyorkez, John Fitzgerald Kennedy, situat în cartierul Queens.

70. Hotel California, titlul unei piese din 1977 a formaţiei de muzică rock americane Eagles („Vulturii“), care s-a înfiinţat în 1971.

71. Accent cu care se vorbeşte mai ales în estul Londrei.

72. Desiccated Embryos, titlul unui roman al autorului-personaj Crispin Hershey, care e protagonistul uneia dintre secţiunile romanului The Bone Clocks (Ceasurile din oase), de acelaşi David Mitchell. Referinţa, deci, e total ficţională.

73. Eroul principal negativ din saga de filme Star Wars, un fost cavaler jedi, sedus de latura negativă a Forţei.

74. Textual: „Om de Acţiune“, jucărie înfăţişând un soldat britanic, lansată în 1966 şi care s-a vândut până în 1984.

75. Steven Patrick Morrissey (n. 1959), fost lider al trupei rock britanice The Smiths, care a urmat o carieră individuală începând cu anul 1988.

76. „Dublură, sosie“ (în limba germană, în original).

77. The Exorcist, film supranatural de groază american din 1973, în regia lui William Friedkin.

78. Hyperballad, piesă de pe albumul Post (1995), al cântăreţei şi compozitoarei islandeze Björk Guðmundsdóttir (n. 1965).

79. Safe from Harm, piesă de pe albumul de debut din 1991, Blue Lines (Linii albastre), al trupei britanice Massive Attack („Atac masiv“), înfiinţată în 1988.

80. Little Fluffy Clouds, piesă din 1988 a trupei britanice de muzică house ambientală The Orb („Globul“).

81. Personaj din universul romanelor lui David Mitchell: apare în Atlasul norilor şi în Visul numărul 9 (number9dream, traducere de M. Gafiţa, Humanitas Fiction, 2018).

82. Textual: „Domnişoara Porcuşor“, o purcică, personaj din emisiunile televizate cu trupa de marionete The Muppet Show, serie lansată în 1976.

83. Goldilocks, personaj din basmul „Bucle de Aur şi cei trei ursuleţi“, din folclorul englezesc, o poveste după tipicul din Albă ca Zăpada şi cei şapte pitici: fetiţa intră în căsuţa ursuleţilor, mănâncă din terciul lor şi adoarme. Se trezeşte când aceştia se întorc de la treburile lor din pădure.

84. E vorba de artistul plastic de origine irlandeză Francis Bacon (1909–1992), nu de filozoful cu acelaşi nume din secolele XVI–XVII.

85. Martha [Reeves] and the Vandellas, denumirea unei trupe vocale din anii 1950–1970, formată din trei, apoi patru femei de culoare.

86. Poetul şi muzicianul de origine tracă Orfeu, din mitologia greacă, fiul zeului Apollo, a coborât în lumea morţilor, pentru a-şi readuce de acolo soţia, pe Euridice. La câţiva paşi de ieşirea din infern, Orfeu a întors capul, ca să fie sigur că Euridice îl urma, drept care, umbra ei s-a întors înapoi printre morţi, pe vecie.

87. Le Scaphandre et le papillon, volum de memorii din 1997 al jurnalistului Jean-Dominique Bauby (1952–1997), care în 1995 a suferit un atac vascular-cerebral masiv, a stat în comă timp de douăzeci de zile, apoi şi-a revenit, dar tot restul vieţii a rămas într-o stare de paralizie musculară cvasitotală, mintea şi un singur ochi păstrându-şi funcţiunile. Cartea lui a fost scrisă prin dictare, el nefăcând altceva decât să clipească din ochiul stâng, în timp ce o persoană scria literele.

ARMĂSARULE CE EŞTI
2006

Am aţipit de suficient de mult timp, încât să mă cufund într-un somn adânc şi să visez ceva stresant. Am visat că mă cuprinseseră temeri în legătură cu-ntâlnirea mea de astă-seară cu Fred Pink de-aici, din localul ăsta. La jumătatea drumului prin parcul rece, m-am întors, dar un alergător de-ocazie, îmbrăcat în negru-şi-oranj, mi-a şpriţuit în faţă dintr-un inhalator de astm. Pe urmă, am văzut o femeie într-un fotoliu rulant, la care-mpingea Tom Cruise. Faţa femeii nu se vedea, i-o acoperea gluga unei pelerine de ploaie; Tom Cruise a zis: „Dă-i drumul, arunc-o privire“ – aşa că i-am ridicat gluga femeii, şi-am văzut că eram eu, de fapt. Pe urmă, treceam cu toţii pe-o alee-ngustă, şi cineva mi-a spus: „Plăteşti o armată-ntreagă pentr-o mie de zile, şi-o foloseşti împotriva unui singur om“. În final, era o placă neagră, cum sunt plăcile negre din 2001: Odisee spaţială88, şi, când s-a deschis, am auzit-o pe Sally, sora mea, zicând: „E cazul să te trezeşti“ – aşa că m-am trezit, şi iată-mă aici, singură, în salonul de sus de la Vulpea şi Copoii. Cum am stabilit. E mai dărăpănat decât mi-l amintesc din 1997. Mese zgâriate, scaune şubrede, tapet coşcovit – iar covorul are culoarea vomei uscate. Sucul meu de roşii are paharul nespălat. Parc-ar fi sângele unui animal călcat de maşină pe şosea. Vulpea şi Copoii se-apropie de obştescu-i sfârşit, evident. La parter, sunt alţi şase băutori la bar, şi unul e-un câine-nsoţitor pentru orbi – asta, într-o seară de sâmbătă. Singurul semn de veselie dublată de-mbibaţie etilică e-o reclamă de modă veche la berea Guinness, emailată şi fixată de perete deasupra şemineului blocat, înfăţişând un spiriduş care-i cântă la scripcă unui tucan dansator. Mă-ntreb dacă spiriduşul o fi remarcat-o pe Sally-n urmă cu nouă ani – şi dacă ea l-o fi remarcat pe el. Aici au stat, sus, „cei şase din Dosarul X“. Mai mulţi martori i-au văzut pe sora mea şi-amicii ei, dar nu s-au putut pune de-acord la ce masă erau aşezaţi.

Îmi apăs fruntea de fereastra murdară. În stradă, jos, Fred Pink nu şi-a terminat încă „scurta-ntrevedere cu domnii Benson & Hedges89“. Se-aprind felinarele. Soarele se cufundă într-un plafon de nori cenuşiu-închis, cu-aspect de bitum, peste labirinturile fără ieşire formate din case de cărămidă, instalaţii de gaz, canale mizere, fabrici vechi, blocuri de locuinţe din anii ’60, neiubite de nimeni, parcări multietajate din deceniul ’70, case care sugerează prostul-gust al anilor ’80 şi-un multiplex tivit cu neon, din următorul deceniu, ’90. Fundături, sensuri giratorii, culoare pentru-autobuze, pasaje rutiere. Sper ca ultimul domiciliu cunoscut al surorii mele Sally să fi arătat mai de Doamne-ajută. Pentru-a milioana oară, mă-ntreb dacă nu cumva mai e-n viaţă, ferecată-n podul cine-ştie-cărui nebun de legat, rugându-se ca noi să nu renunţăm, să nu ne oprim niciodată din căutări. Mereu mă-ntreb asta. Uneori, simt invidie faţă de părinţii-nlăcrimaţi ai celor cu certitudine morţi, pe care-i vezi la televizor. Să suferi e ca o amputaţie, dar să speri e ca hemofilia incurabilă – sângerezi, sângerezi, sângerezi întruna. La fel ca pisica lui Schrödinger90, într-o cutie pe care n-o poţi deschide niciodată, în vecii vecilor. Pentru-a milioana oară, mă-nfior numai la gândul că m-am eschivat şi nu mi-am invitat sora la New York, în vara dinainte ca ea să-nceapă cursurile universitare-aici. Voia să vină-n vizită la mine, Sally, ştiam asta, numai că eu aveam o slujbă la o agenţie fotografică, prieteni din lumea bun-a modei, invitaţii la vizionări private, şi-abia începusem să-mi dau întâlniri amoroase cu femei. Vremuri aparte, ce să zic? Faptul că mă descopeream pe mine cea reală, plus c-ar fi urmat s-o fac pe bona pentru sora mea dodoloaţă, tolomacă, nevricoasă – mi s-a părut prea mult. Aşa că i-am turnat, bietei Sally, nişte rahaturi cu nevoia de-a sta mai întâi pe picioarele mele, ea s-a prefăcut că mă credea, iar eu, acum, n-o să mi-o iert niciodată. Avril zice că nici măcar Dumnezeu nu e-n stare să modifice trecutul. Are dreptate, dar asta nu m-ajută. Îmi scot mobilul şi tastez un mesaj pentru Avril:

la pub. spelunca pe bune. fp nu e dus cu pluta pan-acum, dar mai vedem. interviu incepe imediat. acasa cand pot. xxx. – TRIMITE

Avril probabil c-o să-ncălzească lasagna rămasă de ieri, o să deschid-o sticlă de vin, o să se-aşeze la un episod – sau la trei – din Cartelul crimelor91. Mi-ar plăcea să fiu acum cu ea. Şi morgi am văzut mai însufleţite decât Vulpea şi Copoii. Patroana cu păr în partea de jos a feţei a-ncercat s-o dea pe glumă când am intrat Fred şi eu, zicând: „’Seara, scumpo. Tu trebuie să fii ultima iubit-a lui Fred al nostru, deci. Fred, armăsarule ce eşti, din ce revist-ai comandat-o şi pe-asta, ă?“ – la care eu ar fi trebuit să-i dau replica: „Din Revista săptămânal-a ucrainencelor sexi cu barbă“. Când însă a aflat patroana că sunt jurnalistă şi mă interesez de-Aleea Slade, a devenit glacială, şi „scumpa“ ei – numai ţepi: „Asta-nseamnă pentru tine să faci presă, este? De ce să laşi în pace-un câine-adormit, dacă poţi să biciuieşti un cal mort, ă, scumpo? Ă?“

Aud paşi grei bocănind pe scări în sus. Îmi scot reportofonul digital marca Sony, cadou de la tata şi de la Sook, zisă şi doamna John Timms III, şi-l depun pe masă. Îşi face-apariţia Fred Pink, un bărbat încărunţit şi veştejit, c-un palton maro jerpelit şi-un ghiozdan şcolăresc de piele, care o fi de-o juma’ de secol, cel puţin. Zice:

— ’Pare rău că te-am ţinut să m-aştepţi, dom’şoară Timms, dar am şi eu micile mele tabieturi, şi…

Are o voce morocănoaso-prietenoasă, în care-ţi doreşti să ai încredere.

— Nici o problemă, zic. Vă convine masa asta?

— Cele mai bune locuri din to’ stabilimentu’, zice, şi-şi depune berea pe masă, pe urmă se-aşază ca un bătrân ce este şi-şi freacă-ntre ele mâinile numai piele-şi-os – are faţa ciupită, lăsată şi ţepoasă de la barba nerasă şi-ochelarii lipiţi cu band-adezivă. După care, adaugă: Se pune de-un ger afară… Treab-asta cu interzisu’ fumatului o să ne-omoare pe toţi, ascultă-mă pe mine; dacă nu ne vine canceru’ de hac, mai rămâne pneumonia dublă. Eu nu pot, şi pace, să pricep cum vine asta – să nu fumezi într-un bar? Au înnebuni’ de-atâta corectitudine politică, de-asta. Le iei vreodată interviu lu’ Tony Blair, sau Gordon Brown, sau altora ca ei, în interesu’ serviciului dumitale?

— Numai la conferinţele de presă. Ca să obţii o audienţă privată, ştiu şi eu…, trebuie să fii-n vârful lanţului trofic. Domnule Pink, pot să-nregistrez interviul pe care vi-l iau? În felul ăsta, mă pot concentra pe ce-mi spuneţi, fără să mai iau notiţe.

— Înregistrează ce vrei, zice, dar nu adaugă: „… şi spune-mi Fred“, aşa că nu-i spun. Apăs pe ÎNREGISTREAZĂ şi spun la microfon: „Interviu cu Fred Pink, la barul Vulpea şi Copoii, sâmbătă, 28 octombrie 2006, ora 7 şi 20 seara“ – după care-ntorc reportofonul în aşa fel, încât microfonul să fie-ndreptat către el, şi zic: Eu sunt gata când sunteţi gata şi ’mneavoastră.

Bătrânul trage aer adânc în piept. Zice:

— Bun. Primu’ lucru de spus e că, odată ce-ai fost pacient la psihiatrie, nimeni nu-ţi mai acordă, vreodată, prezumţia de nevinovăţie. Mai degrabă reuşeşti să-ţi ameliorezi evaluarea ca rău-platnic la biroul de supraveghere-a creditelor, decât lipsa de credibilitate – vorbeşte cu grijă Fred Pink, de parcă şi-ar scrie dinainte cuvintele, cu cerneală indelebilă. Zice: Da’ să ştii şi ’mneata, dom’şoară Timms, indiferent dacă mă crezi ori nu, mă fac vinovat. Vi-no-vat. Fiindcă, vezi ’mneata, eu sunt cel care i-a spus nepotului meu Alan despre-Aleea Slade, despre Gordon Edmonds, despre Nathan şi Rita Bishop, despre ciclu’ de nouă ani. Eu sunt cel care i-a stârnit apetitu’ lui Alan. El îmi spusese că erau vreo douăzeci sau treizeci de inşi în clubu’ lui, ăla, şi eu ce socoteală mi-am făcut? – că, dacă-s mulţi, sunt în siguranţă. Pentru c-Atemporalii, vezi ’mneata, se tem d-expunere. Şase puşti care să dispară puteau fi o ştire grozavă, dar douăzeci sau treizeci? N-ar îndrăzni-n vecii vecilor – nici măcar ei. Ar fi dat buzna toţi ăia: de la MI792, de la FBI, dacă erau implicaţi şi-americani, amicul meu David Icke93 – toată liota-n floare de-apucaţi ar fi dat buzna, călare peste grămadă, la Conacu’ Slade, ca o erupţie de blenoragie. Dacă ştiam că grupu’ cu care Alan s-a dus acolo se redusese la numai şase, i-aş fi spus: „E prea riscant, las-o baltă“. Şi, dac-aş fi procedat aşa, nepotu’ meu şi sora dumitale, plus Lance Matthews, Todd Cosgrove, Angelica Gibbons şi Fern Penhaligon ar fi rămas printre noi, şi-ar fi trăit vieţile, cu slujbe, cu iubiţi şi iubite, cu ipoteci. Mă chinuie faptu’ că sunt conştient de-asta, dom’şoară Timms. E-un chin fără sfârşit – şi Fred Pink îşi înghite saliva, îşi încleştează fălcile şi-nchide ochii, în timp ce eu îmi notez în carneţel: „Atemporal?“ şi „David Icke“, dându-i timp să-şi revină-n fire. Zice: ’Pare rău, dom’şoară Timms, că…

— Şi pe mine mă-ncearcă regrete-n legătură cu Sally, îl asigur. Dar cred că vă judecaţi cu prea multă duritate.

Fred Pink se şterge c-o batistă veche la ochi şi soarbe din bitterul pe care şi l-a comandat. Se uită fix la spiriduşul băutor de Guinness. Îl trezesc din visare:

— Spuneaţi ceva de-o explicaţie, dom’le Pink, în e-mailul ’mneavoastră.

— Spuneam, zice, da. Explicaţia-i motivu’ pentru care ţi-am dat întâlnire-aici, astă-seară. Dac-aş fi-ncercat să-ţi spun la telefon, mi-ai fi-nchis urgent. Dar aşa, faţă-n faţă, şi-ntr-un loc public, o să te gândeşti: „Mai dă-l naibii de năuc bătrân, c-a pierdu’ şiru’ poveştii“. Chiar şi-aşa, te rog să m-asculţi până la capăt. Ajung şi la Sally.

— Sunt jurnalistă, zic. Ştiu că realitatea-i complexă – şi-mi aduc aminte că Avril exact aşa l-a făcut, „năuc bătrân“, când a citit primul e-mail de la el, în urmă cu două săptămâni, dar îi spun în schimb: V-ascult.

— O să pornim, atunci, din urmă cu mai bine de-un secol, de lângă Ely, un oraş din Norfolk, unde se-afla o reşedinţă impunătoare, denumită Swaffham. Azi, e-n proprietatea unui amic al prinţului Charles din Arabia Saudită, dar pe-atunci era lăcaşul ancestral pentr-o familie pe nume Chetwynd-Pitt, pe care-ai s-o găseşti ’mneata, numai s-o cauţi, în Cartea Zilei-de-Apoi94. În 1899, s-au născut la Swaffham doi gemeni – o fată şi-un băiat. Nu-n casa cea mare, ţine minte, ci-n căsuţa paznicului de vânătoare, de la marginea moşiei. Tatăl se numea Gabriel Grayer, iar mama era nevasta lui, Nellie Grayer; pe gemeni, îi chema Norah şi Jonah. Ei, şi n-au apucat să-şi cunoască tatăl prea bine, pentru că pe Gabriel Grayer l-a-mpuşcat, după trei ani, un grangur care-a confundat ţăranii cu fazanii, cum se zice. Lordu’ Chetwynd-Pitt şi doamna lui s-au simţit vinovaţi, dup-accidentu’ de vânătoare, aşa c-au lăsat-o pe Nellie Grayer, cu tot cu copiii, să locuiască mai departe-n căsuţa paznicului de vânătoare. Mai mult decât atât, i-au ţinut la şcoală pe Norah şi Jonah, iar în 1910, când Nellie Grayer a murit de reumatism articular, i-au luat pe gemenii rămaşi orfani să locuiască-n reşedinţa Swaffham propriu-zisă.

— Dar aţi făcut o cercetare serioasă, îi spun lui Fred Pink.

— Asta-i pasiunea mea, cum ar veni. Mă rog, de fapt, e viaţa mea. Să vezi cum arată la mine-n casă – numa’ hârtii şi dosare, peste tot. Bun, deci: vei fi auzit ’mneata cum vine cu empatia dintre gemeni, presupun. Ştii despre ce vorbesc: un geamăn e lovi’ de-autobuz la Istanbul, de pildă, şi celălalt se-mpiedică şi cade pe stradă la Londra, exact în acelaşi moment. Dar ştiai că unii gemeni vorbesc, uneori, câte-o limbă numai de ei înţeleasă, mai ales când mai învaţă încă vorbirea?

— Adevăru-i c-am auzit, da. Când locuiam în Manhattan, o făceam pe bona pentru nişte bebeluşi, tripleţi, care stăteau de vorbă într-un dialect aparte, numai al lor. Era uimitor să-i asculţi.

— Ei, şi s-au întâmplat anumite lucruri acolo, pe moşia Swaffham, care sugerau că Norah şi Jonah Grayer îmbinau aceste două aptitudini. Ca să nu ne mai învârtim după deget – erau telepaţi – şi Fred Pink îmi arunc-o privire ca un sfredel: Ai vreo problemă, cumva, cu telepatia, dom’şoară Timms?

Detectorul meu de ţăcăniţi pâlpâie deja într-o nuanţă de ambră. Zic:

— Sunt o adept-a probelor, mai degrabă, dom’le Pink.

— Şi eu sunt, şi eu. Albertina Chetwynd-Pitt – lady Albertina, cum ar veni – a publicat un volum de memorii-n 1925, intitulat Râuri vechi şi uitate. În carte-i vorba despre ce-ţi povestesc eu dumitale-acum – despre gemeni, cum i-a crescut şi toate celelalte. Zice cum, într-o seară de ianuarie din 1910, ea, fetele ei şi Norah Grayer jucau, cu toatele, cărţi în salonu’ de la Swaffham. Dintr-odată, Norah şi-a scăpat cărţile pe jos şi a-nceput să strige că Arthur, fiul cel mare al familiei Chetwynd-Pitt, căzuse de pe cal tocmai la pârâul Poole – adică, la o depărtare de aproape doi kilometri de conacul propriu-zis – şi nu se mai putea mişca. Trebuia neapărat să i se trimit-o targă şi să-l vadă imediat doctorul. Lady Albertina s-a declarat şocată, auzind-o pe Norah că era-n stare să vină c-o asemenea bazaconie, nebazată pe nimic. Norah însă a implorat-o să-i trimit-ajutoare fiului ei, pentru că – şi-acuma citez: „Jonah e cu el, şi eu de la Jonah ştiu“. Fetele Chetwynd-Pitt se speriaseră de-a binelea şi ele, aşa că lady Albertina, în contra propriei voinţe, a trimis un servitor, care să dea fuga pân-acolo – şi care a găsit exact scena descrisă de Norah, în cel mai mic amănunt.

Întind mâna după sucul meu de roşii, care şi-acum aduce tot cu sângele unui animal călcat de maşină, aşa că renunţ.

— E picant-anecdota, zic, dar cum poate fi o „probă“?

Fred Pink îşi scoate pachetul de Benson & Hedges, îşi aduce-aminte că fumatul a fost interzis şi-şi bagă la loc în buzunar ţigările, prost-dispus. Zice:

— A doua zi, gemenii au fost luaţi la-ntrebări de lordu’ Chetwynd-Pitt şi de doamna lui, plus de prietenu’ lor de la catedrala din Ely, vicarul Grimond. Acuma, vicarul ăsta, Grimond, era un scoţian dintr-o bucată, ca un ou fiert tare, care fusese, la viaţa lui, preot militar în Crimeea şi nu le-avea deloc pe-astea cu zânii şi zânele. Grimond le-a ordonat gemenilor să-i spună imediat cum de ştiuse Norah de căzătura lui Arthur de pe cal, tocmai la pârâul Poole. Atunci au mărturisit gemenii că ei, de ani buni, erau în stare să-şi „telegrameze“ gândurile, da’ ţinuseră secret acest lucru, pentru că văzuseră şi ei că era ceva ce-i speria pe oameni şi-i făcea să fie mai atenţi la ei doi. La fel ca ’mneata, dom’şoară Timms, şi lordu’ Chetwynd-Pitt a cerut probe, aşa c-a născocit un experiment. I-a dat Norei o foaie de hârtie şi-un creion, iar pe Jonah l-a dus în sala de biliard a conacului Swaffham, unde i-a citit un rând, luat la-ntâmplare, din Cartea junglei. Pe urmă, lordul i-a cerut lui Jonah să-i „telegrameze“ rându’ cu pricina surorii lui, Norah, în bibliotecă. Jonah şi-a închis ochii, timp de câteva secunde, apoi a zis că mesajul fusese trimis. Amândoi s-au întors în bibliotecă, unde au descoperit că Norah scrisese pe hârtie unul-şi-acelaşi rând luat din cartea lui Kipling – şi Fred Pink se uită la mine, cu aerul că problema, de-acum, e dincolo de orice controversă.

— Remarcabil, zic, dar gândesc: Dacă toate astea chiar au avut loc…

— Pe urmă, vicarul Grimond a pus-o pe Norah să „telegrameze“, tot aşa, un verset din Evanghelia după Ioan – şi Fred Pink îşi închide ochii, citând: „… cel ce-mi urmează mie nu va umbla-n întuneric, ci va avea lumina vieţii“95 Jonah, revenit în sala de biliard, a transcris totu’ perfect, cuvânt cu cuvânt. Lady Albertina însă nu s-a lăsat până nu şi-a făcut şi ea numărul: i-a cerut lui Jonah să „telegrameze“ un vers dintr-o poezioară nemţească pentru copii. Norah l-a scris iar cuvânt cu cuvânt, chiar dacă făcuse câteva greşeli de-ortografie. Pentru că nici unul dintre gemeni, vezi ’mneata, nu ştia o boabă de germană – şi Fred Pink mai soarbe o dată din bitter şi-şi duce la buzele crăpate mâneca uzat-a jachetei, după care zice: Concluzia? Vicarul Grimond le-a spus celor doi gemeni că e mai bine ca unele daruri ale Domnului să fie lăsate necercetate şi că ei nu trebuia să pomenească niciodată, în public, de toată povestea cu „telegramatu’“, „ca nu cumva unele persoane, mai slabe de înger, să fie tentate s-o ia pe căi greşite“. Norah şi Jonah i-au promis ascultare. Vicarul Grimond le-a dat amândurora câte-un fleac şi s-a întors la el, la catedrală. Ar fi bine să se fi-nregistrat ceva.

Un vuiet de mare dezamăgire se revarsă din televizor şi se rostogoleşte, inclusiv pe scări în sus. Verificând că reportofonul meu Sony încă mai funcţionează, îl întreb:

— De unde ştiţi că lady Albertina e-o sursă de-ncredere?

Fred Pink îşi freacă ţeasta capului şi scutură nişte mătreaţă.

— Cam la fel, zice, cum îţi cântăreşti şi ’mneata sursele, dom’şoară Timms – presupun. Dezvoltând un miros aparte pentru minciuni, un auz aparte pentru baliverne şi-un ochi special, cu care să vezi detaliu’. Corect? Cartea publicată de lady Chetwynd-Pitt e-amănunţită, acolo unde un şarlatan ar ascunde totul sub o spoială-nşelătoare şi dură, acolo unde un mincinos ar lustrui totul, ca să-ţi ia ochii. Şi-apoi, ce motiv ar fi avut să mintă? Nu banii, c-avea destui. Nu atenţia, că n-a tipărit decât vreo sută de exemplare din carte, iar la vremea publicării, deja se retrăsese într-o izolare aproape desăvârşită.

Îmi răsucesc în jurul degetului inelul de aur de la Avril. Zic:

— Ştiţi, în jurnalism, încercăm să coroborăm încrucişat pretenţiile mai controversate ale cuiva care vine cu informaţii.

— Să „coroboraţi încrucişat“, ă?… Bună formulă – o s-o ţin minte. E momentu’ să-l cunoşti pe doctoru’ Léon Cantillon – şi Fred Pink îşi desface ghiozdanul de piele, scoate din el un dosar cu colţurile coşcovite şi, din acel dosar, o copie scanată a unei vechi fotografii, trecută prin multe mâini, reprezentând un bărbat în jur de patruzeci de ani. Poartă uniforma Legiunii Străine franceze şi-arborează un zâmbet de fanfaron, câteva medalii-n piept şi-un stetoscop în jurul gâtului. Sub fotografia propriu-zisă, o legendă zice aşa: Le docteur L. Cantillon, Légion Étrangère, Ordre National de la Légion d’Honneur, Croix de Guerre.96 Léon Cantillon, deci, comentează Fred Pink. O figură plină de culoare, dacă se poate spune-aşa. Născut în 1874 la Dublin, dintr-o veche familie de hughenoţi97 francezi; a crescut cu limba franceză; a studiat Medicina la Colegiul Trinity, dar avea un temperament de minte-nfierbântată şi-a fost nevoit să părăsească Irlanda, fiindcă-l împuşcase pe fiul unui membru al Parlamentului într-un duel – nici mai mult, nici mai puţin. Poc – şi gata. Fix între ochi – individul era deja mort când a căzut la podea. Cantillon s-a înrolat în Legiunea Străină, după câteva luni – am ajuns în anul 1895, de-acum – şi-a funcţionat ca sanitar în războiu’ cu populaţia mandingo de pe Coasta de Fildeş, iar mai târziu, în campania de la sudul Oranului. Nişte mici războaie murdare, pentru-mpărţirea continentului african – nici măcar francezii nu le mai ţin minte în ziua de azi. Cantillon avea şi-o aplecare pentru limbi. Cât n-o făcea pe doctoru’ sau pe soldatu’, învăţa, cică, araba, pe care-o vorbea fluent, pasămite, prin 1905, când şi-a făcu’ rost de-un post călduţ la spitalu’ din Alger al Legiunii. Acolo a prins rădăcini, la Alger, interesu’ lui faţă de ocult, cum singur declara. S-a încârdăşit cu teozofi prusaci, cu spiritualişti armeni, cu şamani ai mişcării musulmane ibadiste, cu cabalişti evrei hasidici şi c-un mistic anume, care trăia la sud de Alger, la poalele munţilor Atlas. Individul era cunoscut drept sayyid98-ul albinos din Aït Arif, care avea să joace, uşor-uşor, un rol din ce-n ce mai important în vieţile celor doi gemeni Grayer.

Mie uneia toate astea-mi sună ca un alt Cod al lui Da Vinci. Zic:

— Da’ sursa ’mneavoastră care e, dom’le Pink, pentru ce-mi spuneţi? Tot lady Albertina şi cartea ei?

— Nu. Léon Cantillon şi-a scris şi el memoriile. Ridicarea vălului – aşa se cheamă. Exemplaru’ meu e doar unu’ dintre cele zece cunoscute că s-ar fi păstrat, şi-n el se află naraţiunea care „coroborează-ncrucişat“, cum zici ’mneata, povestea scrisă de lady Albertina – şi Fred Pink se-ntoarce să tuşească zdravăn, ca un fumător învederat ce este, în cotu’-ndoit. Durează ceva până termină. Aşa, deci, continuă dup-aceea. Doctoru’ Cantillon l-a cunoscut pe lordu’ Chetwynd-Pitt la-nceputul verii lui 1915, în casa unor prieteni comuni londonezi. După câteva pahare de vin de Porto, lordul a-nceput să-i povestească soldatului-doctor despre lady Albertina şi ceea ce el a numit „isteria ei cronică“. Biata femeie ajunsese deja, la vremea respectivă, într-o stare jalnică. În martie anul acela, 1915, toţi cei trei fii ai cuplului Chetwynd-Pitt fuseseră gazaţi, aruncaţi în aer sau mitraliaţi, într-o singură săptămână, în bătălia de la Neuve Chapelle. Toţi trei. Închipuie-ţi numai: luni, ai trei fii; până vineri, nu mai ai nici unu’. Lady Albertina se prăbuşise pur şi simplu – ştii cum e. Fizic, mental, spiritual – şi totu’, brutal. Soţul ei spera că Léon Cantillon, fiind un spiritualist înţelegător şi-un om dedicat medicinii, ar fi putut s-ajute acolo unde toţi ceilalţi eşuaseră, cum ar veni. S-o aducă-napoi de pe marginea prăpastiei.

Pe Fred Pink îl văd parcă-nrămat de fereastră. Afară se lasă-nserarea. Zic:

— Deci, soţii Chetwynd-Pitt se cufundaseră-n spiritualism, de când cu incidentul cu „telegramatul“, nu?

— Exact aşa, dom’şoară Timms, exact aşa. Nebunia cu to’ felul de séances99 era-n toi, vezi ’mneata, şi unii, ca Sir Arthur Conan Doyle – nici mai mult, nici mai puţin –, afirmau că totul avea fundament ştiinţific. Cu siguranţă că nu lipseau escrocii fără scrupule, gata oricând să mulgă voga-n care se scăldau ceilalţi, dar, graţie gemenilor Norah şi Jonah, soţii Chetwynd-Pitt ştiau că unele, măcar, dintre fenomenele psihice erau şi reale. Ba chiar, lordu’ Chetwynd-Pitt adusese mai mulţi medii la Ely, care să invoce spiritele celor trei fii ai săi morţi, dar nici unul nu se dovedise-a fi un autentic mijlocitor, şi, cu fiecare speranţă risipită, lady Albertina mai încasa câte-o lovitură de măciucă-n sănătatea ei mintală, şi-aşa pusă la grea-ncercare.

Îmi duc la buze paharul cu suc de roşii, care-mi tot sugerează un borcan de probe dintr-o bancă de sânge. Zic:

— Şi doctorul Cantillon… el a fost capabil să-i ajute? – la care, Fred Pink îşi freacă ţepii de pe faţă şi zice:

— Păi… într-un fel anume, da – cu toate că el n-a pretins niciodată c-ar fi fost mediu. După ce-a examinat-o pe lady Albertina, Cantillon s-a pronunţat cum că durerea, în cazul ei, „retezase cordonul eteric de legătură cu spiritul ei director“. A supus-o unui ritual vindecător, pe care-l învăţase de la un şaman de prin munţii ăia din regiunea Riff, şi i-a prescris un „elixir“. În cartea ei, lady Albertina scria că elixiru’ i-a prilejuit o viziune c-un „înger care a rostogolit o piatră de peste locul ei de-ngropăciune“, permiţându-i să-şi vadă cei trei fii pe-un plan superior, fericiţi. În cartea lui, Cantillon a scris că elixiru’ preparat de el conţinea un drog nou şi minunat, zis cocaină, aşa că-nţelege şi ’mneata ce vrei din toată povestea. Eu aş adăuga în formula vindecătoare şi beneficiile curei de vorbire. Şansa oferită unei doamne din epoca edwardiană de a-şi revărsa, fie şi-n particular, sacu’ de nemulţumiri şi de a-şi mai atenua spleen-u’ provocat de Dumnezeu, Rege şi Ţară trebuie să se fi constituit ea însăşi într-o terapie – ca să mă exprim eufemistic. Aşa cum e consilierea pentru suferinţă, în ziua de azi. E clar că-n această fază a procedurilor cel puţin, doctoru’ Cantillon trebuie să fi părut un oaspete mai mult decât bine-venit.

Telefonul îmi bâzâie-n geantă. Avril îmi răspunde la mesaj, presupun, dar o ignor. Întreb:

— Unde-s gemenii Grayer în toat-această parte a poveştii?

— Corect… Jonah-şi făcea ucenicia ca funcţionar la biroul administrativ al Conacului Swaffham. Miopia şi-o afecţiune la motoraş îl salvaseră de tranşee, cu toate că nu pot să nu mă-ntreb cât erau de reale, de vreme ce, mai târziu în viaţă, n-au părut a-i crea probleme. Norah se-nscrisese la o şcoală de fete cu program de pensiune săptămânală, de la Cambridge, ca să-şi sporească şansele, în perspectiva măritişului. Léon Cantillon a fost informat, desigur, de soţii Chetwynd-Pitt, despre cum îşi „telegramau“ ei mesaje; prin urmare, cu prima şansă care i s-a oferit, a cerut să i se facă şi lui o demonstraţie. În prima săptămână petrecută de doctor la Swaffham – atunci a avut loc. Francezul a rămas impresionat. Chiar foarte impresionat. „O prefigurare a Noului Ev al Omului“ – aşa i-a spus mai târziu. După două săptămâni, Cantillon le-a înaintat o propunere gazdelor sale. Dacă-i permiteau să-i „împrumute“ pe Norah şi Jonah, şi dacă gemenii erau şi ei de-acord, el avea „să le ofere-o educaţie psihică desăvârşită, conformă cu abilităţile lor“. A zis doctoru’ că ştia de existenţa unui învăţător într-ale ocultului, care i-ar fi antrenat pe gemeni să-şi canalizeze puterile spirituale. Odată ce Norah şi Jonah s-ar fi văzut stăpâni pe-o asemenea capacitate, le-a spus, lady Albertina şi-ar fi văzut şi ea-mplinită dorinţa de-a sta de vorbă nemijlocit cu băieţii ei aflaţi pe-acel plan superior, fără teama de-a fi dusă de nas de cine-ştie-ce şarlatan.

Adulmec eu însămi un şarlatan.

— Dar doctorul Cantillon însuşi… el cât de-autentic era?, zic.

Bătrânul se freacă la unul dintre ochii apoşi, albaştri, cu marginile-nroşite, şi mormăie gânditor:

— Ştiu şi eu? Cei doi Chetwynd-Pitt l-au crezut, şi-asta contează pentru explicaţia pe care-o căutăm. Au fost de-acord cu propunerea lui de a-i lua şi educa pe Norah şi Jonah, dar, de-aici înainte, versiunea doctorului în legătură cu ce s-a întâmplat şi versiunea relatată de lady Albertina încep să se despartă. Ea a scris că Léon Cantillon îi promisese că gemenii aveau să lipsească de-acasă cel mult câteva luni. Cantillon pretinde, în schimb, că soţii Chetwynd-Pitt i-au atribuit lui custodia celor doi fraţi Grayer, fără nici o specificare-n privinţa datei la care-ar fi expirat, a timpului sau distanţei. Cine spune adevărul? Asta n-am de unde şti. Adevărul are obiceiul să se schimbe după ce se-ntâmplă lucrurile, nu crezi? Ceea ce ştim e că Léon Cantillon i-a dus pe gemeni mai întâi la Dover, i-a trecut apoi dincolo, la Calais, a trecut cu ei prin Parisul măcinat de război, şi-a continuat drumu’ spre sud, până la Marsilia, după care, s-a îmbarcat pe-un vapor, destinaţia fiindu-i Algerul. Lady Albertina zice c-o asemenea călători-a reprezentat „o răpire, nici mai mult, nici mai puţin“, dar, când au aflat ea şi soţul ei cât de departe-ajunsese doctoru’ cu gemenii, calu’ făcuse deja saltu’, vorb-aia. Repatrierea minorilor e destul de complicată şi-acum. Atunci însă, când tinerii de şaişpe ani erau nişte-adulţi în cele mai multe privinţe, şi când Războiul cel Mare-avea toate motoarele turate, ca să zic aşa, iar ei ajunseseră pe teritoriu’ jurisprudenţei coloniale franceze, aleluia! – gemenii Grayer duşi erau, pentru totdeauna.

Nu-mi e clar, aşa că-ntreb:

— Adic-au fost luaţi, contra voinţei lor? – la care, Fred Pink face-o mutră de genul prea puţin probabil. Zice:

— ’Mneata ce-ai alege? Să trăieşti ca plebeu’ rămas orfan pe moşia conservatorilor, în Anglia, pe vremea războiului sau ca student al tuturor celor oculte, sub ceru’-nstelat algerian?

— Asta-i în funcţie de cum aş crede sau nu-n toate cele oculte.

— Ei credeau, zice Fred Pink, mai luând o sorbitură de bitter. Sally… şi ea credea.

Sigur, mă gândesc, dacă n-ar fi crezut, nu s-ar fi dus noaptea, pe străzi lăturalnice necunoscute, să se joace de-a vânătorii de fantome; şi-atunci, nimic din ce i s-o fi-ntâmplat nu i s-ar fi-ntâmplat. Din două, una: ori mă muşc singură de limbă, ori pun capăt interviului. Zic:

— Prin urmare, gemenii Grayer au rămas în Algeria.

— Eee-xact aşa, da. Norah şi Jonah ştiau deja cum venea treaba cu telepatia. Ce alte puteri le stăteau la-ndemână, odat-ajunşi în grija cui trebuia? Léon Cantillon era un manipulator viclean, fără-ndoială, dar un manipulator viclean ca el tot se poate dovedi omul potrivit pentru scopul urmărit – şi se uită iar la fotografia doctorului francez. I-a dus pe gemeni, deci, zice-apoi, la sayyid-ul albinos din Aït Arif, de care-am pomenit mai devreme. Sayyid-ul respectiv urma o-nvăţătură ocultă, denumită La Voie Ombragée – Cale-Adumbrită, cum ar veni pe franţuzeşte – sau Calea Obscură, şi trăia într-o „locuinţă cu multe-ncăperi“, lâng-un curs de apă năvalnic, la o „gâtuire-naltă a unei văi secrete“, la o distanţă de Alger cât o zi de mers călare – astea-s toate informaţiile pe care ni le dă Cantillon. Sayyid-ul i-a primit ca discipoli în casa lui pe cei doi gemeni străini ciudaţi – care nu ştiau să vorbeasc-arăbeşte nici o iotă la vremea respectivă, ţine minte –, aşa c-o fi văzut ce potenţial aveau în ei. Cantillon s-a întors la-ndatoririle lui de la spitalul din Alger al Legiunii Străine, cu toate că refăcea drumu’ până la sayyid acasă, o dată la fiecare două săptămâni, ca să le verifice progresele celor doi tineri pe care-i luase-n grijă.

În faţa cârciumii, o femeie răcneşte: „Ieşti obliga’ să semnalizezi, dobitocule!“ – şi-o maşin-ambalează motorul, care scoate un răget şi pleacă.

— Dom’le Pink, îi spun bătrânului, dacă-mi daţi voie să fiu cinstită, povestea ’mneavoastră mi se pare a nu avea nici o legătură cu dispariţia surorii mele.

Fred Pink dă din cap c-aşa e şi se-ncruntă la ceasul de pe perete, care arată 8:14. Zice:

— Dă-mi răgaz până la ora 9. Dacă pân-atunci nu reuşesc să fac legătura-ntre ce ţi-am spus şi Sally-a dumitale – şi-Alan al meu –, îţi chem un taxi. Pe cuvânt de-onoare.

Deşi nu l-am etichetat încă pe Fred Pink drept un mincinos, l-am etichetat deja drept unul care născoceşte istorii alternative. Pe de altă parte, după toţi anii ăştia de investigaţii ale mele, proprii, în legătură cu dispariţia surorii mele, Sally, n-am ajuns absolut nicăieri. Poate că faptul că Fred Pink s-a străduit să dea de mine e-un semn c-ar trebui să caut probe şi-n locuri mai puţin evidente. Începând chiar de-acum.

— Bine, până la ora nouă, zic. Invocarea spiritelor de morţi făcea parte şi ea din programa educaţional-a sayyid-ului, aşa cum spera lady Albertina, în urma promisiunii lui Cantillon?

— Dom’şoară Timms, te pricepi foarte bine să pui întrebarea potrivită, îmi spune Fred Pink şi scoate-o cutie de bombonele Tic-Tac mentolate, scutură din ea trei, îmi oferă una şi mie – o refuz –, după care şi le-aruncă pe cele trei în gură. Nu, zice. Léon Cantillon îi minţise pe cei doi Chetwynd-Pitt în privinţa şedinţelor lui de spiritism. Cred că ştia şi el perfect că invocările spiritelor sunt nişte-nşelătorii – întotdeauna. Când mori, sufletul tău traversează Crepusculul dintre Viaţă şi Marea de Neant. Călătoria durează, ce-i drept, patruş’nouă de zile, dar acolo nu există wi-fi, cum ar veni, aşa că nu se pot expedia mesaje. Nici într-un sens, nici în celălalt. Unii medii se conving, poate, singuri c-aud voci de-ale morţilor, numai că realitatea plictisitoare e că nu se poate, şi pace.

Ei bine, asta-i nebunie curată, şi pace.

— Foarte precis calculat, zic. Patruzeş’nouă de zile, fix? – la care, Fred Pink ridică din umeri:

— Viteza sunetului e foarte precisă. La fel şi numărul pi. Şi formulele chimice – şi-şi crănţăne bombonelele Tic-Tac între dinţi. Ai fost vreodată, dom’şoară Timms, în munţii Atlas din Africa de Nord? – scutur din cap că nu. Eu am fost, zice el, indiferent dacă mă crezi ori nu mă crezi, în urmă cu doar câţiva ani. Mulţumită celor trei mii de lire pe care le-am câştigat pe-un bilet de-ăla de se răzuieşte. În Algeria, poţi să stai muuu-ltă vreme cu trei mii de lire, dacă te fereşti de hoţii de buzunare şi de negustorii gata să ia şi pielea de pe tine. Munţii ăia parcă turtiţi, cerul uscat, vântu’ fierbinte… ah, aşa o ditamai… alteritatea, vorb-aia. N-o s-o uit niciodată. Îţi reface prin cap circuitele, dacă stai prea mult acolo. Nu-i de mirare că hipioţii şi toţi ăia ca ei au roit către locuri ca Marrakech, în anii ’60. Locurile te schimbă, dom’şoară Timms, iar deşerturile ne schimb-atât de tare pe noi ăştia, nordicii, de nici mamele noastre nu ne mai recunosc. Zi de zi, gemenii s-au lepădat de tot ce era englezesc în ei. Au deprins araba de la ceilalţi discipoli ai sayyid-ului; au mâncat azime, humus şi smochine; Jonah şi-a lăsat barba să-i crească; Norah şi-a pus văl, ca o fată musulmană cuminte; iar sandalele şi cămeşoaiele se potriveau mult mai bine climei de-acolo, decât pantofii, manşetele, jupoanele şi ce-or mai fi purtat ei pân-atunci. Calendaru’ şi-a pierdut semnificaţia pentru cei doi gemeni, scria Cantillon. Un an, doi, trei s-au scurs. Au deprins artele oculte şi cine-ştie-ce ştiinţe obscure, pentru care nici nu există cuvinte-n limba engleză, lucruri pe care nu le-nvaţă nici măcar o minte de om dintr-o sută de mii, pe care nu le-ar putea-nvăţa, nici dacă i s-ar oferi şansa. Unica legătur-a fraţilor Grayer cu lumea exterioară era doctoru’ Cantillon, dar, când el a venit să-i pună la curent cu ce se mai întâmplase prin restu’ lumii – măcelurile de pe front din Flandra, dezastru’ de la Gallipoli100, omorurile din Mesopotamia101 –, cu politica de la Westminster102, de la Berlin, Paris şi Washington, pentru Norah şi Jonah, totul a sunat ca şi cum ar fi citit despre asemenea lucruri, cu mult timp în urmă. Lucruri nereale. Pentru ei, de-acum, acasă era-n valea sayyid-ului. Patria şi „matria“ lor, dacă se poate spune-aşa, era Calea Obscură – şi Fred Pink se scarpină de mâncărimea de la ceafă – pare-a suferi de-o formă benignă de psoriazis –, uitându-se prin capul meu până hăt, departe, la o colibă luminată de lună, din munţii Atlas.

Ceasul cu geamul crăpat arată 8:18.

— Cât au stat acolo?, întreb.

— Până-n aprilie 1919. Totu’ s-a oprit la fel de brusc, de neaşteptat, cum începuse. Cantillon l-a vizitat pe sayyid, într-o bună zi, şi maestru’ i-a spus că-i învăţase pe gemeni toată cunoaşterea pe care-şi putea permite s-o împărtăşească. Venise vremea, i-a spus, ca însăşi lumea largă să le devină maestru. Şi-asta însemna ce anume? Şi-n ce loc anume? Anglia nu reprezenta cine-ştie-ce mare atracţie, pentru nici unu’ dintre ei. Acasă, n-ar fi avut parte, cu siguranţă, de-o întâmpinare prea călduroasă din familiei Chetwynd-Pitt, la Conacu’ Swaffham. Irlanda era-n durerile facerii103 şi-şi tura motoarele pentr-un război civil odios. Franţa era-ngenuncheată, la fel ca şi cea mai mare parte-a Europei; anii de progres economic ai Algerului, ca port de război, se duseseră, iar Léon Cantillon, care se pricepuse-ntotdeauna mai bine să cheltuiască banii decât să-i câştige, s-a trezit brusc având la remorca lui doi gemeni excentrici englezi, pe jumătate-arabizaţi. Cum să transforme cunoştinţele celor doi Grayeri în materie de-ocultism într-un stil de viaţă bine garnisit – asta era dilema doctorului, nu-i aşa? Ei, şi răspunsul? Bunele şi vechile noastre prietene, Statele Unite-ale Americii – ele au constituit răspunsul. Toţi trei s-au îmbarcat spre New York în iulie, la clas-a doua, Cantillon jucând rolul unchiului Léon al celor doi fraţi gemeni. Abia aşteptau Norah şi Jonah să vadă lumea, cum fac tinerii din ziua de azi, când îşi iau câte-un an de pauză. Ei trei şi-au luat o casă-n oraş, pe strada Klinker din Greenwich Village.

— O cunosc bine, zic. Filiala newyorkeză a Ocheanului104 e chiar pe strada Klinker.

— Nu, zău?, se miră Fred Pink, mai soarbe din bitter şi cu greu îşi reţine-o râgâială. Iartă-mă, zice. Mică-i lumea.

— Ce făceau în State, cu ce-şi câştigau existenţa? – la care Fred Pink mă priveşte c-un aer de ştie-tot. Zice:

— Organizau propriile séances, bineînţeles.

— Dar tocmai ce mi-aţi spus că sunt o înşelătorie şedinţele de spiritism.

— Am spus. Şi asta şi sunt. Dar eu nu mă aflu aici, dom’şoară Timms, ca să le iau apărarea gemenilor sau doctorului Cantillon. Atâta doar că ei nu erau vânzători de iluzii în sensul obişnuit. Vezi ’mneata, Norah şi Jonah erau în stare să le citească oamenilor gândurile – „trăgeau cu urechea“ la ce gândeau majoritatea celor cu care li se-ncrucişau drumurile. Asta, măcar, nu era o păcăleală. Era doar un simţ aparte pe care-l aveau ei, cum ar fi un auz extrem de sensibil. Puteau să cotrobăie prin minţile oamenilor care le veneau pe post de clienţi şi să descopere-acolo diverse lucruri pe care nu le ştia nimeni, poate nici măcar cei prin minţile cărora pătrundeau. Gemenii ştiau ce-şi doreau cel mai mult s-audă clienţii lor îndureraţi, şi ce vorbe i-ar fi consolat în cea mai mare măsură – şi exact acele vorbe le rosteau şi ei. Singura ficţiune era să pretindă că persoanele dragi şi decedate ale celor care-i plăteau ar fi rostit vorbele cu pricina. Poate c-ai să spui ’mneata că asta-i mai rău, nu mai bine, şi poate c-ai avea dreptate să spui aşa. Da’ ţi se pare cumva că difer-atât de mult de ce fac psihiatrii, şi consilierii, şi… psiho-ce-or-mai-fi-ei, din ziua de azi? Erau cu nemiluita – şi nu exagerez, când spun: cu ne-mi-lu-i-ta – newyorkezii nefericiţi, disperaţi, dacă nu cumva-n pragul sinuciderii, care au părăsit căsuţa de pe strada Klinker convinşi, absolut convinşi, că persoanele dragi lor erau, de-acum, într-un loc mai bun, şi că vegheau asupra lor, şi că-ntr-o bună zi, aveau să se reunească. Vorb-aia, religia nu tot asta face? Ai să condamni orice preot, sau imam, sau rabin de pe faţa pământului, pentru că face unul şi-acelaşi lucru? Nu, gemenii Grayer ţineau nişte séances care nu erau reale; dar speranţa pe care le-o insuflau celorlalţi era. Şi nu-i aşa că-i mai bine să da, decât să nu?

Impostorul, tot impostor, mă gândesc, dar din cap dau de-o manieră neutră.

— Prin urmare, zic, punerile-n scenă de la New York au mers bine.

— Foarte bine. Cantillon s-a dovedit a fi un organizator isteţ. Odată ce fraţii Grayer şi-au făcut un nume cât-de-cât, a schimbat şi el macazu’: programări discrete, la reşedinţele clienţilor bogaţi. Fără nici o recuzită, fără fum, fără oglinzi, fără ectoplasmă, fără placă de spiritism, fără voci gâjâite. Nici urmă de reprezentaţie cu public, nimic vulgar sau teatral – nimic altceva decât durerea-şi-plăcerea, cum ar veni, în linişte, cu calm şi reţinere: „Fiul ’mneavoastră zice aia“ şi: „Sora ’mneavoastră zice-ailaltă“. Dacă mirosea Cantillon că vreun eventual client era doar în căutare de senzaţii tari, imediat îl refuza. Cel puţin aşa pretindea mai târziu.

O scandare de la un meci de fotbal transmis la televizorul de jos răbufneşte pe scări în sus. Are un ritm ca de hulă – te leagănă şi parcă răsună din altă lume. Zic:

— Dacă fraţii Grayer stăpâneau o reţea-ntreagă de puteri psihice autentice, de ce s-au mulţumit să le spună gogoşi de consolare unor americani bogaţi?

Fred Pink ridică din umeri ca un actor de comedie francez: palme-ndreptate în sus, umeri înălţaţi, cap înclinat. Zice:

— Motivele lui Cantillon, pot să le bănuiesc – banii –, dar Norah şi Jonah… ei n-au lăsat nici o relatare scrisă, aşa-ncât, cine poate şti? Poate că s-au simţit ca nişte studenţi ai umanităţii şi-au văzut în séances ocazia de-a studia mai bine oamenii. Aveau şi-o plăcere cu totul specială de-a călători, iar serviciul oferit de ei – acele séances, dacă li se poate spune aşa –, era ca un paşaport valabil pe orice teritoriu. Recomandările de la nivel personal aveau darul de-a le netezi calea, drept care unchiu’ Léon şi nepotu’ şi nepoata lui n-au mai călătorit niciodată la clas-a doua. În primăvara lui 1920, s-au mutat la Boston. În toamnă, la Charleston, apoi la New Orleans, apoi la San Francisco. De ce s-ar fi oprit acolo? S-au îmbarcat pe-un vapor către Hawaii, pe urmă către Yokohama. Dup-un sejur în Japonia, s-au deplasat şi mai departe, la Beijing, în Manciuria, la Shanghai, Hong Kong, Macao, în Ceylon. Cele mai bune hoteluri şi casele bogătaşilor plini de recunoştinţă i-au găzduit în perioada respectivă. Bombay, New Delhi… Un an sau doi în Raj105-ul britanic – de ce nu? O vară-n staţiunile de munte. Pe urmă: Aden, Suez, Cairo, Cipru, Constantinopol, Atena. O iarnă la Roma, o primăvară la Viena, o vară la Berlin, Crăciunul la Paris. În cartea lui, Cantillon descrie felu’-n care-şi perfecţionau artele cei doi gemeni, pe măsură ce călătoreau şi admirau priveliştile, „aşezându-se, pentru câte un scurt sejur, ca nişte păsări exotice, în orice societate se aflau, întâmplător, în fiecare moment“ – nu mai puţin de şase cereri în căsătorie a refuzat Norah, şi nu-ncape îndoială că Jonah s-a bucurat şi el de propriile cuceriri şi legături –, dar întotdeauna, şi fără excepţie, s-au îndreptat către vest, până când, într-o zi ploioasă de mai 1925, trenul de la Dover s-a oprit în Gara Victoria, şi cei doi fraţi Grayer şi protectoru’ lor au luat o birjă până la o casă din Queen’s Gardens – „Grădinile Reginei –“, o stradă elegantă şi umbroasă din Bayswater.

— Şi-au finanţat cinci ani de trai în lux, cutreierând lumea-ntreagă şi organizând şedinţe de spiritism?

— Şi-au mai diversificat panoplia, după ce-au părăsit Statele Unite. Discipolii Căii Obscure deprind arta persuasiunii. O denumire mai populară e „controlu’ minţii“. Poate-ţi închipui, dom’şoară Timms, cum se pot scoate nişte bani, acolo, dintr-un asemenea talent…

Intru-n jocul lui:

— Dac-ar fi reală treaba cu „persuadarea“, înseamnă c-ai putea determina un milionar de lângă tine să-ţi facă un transfer bancar gigantic.

Mutra lui Fred Pink sugerează c-am ghicit corect. Zice:

— Şi, pe urmă, te foloseşti de-o altă abilitate, pe care ţi-a conferit-o Calea Obscură – se cheamă reducţie – pentru a-i şterge din memorie generosului binefăcător faptul că ţi-ar fi completat vreodată vreun cec. Unii i-ar spune crima perfectă; alţii ar numi-o supravieţuire; socialiştii ar vedea-n ea o redistribuire-a bogăţiei – şi Fred Pink se ridică-n picioare. Zice: Dom’şoară Timms, po’ să dau o fugă până la Domni? Mare greşeală cu berea – prostata mea nu mai e ce-a fost odată…

— Nu plec nicăieri, zic, făcându-i semn spre ieşire. Deocamdată, îmi spun mie.

— ’Mneata nu-ţi bei sucul de roşii?, zice Fred Pink – la care mă uit la pahar.

— Ăăă… nu prea-mi place, de fapt, zic.

— Ţi-aduc eu altceva când urc. Ţi se face sete când stai s-asculţi.

— Nu-i nevoie, zău, îi spun, făcându-i semn cu mâna că e liber să plece, la care el face o grimasă fals-morocănoasă:

— De ce? Insist…

— Poate mai târziu…

După ce pleacă, sting reportofonul digital. Totu-i salvat acolo – nu că mi-aş propune să mai ascult vreodată ce mi-a povestit. Numai un teoretician al conspiraţiei pe deplin convins ori un bolnav mintal ar face legătura-ntre o asemenea poveste, care-amestecă Norfolkul, Dublinul, Algeria, America, linia de navigaţie transpacifică şi Orientul misterios, pe de-o parte, şi, pe de altă parte, un grup de şase studenţi daţi dispăruţi în 1997. Parcă-mi şi vine s-o şterg uite-acum, cât mai sunt înc-o mulţime de trenuri de-ntoarcere spre Londra. Zău aşa, ce-ar putea face Fred Pink, dacă mi-aş lua tălpăşiţa? Mi-ar trimite-un e-mail furios? Doar sunt jurnalistă – primesc pe oră câte douăzeci de e-mailuri furioase. Fred Pink şi-a petrecut nouă ani din viaţă-n comă, alţi ani sub cheie, într-un salon securizat, la distanţă de Slough, şi se dovedeşte-a fi un adept convins al magiei negre. Omul are minţile vraişte. Dar, nu – i-am dat cuvântul meu că stau până la ora nouă, aşa că stau. E doar 8:27.

Ultimul mesaj-text era de la Avril, cum şi bănuiam:

o ce misterios! serios acum sper dl p nui pierdere de vreme. scriemi daca nevoie urgent mesaj salvare.

Îi răspund:

juriu inca delibereaza priv dl p. iau probabil tren circa 930. ajung inapoi padders 10 acasa pana 11 sper. xxx. – TRIMITE

Nu-mi aduc aminte să fi mâncat de cină, aşa că presupun c-am sărit-o. Cobor la bar, să văd ce e de mâncare, dacă e ceva. Localul arată ca o scenă dintr-o piesă de teatru, şi-anume c-o scenografie făcută cu bani puţini. Odată cu plecarea tipului orb şi-a câinelui care-l însoţea, populaţia de la Vulpea şi Copoii s-a redus la patru inşi. La televizorul cu plasmă fixat sus, pe perete, joac-o echipă de fotbal roşie c-o altă echipă, albastră, dar nu ştiu care-i fiecare. Avril ştie, de pildă, că MUN înseamnă Manchester United, şi ARS e prescurtarea de la Arsenal, dar eu nu reuşesc niciodată să-mi dau seama la ce denumiri se refer-acronimele. Se bate-un corner acum, şi patroana, care vrea să vadă ce iese – nu e gol –, aşteaptă câteva momente, după care se târăşte până la capătul barului, unde mă aflu. O-ntreb dacă vinde gustări, şi ea-mi răspunde-abia după ce face-o pauză destul de lungă, pentru a-mi demonstra cât de tare dispreţuieşte lesbienele din mass-media metropolitană:

— Sărăţele cu brânză şi ceapă sau doar cu sare, alune prăjite-n coajă, sâmburi de-acaju glasaţi cu miere. Astea-s toate.

Vai de mine, te şi-ncurci într-o asemenea diversitate!

— Două pungi de-acaju, zic, plus o apă tonică dietetică, la care vreau şi lămâie. Vă rog.

— N-avem decât apă tonică normală. Dietetică, n-avem.

— Se pare c-o să iau, atunci, o apă tonică normală. Mulţumesc foarte mult.

Patroana culege două plicuri de sâmburi de pe-o poliţă, ia şi apa tonică de pe-un raft de mai jos, îi desface dopul, se-ntinde dup-un pahar, în care dă drumul unei felii de lămâie cam ofilite, după care, bate-n clapele casei de marcat, c-un deget arătător osos.

— Trei lire patruş’cinci, zice – îi întind suma exactă, iar ea-ntreabă: Şi pentru ce gazetă scrii, deci?

— Pentru Ocheanul. E-o revistă.

— N-am auzit de ea.

— E mai cunoscută-n Statele Unite decât aici.

— Ca Detectivu’ particular106, este? O gazetă de-alea satirice.

— Nu, nu chiar. Mai puţin satirică.

— Şi-atunci, zice, de ce dau americanii două cepe degerate pe şase studenţi engleji, care-au dispărut într-un orăşel englezesc – şi-asta cu nouă ani în urmă?

— Nu-s convinsă că le dau nici pe-alea, zic. Redactorul meu şef decide asta. Eu sunt doar curioasă – mă gândesc dacă să-i spun patroanei despre Sally, dar mai bine, nu. Zic: E treaba mea să fiu curioasă.

— Aia-i de-acum istorie antică, toată povestea, zice patroana, şi-aruncă o privire către toaletă, după care se-apleacă şi se-apropie destul de mult de mine, încât să văd efectele unei vieţi epuizante chiar şi sub tencuiala de machiaj pe care-o poartă pe faţă. Nu-i faci nici un favor lu’ Fred, mai zice, dându-i ghes cu-ale lui, astea. Se-nvinovăţeşte c-a dispărut Alan, ceea ce, de fapt, e numa-n capu’ lui. Şase ani a petrecut la spitalu’ Dawkins, încuiat într-o cameră cu teleburticii107 – asta ştiai, sau nu?

— Domnu’ Pink mi-a povestit şi despre trecutul său medical, da.

Parcă mestecă-n dinţi patroana o gumă fantomatică. Zice:

— Pân-atunci, se crede nu-ştiu-ce inspector Morse, care-o să rezolve ditamai misteru’ şi-o să-i găsească, poate, pe-Alan şi Cei Şase din Dosarele X pe cine-ştie-unde, poate chiar vii, ceea ce-i o dublă nebunie. Auzi, cică „Cei Şase din Dosarele X“ – de parc-ar fi totul o tâmpenie de film de la televizor. Numai că nu e. Nu – e serios. Şi-aduce durere. Cel mai bine-i să laşi lucrurile-ngropate, cum s-au brodit. Nevastă-sa l-a părăsit pe Fred, până la urmă. Era o sfântă de femeie, Jackie, dar, când Fred a şters-o în Algeria, n-a mai suportat şi s-a mutat înapoi la ea, pe Insula Man. Fred, acum, nu se mai gândeşte la nimic altceva, to’ timpu’, decât la teoriile lui cu Iluminaţii108, cu Sfântul Graal, cu Atlantida şi cu ce-mama-naibii o mai fi săptămâna asta. Şi tu – zice ea, încrucişându-şi braţele cărnoase peste piept, când Fred Pink îşi face-apariţia pe uşa din colţ, pe care scrie „Domni“ –, da, tu, i-alimentezi toate astea. Torni gaz peste foc. Ei, Fred – şi se-ndreaptă de spate, zâmbind către Fred Pink, de parcă nimic nu s-ar fi-ntâmplat. Noua ta prietenă cea mai bună, aici de faţă, îmi spunea câ’ de mult sunt în stare să se-njosească unii bulangii din presă, numai ca să pună laba pe-un subiect. Vedea-i-aş plini de sânge şi daţi la rechini – părerea mea. Să vedem cine sfâşie pe cine-atunci. De-astă-dată, vrei un coniac, este?

— ’Mi pare rău c-ai sta’ de vorbă cu Maggs, zice Fred Pink, după ce ne-ntoarcem în salonul de la etaj. N-ar fi trebuit să-i spun că ’mneata eşti ziaristă. Oamenii de-aici preferă să uite cu desăvârşire de Cei Şase din Dosarele X. Prea e ca-n filmul ăla de groază cu Amityville109 sau ca-n povestea cu Triunghiul Bermudelor. Strică preţurile caselor.

Molfăi un pumn de sâmburi de-acaju glasaţi cu miere – Dumnezeule, buni mai sunt!

— „Bulangioaică“, zic. Aşa simpatic nu mi s-a mai spus niciodată, zău. Deci, dom’le Pink: i-am lăsat pe doctorul Cantillon şi pe gemenii Grayer la Bayswater, după anii lor de peregrinări prin ţări străine.

— Da, zice Fred Pink, agitându-şi coniacul în pahar. Anul este 1925, deci. Norah şi Jonah sunt de douăş’şase de ani, iar unchiu’ Léon a-mplinit cin’zeci. De zece ani le face lipelile, îi păzeşte, se-ocupă de relaţiile lor publice, le ţine contabilitatea. Ei, de-acum, vrea să le fie şi biograf, ba chiar mai mult – Ioan Botezătoru’110 să fie pentru ei. Vezi ’mneata, s-a hotărât el c-a venit vremea să facă totu’ public şi să convingă lumea că ştiinţa şi spiritualismul se puteau căsători absolut respectabil. Banii şi traiul în confort nu-i mai ajungeau – ăsta-i adevărul. Noua lui ambiţie: să-mpământenească o nouă disciplină – psihezoterica –, pentru care el, doctoru’ Léon Cantillon, să fie concomitent un Darwin, un Freud şi-un Isaac Newton. Ceea ce l-a pus într-un mare dezacord cu Norah şi Jonah Grayer. Fiindcă, vezi ’mneata, ei îşi băuseră deja porţia de lumea-cea-mare-şi-rea, până la faza respectivă, şi erau deja sătui de ea. Tot ce voiau era să se-ascundă pe undeva şi să vadă ce fundături de pe Calea Obscură poate că nu erau chiar de tot înfundate, la urma urmei. Aşa că l-au refuzat pe Cantillon – fără nici o biografie, fără nici o mare dezvăluire, şi gata cu-apariţiile publice. Obedientul unchi Léon le-a spus gemenilor: „V-aud şi v-ascult“. Numai că obedientul unchi Léon minţea printre dinţi. Şi-a petrecut cea mai mare parte din următorii doi ani scriindu-şi capodopera intitulată Ridicarea vălului. Nu era deloc obişnuita supă reîncălzită cu „primii zece vrăjitori şi vrăjitoare din Europa“ – cum erau pe-atunci majoritatea cărţilor despre ocultism. Trei părţi avea cartea lui Léon Cantillon. Partea-ntâi conţinea prima istorie completă scrisă vreodată a Căii Obscure, de la începuturile din secolul cinşpe până-n secolul douăzeci. Parte-a doua conţinea biografia gemenilor Grayer, de pe vremea când trăiau la Conacu’ Swaffham până la revenirea lor în Anglia. Parte-a treia conţinea un manifest al Societăţii Psihezoterice Internaţionale, care urma să se-nfiinţeze la Londra – ghici pe cine avându-l ca preşedinte pe viaţă?

Telefonul îmi bâzâie-n geantă. Pun pariu că e răspunsul dat de Avril răspunsului meu. Nu-i decât 8:45 – poate să mai aştepte.

— De ce n-a respectat Cantillon voinţa gemenilor?, întreb.

— Nu ştiu sigur. Presupun că şi-a făcut socoteala că, odată secretul scos la iveală, şi dacă toţi şi toate clamau, în stânga şi-n dreapta, să demareze-odată Era Psihezotericii, fraţii Grayer aveau să vadă câtă dreptate-avea el, Cantillon, la urma urmei, şi să se-nroleze în mişcarea lui. Dacă asta, într-adevăr, a fost gândirea lui – şi Fred Pink îşi mai scutură ceva mătreaţă din păr –, Cantillon a greşit. A greşit la modu’ tragic. Pe 29 martie 1927, editorul i-a livrat zece cutii cu exemplare din Ridicarea vălului. Pe 30 martie, a doua zi, doctoru’ nostru le-a expediat vreo şase duzini de-xemplare unei pletore-ntregi de teozofi, filozofi, ocultişti şi sponsori din Anglia şi din alte ţări. Exemplarul meu din carte, pe care-l păstrez într-o casetă de valori, într-un loc despre care nu ştie nimeni, e doar unul din cele şase duzine. A treia zi, pe 31 martie, la primele ore ale zilei, un poliţai plasat convenabil, care-şi făcea rondu’ pe strada Grădinile Reginei, l-a văzut pe Léon Cantillon ieşind pe fereastra glisant-a locuinţei lui, de la etajul cinci, proţăpindu-se pe pervaz, gol cum îl făcuse mă-sa, şi strigând în gura mare-aşa: „Mintea e propriul ei loc, şi-n sine poate face rai din iad şi iad poate face din rai“ – asta-i din John Milton, din Paradisu’ pierdut, dacă eşti curioasă. După care, a sărit. Poate c-ar fi scăpat cu viaţă, dar a căzut pe-un şir de suliţe-ascuţite, cum avea gardu’. Ţi-o poţi închipui scena. Foarte potrivită pentr-o minune care ţine trei zile. Medicu’ legist a trecut în scripte verdictu’ de moarte pe motiv de nebunie, iar Gazeta de Westminster a relatat desfăşurarea-nmormântării. Jonah i-a citit elogiul, în timp ce Norah, „întruchiparea însăşi a durerii sfioase, îmbrăcată c-o rochie lungă până la glezne, din crep negru“ – da, exact aşa era, şi-am învăţat-o pe de rost –, suspina după îngerul ei păzitor. Jonah i-a spus reporterului că se rugase ca „bizarele-amăgiri“ ale doctorului Cantillon să demonstreze cât de periculos putea fi să-ţi bagi nasu’-n ce ţinea de magia neagră. Vicarul Grimond ar fi fost mândru de ei. Săptămânile-au trecut, finalu’ tragic al fostului doctor din Legiunea Străină li s-a şters din minte oamenilor şi, exemplar cu exemplar, stocul rămas neexpediat din Ridicarea vălului a fost ars în şemineul gemenilor Grayer, din casa de pe strada Grădinile Reginei.

O formulă mă deranjează:

— „Un poliţai plasat convenabil“?, întreb.

— Să nu te pui niciodată c-un specialist în persuasiune, zice Fred Pink, sorbindu-şi coniacul.

Ca să urmezi şirul de firimituri de pâine lăsate de Fred Pink în urma lui, trebuie să-ţi legi la ochi propria sănătate mintală. Zic:

— Ceea ce-nseamnă că un specialist în persuasiune poate să şi fac-un om să se-arunce pe geam?

— Eee-xact aşa, dom’şoară Timms.

— Dar Cantillon, în povestea ’mneavoastră, le-a fost prieten loial şi protector.

— Le-a fost, da; numai că le devenise-o ameninţare. Şi mai era şi-un fel de apostat: ocultismu’ e ca orice alt ordin religios – dacă nu cumva e ca orice grupare de extremişti. Totu-i numa’ bere şi senin, şi „familia ta, noi suntem“ câtă vreme le-asculţi ordinele, dar, de cum începi să vii cu propriile tale idei sau să vorbeşti altceva decât ai învăţat la şcoala lor, hop şi cuţitele. Indiferent dac-a fost împins Cantillon sau dac-a sărit, urma celor doi Grayeri devine tot mai vagă după articolul din Gazeta de Westminster – şi vagă rămâne, timp de patru ani dup-aceea. Casa din Bayswater au părăsit-o în mai 1927 – le-am datat plecarea după registrele spălătoriei pe care o foloseau –, după care, urmeaz-o mare pată albă. Am dat peste-o posibilă reperare a gemenilor la Sainte-Agnès, în Alpii Maritimi, în 1928; o referire la doi gemeni englezi, capabili să le citească oamenilor gândurile, în Rhodesia, în 1929; şi-o „Miss Norah“ care-avea un frate geamăn, într-o scrisoare de dragoste din 1930, trimisă tocmai din Fiji, dar nici o altă… – cum era formula? –, da, „coroborare-ncrucişată“ – şi Fred Pink bate darabana cu degetele pe ghiozdanul umflat din faţa lui. Zice: Ai fost răbdătoare pân-acum, aşa c-o să mă grăbesc s-ajung şi la sora dumitale, până nu sună ceasul de pe urmă, de ora nouă.

— O să trebuiască să plec atunci, dom’le Pink, îi spun.

— În august 1931, zice, potrivit registrului funciar din zonă, domnul Jonah Grayer şi sora ’mnealui, dom’şoara Norah Grayer, au cumpărat Conacu’ Slade, o proprietate situată la nici două sute de metri de chiar acest local, unde ne-aflăm. Fusese-o casă parohială şi ţinea de parohia Sfintei Brianna. Demult de tot, fusese împresurat de păduri şi câmpuri, deşi, când s-au mutat fraţii Grayer în el, Conacu’ Slade ajunsese deja o fortăreaţă-nconjurată de ziduri, într-o mare de case de cărămidă, dintr-un oraş mai mult de trecere decât de rămânere, ca să zic aşa. Cartierul colcăia de muncitori industriali, de familii numeroase, de irlandezi şi-alţi itineranţi, de oameni care veneau şi plecau şi care făceau chefuri în miez de noapte. Ceea ce le venea mănuşă fraţilor Grayer, pentru scopurile lor.

— Care să fi fost acele scopuri, dom’le Pink?

— Aveau nevoie de şoareci de laborator, dacă mă-nţelegi ’mneata.

Ce-nţeleg este că acul ţăcăno-metrului urcă tot mai mult.

— Şoareci de laborator pentru… ce fel de experimente?, zic.

Ochelarii lui Fred Pink reflectă şi curbează lumina păcloasă de pe stradă.

— O să mor într-una din zilele-astea, zice. Am şapteş’nouă de ani de-acum, încă mai fumez ca un coş de şemineu şi am tensiunea deja cronicizată. Maggs, patroana de jos, o să moară şi ea; cine-ţi tot trimite dumitale mesajele-alea – şi-ăla sau aia-o să moară; şi ’mneata o să mori, dom’şoară Timms. Moartea-i singura garanţie-a vieţii, nu? Ştim asta cu toţii; şi totuşi, aşa suntem făcuţi, să ne-ngrozim de ea. Groaza respectivă e totuna cu instinctul nostru de supravieţuire şi ne foloseşte când suntem tineri, destul de bine, dar ajunge să fie-un blestem când mai îmbătrânim puţin.

— Sunt convinsă c-aveţi dreptate, dom’le Pink. Şi-atunci?

— Norah şi Jonah ce-au vrut? Să nu mai moară – niciodată.

Exact în acest moment, ca la un semn, se-nscrie un gol la televizorul de jos, şi publicul revine la viaţă şi răcneşte ca un ceainic în care apa clocoteşte de zor. Îmi păstrez o mină de profesionistă.

— Nu vrem asta cu toţii?, întreb.

— Aşa este, vrem. Să trăim etern – şi Fred Pink îşi dă jos ochelarii, ca să şi-i frece de cămaşa pătată. Zice: De-asta s-a inventat religia, şi de-asta religia rămâne inventată. Ce altceva contează mai mult decât să nu mori? Putere? Aur? Sex? Un milion de lire? Un miliard? O mie de miliarde? Chiar aşa? Nici măcar un minut în plus nu-ţi cumperi cu banii ăştia, dacă ţi-a suna’ ceasu’. Nu – să păcăleşti moartea, să păcăleşti îmbătrânirea, să păcăleşti azilu’ de bătrâni, să păcăleşti oglinda şi mutra de cadavru dezgropat, cum e-a mea, pe care-ai s-o vezi şi ’mneata-n oglindă, şi-ncă mai repede, dom’şoară Timms, decât ai crede – ăsta-i un trofeu pentru care merită să ieşi la vânătoare, să răpeşti. E singuru’ trofeu pe care merită să-l vânezi. Şi la ce ne dorim, la aia şi visăm. Recuzita de scenă se schimb-odată cu vremurile, dar visu’ rămâne unu’ şi-acelaşi: pietrele filozofale; fântânile vrăjite de pe văile pierdute-ale Tibetului; lichenii care ne-ncetinesc degradarea celulelor; rezervoarele cu lichid în care-o să ne congeleze timp de câteva secole, în cine-ştie-ce scop; calculatoare-n care-o să ne fie stocate personalităţile sub formă de unu-şi-zero, pentru tot restu’ timpului. Să punem punctul pe i – de nemurire-i vorba.

Ei bine, acul ţăcăno-metrului s-a ridicat la nivelul 11.

— Am priceput, zic.

Zâmbetul de pe faţa lui Fred Pink se arcuieşte-n jos, odată cu colţurile gurii lui.

— Singura piedică fiind că nemurirea-i o bazaconie, corect?

— Dacă tot mă-ntrebaţi, da, zic, ducând la gură sticla de apă tonică nedietetică – el îşi pune ochelarii-napoi pe nas.

— Dar dacă, ab-so-lut întâmplător, ar fi reală?, zice.

Aşa, deci: la ora 8:52 fix, Fred Pink se dovedeşte-a fi divorţat nu numai de nevastă-sa, ci de realitatea însăşi. Zic:

— Presupunând c-ar descoperi cineva „cum-să-faci-să-nu-mori“, nu cred c-ar putea păstra secretul prea mult timp.

Acum, el mă ia pe mine, de parcă mi-ar face-un hatâr. Zice:

— Zău, nu credeţi? Şi de ce anume nu credeţi, dom’şoară Timms?

Îmi înghit un suspin exasperat. Zic:

— Pentru că inventatorii, cercetătorii sau ce-or fi ei, respectivii, ar vrea să aibă parte de recunoaştere, de faimă, de premii Nobel…

— Ba NU, deloc. Şi-ar dori să nu moară ei, punct. Ceea ce nu s-ar întâmpla, dac-ar face totu’ public. Ia gândeşte-te puţin – la motivele sordide, jalnice, pentru care-atâţia şi-atâţia oameni se-omoară unii pe-alţii, în ziua de azi. Pentru petrol; pentru comerţu’ cu droguri; pentru controlu-asupra teritoriilor ocupate şi pentru noţiunea-n sine de „ocupat“. Pentru apă. Şi-n numele Domnului, al adevăratei lui voinţe, pentru cine sau de ce să fie stăpân peste accesul la el. Gândeşte-te la credinţa uluitoare că Iraku’ se poate transforma-n Suedia, dacă-i răstorni dictatoru’ şi răstorni şi ţara puţin cu dosu’-n sus. Ce n-ar face toţi obsedaţii ăştia de război, toţi oligarhii, toat-elitele şi-electoratele, ca să-şi impună pretenţiile peste măcar o porţie limitată din Viaţa Veşnică? Dom’şoară Timms, fără să clipeasc-ar declanşa chiar şi-al Treilea Război Mondial. Inventatorii noştri bravi s-ar trezi-mpuşcaţi de cine-ştie-ce maniaci, îngropaţi prin cutare buncăre – dacă n-ar muri, cumva, într-un război nuclear. Şi, dacă porţia, să zicem, ar fi ne-limitată, perspectivele-ar fi şi mai sumbre. Da, cu toţii am înceta să mai murim, dar n-am înceta să ne-nmulţim. Nu-i aşa? Oamenii-s câini, dom’şoară Timms – ştii asta. Păi, dă-le douăzeci, treizeci, cin’zeci de ani, şi-ar ajunge să fie treizeci, patruzeci, o sută de miliarde fiinţele umane care-ar consuma lumea noastră uitată de Dumnezeu. Ne-am îneca-n propriu’ nostru rahat, în timp ce ne-am lupta unii cu-alţii pe ultimu’ pahar de tăiţei prefierţi din ultimu’ magazin universal. Nu pricepi? Oricum ar fi, pierzi. Dacă eşti destul de isteţ şi descoperi nemurirea, trebuie să fii destul de isteţ şi să-ţi asiguri ţie însuţi o rezervă suficientă şi să mergi foarte, foarte, da’ foarte tare pe burtă. Cum au procedat gemenii Grayer, într-o mansardă, aproape de locu’-ăsta, în urmă cu op’zeci de ani – şi Fred Pink se lasă pe spate, se reazemă de spătarul scaunului, ca omul care a demonstrat ce se-aştepta de la el să demonstreze.

E de nezdruncinat şi-nfricoşătoare credinţa lui. Îmi aleg vorbele cu grijă:

— Cum au reuşit gemenii Grayer s-ajungă la rezultatul la care spuneţi c-au ajuns?

— Printr-un cvartet de inovaţii psihezoterice. În primul rând, şi-au perfectat lacuna. Ce-i aia? O lacună e-un mic spaţiu imun la trecerea timpului, în care o lumânare, de pildă, nu arde niciodată de tot, iar un corp nu-mbătrâneşte. În al doilea rând, şi-au amplificat acea transversie învăţată de la maestru’ lor, sayyid-ul – ceea ce numesc proiecţie astrală caraghioşii Erei Noi –, în sensu’ de-a se putea extrage din propriile trupuri şi deplasa câ’ de departe vor ei, câ’ de mult timp vor. În al treilea rând, au învăţat să stăpânească persuadarea pe termen lung, în aşa fel, încât sufletele lor să poată pătrunde într-un alt trup străin şi să-l ocupe. Ce-nseamnă asta? – că fraţii Grayer s-au văzut liberi, de-acum, să-şi părăsească propriile trupuri în lacuna pe care-au creat-o în mansarda Conacului Slade şi să posede trupuri din lumea exterioară. M-ai urmărit pân-aici, da?

Ei bine, da – Fred Pink e nebun de legat. Zic:

— Toate astea, presupunând că sufletele sunt ceva real.

— Sufletele sunt la fel de reale ca vezica biliară, dom’şoară Timms. Crede-mă.

— Şi nimeni, vreodată, n-a ţinut în palmă sau n-a radiografiat un suflet, pentru că…?

— Se poate face radiografie unei minţi? Ori senzaţiei de foame? Ori sentimentului geloziei? Ori timpului?

— Aha… Deci, sufletele sunt capabile să zboare prin jurul nostru, aşa, cum zboară Clopoţica111?

O ţeavă din perete scoate-un gâlgâit.

— Cu condiţia ca respectivu’ suflet să-i aparţină unui Înzestrat.

— Unui ce?

— Unui Înzestrat. Unuia cu potenţial psihic, sau care-ar putea să aibă potenţial psihic. Şi, da, precum Clopoţica – vorba vine; dar o asemenea Clopoţic-ar trăi-n mintea dumitale, fără să-ţi ceară consimţământul, chiar şi ani de zile, dac-ar vrea ea, ţi-ar pirata creieru’, ţi-ar controla fiecare-acţiune şi ţi-ar juca tot felu’ de feste cu propriile dumitale-amintiri. Sau te-ar omorî.

Iar îmi vibrează telefonul. Zic:

— Adică, gemenii Grayer sunt ca o pereche de jidovi rătăcitori112, care sălăşluiesc în trupurile altora, ocupându-le şi deplasându-se cu ele, în timp ce trupurile lor stau, bine-mersi, înlemnite într-o bulă temporală din Conacul Slade, unde-i veşnic 1931?

Fred Pink mai dă pe gât o-nghiţitură de coniac. Zice:

— 1934. Le-au trebuit câţiva ani – şi câţiva şoareci de laborator –, ca să-şi perfecţioneze modul de-operare, dacă se poate spune-aşa. Dar aici e-un clenci. Sistemul nu funcţionează la curent electric. Funcţionează la psihovoltaj. La psihovoltaju’ Înzestraţilor. La fiecare nouă ani, gemenii Grayer trebuie să şi-l alimenteze. Trebuie s-ademenească soiul corect de musafir într-un fel de… realitate paralelă, căreia-i spun „lucrătură“. Că tot a venit vorba, lucrătura e cea de-a patra inovaţie psihezoterică. Odată musafiru’-ajuns acolo, gemenii trebuie să-l facă – ori s-o facă – să mănânce ori să bea o cantitate de banjax. Banjaxu’ e-o chimicală care slăbeşte cordonu’ de legătură dintre suflet şi trup, ca sufletu’ să poată fi extras în momentele dinaintea morţii.

Ce-i spui unui bătrân dus cu pluta rău de tot, care se-aşteaptă de la tine să te-nfiori la auzul istoricităţii extraordinare a revelaţiilor lui? Zic:

— Toate lucrurile-astea sună foarte complicat.

— Ei, dar gemenii Grayer le fac să pară simple. E-o formă de artă, înţelegi?

E-o nebunie de la cap la coadă – asta e.

— Şi cum se leagă ele de sora mea? întreb.

— Sora dumitale era şi ea Înzestrată, dom’şoară Timms. A fost ucisă de cei doi Grayeri pentru psihovoltajul ei.

Fix aşa. Uite, mă simt, acum, de parcă mi-ar fi tras un pumn în faţă. Şi-aş vrea să-i trag şi eu lui un pumn în faţă, pentru c-a vârât-o şi pe soră-mea în fantasmagoria lui de ţăcănit.

— Ştiam că nu Alan era, zice Fred Pink, şi m-am întâlnit cu fraţi şi surori ai celorlalţi patru, dar nici unul n-avea licărirea. ’Mneata, în schimb, o ai, ceea ce-mi confirmă, în sfârşit, că Sally era cea pe care-o urmăreau din to’ grupu’.

Mă-ncearcă diferite emoţii, toate amestecate mult prea tare, ca să mai poată fi recunoscute separat – ca ingredientele dintr-un mixer Moulinex, care zboară-n cerc. Zic şi eu:

— Dom’le Pink, nici măcar n-aţi întâlnit-o vreodată pe Sally.

— Da, dar studiul ei de caz lasă prea puţin loc de-ndoială. Când am citit ce-a scris doctoru’ ei de la Singapore, i-am bănuit imediat potenţialu’ psihic…

— Iertaţi-mă. Şi opriţi-vă. Când aţi citit ce anume?

— A urmat o terapie la Singapore. Precis eraţi la curent.

— Sigur că eram la curent, da’ ’mneavoastră… aţi citit rapoartele de psihiatrie care-o priveau pe Sally?

— Da – şi Fred Pink face-o mutră surprinsă de faptul că m-am supărat. Zice: A trebuit să le citesc.

— Cine v-a dat dreptul să citiţi ce scria-n dosare despre Sal? Şi cum aţi făcut rost de ele?

Bătrânul se uită către uşa de ieşire şi-şi coboară vocea:

— Cu mare, foarte mare dificultate, să ştii ’mneata. Dar şi cu conştiinţa curată. Dacă i-ar fi oprit cineva pe gemenii Grayer într-un deceniu mai vechi, dom’şoară Timms, şi nepotu’ meu, şi sora dumitale ar mai fi încă printre noi. Dar nu i-a oprit nimeni. Pentru că nimeni n-a ştiut această poveste, această explicaţie. Dar eu, în schimb, o ştiu, şi-am de gând să-i opresc. E ca-ntr-un război. Scopu’ scuză mijloacele într-un război. Chiar asta şi e războiu’: o sumă de scopuri care justifică mijloacele. Şi, mă crezi ’mneata sau nu mă crezi, eu sunt un luptător secret în războiu’-ăsta invizibil. Aşa că, da – un strop de scuipat îşi ia zborul de pe buzele lui –, m-am uitat prin ce-au scris doctorii despre Sally a dumitale şi la Singapore, şi la Great Malvern, dar nu, nu-mi cer iertare pentru asta, şi, trăgând linie şi-adunând…

Ia stai puţin – zic:

— Sally n-a consultat nici un terapeut la Malvern. I-a plăcut acolo.

Mila de pe chipul bătrânului e deconcertant de-autentică. Zice:

— Era mai mult decât nefericită, dom’şoară Timms. Hărţuită şi-nfricoşată fără milă. Voia să se sinucidă.

— Nu, sub nici o formă, zic. Mi-ar fi spus. Doar suntem rude.

— Şi, de cele mai multe ori, zice Fred Pink, scărpinându-şi o coapsă, rudele sunt ultimele care află despre marile-ntrebări existenţiale. Sau nu eşti de-acord?

Nu-mi dau seama dacă nu cumva se referă la sexualitatea mea complexă. O fi el sporadic nebun Fred Pink, dar prost sigur nu e. Sorb din apa tonică şi-mi dau seama că mi-am golit paharul. E 8:57. Ar trebui să mă ridic şi să plec. Uite-acum. Pe bune.

— Şi ’mneata eşti Înzestrată, continuă Fred Pink, uitându-se fix la fruntea mea. Spune-i aură, spune-i senzaţie, dar ştiu că şi ’mneata bâzâi de-atâta psihovoltaj. De-aia ne-am şi-ntâlnit aici, nu pe-Aleea Slade. Acolo, pe-alee, se cască deschizătura gemenilor Grayer în lucrătura lor. Te-ar mirosi-ndată.

Am întâlnit, pân-acum, destui duşi cu pluta, ca să ştiu că toţi au câte-un răspuns pregătit pentru orice obiecţie logică – de-aia şi sunt duşi cu pluta –, dar tot întreb:

— Dacă vampirii-ăştia de suflete n-o voiau decât pe Sally, de ce i-au răpit pe ceilalţi cinci? Unde sunt acum Alan şi restul grupului?

— N-aveau nevoie de martori fraţii Grayer. Alan şi restu’ grupului au fost, pur şi simplu… – aici, Fred Pink îşi încleştează iar maxilarele, ca şi cum ar fi într-o mare suferinţă. Zice: … înlăturaţi. Trupurile lor au fost înghesuite-n golul dintre lucrătura gemenilor şi lumea noastră. Ca nişte saci de gunoi aruncaţi pe-un tobogan în jos, către ghenă. Singura parte bună e că sufletele lor au trecut mai departe, pe când al surorii dumitale Sally a fost… convertit. Adică, mâncat.

Poate c-o parte din mine încă mai crede că logica-l mai poate salva pe Fred Pink, sau poate c-am o curiozitate morbidă-n legătură cu psihoza lui, sau poate că-i vorba de-o combinaţie-ntre cele două. Zic:

— Şi de ce n-a investigat poliţia niciodată Conacul Slade ăsta, dacă-i aşa de-aproape de locul unde-au dispărut Sally şi Alan?

— Conacu’ Slade, zice Fred Pink, a fost bombardat şi făcut praf şi pulbere-n 1940. Lovitură-n plin a unei bombe germane. Şoseaua Westwood şi Bulevardul Cranbury au fost reconstruite peste el după război.

E ora 8:59.

— Şi-atunci, cum a fost ademenită Sally-năuntru tocmai în 1997?

— A fost ademenită într-o lucrătură făcută după Conacu’ Slade. O copie. Un teatru-al umbrelor. Pentru faza preoperatorie.

— Şi de ce trupurile gemenilor Grayer, puse la păstrare-n lacuna lor de la mansardă, n-au fost distruse-n explozia bombei?

— Pentru că înăuntru’ lacunei, timpu’ s-a oprit cu doar câteva minute după ora 11 noaptea, în data de sâmbătă, 27 octombrie 1934. Adică, fix în clipa-n care lacuna şi-a început existenţa, cum ar veni. Dac-ai fi fost acolo şi-ai fi observat fenomenul, i-ai fi văzut pe gemenii Grayer dispărând – pfff! – ca şi cum i-ai fi văzut dintr-un eventual tren care s-ar năpusti cu viteza timpului, vorb-aia. Dar înăuntru, în lacună, e mereu acelaşi moment, pe vecie. Mai sigur decât în cel mai adânc adăpost antiatomic, de sub Munţii Stâncoşi din Colorado.

Are dreptate Maggs, patroana de la parter a localului. Nu fac decât s-alimentez nebunia unui bătrân abătut şi zdrobit. Iar îmi bâzâie telefonul. Braţele ceasului de pe perete se mută la ora nouă. Maggs râde tare şi prelungit – sunetul râsului ei îmi readuce-n minte viorile ca nişte pumnale, care-acompaniază scena cu duşul din Psycho113. Zic:

— Bun, sigur că e-o teorie detaliată, consistentă, dar…

— O vorbărie goală de la cap la coadă, este?, zice Fred Pink şi dă un bobârnac în paharul de coniac, reuşind să producă un ping!

— Nu cred în magie, dom’le Pink, îi spun, şi-mi închid reportofonul.

Bătrânul scoate pe nas un vălătuc amorf de fum, până-şi goleşte plămânii. Zice:

— Păcat, de vreme ce eşti ziaristă, vorb-aia. Speram c-o să scrii un expozeu pe lung şi pe larg în Ocheanu’ dumitale. S-alertezi autorităţile – şi se uit-afară, pe fereastra-ntunecată. Ce dovadă te-ar convinge?, adaugă.

— O dovadă care să fie-o dovadă, nu o credinţă care se vrea dovadă.

— Aha, zice, uitându-se placid la propriile unghii de la mâini, cu pete de culoarea cernelii şi-a tutunului – mă bucur că ia cu-atâta calm reacţia mea de respingere. Apoi adaugă: Dovadă, credinţă… Ce ţi-e şi cu vorbele-astea, nu?

— Îmi pare rău, dom’le Pink, dar nu vă pot crede. Nu pot, şi pace, iar acum trebuie s-ajung înapoi acasă, unde m-aşteaptă partenera mea.

Fred Pink dă din cap a-ncuviinţare. Zice:

— Mă rog, am promis c-o să-ţi chem un taxi, şi taman asta o să fac. Oi fi eu zărghit, dar tot sunt un om de cuvânt – şi se ridică de pe scaun. Lipsesc doar o clipă. ’Mneata verifică-ţi mesajele. Cineva-şi face griji.

S-a sfârşit. Mă simt golită pe dinăuntru. Avril mi-a trimis nici mai mult, nici mai puţin de şase mesaje-text:

terminat scumpo? facut supa dovleac.

O să fie perfectă supa, înainte de culcare. Următorul la rând:

ultimul tren de londra de la tine: ora zero si doispe. teai suit in el?

Foarte grijuliu din partea ta, Avril, dar şi cam ciudat, de vreme ce e numai ora 9 seara. Dacă nu cumva „teai suit“ vrea să zică „te sui“, de fapt. Deschid şi-al treilea mesaj:

ok oficial ingrijorata. incercat sa sun. mesaj ABONATUL NU POATE FI CONTACTAT. unde esti? ramai hotel sau cum? SUNAMA.

Să rămân la hotel? Avril nu e genul care să se-ngrijoreze, de felul ei – şi de ce-aş avea nevoie să rămân la hotel? Şi, dacă poate să trimită mesaje-text, de ce nu poate să sune? Să fie reţeaua de vină? Următorul mesaj sun-aşa:

scumpo e ora 3 dimi si te stiu fata mare & tare dar SUNA sa spui ca esti bine altfel nu dorm. nai uitat ca maine se marita lotta?

3 dimineaţa? Ce tot vorbeşte? Celularul meu zice că-i 21:02 – şi ceasul cu geamul crăpat concordă. Avril nu se face niciodată mangă de la băutură şi nu fumează droguri. O sun pe celular… şi primesc mesaj de LIPSĂ de SEMNAL. Fantastic. Probabil c-ăia de la Vodafone au început să-şi îmbunătăţească reţeaua, după ce-am primit mesajele de la Avril. Deschid mesajul numărul 5:

freya teai suparat? daca da nunteleg pare rau nam putut dormi nu pot gandi bolnava dengrijorare. nunta lottei incepe la pranz nu stiu daca merg sau telefonez politie sau ce fac numi pasa ce sa intamplat sau daca esti cu cineva te rog ROG sunama.

Avril nu face glume de-astea de-mpulecat minţile, iar dacă nu-i o glumă, înseamnă c-are o cădere nervoasă rea de tot. „Dacă eşti cu cineva“? Dar noi suntem, şi-una, şi-alta, monogame. De la bun început am fost. Avril ştie asta. Sau ar fi cazul să ştie asta. Încerc să-l sun pe Tom, vecinul nostru, dar e-aceeaşi LIPSĂ DE SEMNAL. Poate e la bar vreun telefon cu plată – Vulpea şi Copoii nu s-a rupt prea tare de anii 1980. Dacă nu, o s-o rog pe Vaca Temperamentală de Maggs, patroana, să-mi dea voie să folosesc telefonul ei fix. Parcurg şi mesajul final:

spus lotta ca tu febra glandulara deci ramanem acasa. sunat la nic & beryl nici ei nu auzit de tine. politia zis asteptat 48 ore inainte inceput cautari. TE ROG FREYA SUNAMA. SIMT PIERDUT MINTILE!!!

Nimic din ce mi-a spus Fred Pink astă-seară nu m-a tulburat atât de tare ca mesajele-astea. Avril e cea sănătoasă la cap, care mă consolează pe mine după câte-un coşmar, care-mi prinde centura de siguranţă la loc, după ce eu mi-o zvârl cât colo. Singura explicaţie nu poate fi – da, exact aşa – decât că şi-a pierdut minţile, cum spune. Cobor în mare grabă scările către barul de la parter…

… iar când ajung, pătrund în camera de la etaj, din care tocmai ce-am plecat… şi rămân acolo, în prag, tremurând toată şi-ncercând să-mi recapăt suflul, de parcă tocmai ce-aş fi fost udată leoarcă de nişte apă cu gheaţă. Mă sprijin cu mâna de tocul uşii. Aceleaşi mese, aceleaşi scaune, aceeaşi fereastră-ntunecată de la noaptea de-afară, aceeaşi reclamă la Guinness emailată, c-un spiriduş care cântă la scripcă – salonul de la etaj al cârciumii Vulpea şi Copoii. Luând-o în jos, am ajuns înapoi sus. Creierul meu insistă: exact asta s-a întâmplat. Creierul meu insistă: aşa ceva nu se putea-ntâmpla. Reportofonul meu digital e tot pe masa la care am stat eu şi Fred Pink – am uitat să mi-l iau, în graba cu care m-am ridicat –, între sucul de roşii nebăut, plicurile de sâmburi de-acaju golite şi paharul de coniac din care a băut Fred Pink. În spatele meu, scările o iau în jos, şi, de unde sunt, văd podeaua barului de la parter, un model urât, gen tablă de şah, cu dale albe şi negre. Aud cum se dă la televizor fondul muzical de la Ce veşti am pentru tine!114 Respiră, Freya, gândeşte. Stresul îţi provoac-aşa ceva; slujba te stresează; faptul c-ai ascultat cum un cap-sec ţi-a spus că surorii tale i-a fost convertit sufletul în carburant diesel – povestea lui te-a stresat. Mesajele de la Avril – şi ele te-au stresat. Memoria-i ca un ţipar alunecos, în cele mai multe cazuri, aşa că, evident, e-vi-dent, ţi-ai… pur şi simplu, ţi-ai pre-imaginat c-o luaseşi pe scări în jos, dar n-ai luat-o, de fapt. Dacă-ncepi să cobori scările din nou – să le cobori acuma, vreau să zic –, să păşeşti calm pe câte-o treaptă-n jos, apoi alta, sunt sigură că…

Îmi sună celularul. Scormonesc la-ntâmplare şi mi-l scot din geantă. APELANT NECUNOSCUT scrie pe ecran. Izbucnesc într-o cumplită rugăciune seculară – Avril să fie! – şi răspund c-un Alo!! frenetic.

Tot ce-aud e ca o furtună dezlănţuită de zgomot de fond. Zic:

— Sunt Freya Timms. Cu cine vorbesc?

Poate că s-ar întări semnalul, dac-aş sta lângă fereastră. Zic mai tare şi mai clar:

— Avril? Tu eşti?

Copacii mari de la Şoseaua Westwood ascund felinarele. De undeva, din toiul uraganului de zgomot de fond, se disting nişte vorbe: Vă rog! Nu pot să respir…

Sally. E vocea ei. Da, e Sally. Mă ghemuiesc la podea. Sora mea, Sally.

Nu poate fi ea. Ba ea este. I-auzi ce zice: Nu puteţi să-mi faceţi aşa ceva! Nu se poate!

Sora mea e-n viaţă! Rănită şi speriată, dar vie! Vorbele mi se dezgheaţă, şi gâtul ferecat mi se desface suficient cât să zic:

— Freya sunt Sal – unde eşti? Sal! Unde eşti?

Zgomotul de fond urlă, tună, plesneşte, geme, trosneşte, şi-aud aşa: Cinevaîntrobunăziosăvopreascosăsuferiţişivoiosăplătiţi…

Se-ntrerupe, linia-i moartă, şi ecranu’-mi arată iar: LIPSĂ DE SEMNAL. În capul meu, ceva strigă: NU!, dar asta nu m-ajută, aşa că-ncep să butonez meniurile, căutând VEZI MENIU, dar apăs din greşeală pe JOCURI şi activez Şarpele, şi nenorocitu’ de celular tâmpit nu-mi dă voie să revin până nu se-ncarcă tot jocu’, dar Sal e vie, vie, vie, şi-acuma chiar c-ar trebui să chem poliţia, dar, dacă mă sună ea-napoi, tocmai când eu vorbesc la poliţie, sau dac-a fost încuiată-n beciul cine-ştie-cărui psihopat ăştia nouă ani, ca femei-aia din Austria, Kampusch115, care-a scăpat din mâinile răpitorului cu câteva luni în urmă, sau dacă…

Iar îmi cântă şi-mi luminează celularul. Răspund:

— Sally?

— Nu, scumpo, sunt Vaca Temperamentală de la parter.

Maggs, patroana? Zic:

— Uitaţi, cobor acuma. Trebuie să…

— Mă tem, scumpo, că-i puţintel cam târziu acum s-o mai ajuţi pe Sally, zice.

În capul meu, parc-o mai aud o dată, repetând aceeaşi replică.

Nu pot să vorbesc, să mă mişc, să gândesc – nu pot să fac absolut nimic…

Muştele moarte din cercurile de lumină de pe stradă s-au trezit la viaţă.

— N-a fost decât un ecou al ei, scumpo, continuă femeia. Substanţa ei reziduală. Căsuţa vocal-a timpului de-acum nouă ani, dacă vrei. Da, bine, bine – ai auzit-o pe fantoma soră-tii vorbindu-ţi.

De frică, mă dau înapoi prin aerul gros ca un clei.

— Cine eşti?, reuşesc să-ngaim – la care, Maggs îmi pare ironică şi prietenoasă:

— Cu siguranţă că una dintre jurnalistele de vârf de la Ocheanul e-n stare să-şi ia inima-n dinţi şi să vină c-o bănuială inteligentă, după tot ce-ai auzit astă-seară – sau nu?

Mi-a scăpat ceva, dar nu-mi dau seama ce.

— Vreau să vorbesc cu domnul Pink.

— Adevăratul Fred s-a prăpădit cu luni în urmă, scumpo. Cancer de prostată – oribilă moarte.

Un uriaş nod în gât îmi blochează plămânii. Ce-i asta? O psihopată bona fide, care-ntruchipează morţii şi ţine-un club special de-ajutoare duse cu pluta – ceilalţi consumatori? O cârciumă bine ferecată; obloane lăsate; crimă. Crimă. Ia hai la fereastră. E din cea cu cadru mobil, dar şi cu zăvoarele puse, şi nu se deschide.

Vocea patroanei se-aude cu intermitenţe din celularul meu Nokia:

— Mai eşti acolo, scumpo? Se cam întrerupe legătura.

Ţine-o de vorbă, îmi spun.

— Uitaţi ce e, spuneţi-mi unde-i Sally – atâta vreau. Sunt sigură că…

— Sally nu-i nicăieri, zice. Sally-i moartă – moartă, moartă, moar-tă…

Scap telefonul pe jos şi nu m-aplec după el; în schimb, apuc un scaun cu care să fac ţăndări fereastra să urlu săriţi că mă omoară să trezesc toată strada să cobor pe-un burlan ori să sar direct jos afară – dar, când mă-ntorc, să dau cu scaunu-n geam, fereastra nu mai este. E-un perete-n locul ei. A dispărut. E-un perete-n…

Mă-ntorc spre scări. Nu mai sunt nici scările. O uşă palidă e-n locul scărilor, o uşă c-un mâner auriu, cam uzat. Patroana stă dincolo de uşă. Ea face toate astea. Nu ştiu cum le face, dar ea le face şi tot ea e-n capul meu, înăuntru. Sau… stai stai stai…

Eu sunt cea care face asta. Eu sunt cea cu psihoza, nu Fred Pink.

De-o ambulanţă am nevoie, nu de-o maşină de poliţie. 999 – formează-l. Acum.

Serios, ce-i mai plauzibil? Ca legile fizicii să cedeze ori ca o ziaristă copleşită de stres – ea să cedeze? Îmi culeg celularul de pe jos, rugându-mă ca faza de luciditate să dureze. O voce de femeie-mi răspunde, încă de la primul ţâr, precisă şi c-un aer eficient:

— Bună ziua, serviciul de urgenţă…

— Da, bună, zic. Numele meu e… Freya Timms. Eu… ăăă… sunt… eu…

— Linişteşte-te, Freya, zice operatoarea, care seamănă la voce cu mama, numai că eficientă. Spune-mi în ce situaţie te afli, şi vom vedea-mpreună ce e de făcut ca să te-ajutăm.

Dacă-i vorbesc de halucinaţii într-o cârciumă, o să mă trimită la plimbare, dându-mi cine-ştie-ce număr de la vreo linie de sprijin. Am nevoie de ceva care să sune drastic:

— Am intrat în travaliu, zic. Sunt numai eu, într-un fotoliu rulant, şi am nevoie de-o ambulanţă.

— Foarte bine, Freya, nu intra-n panică; unde anume te afli?

— Într-un local – Vulpea şi Copoii –, dar nu sunt de pe-aici, aşa că…

— E-n regulă, Freya, ştiu Vulpea şi Copoii. Fratele meu şi eu locuim ceva mai jos, pe-aceeaşi stradă.

Mă gândesc: Doamne sfinte! – dar apoi înţeleg.

Înţeleg de ce-i suna vocea chiar aşa de-amuzată.

Înţeleg şi că nu e nici o scăpare de-aici.

— Mai bine mai târziu decât niciodată, zice vocea fermă de la telefon. Întoarce-te şi uită-te la lumânarea de pe masă, din spatele tău. Acum…

Mă conformez, şi camera se-ntunecă. O lumânare stă-nfiptă într-un sfeşnic ornamentat cu semne runice pe picior şi pe bază. Flacăra se leagănă.

— Urmăreşte flacăra, îmi ordonă vocea. Cu atenţie.

Realitatea se-ntoarce în sine, ca o figurină origami, şi se-ntunecă pân-ajunge neagră. Nu-mi simt corpul, dar stau în genunchi, aşa mi se pare, şi trei chipuri se afl-acum alături de mine. La stânga lumânării, pluteşte-o femeie de treize’-şi-ceva de ani. Mi se pare cunoscută… E Maggs, patroana localului, doar că mai tânără cu douăzeci de ani, mai slabă, mai blondă, cu pielea mai netedă şi de-o frumuseţe nefirească. La dreapta lumânării, e-un bărbat de-aceeaşi vârstă cu ea, şi el blond, şi el cunoscut mie – tot studiindu-l, îi văd chipul transformându-se în cel al unui Fred Pink tânăr. Cei doi sunt gemeni. Cine ar putea fi în afară de Norah şi Jonah Grayer? Stau absolut nemişcaţi, la fel ca flacăra lumânării, cum stă şi cea de-a treia figură, care se uită la mine pe deasupra lumânării. E Freya Timms şi se holbează dinăuntrul unei oglinzi. Încerc să mişc un membru, un deget mare, o pleoapă, dar sistemul meu nervos e stins. Asta să se fi-ntâmplat şi cu Sal? Mă tem că răspunsul e da. S-o fi gândit la mine? O fi vrut ca sora ei cea mare să fi venit s-o salveze? Sau, la momentul respectiv, trecuse deja de faza la care să-şi mai doreasc-orice?

— Nu-mi vine să cred!, zice Norah Grayer, şi expresia de furie de pe faţa ei tremură, după cum se suceşte şi răsuceşte flacăra lumânării. Cum ai îndrăznit?

Poate că sunt aici numai de câteva minute, sau de câteva zile. Timpul are nevoie de timp ca să poată fi măsurat.

— Surioară… – şi Jonah Grayer îşi suceşte şi el maxilarul, de parcă nu i-ar fi bine ataşat.

Eu tot paralizată sunt de la ochi în jos.

— I-ai povestit viaţa noastră, pe de-a întregul, nenorocitei ăsteia de reporteriţe!

— Fred Pink trebuia să-şi împărtăşească măcar unele descoperiri, altfel sora porcuşoarei ar fi decis că povestea lui era o pierdere de vreme pentru ea şi-ar fi părăsit locurile de-a binelea. De ce toată isteria?

— Nu mă lua tu pe mine cu „isteria“! – şi nişte spută se vede zburând pe deasupra lumânării. Fie şi numai pentru c-ai pomenit de Calea Obscură, sayyid-ul te-ar anihila. Pe loc şi pe drept cuvânt!

— O, da, mi-ar plăcea să-l văd pe sayyid măcar încercând, pacea să se pogoare peste el. De ce ţi-e frică? Povestea noastră-i un banchet întreg de miracole, şi nici-o-dată nu se iveşte şansa de-a i-o împărtăşi unui ascultător discret. Pentru că ea e discretă. Vrei s-o întrebăm cât de discretă e? Hai s-o întrebăm. O să te-ajute să-ţi linişteşti gândurile – şi se-ntoarce către mine: Dom’şoară Timms, ai cumva intenţia să publici povestea lui Fred Pink, aşa cum ai auzit-o spusă chiar dumitale, în această seară memorabilă?

Nu pot să-mi scutur – sau să-mi înclin – capul nici c-un milimetru.

— Putem să interpretăm o asemenea tăcere drept un nu, Surioară dragă. Fă bine şi calmează-te.

— Să mă calmez? Deci, nu-ţi mai e suficient să te comporţi ca un adolescent? Cât pe-aci a fost ca musafira noastră să ne tragă clapa; i-am dat prima porţie de banjax, şi-a refuzat-o; pe urmă…

— Ba nu, nu, nu, nu şi nu. Ba nu, Norah. Faci iar acelaşi lucru – te panichezi cu tot felul de „dar dacă“, în loc să recunoşti un rezultat pe de-a întregul încununat de succes.

Ce se-ntâmplă? – sunt disperată să-ntreb. Ce rezultat?

— Ţi-a dat Fred Pink toate răspunsurile cu putinţă, scumpeteo – şi Jonah-şi întoarce figura batjocoritoare către mine –, dar o să ţi le mai spun o dată, pentru că sora ta, se vede clar, a moştenit şi mintea-n familie, şi grăsimea de porcuşoară. Pe drumul tău încoace, spre-ntâlnirea cu mine – cu mine, ocupând corpul unui bătrân ales la-ntâmplare, pe care l-am făcut să-i semene domnului Pink –, ai decis că rendez-vous-ul nostru era totuşi o pierdere de vreme. Fiind pregătit şi pentr-o asemenea eventualitate, aveam nişte oameni pe urmele tale şi, la o cotitură mai puţin expusă din parc, nu departe de chioşcul fanfarei, unul dintre oamenii mei de la Blackwater te-a şpriţuit pe faţă c-un compus chimic ingenios. Ţi-ai pierdut cunoştinţa pe loc, săraca de tine. Graţie însă previziunii mele fără cusur – îi aruncă o privire surorii lui –, o ambulanţă de la spitalul St John era la doar un minut depărtare. Vrednicii noştri voluntari te-au luat în primire bine-sănătoasă – şi bine legată –, într-un fotoliu rulant, şi te-au adus la deschizătura noastră în cinci minute, mari şi late. Ţi-au şi tras o glugă peste faţă oamenii mei, ca să te ferească de stropii de ploaie. Şi de ochii prea curioşi. Ai fost introdusă-n lucrătura noastră, pe care sora mea o reproiectase, repede-repede, sub forma unei copii mai mult sau mai puţin fidele-a barului Vulpea şi Copoii – destinaţia ta iniţială –, şi plasată-n chiar inima lucrăturii, care e lacuna. Dat fiind că-i dificil să modifici amintirile din mintea unui Înzestrat, am preferat calea mai sigură şi-am şters cu totul o zi-ntreagă, motiv pentru care nu-ţi aminteşti să fi părăsit Londra în această după-masă. Când te-ai trezit, ţi-am servit cel mai grozav subiect din viaţa ta. Şi cu-asta, basta – Jonah îşi trece limba peste dinţii de sus, apoi zice: Nu te-ai simţit mulţumită? Eu mă simt ca un detectiv care prezintă faptele-n scena final-a unui film poliţist cu criminalul necunoscut până-n ultima clipă. Da, da, Surioară – şi Jonah se-ntoarce iar către sora lui, care tot face-o mutră furioasă –, e drept c-a strâmbat din nas la sucul de roşii musafira noastră, dar am îndopat-o cu banjax bine de tot, cu sâmburii de-acaju. Şi, da, m-am îndepărtat oarecum de scenariu cât am făcut-o pe Fred Pink şi-am dat din casă ceva mai mult decât aveam de gând să dau; numai c-o să fie moartă-n două minute fata asta, şi ziariştii morţi nu mai publică la gazetă.

Moartă? A zis „moartă“? Ce-au de gând, să m-omoare?

— Ai fost un prost şi-un lăudăros, Frăţioare, zice Norah, pe-un ton aspru de-atâta furie, dar numai pe jumătate-aud ce spune, că: Nu pui în discuţie niciodată, cu nimeni, La Voie Ombragée. Nici la Ely, nici la Swaffham, nici la Cantillon, nici la Aït Arif. Niciodată, cu nimeni. Indiferent de circumstanţe – nici-o-dată.

— O să fac totu’ ca să-mi dreg obiceiurile, Surioară dragă, îi spune Jonah, băgând şi-un oftat de pseudopocăinţă.

— Într-o bună zi, o să te-omoare frivolitatea, zice Norah, dezgustată.

— Dacă spui tu, Surioară…

— Şi-n acea zi, o să mă salvez pe mine, dac-o să pot, şi pe tine o să te-abandonez, dacă n-o să am încotro.

Jonah dă să-i răspundă – poate cu vreo replică linguşitoare de-a lui –, dar se răzgândeşte şi schimbă subiectul:

— Eu sunt înfometat, şi tu eşti înfometată, şi modul nostru de operare-i înfometat, iar cina-i jumulită, legată fedeleş, asezonată, plus – şi se-ntoarce cu tot corpul către mine şi-mi şopteşte – vrăjită, înfuriată şi fermecată. Nu mai respiri, scumpeteo. Chiar n-ai remarcat?

Aş vrea eu să fie-o minciună sadică, dar e-adevărat – nu mai respir. Asta e, deci. Nu mor în vreun schimb de focuri, nici în vreun accident pe şosea, nici pe mare, ci aici, înăuntrul acestui… coşmar, care nu poate fi real, şi totuşi este. Gemenii-ncep să cuprindă şi s-ocupe spaţiul din faţa lor, mai întâi încet, apoi mai rapid. Par să deseneze ceva prin aer, ca nişte caligrafi de mare viteză. Li se mişcă şi buzele, dar nu ştiu dac-aud ce spun răpitorii mei sau nu sunt decât ecourile unor bâzâituri ale creierului meu privat de-oxigen, care-şi pregăteşte ora stingerii. Deasupra lumânării, se materializează ceva ce pare viu. E de dimensiunile unui cap diform, fără chip. Licăreşte-n diverse nuanţe de roşu, de la deschis până la-nchis, iar deschis, iar închis, şi-un fel de rădăcini fibroase-şi fac apariţia din laturile şi din partea lui de dedesubt, parcă susţinându-l în aeru’-ntunecat. Rădăcinile mai lungi se-ndreaptă şerpuitor către mine. Încerc să-mi trag înapoi capul, să-nchid ochii, dar nu pot. Aş ţipa, dac-aş putea, un ţipăt ca din filmele de groază, tare şi lung, aş scoate, dar nu pot. Rădăcinile mi se vâră-n gură, nări şi urechi, după care simt o durere ca de suliţă-nfiptă direct în ochiul meu de ciclop, dacă l-aş avea. Prin locul ăla mi se trage-afară ceva, care se fixează la câteva degete distanţă de ochii-ochi, ceva ca un glob care licăreşte translucid, mai mic decât o bilă de biliard, înfăşurat însă în ceva ca un nor cu nenumărate stele. E-adevărata mea fiinţă. E sufletul meu. Gemenii Grayer se-apleacă unul spre celălalt, peste mine.

Îşi ţuguie buzele-amândoi şi-ncep să sugă dintr-odată.

Sufletul meu se-alungeşte, ca o bulă de aer cu pereţii groşi, trasă din două părţi, ca să fie ruptă.

E-a mea, eu sunt aia – dar nu mai e nici o speranţă, nici o speranţă nu mai e, nici o…

Dintr-odată, o formă umple golul îngust dintre cei doi gemeni, împiedicându-mă să văd ce e. Dar este o ea, într-o jachetă de firmă. Burta ei durdulie acoperă puţina lumină pe care-o dă lumânarea şi chestia de deasupra – inima-creierul, sau ce-o fi. Norah Grayer se trage-napoi, din partea mea dreaptă, cu figura contorsionată de şocul prin care trece. Jonah, chiar dac-ar vrea, nu se poate trage-napoi, fiindc-o mână micuţă de-a nechematei – are unghiile vopsite albastru-păun – îl ţine de ceafă, în timp ce mâna cealaltă, iute ca o aripă de pasăre-n zbor, îi înfige-un ac lung de-o palmă şi gros, într-o parte-a traheei, şi-l scoate pe partea cealaltă, de parc-ar fi o scobitoare de cocteil, care străpunge-o ditamai măslina. Sângele ţâşneşte din ambele-nţepături, negru ca melasa pe cenuşiul pietrei de pe jos, cât se vede-n penumbra din jur. Jonah cască ochii mari, nu-i vine-a crede, îşi lasă-n jos capul şi maxilarul, iar cele două răni fac o spumă de la sunetul pe care-ncearcă să-l scoată pe gură. Agresoarea-i dă drumul, însă arma – un ac de păr, dacă nu greşesc – îi rămâne-nfiptă în gât. Cum îşi lasă capul într-o parte, zăresc măciulia de la un capăt al acului de păr: un cap de vulpe din argint, cu ochii – două pietricele de jad. Frânturi de urlete ajung până la mine de la Norah, care se află şi la un braţ, şi la mai mulţi ani-lumină distanţă: Ieşi afară! Fantomă nenorocită! Afară! Nechemata se stinge de-acum – se vede flacăra lumânării prin corpul ei. Sufletul meu alungit şi-a reluat forma globulară şi se stinge şi el. Trupul mi-a murit, dar sufletul mi-a fost salvat. Pandantivul salvatoarei mele se vede legănându-se prin sufletul meu, luminat într-o nuanţă de verde ultramarin de ultimele sclipiri ale atomilor stelari. Eternitate, jad – e maori la origine, eu l-am ales, l-am împachetat, i l-am trimis cândva, cuiva – unei persoane iubite.

Note

88. 2001: A Space Odyssey, film ştiinţifico-fantastic din 1968, în regia lui Stanley Kubrick (1928–1999). Plăci negre, monolitice, foarte înalte, apar în diverse momente ale filmului, ca semne simbolice ale unei civilizaţii superioare.

89. Marcă britanică de ţigări.

90. Erwin Schrödinger (1887–1961), fizician austriaco-irlandez, laureat al Premiului Nobel pentru Fizică pe anul 1933. Pornind de la o idee a lui Albert Einstein, a conceput un experiment de gândire, în care o pisică poate fi concomitent vie şi moartă, în anumite condiţii date (aşa-numita superpoziţie cuantică).

91. Sub titlul original The Wire (textual: „Cablul“) a fost difuzat serialul poliţist american respectiv, între anii 2002 şi 2008.

92. Secţia nr. 7 a Spionajului Militar (de la Military Intelligence 7), organizaţie înfiinţată în Primul Război Mondial, desfiinţată la finalul conflagraţiei şi reînfiinţată la începutul celui de-al Doilea Război Mondial, dar inclusă, imediat după aceea, în Direcţia Informaţiilor Militare din cadrul Ministerului de Război. Ca referinţă generică în literatură şi film, întruchipează un organism care lucrează în cel mai mare secret imaginabil.

93. David Vauchan Icke (n. 1952), prezentator de emisiuni sportive la BBC şi scriitor britanic, teoretician de profesie al conspiraţiei.

94. Domesday (sau Doomsday) Book, denumire dată, în secolul al XII-lea, unui manuscris datând de pe vremea cuceririi normande a Britaniei. Din ordinul regelui William Cuceritorul, în 1086, a fost întocmit un registru al numelor şi proprietăţilor din Anglia şi dintr-o bună parte a Ţării Galilor, pentru ca noul rege să ştie peste cine şi ce domnea.

95. Din Evanghelia după Ioan, 8, 12: „Deci iarăşi le-a vorbit Isus, zicând: Eu sunt lumina lumii; cel ce-mi urmează mie… etc“.

96. „Doctorul L. Cantillon, Legiunea Străină, Ordinul Naţional al Legiunii de Onoare, Crucea de Război“ – în limba franceză, în original.

97. Protestanţi francezi, care s-au cramponat de protestantismul reformat sau calvinist şi au fost supuşi persecuţiilor în Franţa, în secolul al XVI-lea. Mulţi dintre ei s-au refugiat peste Canalul Mânecii.

98. Sayyid este un termen de respect, în limba arabă, faţă de cei recunoscuţi ca descendenţi direcţi ai profetului Mahomed şi ai ginerelui său, imamul Ali. Aici, sensul ar fi de „înţelept, venerabil“.

99. „Şedinţe“ de spiritism (în limba franceză, în original).

100. Campania din peninsula Gallipoli (azi Gelibolu, în Turcia modernă) s-a desfăşurat timp de un an (1915–1916), după debarcarea uner puternice forţe de cucerire a Constantinopolului. Trupele occidentale au fost respinse de otomani, suferind pierderi umane uriaşe.

101. Zonă geografică din vestul Asiei, dintre fluviile Tigru şi Eufrat. La vremea respectivă, era parte a Imperiului Otoman, unde a fost deportată cea mai mare parte a populaţiei armeneşti din Imperiu şi au avut loc pogromuri cu mii de morţi.

102. Zonă a Londrei, situată în jurul catedralei Westminster, unde se află cele mai multe clădiri guvernamentale britanice. Prin extrapolare, guvernul britanic.

103. Irlanda s-a proclamat republică în 1919 şi a devenit independentă de Marea Britanie în 1921. A urmat un război civil de doi ani (1921–1923).

104. În original, Spyglass, titlul unei reviste care mai este menţionată în romanele Atlasul norilor şi Bone Clocks, de acelaşi autor.

105. Denumire dată stăpânirii subcontinentului indian de către Coroana britanică, în perioada 1858–1947.

106. The Private Eye, titlul unei reviste bilunare satirice britanice de ştiri curente, înfiinţată în 1961.

107. The Teletubbies, titlul unui serial de televiziune britanic pentru copii foarte mici, difuzat din 1997 până în 2001, ale cărui personaje semănau cu nişte bebeluşi având implantate în stomacuri câte un ecran de televizor, iar pe vârful capetelor, câte o antenă de recepţie.

108. Illuminati (lat.), denumire dată unor grupări având ca scop combaterea superstiţiilor, a bigotismului religios şi a conducerii abuzive a societăţii de către stat. Termenul provine de la „Iluminaţii Bavariei“, organizaţie înfiinţată în Bavaria, în secolul al XVIII-lea.

109. The Amityville Horror (Oroarea din Amityville), film de groază din 2005, în regia lui Andrew Douglas.

110. Supranumit „Înainte-mergătorul“ şi „vestitorul“ lui Isus Cristos, în evanghelii.

111. Tinker Bell, personaj din piesa Peter Pan (1904) de Sir J.M. Barrie (1860–1937). Iniţial, era descrisă drept o zână, dar ulterior, în ecranizările cinematografice ale studiourilor Disney, a fost reprezentată ca o fetiţă zburătoare, nu mai înaltă de-o palmă.

112. Evreul (sau jidovul) rătăcitor este un personaj, care l-ar fi lovit sau insultat pe Isus pe drumul Golgotei şi pe care acesta din urmă l-a blestemat să nu moară, ci să cutreiere lumea până la a doua sa venire, ca Mesia. Legenda s-a răspândit în secolul al XIII-lea. Evangheliile nu identifică un astfel de personaj.

113. Film de groază psihologic din 1960, regizat şi produs de Sir Alfred Hitchcock (1899–1980).

114. Have I Got News for You, titlul unei emisiuni de televiziune care se difuzează din 1990 la BBC, de tipul concursurilor de întrebări şi răspunsuri.

115. Natasha Maria Kampusch (n. 1988), o tânără austriacă, a fost răpită la vârsta de zece ani şi ţinută închisă în beciul răpitorului timp de opt ani, reuşind să evadeze în august 2006, după o captivitate de 3.096 de zile.

ASTRONAUŢI
2015

Lui Bombadil116 îi vibrează iPhone-ul deasupra inimii. Cu degetele lui reci pescuiesc aparatul din geaca de ski largă, pe care l-am făcut să şi-o cumpere azi-dimineaţă, de lângă hotelul nostru anonim, când am văzut ce rău-prevestitor se-arăta cerul. Măzărichea bombardează ecranul. Mesajul e de la omul nostru de la Blackwater:

musafira dvs parcat vw tiguan bleumarin 50m de intrarea pe alee din soseaua westwood

Răspund concis:

veste buna

Agenţii noştri sunt maeştri în ocupaţia lor marţială şi n-au nevoie de ordine suplimentare. Mi-a fost destul de frică de vremea iernatică de-afară, c-ar putea s-o întârzie pe musafira noastră, ba chiar s-o descurajeze cu totul de-a mai face deplasarea cu maşina. Să-şi fi jucat rolul în spectacol prin absenţă – aşa ceva putea complica toată ziua-n moduri dintre cele mai încordate şi neplăcute; în schimb, iată că musafira noastr-a sosit c-un sfert de oră mai devreme, ceea ce ne-ngăduie să ne relaxăm cât-de-cât. Dintr-o toană, localizez muzica lui Philip Glass din Filmul lui Truman117 pe iPhone-ul lui Bombadil şi-o ascult pe post de distracţie premergătoare hrănirii. Jonah şi eu am văzut filmul într-un cinematograf de pe-o străduţă din Saint-Tropez, la schimbatul secolelor. Am rămas mişcaţi de groaza protagonistului, când a descoperit cât de largă şi-adâncă era prăpastia dintre viaţa lui şi lumea din jur. Acuma, dacă tot m-am gândit la filmul ăsta, poate că pe Coasta de Azur am putea găsi refugiul potrivit, unde Jonah să poată petrece câteva săptămâni, după nouă ani de nemişcare-n trupul rănit cu care s-a ales. Riviera franceză nu duce lipsă de gazde-avute, cărora Jonah le-ar putea face să le crească părul, iar eu m-aş bucura de soare pe pielea unei alte gazde, fiindcă sunt prea multe cinci zile de vreme de-asta englezeasc-absurdă. O pisică de-un cenuşiu ca praful de pe Lună-şi face apariţia la picioarele lui Bombadil, mieunând sfâşietor după mâncare. O asigur: „Nu eşti mai fomistă decât noi“. Vântul vuieşte-n lungul Aleii Slade, învârtejind măzărichea şi frunzele uscate, în răsucirea lui nebunească. Trag fermoarul de la gluga lui Bombadil, ca să-i protejez căştile de pe urechi; aşa-mi reduc raza vizuală până la un oval tivit cu blană, şi-mi aduc aminte de furtunile de nisip din munţii Atlas, din jurul casei sayyid-ului. Cum s-a mai repezit şi secolul XX să se termine! Pisica şi-a dat seama că sunt o cauză pierdută şi-mi întoarce spatele. Lui Bombadil i-au îngheţat degetele de la picioare-n pantalonii de trening subţiri ca foaia de hârtie, dar el o să fie mort pân-apucă să i se răspândească degerăturile. E-atât de uşoară conştiinţa mea…

Iat-o şi pe musafira noastră venind. E-o siluetă scundă, subţire, umflată doar de-mbrăcămintea pentru vreme geroasă, şi merge pe-Aleea Slade, fiind luminată din spate de-o licărire pripită, albă, de la zloată. Doctor Iris Marinus-Fenby e-o psihiatră de la Toronto, aflată într-un stagiu la spitalul Dawkins, de la marginea oraşului Slough. Două capricii ale sorţii au adus-o pe calea pe care se pregăteşte s-ajungă la deschizătura noastră. Prima, că-n 2008 a intrat în posesia carnetelor de notiţe-ale lui Fred Pink, fost pacient la Dawkins, care murise-n 2005. A scris o mulţime de-articole de profil academic pe tema psihozelor legate de răpiri, în care valorifica notiţele din acele carnete şi descria obsesia lui Pink faţă de Jonah şi Norah Grayer, un cuplu de „vampiri de suflete“, care muriseră de mult. Al doilea capriciu al sorţii-a fost că Iris Marinus-Fenby, în ciuda unor probabilităţi de izbândă, care devin de-a dreptul delicioase, este ea însăşi o Înzestrată, drept care, şi-o pradă numai bună. Măreaţa Psihiatră s-a dovedit absurd de simplu de-ademenit încoace. Se-opreşte la câţiva paşi depărtare: o negresă de carieră, având vreo treizeci-spre-patruzeci de ani, cu pielea netedă subsahariană, de-o nuanţă de negru gen jachetă de piele neagră, care-i scoate-n evidenţă albul ochilor şi-al dinţilor. Marinus-Fenby se-mbracă lălâu la serviciu, şi, chiar în afara orelor de lucru, îşi ascunde silueta sub nişte haine cu aer bărbătesc: un cojoc din piele de oaie, pantaloni mototoliţi, bocanci de munte, o beretă verde ca muşchiul de pe copaci, un keffiyeh răsucit în jurul gâtului şi foarte puţin – sau deloc – machiaj. Părul sârmos şi-l poartă scurt. Duce-o taşcă de pânză kaki la subţioară. Calmă, îl măsoară din priviri pe Bombadil, un caucazian slăbănog de douăze’-şi-ceva de ani, cu pielea ciupită, c-un bumb cam nelalocul lui înfipt în buză, c-o bărbie teşită, ca de rechin, c-un miros ca de zer şi ochi injectaţi. Parcă-noată gazda mea în geaca de ski măsura XXL. Doctor Iris Marinus-Fenby îşi vede următorul subiect de cercetare, pe Fred Pink de-al Doilea pentru ea – pe care i se prezintă ocazia să-l vadă-n carne şi oase. Îl debranşez pe Bombadil de la propriile-i căşti şi-l fac s-o întâmpine pe musafira noastră c-o mutră de genul: Care-i problema ta?

Ea recită prima jumătate din parolă: „Da… caut un local zis Omul Verde“. Are o voce profundă, limpede, şi-un accent căruia mai demult i se spunea „transatlantic“118.

Bombadil vorbeşte c-o bolboroseală nervoasă, pe care nu mă mai obosesc să i-o modific. Zice:

— Nu. Omul Verde s-a transformat în Vulpea şi Copoii.

Doctor Iris Marinus-Fenby îi întinde mâna cu mănuşă, zicând:

— Bombadil…

Simt înţepătura psihovoltajului, chiar şi prin mănuşa ei de caşmir.

— Doamnă doctor Iris Marinus-Fenby…, zice Bombadil.

— Nouă silabe te lasă fără aer, zice ea. Marinus e suficient.

Observ că punctele-albastre de pe keffiyeh-ul ei sunt, în realitate, nişte steluţe-ale lui David minuscule. Ce spilcuit exemplu de simbolism! Strângerea noastră de mână ia sfârşit.

— Asta nu-i ca şi cum v-aş spune pe numele de familie?, întreabă Bombadil.

Măreaţa Psihiatră ia notă de sensibilităţile mele, care ţin de nomenclatură. Zice:

— Marinus e mai degrabă numele interior decât numele de familie – la care-l fac pe Bombadil să ridice din umeri şi să zică:

— Bine aţi venit iar pe-Aleea Slade, Marinus.

— Eu îţi mulţumesc, zice ea, c-ai luat legătura cu mine – ştia prea bine că nu-i cazul să-mi ceară numele real. Fascinante-au fost e-mailurile dumitale.

— M-am gândit că v-aţi lărgi orizontul dac-aţi vedea o lucrătură pe viu, ca să zic aşa.

— Sunt foarte curioasă ce anume vom vedea, Bombadil, zice. Ah, vântul ăsta e tăios ca briciul. N-ai prefera să stăm de vorbă undeva unde-i mai cald? Maşina mea e parcată chiar aici, pe strada mare, sau e-un Starbucks lângă părculeţ. Ai mâncat deja de seară? Fac eu cinste.

Îi spun:

— De vorbit, nu vorbesc niciodată fără să verific mai întâi dacă nu-i şi-aparatură de faţă.

— Înţeleg, zice Marinus, notându-şi în minte să ţină minte.

Îi fac semn cu capu’-n lungul aleii.

— Haideţi să plonjăm direct la capătul adânc, zic, vorb-aia.

— Adică, să pătrundem direct în „lucrătură“, cum îi spui dumneata?

— Mda… E tot acolo. Am intrat chiar ieri.

— Deci, o dată joi, plus încă o dată ieri? Două vizite, în total?

— Unu şi c-unu fac doi, zic, amuzată de-atitudinea ei de profesionistă. Nu ţi se-oferă ocazia de prea multe ori.

— Şi calea de intrare, aşa-zisa „deschizătură“, e tot… încolo?, zice, privind în lungul secţiunii mijlocii din Aleea Slade, cea care dă claustrofobie.

— Eee-xact aşa, doamnă doctor. Exact unde spuneaţi c-a scris Fred Pink despre cum a găsit-o Gordon Edmonds cu mulţi… mulţi ani în urmă.

Marinus pare mirată că băiatul ăsta englez din faţa ei, cu mutra lui de tocilar nătâng, citeşte Revista americană de psihiatrie. Zice:

— Ia-o înainte.

După ce facem douăzeci de paşi, ne oprim în faţa deschizăturii, şi musafira noastră, pentru prima oară, se-arată buimăcită.

— E mică, e neagră, e de fier, zice.

— Da. Exact cum a descris-o Fred Pink, îi spun, bucuroasă că pot sublinia evidenţa.

— Cu trei ani în urmă, aici nu era nici o uşă, zice Marinus, pipăind-o.

— Cu trei zile-n urmă, aici nu era nici o uşă, zic. Dar, când mi-am făcut recunoaşterea de după crăpatul de ziuă, joi dimineaţa, voilà – iat-o.

Marinus priveşte-n susul şi-n josul aleii, după care se lasă pe vine, să inspecteze laturile deschizăturii. Zice:

— Arată ca şi cum ar fi aici de ani buni. Asta-i bizar. Uită-te la licheni, la betonul ăsta uzat…

— Deschizăturile-s ca nişte cameleoni, doamnă doctor. Se fac una cu ce e-n jur.

Se uită la mine, cu credinţa ei într-o explicaţie logică zdruncinată, dar intactă, deocamdată.

— Ce e de partea cealaltă?, vrea să ştie.

— Asta-i partea cu totul aparte, zic. Dacă te uiţi peste zid, c-o scară-naltă de trei metri, vezi asta… – şi-l fac pe Bombadil să scoat-o fotografie dintr-un buzunar interior al gecii de ski –, … grădina din spate-a unei case dintr-alea semidetaşate, construită-n 1952, aparţinându-le acum lui Jamal şi Sue al-Awi, şi celor doi-virgulă-patru copii ai lor – exact aşa, femeia-i în al doilea trimestru de sarcină, potrivit dosarului ei de la spital. În schimb, dacă treci prin deschizătură – şi ciocănesc în suprafaţa mută, cu degetele-ndoite –, dai peste grădina terasată a Conacului Slade, aşa cum putea fi văzut în anii ’30, într-o zi liniştită, cu ceaţă.

Marinus mă priveşte cu aerul că mă evaluează.

— Ceaţa m-a luat cu totul prin surprindere, îi spun.

Marinus precis regretă că nu-nregistrează toată discuţia.

— Vrei să spui că e vorba de unul şi-acelaşi Conac Slade, care-a fost ras de pe faţa pământului în Blitz119-ul din 1940?

— Pe 20 decembrie 1940. Chiar înainte de Crăciun – da.

— Adică, spui că uşa de-aici e, de fapt, un soi de… portal temporal?

— Nu, nu, nu – asta-i greşeala clasic-a novicelui. O deschizătură e-un portal, da, numai că de pătrundere într-o lucrătură. Într-o bulă de realitate alternativă. Doamne!, zău că mi-aş dori să vedeţi ce figură faceţi în acest moment, Marinus.

Măreaţa Psihiatră pare deopotrivă ingenioasă şi nedumerită. Zice:

— Sunt convinsă, Bombadil, că dumneata crezi aceste lucruri, dar ştiinţa necesită probe – după cum bine ştii.

— Iar probele necesită martori credibili, îi pun răspunsu’-n gură lui Bombadil. În mod ideal, unii cu doctorate pe cărţile de vizită.

Vântul aduce-o sticlă de plastic şi-o loveşte când de aleea propriu-zisă, când de zidurile de pe-o parte şi de pe cealaltă. Ne ferim, şi unul, şi cealaltă, din calea ei, şi-o lăsăm să treacă. Buruienile crescute se leagănă.

Marinus ciocăneşte şi ea-n deschizătură, cu-ncheieturile degetelor. Zice:

— Nici un sunet nu se-aude când baţi în ea. Plus că metalul e cald, pentr-o zi atât de rece. Cum se deschide? Văd că n-are o gaur-a cheii.

Îl fac pe Bombadil să-i ofere un zâmbet discret. Zice:

— Cu puterea minţii.

Marinus aşteaptă să-i ofer şi explicaţii. Observ că tremură, în ciuda hainelor de vreme geroasă cu care s-a înfofolit. M-arunc în detalii:

— Vizualizezi gaura cheii, vizualizezi cheia, vizualizezi felul cum bagi cheia-n broască, pe urmă cum o răsuceşti şi cum se deschide uşa. Dacă ştii la ce să te-aştepţi, aşa treci prin deschizătură.

Marinus dă din cap, c-un aer grav, ca să m-asigure pe mine că nu-i vorba că nu m-ar crede – amuzantă mai e femeia asta.

— Şi, odată pătruns înăuntru, ce-ai făcut acolo?, vrea să ştie.

— Joi, n-am îndrăznit să părăsesc tufărişul peste care am dat de partea cealaltă, zic. Am învăţat să fiu mai precaut după ultima mea lucrătură, cea din Noul Mexic. Aşa c-am stat acolo timp de zece minute, am privit, după care, am ieşit înapoi. În schimb, ieri am fost ceva mai curajos. M-am apropiat până la copacul ăla mare, un Gingko biloba – nu c-aş fi ştiut eu ce era, dar am adus o frunză-napoi cu mine şi-am căutat-o pe internet. Am o aplicaţie care asta face.

Marinus întreabă, cum era şi de aşteptat:

— O mai ai, frunza de care zici?

Îl fac pe Bombadil să-i întind-o pungă de congelator, închisă ermetic. O ridică la-nălţimea ochilor.

— Da, zice, e-o frunză de Gingko biloba – dar nu menţionează faptul că frunza putea să provină de oriunde. Vreo poz-ai făcut, cumva, pe dinăuntru?

Pufnesc pe nasul aproape-ngheţat al lui Bombadil, zicând:

— Am încercat. Vreo cin’zeci am făcut joi, cu telefonul, dar toate mi s-au şters când am ieşit de-acolo. Ieri, mi-am luat aparatul vechi, marca Nikon, şi-am făcut un film întreg, dar azi-noapte, când l-am developat, era gol. Nici nu mă mir, ca să fiu cinstit: dintre cei cinci astronauţi pe care i-am întâlnit şi care erau chiar ce pretindeau a fi, nici măcar unul nu s-a întors vreodată, din vreo expediţie, c-o singură fotografie măcar, sau c-un videoclip intact. E-o treabă cu lucrăturile-astea – nu se lasă-nregistrate, ca să zic aşa.

— Ce „astronauţi“?

— Aşa ne spunem noi între noi. Ca să-i trimitem pe căi greşite pe internauţi. „Vizitator de lucrături“, sau altceva de soiul ăsta, ne-ar atrage prea mult-atenţie.

Marinus îmi înapoiază punga de congelator. Zice:

— Deci… astronauţii pot aduce de-acolo mostre de floră, dar nu imagini?

Îl fac pe Bombadil să ridice iar din umeri.

— Nu fac eu regulile, doamnă doctor, zice.

În spatele unuia dintre ziduri, cineva sare pe-o trambulină care scârţâie.

— Semne de viaţ-ai văzut?, vrea să afle Marinus. În lucrătur-adică, înăuntru?

Măreaţa Psihiatră mai crede şi-acum că studiaz-un fenomen de ordin psihiatric, nu ontologic. Pot să m-arăt răbdătoare – o să-nveţe ea.

— Nişte mierle. Plus o veveriţă – simpatică şi roşcată, nu cenuşie ca un şobolan – şi câţiva peşti, într-un ochi de apă. Nu şi oameni însă. Perdelele dinăuntrul conacului au rămas trase, uşa – închisă. Şi nimeni n-a mai trecut prin deschizătură de joi, de la ora patru după-masă.

— Pari foarte sigur pe dumneata…

— Aşa şi sunt, zic, atingând o cărămidă din zidul celălalt, de la nivelul deschizăturii. Vedeţi asta?

Măreaţa Psihiatră se-ndreaptă de spate şi se uită la ce-i arăt.

— E-o cărămidă, zice.

Săritorul la trambulină – un băiat – se hlizeşte, de zici că-şi pierde capul.

— Nu. E numai faţada unei cărămizi, fixată de-o cutie cu muchiile de-oţel, care conţine-o cameră mobilă, o sursă de curent şi-un senzor, prin care să poată fi mutată camera pe infraroşii. Ceea ce vede camera prin această gaură de doi milimetri – şi i-o arăt – ajunge direct la mine-n telefon – şi-i arăt lui Marinus iPhone-ul meu. Pe ecran mă văd eu, arătându-i iPhone-ul meu lui Marinus.

E corespunzător de impresionată. Zice:

— Bună instalaţia, ce-i drept. Ai construit-o chiar dumneata?

— Mda, eu, dar cu sprijinul complet al israelienilor. Am şterpelit specificaţiile de la Mossad – şi mângâi prietenos cărămida-spion, pe care-au instalat-o oamenii de la Blackwater azi, ceva mai devreme, după care, mă-ntorc iar cu faţa spre deschizătură. Zic: Aşa, deci. E totul gata de-aventura cea mare?

Marinus ezită, întrebându-se cum o să reacţionez eu personal când propria insulă fantasmagorică n-o să se materializeze. Curiozitatea ştiinţifică totuşi lasă-n urmă precauţia. Zice:

— Ia-o dumneata-nainte, Bombadil, şi eu te urmez.

Mă las în genunchi, în faţa deschizăturii, şi-mi pun o palmă pe ea. Căldura metalului se simte plăcut pe mâna-ngheţată a lui Bombadil, plus că Jonah devine telegramabil. Frăţioare, îi spun, a sosit musafira noastră. Presupun că totu-i pregătit?

Ia te uită, să vezi şi să nu crezi, îmi răspunde abia-abia. Credeam c-ai şters-o iar către cine-ştie-ce „refugiu“-n Kirishima…

Of, dă-mi putere… Nu, Jonah. E Ziua Inaugurării, şi meta-vieţile noastre depind nu numai de prezenţa mea chiar aici, acum, ci şi de faptul că tu eşti gata şi cu lucrătura, şi cu sublucrătura.

Jonah se smiorcăie la distanţă: Mă rog, foarte frumos din partea ta să te mai oboseşti să-ţi vizitezi fratele-ncarcerat.

Şi ieri te-am vizitat, îi reamintesc. Iar voiajul meu la Kirishima e de-acum şase ani. Plus că n-am lipsit decât un an şi-o lună.

Urmeaz-o lungă pauză morocănoasă. Apoi: Un an şi-o lună sunt cât o eternitate şi-ncă ceva-n plus, când eşti înţepenit într-o lacună. Eu nu te-aş fi părăsit niciodată, dacă rolurile-ar fi fost inversate.

I-o întorc şi eu: Cum, nu m-ai abandonat în Antarctica, timp de doi ani întregi, aşa, în „glumă“? Sau cum, n-ai uitat de mine pe Insulele Societăţii, câtă vreme te-ai dus „cu iahtul“ cu-amicii tăi scientologi?

O nouă pauză morocănoasă marca Jonah. După care: Trupul tău din naştere nu avea un ac de păr înfipt în beregată.

Dup-aproape douăşpe decenii de când suntem legaţi unul de-altul, ştiu prea bine că nu e cazul să-i alimentez fratelui meu pornirea de a-şi plânge de milă. Îi spun: Şi nici al tău n-ar fi acum, dac-ai fi ţinut cont de-avertismentele mele şi de-aberaţiile modului nostru de-operare. Musafira noastr-aşteaptă, şi Bombadil tremură tot, din cap până-n picioare. Zic: O să casc deschizătura, când ajung la trei, aşa că tu, dacă nu te gândeşti cumva să comiţi şi suicid, şi fratricid, într-un singur acces de ciudă, fă bine şi proiectează grădina chiar acum. Unu… doi…

Strecor mai întâi trupul lui Bombadil. Totul merge bine. Măreaţa Psihiatră-l urmează, aşteptându-se, probabil, să dea peste-o grădină mizeră, dar trezindu-se la capătul unei grădini lungi, în trepte, care se-nalţă către un Conac Slade parcă desenat din ceaţă. Doctor Iris Marinus-Fenby se ridică-ncet, cu privirile-n egală măsură mirate, pe cât i se lungeşte faţa. Îl fac pe Bombadil s-o întâmpine c-un chicotit sclivisit. Modul nostru de-operare aproape că nu mai are nici pic de forţă, aşa că Jonah, ca să proiecteze lucrătura de azi, mai are la-ndemână doar o brumă de psihovoltaj – dar nici nu trebuie să uimească ori să seducă simţurile, ca petrecerea de Halloween sau cuibuşorul de nebunii în care l-am prins pe poliţai: simpla existenţ-a lucrăturii e suficientă pentru-a o face maleabilă pe Măreaţa Psihiatră. Îi dreg lui Bombadil glasul. Zice:

— Asta-i proba pe care-o căutaţi, Marinus? – care nu e-n stare decât s-arate cu degetul, şi-ăla bleg, înspre conac.

— Ăhă…, zice. O casă mare. Mare ca-n realitate. La fel de reală cum suntem şi noi – şi se-ntoarce spre deschizătură, care-i ascunsă de camelii.

— Nu vă faceţi griji, Marinus, îi spun. E stabilă. Nu rămânem prinşi aici.

Psihiatra Precaută se lasă pe vine şi-aruncă o privire-napoi pe-Aleea Slade. Bombadil îşi ţine telefonul pregătit, să-i sune pe oamenii de la Blackwater, numai că Marinus a şi revenit. Îşi ia jos bereta de pe cap, îşi pune bereta la loc pe cap – doar ca să mai câştige puţin timp, cred. Zice:

— Am găsit o carte poştală veche, printre notiţele lui Fred Pink – şi vocea-i tremură brusc. Arăta Conacul Slade. Ăsta – se uită la vechea casă parohială –, ăsta era. Numai că… am verificat în arhivele consiliului orăşenesc, la Serviciul Topografic, în imaginile de pe Google Street. Conacul Slade nu-i aici. Şi, chiar dacă era, n-ar fi avut loc să-ncapă între Şoseaua Westwood şi Bulevardul Cranbury. Nu-i aici. Nu poate fi. Şi totuşi, iată-l.

— E-o enigmă, de acord, zic. Doar dacă Fred Pink nu era – şi-i şoptesc: Ştiţi dumneavoastră, doamnă doctor… întreg la cap. Poate că era, până la urmă, sărit de pe fix.

Un porumbel se-aude, nu se şi vede, printre pomii care fac bărdace.

Marinus mă priveşte-atentă, ca să vadă: l-am auzit şi eu sau nu l-am auzit?

Nu mă pot abţine să-l fac pe Bombadil să-i zâmbească, zicând:

— Un porumbel…

Marinus îşi muşcă vârful degetului mare, apoi se uită cu-atenţie la urmele muşcăturii.

— Nu-i un vis, îi spun. Dumneavoastră, acum, insultaţi lucrătura.

Marinus culege o frunză de camelie, o muşcă şi se uit-atent la ea. Dă c-o piatră-n cadranul solar. Se-aude o bufnitură, ca de piatră lovită cu piatra. Îşi apas-o palmă pe iarba plină de rouă, lăsând o urmă de palmă.

— Doamne, iartă-mă!, zice, uitându-se la mine. E totul real, nu?

— În felul ei strict local, încapsulat, împachetat, îmbalonat, de lucrătură, da, este.

Măreaţa Psihiatră se ridică iar în picioare, îşi adună palmele ca la rugăciune, îşi acoperă nasul şi gura cu ele, timp de câteva secunde, apoi îşi bagă mâinile-n cojoc. Zice:

— Pacienţii mei de la spitalul Dawkins, de la Toronto, de la Vancouver… toţi aşa-zişii mei fantezişti răpiţi… toţi, de fapt, aveau… dreptate? Pentru c-au… c-au… trecut printr-o experienţă cum e cea de-aici, i-am… i-am… le-am eliberat ordine de restricţie şi i-am îndopat până-n gât cu medicamente antipsihotice?

Am ajuns într-o etapă delicată. Va trebui s-o determin pe Marinus, cumva, să se-apropie de conac, fără ca ea să miroasă vreo capcană, să se simtă copleşită de remuşcări sau, dintr-odată, să fie-atât de speriată, încât să dea fuga-napoi spre ieşire. Îi spun:

— Ştiţi, lucrăturile-adevărate sunt rare. Mai puţin de unu la sută dintre pacienţii dumneavoastră sunt astronauţi autentici. Restul nu sunt – au nevoie de medicamente, au nevoie să-i ajutaţi. Lăsaţi deoparte o asemenea cruce, Marinus. Nu-i cazul dumneavoastră.

— Unu la sută… chiar şi-aşa sunt mulţi – şi-şi muşcă buza de jos şi clatină din cap. Zice: S-a dus partea cu „Întâi şi-ntâi, să nu faci rău“…

— Lucrăturile nu se studiază la Facultatea de Medicină, zic. Sigur, n-o să publicaţi niciodat-aşa ceva-n revistele de specialitate – de nici o specialitate –, dar, dacă vreţi să v-ajutaţi pacienţii, uitaţi-vă prin jur. Exploraţi. Observaţi. Aveţi o gândire flexibilă – de-asta v-am şi ales.

Parcă se lasă pătrunsă Marinus de vorbele mele. Face câţiva paşi peste pajişte, uitându-se în sus, la cerul amorf, umed şi-albicios. Zice:

— Fred Pink, pe care-l credeam sărit de pe fix, pân-acum două minute… Fred Pink vedea Conacul Slade ca pe-un loc primejdios. Aşa este?

Îl fac pe Bombadil să-şi desfacă fermoarul de la geaca de ski, în timp ce zice:

— Nu cred să fie, nu…

— Dar dumneata şi eu am… Dumnezeule mare!, nu-mi vine să cred că spun aşa ceva – tocmai am păşit din realitatea noastră-n altă realitate. N-am făcut asta?

Mă prefac uşor dezamăgită de timiditatea pe care-o arată. Îi spun:

— Dumneavoastră şi eu suntem astronauţi; şi, da, e-o pasiune mai primejdioasă decât să colecţionezi figurine Lego. Dar acum, că suntem aici, am o bănuială foarte solidă: Conacul Slade e-o lucrătură părăsită, care funcţionează pe pilot automat, fără ca nimeni să mai fi pus picioru-n ea de foarte mult timp. Dacă vă simţiţi mai în siguranţă revenind la consultaţiile dumneavoastră de la spitalul Dawkins, drogându-i mai departe pe viitorii Fred Pink, ori cu Izunolethe, ori cu antidepresive, ori cu ce le mai prescrieţi dumneavoastr-acolo, mulţumindu-vă să-i vizitaţi în celule capitonate – să faceţi toate astea, ştiind c-aţi fost prima şi ultima psihiatră cliniciană care-aţi dat bir cu fugiţii în loc să exploraţi o lucrătură pe deplin reală, cine vă poate-nvinovăţi? Conduceţi cu grijă-napoi spre casă, doamnă doctor – zic, şi mă-ndrept spre cadranul solar.

— Bombadil, aşteaptă! – şi-o aud pe Marinus călcând grăbită-n urma mea.

Conştiinţa ei profesională-i ca o zgardă. Iar lesa-i la mine-n mână.

Stropi de bură stau prinşi de florile de lavandă. Ţin minte că mirosul de lavandă era unul dintre cele care ne plăceau în copilărie, lui Jonah şi mie, la moşia Swaffham din Norfolk, unde-arendaşii familiei Chetwynd-Pitt cultivau planta pe mai mulţi acri, pentru parfumeriile de la Londra. Mă opresc puţin, câtă vreme culege şi miroase Marinus câteva flori. Zice:

— Miros ca florile-autentice, dar de ce se schimbă totul către alb-şi-negru? Cameliile erau roşii, roz, dar aici, lavanda-i cenuşie. Trandafirii de colo-s monocromi.

Ştiu exact de ce: după optsprezece ani fără un psihovoltaj împrospătat, modul nostru de operare e prea secătuit acum ca să mai susţină coloristica-n mod constant.

— Decade totul, zic, avansând un semiadevăr. Sunt mai mult decât sigur că gemenii Grayer au dispărut de-a binelea. Un alt semn e ceaţa. Putem, deci, să ne mai relaxăm puţin, doamnă doctor. Vizităm o ruin-aici.

Părând mai liniştită, Marinus îşi desfăşoară keffiyeh-ul. Zice:

— Nişte fiinţe umane-au creat locul ăsta? Fiecare pietricică, fiecare crenguţă, fiecare strop de bură, fiecare fir de iarbă? Fiecare-atom? – şi scutură din cap: Nu ştiu, parc-ar fi… un act divin.

— Eu aş lăsa deoparte fizica particulelor, Marinus, dac-aş fi-n locul dumneavoastră. Dar, ce-i drept, nişte oameni au făcut locul ăsta, nu zeii, dacă despre asta vorbiţi. Şi, dacă v-ajută, priviţi lucrătura ca pe-o scenografie pregătită pentr-o piesă de teatru. Aveţi grijă, v-a prins un rug de mure.

Marinus desprinde planta de tivul hainei.

— Au!, exclamă. Şi ţepii-s reali. Dumneata câte-asemenea locuri ai vizitat pân-acum?

Din experienţele-autentice ale lui Bombadil mă inspir:

— Asta-i numărul trei. Prima era pe insula Iona, din Hebridele Scoţiene. Aia chiar că era o lucrătură celebră. Mă rog, la modul relativ, în tot cazul. Fantastic a fost. Era-n absida mănăstirii de-acolo, şi n-o găseai, dacă nu ştiai când şi pe unde să te strecori pe sub o arcad-anume. Acolo, credeţi-mă, din punct de vedere temporal, disparitatea era cronică. M-am întors după numai o zi, atâta lipsisem, şi-afară trecuseră nici mai mult, nici mai puţin de doi ani întregi, iar maică-mea se recăsătorise c-un reprezentant comercial de la Microsoft.

— Aşa ceva e… – şi Măreaţa Psihiatră-şi caută cuvintele – … de necrezut.

— Da’ eu nu ştiu că-i de necrezut? Auziţi, de la Microsoft! A doua lucrătură-n care am fost era mai dură. Avea deschizătura într-o şcoală superioară de arte din Santa Fe. A descoperit-o un astronaut din Cedar Rapids, care-şi spunea Yoyo. Se intra-n ea printr-o debara.

— Prin ce anume era diferită lucrătura „mai dură“ din Noul Mexic de cea de pe insula Iona sau de asta, de-aici?, întreabă Marinus.

— Prin finalurile nefericite. Yoyo n-a mai ieşit de-acolo – la care Măreaţa Psihiatră se-opreşte.

— Adic-a murit acolo, înăuntru?, zice.

— Ei, nu. A optat el să rămână pe dinăuntru – şi tot acolo e, din câte ştiu –, dar creatorul acelei lucrături chiar locuia-n ea şi-avea un complex al lui Iehova de toată frumuseţea. „Lapte-şi-Miere“120, aşa-i spusese micii lui făcături private. Când am vrut să plec, m-a acuzat de-apostazie şi a-ncercat să mă… mă rog, să m-omoare. Dar asta-i cu totul altă poveste – şi-l fac pe Bombadil s-arate cu mâna ce-i în jur. Între liniştea şi pacea de-aici, în schimb, şi ce-am văzut acolo, e-o diferenţă ca de la cer la pământ. Uitaţi, căpşuni sălbatice.

Căpşunile sunt banjaxul pe care ne-am înţeles Jonah şi eu să i-l administrăm noii noastre musafire. Dac-o pot face pe Marinus, încă de-acum, să mănânce măcar una, înăuntru, în casă, n-o să mai trebuiască să creăm o sublucrătură. Culeg două, care-arată mai dodoloaţe, şi-mi bag una-n gură. Zic:

— Zemoase. Încercaţi una…

Marinus dă să ridice mâna, după care şi-o lasă-n jos.

— Mai bine, nu, zice.

A naibii! Lua-o-ar naiba! Îl fac pe Bombadil să-i rânjească-n silă.

— Vă temeţi?, întreb.

Măreaţa Psihiatră se-arată precaută.

— Sunt vag superstiţioasă, zice. În toate poveştile, miturile, e-aceeaşi regulă: dacă mănânci sau bei orice – seminţe de rodie, vinul zânelor, indiferent ce –, locul cu pricina pune stăpânire pe tine.

Îi trag o-njurătură în sinea mea. Zic:

— Mituri, doamnă doctor? Da’ ce, miturile-s totuna cu ştiinţa?

— Când sunt în dubiu – şi-acum sunt –, mă-ntreb: „Ce-ar face Carl Jung?“ – şi acţionez în consecinţă. E-un instinct, o intuiţie.

Dacă insist prea tare cu banjaxul, e-n stare să devină suspicioasă. Va trebui să stoarcă tot psihovoltajul, Jonah – cât i-a mai rămas –, pentr-o sublucrătură.

— Cum vreţi, îi spun, şi mănânc tot eu şi cealaltă căpşună – dacă Marinus n-ar fi atât de-nzestrată, aş fi putut s-o persuadez chiar eu s-o mănânce; pe de altă parte, dacă n-ar fi atât de-nzestrată, n-ar fi aici, acum. Zic: Minunată. Nu ştiţi ce pierdeţi.

Ramurile răsucite-ale glicinei sunt pline-ochi de flori, indiferent de luna octombrie din lumea exterioară. Dar, când Marinus întinde-o mână, să le-atingă, mâna-i trece prin ele, ca şi cum n-ar fi. Singurele culori vii rămase-n lucrătură sunt acum ale hainelor cu care am venit îmbrăcaţi eu şi ea. Hainele… Mă sâcâie gândul că mi-a scăpat ceva… dar ce anume? În legătură cu hainele, cu bunurile… cu ce? Un gând la fel de sâcâitor a-ncercat să mă fac-atentă chiar înainte să-l atace Sally Timms pe Jonah, cu nouă ani în urmă, dar nu l-am ascultat cu destul-atenţie. Dacă nu i-ar fi atât de greu lui Jonah să menţină lucrătura, i-aş telegrama să se-oprească puţin din ce face, pentru ca şi eu să mă opresc şi să-mi dau seama ce anume nu e-n regulă, ce mă deranjează. Când ajungem pe terasa cea mai de sus a pajiştii, un păun alb-cu-negru trece de-a curmezişul cărării noastre şi se topeşte, pur şi simplu, în aer, lăsând în urmă un ecou aproape risipit, de Cucu! Cucu! Cucu! Din fericire, Marinus şi-a îngăduit mult prea curând, pentru mersul nostru precaut, să-i fie distras-atenţia de arborele de Gingko biloba, care se-nalţă şi mai sus.

— Pân-aici am ajuns ieri, zic, şi m-opresc.

Mii de frunze căzute par să cadă înapoi în sus de pe pajiştea cenuşie, toate deodată, şi se reataşează de copac. Pe Marinus o-ncântă viziunea, dar eu am o senzaţie de greaţă-n burta lui Bombadil: ăsta-i un defect major de proiecţie, nu-i o-nchipuire. Jonah scapă lucrătura de sub control.

— E ca-ntr-un vis aici, în lucrătură, zice Marinus.

Fratele meu îmi telegramează mental: Bag-o înăuntru, se prăbuşeşte şandramaua.

E mai uşor de spus decât de făcut. O-ndemn pe musafira noastră:

— Haideţi s-aruncăm o privire-năuntru.

— Înăuntru – acolo? În casa propriu-zisă? Eşti dumneata sigur, Bombadil, că-i bine să facem aşa ceva?

— Mda…, îl fac pe Bombadil să zică. De ce n-ar fi?

Dup-o tăcere anxioasă, urmeaz-o întrebare neliniştită:

— Cum de ce?

Apelez la o forţă mai puternică decât laşitatea musafirei noastre:

— Uitaţi ce e, doamnă doctor, zic, n-am vrut să vă creez cine-ştie-ce speranţe deşarte pân-acum, dar exist-o şansă de a-l găsi pe Fred Pink în viaţă, înăuntru – şi-arunc o privire către ferestrele de la etaj.

— În viaţă? După nouă ani? Eşti dumneata sigur?

Aţi intrat, Surioară, în casă?, vrea să afle Jonah. Grăbiţi-vă!

— Nu există certitudini când e vorba de lucrături, Marinus, îi răspund. Numai că timpul se scurgea diferit în lucrătura de pe insula Iona, iar în cealaltă, „Laptele-şi-Mierea“, se putea locui, aşa că-mi închipui că era posibil. Nu-i datorăm atâta lucru lui Fred Pink, să mai aruncăm o ultimă privire prin asta, de-aici? La urma urmei, pe dumneavoastră v-au adus aici, astăzi, indiciile pe care le-a lăsat el.

Psihiatra Vinovată muşcă momeala:

— Atunci, da, bine. Dacă există măcar o şansă de a-l găsi în viaţă, să mergem, zice – şi porneşte către Conacul Slade, peste ultima porţiune de pajişte, dar, când se uită-n urmă, se uită, de fapt, dincolo de mine, face ochii mari şi exclamă: Bombadil!

Mă răsucesc pe călcâie şi văd cum se şterge partea din fund a grădinii.

— Ce-i asta?, vrea să ştie Marinus. Cum o să mai ieşim?

Un perete curbat, de neant, descompune grădina, pentru că lucrătura-n sine se prăbuşeşte. Am crezut că, de vreme ce-am găsit o musafir-atât de bogată din punct de vedere voltaic şi-am adus-o pân-aici, fratele meu, lacuna şi modul nostru de-operare erau ca şi salvate. Văd acum că s-ar putea să fie prea târziu.

— E doar ceaţă, Marinus. N-aveţi motiv să intraţi în panică.

— Doar ceaţă? Dar, cu siguranţă că… uită-te şi dumneata cât de repede se…

— Ceaţa de lucrătură, zic, aşa arată. Am văzut-o şi pe insula Iona – plus că nu trebuie s-o las pe Marinus, cumva, să-ncerce să evadeze prin peretele de neant, ca o găinuşă fără cap, aşa că-mi continui mersul, cât pot de calmă. Credeţi-mă, doamnă doctor, zic. Haideţi, veniţi. Zău aşa… credeţi c-aş fi eu atât de stăpân pe mine, dac-ar exista vreun motiv de-ngrijorare?

Treptele care duc la Conacul Slade sunt acoperite de muşchi şi pătate, uşa mai demult elegantă se cojeşte şi putrezeşte, iar ciocănelul metalic e mâncat de rugină şi de timp. O deschid aşa cum e, uşa, după care, o-mping pe Marinus în casă. La numai treizeci de paşi depărtare, arborele de Gingko biloba e devorat de lucrătura-n plină descompunere. Închid uşa-n urma noastră şi-i telegramez lui Jonah: Gata, suntem înăuntru. Se-aude un zgomot ca de mobilă târâtă pe podea, şi-mi trosnesc urechile, când lucrătura se restrânge la exteriorul conacului propriu-zis. Mă uit iar afară, pe geamul caroiat al uşii de la intrare, şi neantul îmi întoarce privirea, cum ar veni. E ceva oribil golul.

— Ce-a fost zgomotul ăsta?, întreabă-n şoaptă Marinus.

— Tunetul. Vremea de-aici, dinăuntru, a fost lăsată de izbelişte-atâta timp, încât e dată cu totul peste cap. Ceaţă, furtuni… probabil că urmeaz-un soare orbitor.

— A…, zice Măreaţa Psihiatră, nesigură pe ea.

Pe dalele cu model de tablă de şah din vestibul sunt împrăştiate frunze de toamnă. Vechea noastră menajeră cehă s-ar declara-ngrozită de varianta curentă a Conacului Slade, pe care ea l-a menţinut într-o asemenea stare muc-şi-sfârc, pe vremea când Jonah şi eu mai aveam înc-o prezenţă corporală. De jur-împrejur, contururile plafonului sunt îmbrăcate-n pânze de păianjen, uşile atârnă, scoase din balamale, iar lambriurile de pe scările care duc la primul etaj sunt mâncate de cari şi exfoliate.

— Şi-acum, ce facem?, vrea să ştie Măreaţa Psihiatră. Căutăm la nivelul parterului, sau…?

De astă-dată, pereţii înşişi răsună de tunetul de-afară şi se scutură din toate-ncheieturile.

— Doamne! Ai simţit şi dumneata?, zice Marinus, ducându-şi mâinile la urechi.

Frăţioare, îi telegramez lui Jonah, suntem înăuntru, ce se-ntâmplă?

Modul de operare-i pe moarte – aia se-ntâmplă!, răspunde Jonah, parcă-nnebunit. Casa e-n colaps. Du-o pe musafiră-n lacună. Imediat!

— Perturbaţii atmosferice, o liniştesc pe Marinus. Perfect normale.

Treci tu imediat jos, îi transmit lui Jonah.

O pauză pregnantă, după care: Ce vrei să spui cu-asta?

Prefă-te că eşti Fred Pink, prins aici, înăuntru, şi vino să ne-ntâmpini jos.

Altă pauză, apoi Jonah întreabă: Cum vorbea ăla?

Tu l-ai jucat la ultima Zi a Inaugurării! Ca un englez posac.

— Eşti dumneata sigur că-i normal aşa ceva, Bombadil?, vrea să ştie Marinus, cuprinsă de frică.

— Era un barometru-n „Lapte-şi-Miere“, improvizez, care…

Se-aude ceva. Marinus ridic-un deget şi priveşte-n sus pe scări, şoptind:

— Am auzit pe cineva. Dumneata, nu?

Fac o mutră nedumerită, şi-ascultăm împreună. Nimic. Un perete gros de nimic. Marinus dă să-şi coboare degetul, când se-aude, brusc, vocea bătrânească, tremurată, a lui Fred Pink:

— Alo?, zice. E cineva jos, acolo? Alo? – la care, Neînfricata Psihiatră exclamă:

— Domnu’ Pink? Dumneavoastră sunteţi?

— Da… da! Eu… eu sunt… Am… am căzut aicea, sus. Vă rog…

— Imediat, acuma venim! – şi Marinus o ia la goană pe scări în sus, fără să clipească, urcând treptele câte două.

Pentru prima oară de când am trecut prin deschizătură, simt că deţin controlul, aşa cum se cuvine. Îl fac pe Bombadil s-o urmeze-ndeaproape, uşurată să văd că psihiatra poliglotă, mare doctor în medicină de la Universitatea de Stat din Columbus, Georgia, se las-atât de uşor amăgită de strigătele parşive-ale fratelui meu. Covorul s-a rărit până la urzeală, praful a format o crustă subţire şi, când ajungem la micul palier intermediar, pendula-i mută, şi geamul ei – prea mătuit ca să mai arate ceva. Tot aşa, portretele foştilor noştri musafiri au atâta mucegai pe ele, de parc-ar fi leproase, iar Marinus, năucită de cea mai stranie oră din viaţa ei, practic zboară pe dinaintea lor, fără să le-arunce nici măcar o privire, darmite să se uite mai atent. Psihiatra-n Armură Strălucitoare vede uşa de culoare ştearsă, din capul scărilor, şi se-aruncă iar înainte, călcând peste corpul deshidratat al unei bufniţe. Eu, în schimb, când trec prin faţa portretului care o-nfăţişează pe Sally Timms, îi trag o palmă, gest pe cât de meschin, pe-atât de fără noimă. Ea-i de vină pentru toate necazurile noastre – sau „fantoma“ ei. Înfigându-i fratelui meu în gât acul de păr, exact în momentul vital, ne-a împiedicat să ne readucem în simţiri modul de operare cu sufletul surorii ei, Freya, şi ne-a redus pe noi la statutul de pauperitate psihovoltaică. Azi, ea se sfârşeşte! Mă ciocnesc de Marinus – de spinarea ei –, cu doar câţiva paşi înaintea uşii celei şterse la culoare, chiar în faţa portretului Freyei Timms, acoperit de-o crustă de mâzgă. Şuier printre dinţi:

— De ce v-aţi oprit?

Marinus ciuleşte urechea. Liniştea pare-asurzitoare.

— De unde ştim că scările potrivite sunt astea?, zice – la care dau să-i răspund:

— Bineînţeles că astea sunt – când se-aude ceva de lemn crăpând în vestibulul de jos şi vocea lui Jonah pe post de Fred Pink, strigând prin uşa din faţa noastră:

— Sunt aici… alo? Alo? Am… am nevoie de puţin ajutor… e cineva pe hol? Vă rog?

Prestaţia fratelui meu e ca niciodată de-amatoristică, şi volumu-i dat prea tare, dar Marinus doar ce-atinge mânerul bătucit al uşii, că s-a şi făcut nevăzută. În oricare altă Zi a Inaugurării, aş presupune că treaba s-a făcut şi că musafirul a fost livrat în deplină siguranţă-n lacuna din mansarda noastră, dar azi nu mai pot presupune nimic. Înainte de toate, îi telegramez lui Jonah: Frăţioare, ai pus mâna pe ea?

În loc de răspuns, aud un vacarm de zidărie, sticlă şi lemn zdrobite concomitent – perimetrul în plin colaps al lucrăturii anihilează carcasa exterioară a Conacului Slade. Distrugerea se propagă deja pe treptele cele mai de jos, iar picioarele lui Bombadil parc-ar fi prins rădăcini pe cea pe care s-a oprit eul inconştient al gazdei mele şi eu, luptându-ne unul să preia, celălalt să păstreze controlul asupra sistemului său nervos, înecat în adrenalină. Prin ochii lui Bombadil văd cu oroare că frontul nesătul al neantului e-ajuns deja la palierul intermediar, îl obliterează din existenţă – şi pendula de pe el, după care se repede pe scări în sus, către însuşi Bombadil cel schilod şi tatuat. Moartea. Ceva-mi ordonă: Sari, e timpul să-nchei socotelile! – dar, nu, pentru alimentarea modului de-operare, e nevoie de ambii gemeni Grayer şi, dac-aş da frâu liber impulsului, l-aş omorî şi pe Jonah. Drept care, mă extrag – avansul e de numai câteva clipe –, după ce-i trag un brânci psihic, pe scări în jos, corpului sfrijit al lui Bombadil. Buf-bufneşte-bufnitor. Fosta mea gazdă urlă disperată, revenindu-şi în simţiri prea târziu ca să-şi mai poată opri căderea şi cu-atât mai puţin să-şi dea seama de ce se-ntâmplă cu el – şi s-a dus, cu geaca lui de ski, cu degerăturile lui, cu iPhone-ul lui, c-obiceiurile lui pornografice de pe internet, cu-amintirile lui din copilărie, cu corpul şi ce mai e al lui: dispare, ca şi cum nici n-ar fi fost vreodată. Eu, în ipostaza de suflet al meu, mă răsucesc şi trec prin uşa palidă la culoare.

Pătrund într-o copie lăudabil de bun-a salonului privat de la Spitalul Regal din Berkshire, unde mi-am petrecut recent o săptămână pe post de pacient şi-am luat meticulos notiţe. Ce-i drept, Marinus e psihiatră, nu vreo plimbă-mopul-pe-holuri de la Urgenţe & Accidente; ce-i drept, cunoaşte mai bine spitalele nord-americane decât pe cele britanice; dar o singur-anomalie ar putea s-o facă pe musafira noastră să miroasă vreun şobolan iluzoriu şi să respingă banjaxul, iar făr-acest anestezic, extragerea sufletului ei s-ar dovedi şi dezordonată, şi parţială. Prin urmare, Jonah şi eu am reprodus camera c-un simţ al realismului de-a dreptul fanatic: un televizor fixat în perete; o chiuvetă c-un robinet rotativ; două scaune lavabile; o noptieră; o vază ciobită; o uşă c-o perdeluţă de in care-acoperă ferestruica; şi-un ceas uşor de citit, care indică 8:01, cu transperantele coborâte, ca să sugereze că e opt seara, nu opt dimineaţa. Aerul are un iz de-nălbitor, şi-agitaţia tipic-a unui spital include clinchetul unor uşi de lift, huruitul roţilor unor tărgi şi sunetul unui telefon la care nu răspunde nimeni. Doctoriţa Iris Marinus-Fenby stă culcată pe spate, inconştientă, c-o perfuzie-nfiptă în braţ şi capul fixat într-o proptea pentru gât. Intră fratele meu, pe post de el însuşi, îmbrăcat c-un halat alb de doctor. Mă vede în ipostaza de suflet al meu. Zice:

— Norah… Cam târziu.

Mă uit la Jonah-în-rol-de-Jonah, bucurându-mă de bucuria lui pentru faptul că se poate mişca iar, deşi-i la fel de iluzorie mişcarea lui ca şi salonul de spital. După care, mă invoc pe mine însămi sub chipul unei doctoriţe importante, de patruze’-şi-ceva de ani, revenind la propria mea voce. Zic:

— Te-omoară traficul ăsta…

— Bine lucrat, Surioară. Cum arăt?, vrea să ştie Jonah.

— Fă-ţi ochi de raton şi dă-ţi c-o nuanţă mai întunecată peste maxilarul ăsta neînduplecat.

Jonah-şi modifică faţa şi-mi arată noul său profil:

— Mai bine aşa?, zice.

— Mai bine. Corpurile noastre ce mai fac?

— Al tău e ca-ntotdeauna – într-o stare de perfecţiune senină; al meu e tot străpuns în gât de-un ac de păr cu măciulia-n formă de cap de vulpe. Pereţii mansardei sunt în regulă, dar modul nostru de-operare e-ntr-o stare de ruină secătuită şi muribundă, Surioară. Cinşpe minute-i mai dau, nu mai mult.

Mă-ntorc spre Marinus.

— Atunci, să trezim pacienta şi să-i administrăm tratamentul. Pe urmă, realimentăm psihovoltajul modului nostru de-operare şi-ţi reparăm ţie beregata, celulă cu celulă.

Jonah se uită cu gânduri impure la femeia inconştientă. Zice:

— Ne-aşteaptă vreun fel de rezistenţă din partea ei, Surioară?

— A refuzat căpşuna din grădină – aducându-i în discuţie pe Carl Jung, intuiţia, instinctul, dacă nu te superi –, dar fructul era de nuanţa ficatului crud, iar când s-o trezi, n-o să mai ştie cum se zice: Întâi Mai, Marrakech sau Monteverdi. Ai banjaxul la tine?

Jonah materializează-n palmă o pilulă roşu-cu-alb. Zice:

— Suficient de generică, după tine?

— Fă-o mai mică, s-o poată-nghiţi fără efort. Pregăteşte şi-un pahar cu apă. Nu-i oferi şansa de-a se opri şi gândi.

Jonah micşorează pilula, o depune pe-o farfurioară şi materializează un pahar şi-o sticlă de apă minerală Évian pe noptieră. Zice:

— Ştii, când mi-ai telegramat de pe-alee, cum să zic?, nu eram în cea mai bună formă şi…

— Ai fost privat de psihovoltaj proaspăt în ultimii optsprezece ani şi-ai stat închis ca-ntr-o colivie, într-un corp traumatizat, în ultimii nouă. Eu aş fi înnebunit de-a binelea pân-acum, n-aş fi doar aşa… vag nesigură pe mine.

— Nu, Surioară, dă-mi voie să termin. Ce-am… ăăă, ce-am „spus“ atunci era un strigăt de muribund, care… ceva ce nu mai cred acum. Ai avut – ai – dreptate.

Eul meu proiectat se uită la eul proiectat al fratelui meu. Zic:

— În legătură cu ce?

— Cu vechile-obiceiuri, cu noile trucuri, cu izolarea de La Voie Ombragée, care n-a fost chiar atât de fără cusur, şi cu… mai presus de noi. Ţi-ajunge pentru moment?

Zău c-aşa ceva e-o întoarcere la o sută optzeci de grade. Zic:

— Te pomeneşti c-am intrat în cine-ştie-ce lucrătură.

— Dac-ai de gând să jubilezi, Surioară, poţi foarte bine să mai…

— Nu, Jonah, nu jubilez. Doar c-am tot aşteptat, de vreo treizeci de ani încoace, să spui vorbele-astea. O să mergem la muntele Shiranui. Vestul Japoniei, toamna, e rai, nu alta. Enomoto-sensei121 vrea să te cunoască. Ea ne-a sugerat cel puţin zece-mbunătăţiri ale modului nostru de-operare.

Jonah-cel-proiectat contemplă un sfârşit şi-un alt început. Zice:

— Bine. De acord. Atunci, rămâne hotărât aşa.

Mă gândesc la mine şi la fratele meu, pe vremea când eram doi fetuşi care-mpărţeau acelaşi spaţiu, la Nellie Grayer în pântec, în urmă c-o sută şaisprezece ani; şi la corpurile noastre din naştere, care-mpart aceeaşi lacun-a noastră de opt decenii. Străinii-şi spun „ei“, un iubit e mai întâi „tu“ şi pe urmă „noi“, dar Jonah e-o jumătate din „eu“. Mă concentrez pe chestiunea curentă, până nu spun, cumva, ceva sentimental. Zic:

— O să te doară beregata ca dracu’ şi ca naiba, când o să-ţi trag afară capul-de-vulpe, dar o să-ţi cauterizez rana, şi…

— Acum ori niciodată, Surioară, zice Jonah, şi-şi pune degetul arătător stâng pe ochiul din chakra frontală a musafirei noastre, în timp ce, cu mâna dreaptă desenează prin aer glifa care s-o trezească…

Iris Marinus-Fenby deschide ochii, ale căror pupile se dilată-n lumina incert-a lucrăturii. Jonah-i zice:

— Stai nemişcată, Iris. Ai suferit un accident, dar totul e-n regulă. Eşti internată-n spital. Eşti în siguranţă.

E fix atât de slăbită şi speriată pe cât pare a fi.

— Accident?, întreabă.

— Polei pe-autostrada M4, pe partea dinspre oraş. Volkswagenul ţi s-a făcut praf, dar nimeni altcineva n-a fost implicat, iar leziunile tale nu par să fie chiar atât de grave. Eşti aici de la-nceputul zilei. Aici, adică la Spitalul Regal din Berkshire.

Marinus înghite-n sec şi pare năucită. Zice:

— Eu…? Cine…?

— Da, sunt Gareth Bell, iar doamna-i doctoriţa Hayes. Toţi vracii-adunaţi. Iris, ca să-ţi punem la punct programul de tratament, am vrea să te-ntrebăm câteva lucruri pentru diagnosticare – crezi că eşti capabilă chiar acum?

— Ăăă… da, sigur, zice Psihiatra Zăpăcită, încrucişându-şi ochii. Dă-i drumu’.

De-aici, preiau ştafeta.

— Mulţumesc, Iris, e minunat, zic. Mai întâi, poţi să ne spui dacă simţi vreo durere-n acest moment?

Marinus verifică dacă-şi poate mişca mâinile, apoi picioarele.

— Nu, zice. Poate doar… o… amorţeală, presupun. Încheieturile – ele mă cam dor.

— Ăhă – şi mâzgălesc ceva pe blocnotes. Ţi-am dat, prin perfuzie, antiinflamatoare şi-analgezice. Te-ai pricopsit cu nişte hematoame urâte de tot pe partea stângă. În al doilea rând… mobilitatea membrelor, tocmai ne-ai făcut demonstraţia, minunat – cine-a zis că doctorii-s cei mai proşti pacienţi?

— Ştiu şi eu? Poate că psihiatrii-s mai buni, zice, la care-i zâmbesc.

— Minunat. O să bifez aici căsuţa cu „afilierea tribală“, zic.

— Mi-am rupt ceva?, întreabă Marinus, încercând să se ridice-n capul oaselor.

— Ho, ho, ho, Iris, ia-o mai încet!, exclamă Jonah-n chip de doctor Bell. Gulerul cervical e doar o măsură de precauţie, n-ai grijă. Nu ţi-am făcut radiografie, pentru că exista o şansă, cât de mică, să fii-nsărcinată. Ştii cumva dacă eşti?

— Nu. Sarcină – exclus.

— Minunat şi-asta, zic. O să te ducem la radiografie peste vreo oră-şi-ceva. Vederea: câte degete-ţi arăt? – şi ridic patru.

— Patru, zice Marinus.

— Şi-acum?

— Nici unul.

— Nici o problemă nici aici, zice Jonah, cu toate că suntem destul de preocupaţi în legătură cu contuzia – pari să ai o contuzie bizară la spatele tărtăcuţei. O să-ţi facem şi-o ecografie după ce mergi la radiografie. Deocamdată, spune-ne ce-ţi aminteşti în legătură cu accidentul?

— Ăăă…., dă să zică Marinus, c-o mină confuză şi-ngrijorată.

Amândoi ne-aşezăm pe marginile patului ei.

— Ţi-aminteşti că erai în maşină?

— Da, dar… ţin minte şi c-am ajuns la destinaţie.

— Bun aşa, zice Jonah. Şi care era destinaţia?

— Un pasaj, o alee care porneşte din Şoseaua Westwood, la marginea oraşului. Aleea Slade. Aveam întâlnire cu Bombadil.

— Cu Bombadil?, se miră Jonah. Ăla nu-i spiriduşul din Stăpânul inelelor, care seamănă cu Omul Verde? Ce nume de cod bizar!

— Ăăă… eu… n-am citit cartea, dar Bombadil al meu e-un obsedat de teoria conspiraţiei. Nu ştiu dacă numele lui real ăsta e sau nu. E-un subiect al meu de cercetare. Scriu un articol despre fanteziile ţesute pe marginea răpirilor. Era… pe-o alee, şi-acolo… era o uşă-n perete, care nu era de obicei acolo…

— Fascinant, zic, deşi mă simt vag alarmată. Dar eu te-asigur, Iris, că azi n-ai fost nicăieri altundeva decât aici, la Spitalul Regal din Berkshire.

— Ştii mai bine decât noi, zice Jonah înveselit, ce feste e-n stare mintea să-i joace minţii însăşi, după câte-o traumă sau accident. Dar, uite, ne-ai spus ce-aveam nevoie s-aflăm. Dacă eşti de acord să-nghiţi paracetamolul ăsta, ca să opreşti orice eventuală sângerare internă minoră, pe care se poate s-o fi suferit – şi Jonah-i aduce-n faţă măsuţa pivotantă de la pat, pe care-i depune pilula, pe-o farfurioară albă –, scriu acum un mesaj pentru Vivi Singh de la spitalul Dawkins, s-o anunţ că eşti conştientă şi cooperantă verbal. Au stat ca pe ghimpi cu toţii azi, toată ziua.

— Da, mulţumesc, eu… ăăă…, zice Marinus, uitându-se fix la pilula parcă prea uşor de-nghiţit.

Inima-ncepe să-mi bată mai tare, aşa materializată cum e, la fel şi tot corpul, care-mi freamătă.

Jonah depune şi-un pahar de apă Évian lângă farfurioara cu pilula.

— Mulţumesc, zice Marinus, tot confuză, şi culege pilula din farfurioară.

Îmi întorc privirile-n altă parte şi mă gândesc: Înghite-o. Hai, înghite-o.

— Nici un motiv de-ngrijorare, zice Jonah, pe-un ton lipsit de griji, de parcă metavieţile noastre n-ar depinde-ntru totul de cum face sau nu face, capricioasa de femeie-ntinsă pe pat, aşa cum i-a cerut el – de fapt, Jonah-şi derulează lista de contacte, murmurând: Viv Singh…

— Ăăă… pot să pun o singură-ntrebare?, vrea să ştie Marinus.

— Dă-i drumul, zice Jonah, fără să-şi ridice ochii de pe celular.

— Pentru cele unsprezece mii şi-ncă unsprezece nume-ale lui Dumnezeu, de ce le-aş face pe plac unor paraziţi de mâncători de suflete ca voi doi, înghiţindu-le otrava?

Dintr-odată, ceasul de pe perete se-opreşte; ledurile de pe monitoare se sting; un telefon care sună undeva, departe, amuţeşte; Jonah însuşi îngheaţă, cu spatele şi la mine, şi la Marinus. Mă ridic şi mă trag înapoi, împleticindu-mă şi cât pe-aci să vărs. Creierul meu insistă că Marinus, o musafiră, nu poate şti mai multe despre mine şi Jonah decât ştim noi doi despre ea; că o psihiatră muritoare nu poate sta-ntinsă pe-un pat materializat, în lucrătura noastră interioară, uitându-se la noi cu calm, ca un membru al unei comisii, într-o reuniune plictisitoare; şi totuşi, face toate astea.

— Dintre multele deficienţe ale modului vostru de-operare, zice musafira noastră, nu e-alta mai depăşită decât cea cu aşa-zisul „banjax“. Zău aşa! Un anim-abortiv atât de instabil, încât n-are nici un efect, dacă pacientul sau pacienta nu-l îngurgitează din propria-i voinţă, şi-n mod conştient. O procedur-atât de primitivă n-am mai văzut să fie desfăşurată de Calea Obscură de cel puţin cincizeci sau şaizeci de ani. Ce-a fost în capetele voastre, Grayerilor? Dacă v-aţi mai fi modernizat metoda, pân-acum aţi fi putut să-mi injectaţi voi porcăria. Sau aţi fi-ncercat măcar!

Surioară, îmi telegramează Jonah, ce mai e şi-asta?

O primejdie, îi telegramez înapoi. O schimbare. O luptă. O-ncheiere.

Omoar-o, mă-ndeamnă Jonah. S-o omorâm acum. Amândoi.

Dacă ea moare, îi pierdem sufletul, îmi telegramez gândurile, fără să mi le mai cenzurez. Şi, dacă-i pierdem sufletul, moare şi modul nostru de-operare – nu mai rezistă nici nouă ore, darmite alţi nouă ani. Şi, dacă moare modul de-operare, nu mai există nici lacuna.

— Şi, fără lacună, comentează Marinus cu voce tare, timpul din lumea de-afară dă buzna, vă consumă trupurile din naştere, şi-atunci, sufletele voastre se pierd în Crepuscul, corect? O sută şaisprezece ani – adio şi n-am cuvinte.

Chipul îngrozit al lui Jonah-l reflectă pe-al meu. Îmi telegramează: Scârba asta nechemată ne-aude, Surioară?

Marinus ţâţâie din buze.

— Domnule Grayer!, zice. Aşa o insultă ieftină! „Scârbă“ e-o grosolănie gratuită-n zilele noastre. Lezează cam ca…, nu ştiu cu ce s-o compar – cu-nţepătura unei tulpini de ţelină. Şi „nechemată“? Voi m-aţi invitat azi aici, ca să-mi devoraţi sufletul, şi eu sunt acum nechemată, deşi v-am acceptat invitaţia? Nu-i frumos deloc, zice Marinus, şi desenează prin aer o glifă, absolut firesc, prin care obliterează şi stativul de perfuzii, şi gulerul cervical – Jonah şi eu nu ne putem ascunde uimirea. Da, ştiu totul, zice, despre sublucrăturile din interiorul unei alte lucrături, despre o bulă-n altă bulă, despre mansarda casei ăsteia. Nu e rea copia – dar apă Évian? Într-un spital din Sistemul Naţional de Sănătate? Nu-mi spune – a fost ideea lui de geniu, aşa-i? – şi se uită la mine, impostoarea, dar face semn cu capul către Jonah, la care nu-i răspund. Fără să se grăbească, se dă jos din pat, iar Jonah şi eu ne tragem cu câte-un pas înapoi. Zice: Dumneata, domnişoară Grayer, ai fi ştiut că nu e cazul să vii cu nu-ştiu-ce apă minerală franţuzească, fiţoasă, după stagiul de pândă sub acoperire, pe care l-ai făcut la spitalul Dawkins. Te-am văzut – cum mă studiai prin ochii bietei Viv Singh. Te-am ţinut la respect, cum şi dumneata m-ai ţinut la respect. Noi între noi, respectuoasele. Şi, da, e-o pijama elegantă, dar eu sunt o fiinţă cu tabieturi vestimentare – şi mai trasează o glifă, prin care-şi face să reapară propriile haine.

Jonah şi-a lăsat sublucrătura să se şteargă pe jumătate, ca să conserve psihovoltajul, ceea ce e bine-venit. Un atac împotriva uneia ca Marinus, în schimb, cu forţă brută – şi mă tem că Jonah chiar asta plănuieşte –, n-ar fi cine ştie ce bine-venit. O simt că se-aşteaptă l-aşa ceva. Zic:

— Ne-ai pus într-un dezavantaj. Cine eşti?

— Sunt cine sunt, domnişoară Grayer. Mă numesc Iris Fenby şi m-am născut în 1980, la Baltimore. Numele Marinus l-am adăugat mai târziu, din motiv-ereditare – poveste lungă; familia mea s-a mutat la Toronto; am studiat psihiatria, şi iată-ne aici, acum.

Sondez terenul:

— Dar eşti telepată, zic. Ştii să trasezi glife… Ştii ce-i asta? – şi trimit o psihoundă benignă-nspre ea, pe care o deviază către sticla de apă minerală Évian, care se răstoarnă, se rostogoleşte către marginea măsuţei pivotante, dar se face nevăzută-nainte să cadă pe jos.

— Uită-te şi tu, Jonah, zic. Musafira noastră şi noi doi suntem trei boabe de mazăre-n aceeaşi păstaie psihezoterică.

Marinus nu se distrează.

— Nu mă vârî şi pe mine-n păstaia dumitale, domnişoară Grayer, zice. Eu nu tratez fiinţele umane ca pe nişte mănuşi de unică folosinţă. I-ai mulţumit măcar bietului Mark – amărâtul ăla de „Bombadil“ – înainte să-i dai brânci în groapa de gunoi, adineauri?

— Pe ce munte măreţ de compasiune divină stai cocoţată, o-nţep şi speculez, ca să-ţi pese de fiecare dintre cele şapte miliarde – câte-are omenirea – de suflete, care nu fac decât să se smiorcăie, să borască şi să se călărească?

— Ei, da, voi ăştia spuneţi mereu acelaşi lucru, îmi întoarce-atacul musafira.

— Nu, zău?, îi spun. Şi cum se face că ne ştii numele?

— Uite, aici e-o poveste care dureaz-o oră – şi Marinus îşi bag-o mână sub haină, de unde scoate un obiect şi ni-l arată mie şi lui Jonah – zăresc pe el cuvântul SONY. Zice: Măcar unul dintre voi a mai văzut acest reportofon digital, şi cred că domnul Grayer e-acela… – se-ntoarce către Jonah, care se uită mai atent. Da, ia să vedem dacă v-ajută memoria s-ascultaţi ce zice-aici, domnule Grayer, îi spune Marinus, şi-apasă pe butonul PLAY, la care se-aude vocea-ncrezătoare a unei femei: „Interviu cu Fred Pink, la barul Vulpea şi Copoii, sâmbătă, 28 octombrie 2006, ora 7 şi 20 seara“ – e Freya Timms. Marinus apasă pe STOP – nici nu-i greu de bănuit ce mutre facem Jonah şi eu –, apoi zice: Avea şi ea o viaţ-a ei. O soră pe care-o iubea – şi se vede că e-animată de-o furie teribilă, chiar dacă şi-o ţine-n frâu. Haideţi. Spuneţi-i pe nume. Sau poate sunteţi prea ruşinaţi?

Jonah pare să fie prea uimit ca să mai rostească numele oricui. Aşa se şi cuvine să fie, prostul. Cum s-a bătut el cu pumnii-n piept, când se dădea drept Fred Pink, în urmă cu nouă ani; cum s-a jucat el cu Freya Timms, în lucrătura mea care-ntruchipa Vulpea şi Copoii; cum a desfăşurat el firul Ariadnei122, care-a condus-o pe Marinus până-n miezul modului nostru de-operare. Şi, când fratele meu îşi regăseşte puterea de-a vorbi, o risipeşte pe-o întrebare inutilă. Zice:

— Cum ai pus mâna pe-ăsta?

Marinus îi aruncă lui o privire ca o suliţă şi se uit-apoi la mine. Îi întorc privirea fără pic de ruşine. Zic:

— Freya Timms.

Marinus îşi mut-atenţia către ferestrele imateriale, cu transperante pe jumătate dispărute. Zice:

— Întunecate nopţi, prin locurile-astea. Suntem în mansarda Conacului vostru Slade, corect? – la care, nu-i răspund nimic, iar intrusa revine la întrebarea pusă de Jonah: „Crematoriul“ vostru de-aici scapă de cadavre destul de bine, dar materiile-anorganice trec prin crăpături. Pe vremuri, nu conta prea mult: un nasture ici, o agrafă de păr colo, dar în secolul nostru – şi Marinus iar se-ntoarce cu faţa către noi doi şi cântăreşte reportofonul în palmă –, îngerii-ncap cu-adevărat pe-o gămălie de ac123, şi vieţile unor mulţimi întregi – pe-un suport minuscul de memorie. Suntem puţini, domnişoară Grayer, dar suntem bine conectaţi. Artefactele de felul ăsta – şi bagă reportofonul în buzunar – se pricep s-ajungă până la noi, mai devreme sau mai târziu.

În mintea mea ia form-o teorie. Enomoto-sensei vorbea despre nişte „vigilenţi“, care simt o nevoie patologică de-a ucide alţi Atemporali ca şi ei.

— La cine se referă acest „suntem“?, vrea să afle Jonah de la intrusă.

— De ce n-o întrebi pe sora dumitale ce crede? Ea circulă mai mult şi mai des.

— Vine de dincolo de Schismă, zic, stând cu privirile-aţintite spre Marinus.

— Călduţ, zice.

— Le Courant Profond, presupun – „Curentul Profund“.

— Şi mai călduţ, zice, cu mâinile de-acum libere să traseze glife.

Ce stupid e jocul ăsta de-a ghicitul!

— Eşti… Orologistă124.

— A, dar spune-l mai cu venin. Scuipă-l, nenorocitul de cuvânt.

La fel ca Jonah, Marinus are-o aplecare spre ironia burlescă. La fel ca Jonah, poate face vreo greşeală.

Jonah, fireşte, n-a auzit de Orologie – cu majusculă.

— Adică face-orologii?, întreabă, la care, Marinus izbucneşte într-un râs parcă… da, sincer.

— Domnişoară Grayer, aproape că-nţeleg de ce tolerezi un asemenea conţopist-complotist, aşa un actoraş rizibil, acest corgi125 şters, care se-nchipuie lup. Dar, zău aşa, între noi două: nu ţi se pare că-i o vulnerabilitate? Un biloi de fier legat cu lanţ de piciorul dumitale? Că bine-i şi spune Jonah126. Sayyid-ul dumitale nu ţi-a spus niciodată ce părere-avea despre el? Că-i „un nătărău spilcuit, făcut dintr-o placentă de scroafă“ – exact aşa s-a exprimat, jur. L-am vânat pe fostul vostru maestru până-n creierii munţilor Atlas, cu-ajutorul înregistrării făcute de Freya Timms. Pentru-atâta lucru putem să-i mulţumim şi fratelui dumitale, ce-i drept. Venerabilul sayyid a implorat milă. A-ncercat să şi-o cumpere, spunându-ne mai mult decât speram noi s-aflăm. I-am arătat aceeaşi milă pe care şi el, în decursul deceniilor, le-a arătat-o celor pe care i-a prăduit. Nici mai multă, nici mai puţină. Iar acum, Jonah ţi-a demonstrat dumitale ce povar-ucigătoare poate fi…

Se-ntrerupe din peroraţie, după ce l-a făcut pe fratele meu, care şi-aşa fierbea, să dea-n clocot: Jonah trasează o glifă prin aer, creând o piro-bombă, cu mâinile goale. Îi telegramez: Nu! – dar lui Jonah-i vuieşte capul deja, nu poate recepţiona mesajul, aşa că-i strig în gura mare – NU! –, exact în momentul în care vestigiile salonului de spital se risipesc, lăsând să se vadă mansarda lung-a Conacului Slade. Optzeci de ani de meta-viaţă se sfârşesc la bifurcaţia de drum în faţa căreia mă aflu: să m-alătur lui Jonah, care vrea să ia cu-asalt o duşmancă netestată, care ne-a momit să facem tocmai asta – s-o atacăm? Chiar dacă victoria noastr-ar însemna să sfârşim într-o inaniţie psihovoltaică? Ori să-l abandonez pe Jonah, să mă uit la el cum se prăjeşte, dar să menţin vie-o speranţă de supravieţuire, ca de fetus? Nici măcar văzându-l pe Jonah cum pune la bătaie şi ultimul psihovolt din sufletul său, ca s-o incinereze pe Marinus, tot nu ştiu ce să fac…

… intrusa, iute ca gândul, traseaz-o glifă cu care materializeaz-o suprafaţă concavă de oglindă, pe care impactul o face să se cutremure – aud un zgomot ca un sfârâit de lavă şi-o văd pe Marinus însăşi cu faţa contorsionată de durere, chiar îndrăznesc să sper, o clipă, că ne-a subestimat intrusa; dar oglinda rezistă, îşi regăseşte netezimea plană şi-azvârle înapoi lumina reconcentrată, neagră, direct către sursa ei. Nu e destul timp de trasat glife, de prevenit, de intervenit – Jonah Grayer a trăit peste patruzeş’două de mii de zile, dar moare într-o fracţiune de secundă, ucis de-un truc de-ncepător, chiar dac-un truc pus în aplicare de-o maestră. Mă uit la Jonah carbonizat, cu buzele şi-obrajii topiţi, încercând în van să-şi protejeze ochii; îl văd spulberat în bucăţele risipite şi-un fel de zgură granuloasă; şi văd cum o nebuloasă de funingine-şi pierde forma umană şi cade la podea, înecând o lumânare-atât de constantă.

Decizia mea s-a luat de-una singură.

Văd lumânarea prin ochii mei, cei din naştere, cum licăreşte. Aud sfârâitul şi pârâitul cele mai slabe din lume-ale cerii de albine, care fierbe-n căuşul de la baza fitilului. Prin urmare, timpul a străpuns lacuna şi-a penetrat-o. Modul nostru de-operare e ca şi mort. Dacă-mi deschid ochii, în loc să-l văd pe Jonah deschizându-şi ochii, o să văd Suferinţa. Cu mulţi ani în urmă, la Ely, Suferinţa şi eu am schimbat nişte vorbe, după ce-a murit mama, biata nefericită, scuipându-şi plămânii şi spunându-mi s-am grijă de Jonah, să-l protejez, pentru că eu eram cea raţională dintre noi doi. Şi-uite că, timp de mai bine de-un secol, mi-am onorat promisiunea făcut-atunci: l-am protejat pe fratele meu cu mai multă stăruinţă decât şi-ar fi dorit sau ar fi sperat biata Nellie Grayer; şi-n toţi anii ăştia, Suferinţa n-a fost altceva decât un chip în mulţime. Acum, în schimb, Suferinţa vrea să recupereze-n întregime timpul pierdut. Nu-mi fac iluzii. Sufletul lui Jonah s-a făcut una cu Crepusculul; corpul lui din naştere s-a făcut o grămăjoară de funingine, care se-nalţă până la gleznele mele şi-n jurul bazei lumânării de la Ninive. O să fie colosală durerea pe care intenţionează Suferinţa să mi-o inoculeze. Şi totuşi, oricât de curios ar părea, pentru moment – numai în momentul ăsta –, văd că stau în ruinele cuprinse de moarte ale modului nostru de operare, printre rămăşiţele granuloase-ale fratelui meu geamăn, capabilă să-mi contemplu poziţia c-o limpezime şi-o linişte desăvârşite. Poate c-o asemenea stare de calm e ca fundul nămolos al mării, care se iveşte când apa se retrage, ca suptă de-o forţă colosală, şi lasă loc mugetului de tsunami, valul care se-ntinde cât orizontul şi e cât o colină de-nalt, când se prăvale – dar, cât o să dureze, o să mă folosesc de ea. L-am lăsat pe Jonah singur, să moară degeaba – dovedind, presupun, că dragostea mea de supravieţuire depăşea dragostea mea de Jonah. Supravieţuirea e şi-un aliat împotriva Suferinţei – dacă mă-ncovoi acuma, nu voi scăpa cu viaţă. Ucigaşa-i chiar aici, în mansarda noastră. Unde-altundeva să fie? Am auzit-o cu puţin timp în urmă. S-a ridicat de pe jos, a gemut de durere – bun – şi-a păşit peste podeaua din scânduri vechi de stejar, făcându-le să pârâie, de parc-ar fi fost o molie monstruoasă care se-apropia de lumânare, şchiopătând. Aşteaptă să deschid ochii, ca să treacă la runda următoare. Ia s-o mai fac s-aştepte puţin.

Cu pielea-ntunecată la culoare-n spaţiul întunecat, stă şi se uită la mine, cum stau şi mă uit la ea, ca un vânător care stă şi se uită la prada-ncolţită, nervii noştri optici, ai amândurora, fiind conectaţi la sufletele noastre. Ucigaşa lui Jonah, Orologista Marinus, care a introdus moartea-n lacuna noastră. Da, o urăsc; dar cât de puţin exprimă cuvântul ăsta mărginit, aproape neutru. Ura e ceva ce porţi în tine: plăcerea pe care-aş resimţi-o s-o rănesc, s-o mutilez, s-o distrug şi s-o ucid pe-această femeie nu-i atât o emoţie care mă-ncearcă – e ceea ce-am devenit.

— M-aşteptam, zice, c-o voce-amuţită spectrală, să i te-alături fratelui dumitale-n atacul asupra mea. Fără-ndoială că şi el se-aştepta. De ce nu l-ai sprijinit?

Aşa-ncepe sfârşitul. Zic:

— Pentru că era o strategie aberantă – ca de obicei, gâtlejul mi se-usucă de cum reintru în propriul meu corp. Dacă pierdeam – şi-mi cobor privirile spre zgura de la picioarele mele –, sfârşeam aşa. Mă-nalţ, cu-ncheieturile ţepene, şi mă dau înapoi câţiva paşi, până când lumânarea devin-echidistantă între mine şi Marinus. În schimb, zic, dac-am fi câştigat, am fi murit când s-ar fi prăbuşit lacuna şi timpul din lumea real-ar fi dat buzna peste corpurile noastre. Tipic pentru Jonah. Şi când eram copii, el acţiona imprudent şi mă lăsa pe mine s-aleg ce mai era de recuperat din pagubă şi, cum-necum, să-ndrept lucrurile. De astă-dată, n-am mai putut…

Marinus cugetă la ce i-am spus. Apoi zice:

— Îmi pare rău c-ai suferit aşa o pierdere.

— Condoleanţele tale mă scârbesc, îi spun pe-un ton destul de blând.

— Suferinţa doare, da. Fiecare fiinţă umană cu care te-ai hrănit vreodată avea persoane iubite, care sufer-acum, la fel ca dumneata. Şi n-au nici măcar o figură pe care să dea vina, pe care s-o urască. Dar ştii şi dumneata proverbul, domnişoară Grayer: Cine ridică sabia…

— Lasă-mă cu proverbele. De ce nu m-ai omorât adineauri?

Marinus face o mutră gen: e complicat. Zice:

— Mai întâi, că omorul cu sânge rece nu-i calea Curentului Profund.

— Nu, voi preferaţi să v-aduceţi duşmanii-n stare să tragă ei primii, ca pe urmă să invocaţi autoapărarea.

Nu neagă, ipocrita, c-ar fi aşa. Zice:

— În al doilea rând, voiam să te-ntreb dacă eşti atât de amabilă să eliberezi această deschizătură interioară – face semn către-oglinda-naltă – şi să mă laşi să ies.

Cu-alte cuvinte, nu-i nici atotfăcătoare, nici atotştiutoare. Nu-i spun că nici măcar eu nu sunt în stare să eliberez deschizătura, dacă modul de operare-i mort. Nu-i confirm nici măcar dacă oglinda-i deschizătura – poate că nu face decât să ghicească. Mă gândesc doar la cum o să moară Marinus, când o să i se termine aerul din mansardă. Satisfăcătoare imagine. Zic:

— Niciodată…

— Era puţin probabil, recunoaşte intrusa. În schimb, ar fi fost o ieşire mai elegantă decât planul B, care e la fel de puţin probabil.

Face-un pas către lumânare şi bagă mâna într-un buzunar de pe coapsă. Îmi concentrez tot psihovoltajul pentr-o apărare, dar ea, în loc să scoat-o armă, dă la iveală un telefon mobil, din cele inteligente.

— Cea mai apropiată reţea e la şaizeci de ani în viitor, îi spun, iar deschizătura nu-ngăduie ca semnalele telefoanelor să se conecteze la reţelele din lumea reală. Ce rău îmi pare!

Chipul ei întunecat pare să lumineze-n aura glacial-a mobilului.

— Cum ziceam, e puţin probabil – şi-ndreaptă aparatul către deschizătură; se uită fix; aşteaptă; verifică ecranul; se-ncruntă; aşteaptă; iar aşteaptă; păşeşte-n jurul lumânării şi-a grămezii de funingine, ca să se-aplece lângă deschizătură şi să cerceteze suprafaţa oglinzii; aşteaptă; îşi apropie urechea de ea; aşteaptă; până la urmă, renunţă c-un oftat. Zice: Încă şi mai puţin probabil, după toate-aparenţele – şi-şi bagă-napoi telefonul inteligent. Am pus bine o jumătate de kilogram de explozibil plastic în tufărişul de lângă deschizătura exterioară, când nu te uitai dumneata-n ipostaza de Bombadil. Geanta mea de pânză. Ţi-ai dat seama că nu era totul în regulă când am trecut pe sub glicină, aşa mi s-a părut atunci, drept care ţi-am distras atenţia. Speram ca explozia să distrugă din partea cealaltă deschizătura de-aici, dar se vede că fie semnalul telefonului n-ajunge până la detonator, fie modul vostru de-operare e prea solid construit.

— Îmi pare rău c-ai suferit aşa o pierdere – nu mă pot abţine să-i întorc vorba. O fi existând, oare, şi-un plan C, sau te pomeneşti c-are să moară azi doamna doctor Iris Marinus-Fenby?

— În mod tradiţional, am pune-n scen-o altă bătălie fulminantă-ntre bine şi rău. Nu ne-am pune-n veci de acord însă care dintre noi e unul şi care celălalt, şi singurul premiu pus la bătaie ar fi o moarte mai lentă prin lipsire de oxigen. Ce-ar fi să renunţăm la tradiţie?

E respingătoare-o asemenea falsă uşurătate. Zic:

— Pentru tine, moartea-i doar o scurtă pauză, din câte-nţeleg.

Marinus face câţiva paşi înapoi, ocoleşte lumânarea şi se-aşază unde stau, de obicei – unde stăteau –, musafirii noştri, de cealaltă parte faţă de unde-i deschizătura.

— E mai complicat de-atât, zice, dar adevăru-i că ne-ntoarcem, da. Enomoto, sayyid-ul, care dintre ei a fost informatorul vostru numărul unu-n privinţa Curentului Profund?

— Amândoi. Şi-amândoi maeştrii noştri te cunoşteau. De ce?

— L-am cunoscut pe bunicul lui Enomoto într-o altă viaţă. Un demon ucigaş, nu om – ţi-ar fi plăcut, era genul dumitale.

— Ne refuzi nouă privilegiile de care voi vă bucuraţi – vocea-mi sună sacadată şi spartă, de sete.

— Voi ucideţi pentru nemurire, declară Marinus. Noi suntem condamnaţi la ea.

— „Condamnaţi“, aşa spui? De parc-aţi fi gata să daţi la schimb, de bunăvoie, meta-viaţa voastră pe cele câteva decenii smulse, risipite, stridente-ale unui oase-cu-ceas!

Mă simt nefiresc de obosită. Probabil c-asta mă epuizează, faptul că-mi înăbuş suferinţa legată de uciderea lui Jonah. M-aşez pe jos, la vreo jumătate de metru mai în spate faţă de locul meu obişnuit. Întreb:

— De ce purtaţi voi, Orologiştii-acest… acest… – nu-mi vine-n minte cuvântul, e din arabă, dar se foloseşte-n toate limbile-n ziua de azi – …da, jihadul ăsta-mpotriva noastră?

— Noi slujim sacrosanctitatea vieţii, domnişoară Grayer. Nu vieţile noastre, ci pe-ale altora. Conştiinţa faptului c-acei viitori inocenţi, pe care i-aţi fi omorât ca să v-alimentaţi voi dependenţa de longevitate – oameni la fel de nevinovaţi ca surorile Timms, ca poliţistul Gordon Edmonds, ca mama-şi-fiul Bishop – vor supravieţui, de-acum: ăsta-i scopul nostru suprem. Ce-i o meta-viaţă făr-o misiune? Nimic altceva decât să trăieşti ca să te hrăneşti.

Care mai erau şi-ăia doi Bishopi?

— Tot ce-am făcut, zic – şi vocea-mi sun-atât de tremurată –, a fost să ne dorim să supravieţuim. Cu nimic mai tare, decât orice animal obişnuit, sănătos…

— Nu, zice, schimonosindu-şi faţa, Marinus. Te rog, nu. De prea multe ori am auzit: „Omenirea-i cablată să lupte pentru supravieţuire“, sau: „Cine-i mai tare, pe-ăla natura-l păstrează“, sau: „N-am cules de la prea mulţi, doar de la câţiva“. Iar şi iar, de-a lungul anilor, aceeaşi veche poveste…

Mă dor şoldurile şi genunchii din ce-n ce mai tare – şi-i o durere pe care n-am mai simţit-o niciodată. Mă-ntreb dacă tot intrusa-i răspunzătoare şi de asta. Pe unde-o fi ajuns Jonah?

— … spusă de-o panoplie-atât de vastă de vulturi – zice femeia-n continuare, şi-aş vrea să vorbească puţin mai tare –, de la stăpânii feudali până la negustorii de sclavi, la oligarhi, la neoconservatori, la prădătorii ca voi doi. Cu toţii vă sugrumaţi conştiinţele şi vă prefaceţi a nu pricepe cum vine treaba cu etica.

Durerea mi s-a întins la-ncheietura mâinii stângi. Mă uit la ea, şi mi-aş tăia-o, dac-aş putea – oribilă e. Pielea-mi atârnă, ca o mânecă de-a dreptul grotesc de nepotrivită. Palma, degetele-mi sunt… bătrâne. Cu siguranţă că e, şi-asta, o iluzie respingătoare, produsă cumva de Marinus. Îmi ridic privirile – c-un efort neverosimil – şi mă uit spre deschizătură. O hoaşcă, de tot albită la păr, îmi întoarce privirea, făcând ochii mari.

— Explozia n-a distrus deschizătura, zice femeia cea neagră, dar o fisură-n ea tot a făcut. Aici, pe la mijloc, vezi? – şi se lasă-n genunchi lângă mine, urmând cu degetul o linie groasă. Uite-o. Lumea de-afară pătrunde-năuntru, domnişoară Grayer. Zău că-mi pare rău. Te prinde vârsta din urmă, cam c-un deceniu la fiecare cinşpe secunde.

Aud că vorbeşte-aceeaşi limbă ca şi mine, dar despre ce vorbeşte?

— Cine eşti?, o întreb.

Se holbează la mine, ceea ce nu-i deloc politicos. Africanii oare nu-şi învaţă copiii bunele maniere?

— Sunt Clemenţa, domnişoară Grayer.

— Foarte bine, atunci, dacă eşti Clemenţa, du-mă… du-mă la… – ştiu cum îl cheamă, ştiu şi că-i ştiu numele, dar numele lui nu mă mai cunoaşte pe mine. … fratele meu. Acum, în momentul ăsta. El ştie cum să rezolve lucrurile.

— ’Pare rău, zice Clemenţa. Mintea ţi se destramă – şi se ridică-n picioare, apucând şi… ăsta-l nostru, cum îi zice? Ăsta-n care stă lumânarea? Te pomeneşti că vrea să-l fure! Pune-l imediat la loc!, îi spun, şi-ncerc s-o opresc, dar picioarele mi se răsucesc degeaba-ntr-un morman de pulbere. Oribil de murdar e locul ăsta. Unde-i menajera? Şi de ce stă o negresă cu sfeşnicul nostru-n mână? Da, ăsta-i cuvântul – sfeşnic! Îl avem în familia noastră de generaţii-ntregi. E mai vechi şi decât Isus Cristos. Provine de la Ninive. Strig:

— Adu-mi-l în momentul ăsta pe Jonah!

Africanca ridică sfeşnicul, ca pe-o… ca pe-o… asta… ştiţi ca pe ce… – şi dă cu el cât poate ea de tare, cu baza lui atât de grea, în oglindă…

Lumina zilei dă buzna, şi fulgi de zăpadă se-nvârtejesc înăuntru prin planul căscat larg al deschizăturii, acoperind podeaua, roind prin cotloanele cele mai sumbre ale mansardei, ca nişte şcolari mânaţi de curiozitate. Corpul mi s-a scofâlcit în jurul meu, ca un balon înţepat şi golit. Nemailegat, nemaiprins nicicum, nemaiţinut de creierul său lovit brusc de senilitate, sufletul meu se-nalţă eliberat. Marinus, fără să mai arunce nici măcar o privire-n urmă, trece prin deschizătură, exact în momentul în care mansarda se destramă, pe fundalul unui cer ca de iarnă, deasupra unui oraş anonim. S-a terminat. Fără corpul ei din naştere, ca să-l ancoreze-n lume, sufletul Norei Grayer se dizolvă; pentru moment, pluteşte-n spaţiul de la semiînălţime, ocupat odată de mansarda Conacului Slade. Asta să fi fost existenţa mea? Atât, şi gata? Trebuia să mai fie încă mult înainte. Multe alte decenii-nainte. Iscusinţa mea le merita. Ia uite-n jos: acoperişuri, maşini, alte vieţi – şi-o femeie care-şi pune-o beretă verde, părăsind scena pe-o alee-ngustă, c-un sfeşnic furat, pe care-l ţine-n mână şi-acum. Fără vreun rămas-bun, în toat-aglomeraţia care pluteşte-n aer, fără vreun imn cântat, fără vreun mesaj. Numai zăpadă, zăpadă, zăpadă – şi tragerea inexorabilă-nspre Crepuscul.

Nu încă. Nu încă. Mă trage Crepusculul, dar naiba să-l ia de Crepuscul, naiba s-o ia pe Marinus – o să trag eu mai tare. Mi-a omorât fratele, şi-acum pleacă liniştită. Suferinţa să trag-alături de mine – ura să-mi întărească forţele. Or fi rămas ele puţine, secundele, câte mai am, dar şi-aşa, dacă există vreo cale de a-l răzbuna pe Jonah, minte-nfierbântată ce era el, fratele meu geamăn şi drag, adevărata mea cealaltă jumătate, o s-o găsesc eu, calea cu pricina, oricât de vagi i-ar fi urmele. Coşuri de cărămidă, acoperişuri cu ţigle, grădini înguste, prelungi, cu şoproane, barăci, maldăre de compost. Unde şi-ar putea găsi refugiu sufletul meu mânat de dorinţa răzbunării? Într-un alt corp din naştere, poate? Pe cine văd? Un frate şi-o soră, ieşiţi la joacă-n zăpadă… Prea mari, deja prea strâns legaţi de propriile suflete. Un alt băiat, care sare pe-o trambulină… chiar mai mare – nu-i bun de nimic. O coţofană se-aşază pe şopronul dintr-o grădină, c-un croncănit şi-o bufnitură pe-acoperişul de tinichea – dar un suflet omenesc nu poate sălăşlui într-un creier de-animal. În grădina de-alături, se deschide uşa din spate-a casei şi-o femeie cu o căciulă de lână pe cap iese c-un lighean de coji. Strigă:

— Adib, nu da cu bulgări în soră-ta! Fă un om de zăpadă! Joacă-te cuminte!

E gravidă – se vede chiar şi de la zece metri-nălţime –, iar acum, văd foarte clar totul. Văd frumuseţea proiectului. Femeia gravidă nu se afl-aici din întâmplare; apariţia ei a fost provocată de Scriere. Crepusculul mă trage către sine, dar eu, acum, îi opun rezistenţă, fiindcă-mi dau seama că-i posibilă şi-o soartă alternativă. Misiunea mea nou-născută îmi dă putere – şi iată care-i misiunea mea: într-o bună zi, oricât de mult ar mai fi pân-atunci, o s-o regăsesc pe Marinus şi-o să-i susur la ureche: Tu l-ai omorât pe fratele meu, Jonah Grayer, şi-acum te omor eu pe tine, pentru vecie. Îmi dau drumul în jos, odată cu fulgii mari de zăpadă, cu zăpada vie, cu eterna zăpadă; neştiută de nimeni, trec prin pardesiul femeii gravide, prin hainele ei de casă, prin pielea ei, prin peretele uterului ei – şi sunt iar la mine-acasă, în casa mea nouă şi caldă, m-ancorez de noul meu trup; imună, de-acum, în faţa Crepusculului şi refugiată la loc sigur, în creierul unui fetus-băiat, al acestui astronaut în miniatură, care doarme-ncovrigat şi visează, cu vârful degetului mare-ntre buze.

Note

116. Bombadil e numele unui personaj secundar din universul ficţional al lui J.R.R. Tolkien, apărând pentru prima oară într-un poem din 1934, „Aventurile lui Tom Bombadil“, apoi şi în Stăpânul inelelor.

117. The Truman Show, film ştiinţifico-fantastic de comedie din 1998, gen film în film, în regia lui Peter Weir, cu Jim Carrey în rolul titular.

118. Limbă vorbită mai ales la începutul secolului XX, o combinaţie de engleză americană şi engleză britanică.

119. De la Blitzkrieg, „război-fulger“ (germ.), tehnică utilizată de germani la începutul celui de-al Doilea Război Mondial, prin care atacau cu toate forţele, pentru a înfrânge rezistenţa inamicului cât mai repede. În aşa-numita Bătălie pentru Marea Britanie, tehnica nu a reuşit, din cauza faptului că trupele terestre germane nu au putut ajunge pe insulele britanice.

120. Trimitere la tărâmul promis poporului evreu de Dumnezeu/Iehova, în cărţile biblice ale Genezei şi Exodului, descris ca fiind „scăldat în lapte şi miere“.

121. Sensei înseamnă textual: „cel născut (sau care vine) înaintea altuia“ şi este un termen onorific din limbile chineză, coreeană şi japoneză, folosit mai ales în artele marţiale, cu sensul de „maestru“, „învăţător“.

122. Prinţesă cretană din mitologia greacă, fiică a regelui Minos, care s-a îndrăgostit de Tezeu şi l-a ajutat să iasă din Labirintul unde ucisese Minotaurul, desfăşurând un fir de aţă.

123. Câţi îngeri încap (sau dansează) pe o gămălie de ac? – dilemă legată de scolastica medievală, despre care se spune c-ar fi fost dezbătută în forurile ecleziastice de la Constantinopol, chiar în timp ce armatele sultanului Mahomed II forţau intrarea în cetate.

124. În universul ficţional din romanele autorului, Orologiştii sunt Atemporali care se reîncarnează, adversari ai Ancoriţilor, care se hrănesc cu sufletele unor muritori, pentru a-şi realimenta propriile suflete. Confruntarea dintre cele două categorii este mai elaborat prezentată în romanul The Bone Clocks.

125. Textual: „câine-pitic“ (în limba galeză), specie de câine ciobănesc de talie mică, specific Ţării Galilor. În Marea Britanie, rasa a devenit celebră datorită faptului că regina Elisabeta II a avut, de-a lungul timpului, numeroase exemplare.

126. Trimitere la profetul biblic Iona (sec. VIII î.e.n.), din Cartea lui Iona, pe care Dumnezeu îl trimite la Ninive, să-i avertizeze pe locuitorii cetăţii de mânia divină. El, în schimb, se îmbarcă pe o corabie cu destinaţia Tarsis, încercând să fugă de misiunea primită. În cursul unei furtuni, cade în mare şi este înghiţit de o balenă, în al cărei pântec rămâne până acceptă să-şi ducă la îndeplinire misiunea.

Mulţumiri

Tuturor acestora: Maximillian Arambulo, Nikki Barrow, Manuel Berri, Kate Brunt, Amber Burlinson, Evan Camfield, Gina Centrello, Kate Childs, Catherine Cho, Madeleine Clark, Louise Dennys, Walter Donohue, Deborah Dwyer, David Ebershoff, Richard Elman, Lottie Fyfe, Jonny Geller, Lucy Hale, Sophie Harris, Kate Icely, Kazuo Ishiguro, Susan Kamil, Trish Kerr, Jessica Killingley, Martin Kingston, Jacqui Lewis, Alice Lutyens, Sally Marvin, Katie McGowan, Caitlin McKenna, Peter Mendelsund, Janet Montefiore, Nicole Morano, Neal Murren, Jeff Nishinaka, Lawrence Norfolk, Alasdair Oliver, Laura Oliver, Lidewijde Paris, Doug Stewart, Simon M. Sullivan, Carole Welch.

Sincerele mele scuze celor pe care i-am scăpat din vedere.

Ca-ntotdeauna, mulţumiri familiei mele.