William Faulkner

Recviem pentru o călugăriţă

Traducere de Mircea Ivănescu

Postfaţă de Sorin Alexandrescu

Kindle eBook: august 2015

versiunea 1.0

Cuprins

Actul întâi – TRIBUNALUL (Un nume pentru oraş)

Scena întâi

Scena a doua

Scena a treia

Actul al doilea – CUPOLA AURITĂ (Începutul a fost Cuvântul)

Scena întâi

Scena a doua

Scena a treia

Actul al treilea – ÎNCHISOAREA (Nici măcar cu totul încă eliberându-l…)

Scena întâi

POSTFAŢĂ

Actul întâi
TRIBUNALUL
(Un nume pentru oraş)

Clădirea tribunalului este mai puţin bătrână decât oraşul, care a început cândva pe la schimbarea secolului, atunci fiind o Agenţie comercială şi poştală pentru regiunea indienilor Chickasaw şi a continuat astfel timp de aproape treizeci de ani înainte de a descoperi nu că îi lipsea un depozit pentru actele sale oficiale şi sigur nu că ar fi avut nevoie de vreunul, ci că doar creând sau în orice caz decretând un asemenea depozit ar fi putut face faţă unei situaţii care altminteri avea să coste bani pe cineva;

Aşezarea îşi avea actele şi istoria sa oficială; chiar simpla deposedare a indienilor a născut în timp o miniatură de arhivă, cu atât mai mult deşeurile normale ale confederaţiei întâmplătoare şi precare omeneşti împotriva mediului – acel timp şi acea pustietate – în cazul acesta o firavă, tot mai decolorată, mult morfolită, incoerentă, uneori agramată adunătură de titluri de arendă, şi patente şi transferuri de proprietate şi donaţii, şi registre de impozite şi de serviciu militar, şi acte de vânzare de sclavi, şi liste contabile cu rate de schimb şi de transfer de devize, şi angajamente şi ipoteci, şi liste de recompense pentru negrii fugiţi sau furaţi sau alt fel de vite în asemenea situaţii, şi însemnări de jurnal personal cu naşteri şi căsătorii şi morţi şi spânzurări publice şi licitaţii de terenuri, acumulându-se lent în aceste trei decenii, toate strânse într-un fel de ladă de fier ca a piraţilor din poveste în camera din spate a prăvăliei care era deopotrivă oficiu poştal şi magazin universal, până în acea zi treizeci de ani mai târziu când, din cauza unei evadări dintr-o puşcărie unde fusese implicat şi un străvechi monstruos lacăt de fier transportat cale de o mie de mile pe cai din Carolina, lada fusese mutată într-o cămăruţă nouă, asemenea unui şopron de lemne sau de unelte, construită cu două zile mai înainte lângă peretele exterior al închisorii, o cabană de buşteni cu mortar între ei, cu golurile umplute de noroi şi rămânând totuşi dărăpănată; şi astfel s-a născut tribunalul districtului Yoknapatawpha: pur şi simplu la modul fortuit, nu numai mai puţin bătrân decât închisoarea, dar şi căpătându-şi existenţa din întâmplare şi incidental: lada conţinând documentele nefiind mutată din vreun loc, ci pur şi simplu într-un loc; scoasă din camera din spate a oficiului poştal nu din vreun motiv inerent acelei camere sau din cauza lăzii înseşi, ci dimpotrivă: care – lada – nu numai că nu încurca pe nimeni în camera din spate, ci chiar i se simţea lipsa când o luaseră, întrucât slujise ca o altă banchetă sau scaun printre butoaiele cu praf de puşcă şi whisky şi măsurile de sare şi slănină în jurul sobei în nopţile de iarnă; şi fusese mutată doar pentru simplul motiv că dintr-odată aşezarea de colonişti (peste noapte avea să devină un oraş fără să fi fost sat; cam într-o sută de ani avea să se trezească febrilă din aţipeala ei comunală intrând într-un vârtej de Cluburi specializate şi snoabe şi Camere de Comerţ şi Asociaţii ale frumuseţilor locale: un fel de răpăit furios de tobe găunoase îndreptându-se spre nicăieri, făcute doar să sune mai tare decât oricare dintre micile aglomerări omeneşti de la nord sau sud sau est sau vest de ea însăşi, intitulându-se singură oraş aşa cum Napoleon se intitula singur împărat şi apărându-şi acest expedient prin îngroşarea listelor de recensământ – o febră, un delir în care avea să confunde veşnic agitaţia cu mişcarea şi mişcarea cu progresul. Dar asta avea să fie încă o sută de ani mai târziu; acum era regiune de frontieră, bărbaţii şi femeile pionieri, aspri, simpli şi dăinuitori, căutând bani sau aventură, sau libertate sau pur şi simplu o evadare, şi nefiind deosebit de atenţi la felul în care ar fi obţinut aşa ceva.) se găsi pusă în faţa nu atât a unei probleme care ar fi trebuit să fie rezolvată, cât a unei dileme asemenea sabiei lui Damocles din care trebuia să se salveze;

Chiar şi evadarea din temniţă fusese o întâmplare: un grup – trei sau patru oameni – de bandiţi de pe Calea spre Natchez (douăzeci şi cinci de ani mai târziu legenda avea să înceapă să afirme, şi o sută de ani mai târziu avea să continue s-o facă la fel, că doi dintre bandiţi fuseseră fraţii Harpe înşişi, Marele Harpe în orice caz, întrucât împrejurările, metoda evadării lăsase în urmă ceva ca un miros, o aromă, un fel de jovialitate gargantuescă şi bizară, deopotrivă umoristică şi înfricoşătoare, ca şi cum aşezarea ar fi ajuns, s-ar fi încurcat singură, în atenţia sau raza de acţiune a unui uriaş lenevos şi glumeţ. Lucru care – că ar fi fost într-adevăr cei din neamul Harpe – era imposibil, întrucât cei din familia Harpe, şi chiar şi ultimul dintre bandiţii lui Mason, erau morţi sau risipiţi la vremea aceea, şi bandiţii ar fi trebuit să aparţină organizaţiei lui John Murrel – dacă ar fi avut nevoie să aparţină vreunei organizaţii, oricare ar fi fost ea, alta decât simpla fraternitate a tâlharilor.) fusese capturat în mod accidental de o bandă întâmplătoare de civili cărora li s-ar fi putut spune mai mult sau mai puţin miliţieni şi adus la închisoarea din Jefferson pentru că era cea mai apropiată, banda de miliţieni făcând parte dintr-o paradă militară generală ce avusese loc la Jefferson cu două zile înainte de marea petrecere populară de Patru Iulie, şi care în cea de-a doua zi fusese purificată prin eliminări peremptorii şi preschimbată într-o încăierare de beţivi lăsându-i chiar şi pe cei mai înrăiţi supravieţuitori îndeajuns de vulnerabili pentru a fi daţi afară din aşezare de către rezidenţii civili, banda care urma să efectueze captura fiind dusă pe sus, încă în stare de inconştienţă alcoolică, într-una dintre căruţele care efectuaseră expulzarea, într-o mlaştină la patru mile de Jefferson cunoscută sub numele de Fundul Uraganului, unde făcuseră o tabără ca să-şi recapete forţele, sau cel puţin uzul picioarelor, şi unde în noaptea aceea cei patru – sau trei – bandiţi, în drumul spre ascunzătoarea lor întorcându-se de la ultima lor ispravă pe Calea spre Natchez, dăduseră buzna de-a dreptul în focul de tabără. Şi aici relatările se împărţeau: unii spuneau că sergentul care comanda această unitate de miliţie îl recunoscuse pe unul dintre bandiţi ca fiind un dezertor din vechea lui unitate, alţii spuneau că unul dintre bandiţi îl recunoscuse pe sergent ca un fost subordonat al său, al banditului, în aceeaşi treabă banditească. Oricum, în a patra dimineaţă, cu toţii, capturatori şi prizonieri, se reîntoarseră la Jefferson în grup, unii spuneau că făcând-o ca aliaţi în căutare de băutură, alţii spuneau că cei care-i capturaseră îşi aduceau prăzile îndărăt la aşezare ca să se răzbune pentru că fuseseră expulzaţi de acolo. Din cauză că erau vremurile frontierei, ale pionierilor, când libertatea şi independenţa personală constituiau aproape o condiţie fizică, aşa cum ar fi incendiile sau inundaţiile, şi nicio comunitate nu se amesteca în moralitatea cuiva atâta vreme cât elementele amorale acţionau undeva în altă parte, astfel că Jefferson, nefiind nici pe Calea spre Natchez şi nici pe Râu, ci fiind plasat undeva la mijloc, fireşte că nu dorea să participe la viaţa interlopă nici a unuia nici a altuia;

Dar acum obţinuseră o participare, luaţi cum s-ar spune prin surprindere, pe neaşteptate, fără avertismente să se pregătească sau să se protejeze. Îi închiseră pe bandiţi în închisoarea făcută din buşteni şi glod întărit, care până atunci nu avusese deloc încuietoare întrucât până la acel moment toţi clienţii ei fuseseră amatori – bătăuşi locali şi beţivi şi sclavi fugiţi – pentru care ajunsese o singură bârnă grea pusă pe dinafara uşii ca la un coşar. Dar acum aveau aici ceea ce ar fi putut fi patru – trei – Dillingeri sau Jesse James-i ai acelor vremuri, cu preţ pe capetele lor. Astfel că încuiară închisoarea; sfredeliră o gaură prin uşă şi o alta prin uşor şi petrecură un lanţ greu prin aceste găuri şi trimiseră un mesager în grabă dincolo până la prăvălia oficiului poştal să aducă străvechiul lacăt din Carolina de la ultima geantă de poştă de la Nashville – monstrul acela de fier cântărind aproape cincisprezece pfunzi, cu o cheie aproape la fel de lungă ca o baionetă, nu doar singurul lacăt în acea parte a ţării, ci şi cel mai vechi lacăt în acea regiune a Statelor Unite, adus aici de unul dintre cei trei bărbaţi care erau ceea ce avea să reprezinte pionierii şi coloniştii de o vârstă ai Ţinutului Yoknapatawpha, lăsând în acest ţinut cele mai vechi trei nume – Alexander Holston, care venise pe jumătate ca valet şi pe jumătate ca paznic şi apărător al Doctorului Samuel Habersham, şi pe jumătate doică şi jumătate preceptor al băiatului fără mamă, acum în etate de opt ani, ai doctorului, ei trei străbătând călare întregul Tennessee dinspre Trecătoarea Cumberland laolaltă cu Louis Grenier, un hughenot, fiu mai tânăr de emigranţi, care adusese primii sclavi în ţinut şi căruia i se acordase primul titlu de proprietate şi astfel devenise primul plantator de bumbac; în vreme ce doctorul Habersham, cu geanta lui uzată, neagră, cu pilule şi cuţite, şi cu paznicul său cafeniu şi taciturn şi cu băiatul lui pe jumătate orfan deveni aşezarea colonială însăşi (o vreme, înainte de a-şi avea nume, aşezarea era cunoscută ca fiind La Doctorul Habersham, apoi La Habersham, apoi pur şi simplu Habersham; o sută de ani mai târziu, în cursul unei schisme între două cluburi de doamne cu privire la denumirea străzilor pentru a se putea organiza serviciul poştal liber, se pornise o mişcare, la început pentru a-i schimba numele îndărăt în Habersham; pe urmă, aceasta dând greş, să se împartă oraşul în două şi să se numească una dintre jumătăţi Habersham după vechiul pionier, doctor şi fondator) – prieten al bătrânului Issetibbeha, şeful Chickasaw (băiatul fără mamă al lui Habersham, acum un bărbat de douăzeci şi cinci de ani, se căsătorise cu una dintre nepoatele lui Issetibbeha şi în anii treizeci emigrase în Oklahoma împreună cu oamenii deposedaţi de pământuri din neamul soţiei sale), la început agent neoficial, apoi oficial al Agenţiei Chickasaw până când demisionase printr-o scrisoare de denunţ mânios adresată însuşi Preşedintelui Statelor Unite; şi – acum când pupilul şi discipolul său devenise un om în toată firea – Alexander Holston devenise primul cârciumar al aşezării, înfiinţând taverna cunoscută încă drept Casa Holston, ai cărei pereţi de buşteni şi ale cărei duşumele de scânduri şi încheieturi întărite cu mâna cu mortar mai sunt îngropate undeva sub moderna sticlă presată şi lacurile acoperind cărămizile şi tuburile de neon. Lacătul era al lui;

Cincisprezece pfunzi de fier inutil cărate cale de o mie de mile printr-un deşert de râpe şi mlaştini, de inundaţii şi secetă şi de animale sălbatice şi indieni sălbatici şi albi şi mai sălbatici, deplasându-se aceşti cincisprezece pfunzi care mai bine ar fi fost lăsaţi pentru hrană sau seminţe pentru plante şi hrană sau chiar praf de puşcă cu care să se poată organiza apărarea, pentru a deveni un punct fix, un fel de jalon în evoluţia locului, în barul unei taverne din sălbăticie, încuind şi asigurând chiar nimic, pentru că nu era nimic dincolo de barele şi obloanele grele care să aibă nevoie să fie mai departe încuiat şi asigurat; nici măcar o greutate care să ţină hârtiile în ordine pentru că singurele hârtii de la Casa Holston erau şuviţele răsucite ţinute într-un vechi corn de praf de puşcă de deasupra căminului şi cu care să se aprindă tutunul; totdeauna puţin cam în drum, întrucât trebuia mereu să fie mutat: de la bar la etajeră, la consolă şi apoi îndărăt la bar până când la urmă s-au gândit să-l pună la servieta bilunară de poştă; acum familiar, cunoscut, în momentul acela cel mai vechi obiect rămas neschimbat în aşezare, mai bătrân decât oamenii, întrucât Issetibbeha şi doctorul Habersham muriseră, şi Alexander Holston era un bătrân înţepenit de artrită, şi Louis Grenier îşi avea o aşezare proprie pe vastele sale plantaţii, jumătate din care nici măcar nu era în Ţinutul Yoknapatawpha şi cei din aşezarea propriu-zisă îl mai vedeau rareori; mai bătrân decât oraşul, întrucât erau acum în el nume noi chiar dacă mai curgea în venele lor sângele cel vechi şi bătrân – Sartoris şi Stevens, Compson şi MacCaslin şi Sutpen şi Coldfield – şi acum nu mai împuşcai ursul sau căprioara sau curcanul sălbatic pur şi simplu stând o vreme în uşa bucătăriei, ca să nu mai vorbim şi de geanta cu poşta – scrisori şi chiar ziare – care venea de la Nashville o dată la fiecare două săptămâni cu un mesager special care nu făcea nimic altceva şi primea pentru asta un salariu de la Guvernul Federal; şi aceasta a fost a doua fază a transsubstanţierii lacătului monstruos din Carolina în tribunalul districtului Yoknapatawpha;

Poşta nu ajungea totdeauna la aşezare la fiecare două săptămâni, nici măcar în fiecare lună. Dar mai devreme sau mai târziu ajungea, şi toată lumea ştia că avea să ajungă, pentru că ea – geanta asta din piele tăbăcită de vacă, nici măcar de ajuns de mare ca să conţină un schimb complet de haine, cuprinzând trei sau patru scrisori şi pe jumătate mai puţine ziare prost tipărite de câte unul sau două fascicole, deja cu trei sau patru luni depăşite ca dată şi de obicei pe jumătate şi uneori cu totul dezinformate sau incorecte, şi cu asta ar fi trebuit să se înceapă aprecierea lor – era Statele Unite, puterea şi voinţa de libertate, nerecunoscând supunere faţă de nicio creatură omenească, aducând până şi în acea tăcută sălbăticie aproape lipsită de drumuri şi cărări vocea subţire, peremptorie, a naţiunii care-şi smulsese libertatea de la unul dintre cele mai puternice popoare ale pământului şi şi-o apărase cu succes în decursul aceleiaşi vieţi de om; atât de peremptorie şi de audibilă încât omul care ducea geanta aceasta de poştă pe calul lui în galop nici măcar nu avea arme asupra lui în afară de un corn de tablă, străbătând lună după lună, zgomotos, ostentativ, aproape dispreţuitor, o regiune în care se găseau oameni gata să omoare un călător numai pentru cizmele din picioarele lui şi să-l spintece ca pe un urs sau cerb sau peşte şi să umple cavitatea cu pietre şi să scufunde apoi dovada faptei lor în apa cea mai apropiată; nici măcar consimţind să treacă tăcut prin locuri în care alţi oameni, chiar înarmaţi şi în grupuri, încercau să se mişte în taină sau cel puţin fără zarvă, ci în schimb anunţându-şi singuratica sosire cât de departe răzbătea sunetul cornului pe care-l purta cu sine. Astfel că nu a trecut mult până când lacătul lui Alexander Holston a fost mutat la geanta de poştă. Nu că geanta ar fi avut nevoie de vreunul, din moment ce venea deja cale de trei sute de mile de la Nashville fără lacăt. (Se proiectase la început ca lacătul să rămână tot timpul la geantă, adică nu numai cât geanta ar fi rămas în aşezare, dar şi atunci când ar fi fost pe cal între Nashville şi aşezare. Călăreţul refuzase la modul cel mai succint, în trei cuvinte dintre care numai unul ar fi putut fi tipărit. Motivul său era greutatea lacătului. Ei i-au atras atenţia că un asemenea argument nu rezista, întrucât nu numai – călăreţul era un omuleţ firav, irascibil, cântărind mai puţin de o sută de pfunzi – că acei cincisprezece pfunzi ai lacătului tot n-ar fi reuşit nici măcar atunci să-i aducă greutatea proprie la cea a unui bărbat normal adult, dar şi că greutatea adăugată a lacătului avea doar să împlinească greutatea pistoalelor pe care patronul lui, Guvernul Statelor Unite, credea că le ducea cu el şi chiar îl plătea pentru a o face, răspunsul călăreţului la aceasta fiind de asemenea succint, chiar dacă nu tot atât de plauzibil: că lacătul cântărea cincisprezece pfunzi fie la uşa din spate a prăvăliei din aşezare, fie la aceea a oficiului poştal din Nashville. Dar întrucât Nashville şi aşezarea se aflau la trei sute de mile distanţă, la vremea când calul l-ar fi transportat de la una la cealaltă, lacătul ar fi cântărit cincisprezece pfunzi pe milă înmulţit cu trei sute de mile, adică patruzeci şi cinci de sute de pfunzi. Ceea ce era evident o prostie, o imposibilitate fizică atât în ce privea lacătul, cât şi calul. Dar fără îndoială cincisprezece pfunzi înmulţit cu trei sute de mile însemna patruzeci şi cinci de sute de ceva, fie pfunzi, fie mile – mai ales că, în timp ce ei încercau încă să desluşească această socoteală, călăreţul repetase primele sale trei succinte – două de netipărit sau repetat – cuvinte.) Astfel că mai puţin decât oricând geanta asta ar mai fi avut nevoie de un lacăt în camera din spate a oficiului poştal, înconjurată şi închisă acum iarăşi de civilizaţie, unde însăşi condiţia ei intactă, însăşi prezenţa ei necesară pentru a primi un lacăt, dovedea lipsa acestei nevoi în timpul celor trei sute de mile pe Calea bântuită de jafuri şi tâlhării; având nevoie de vreun lacăt la fel de puţin cât era de fapt făcută ca să primească un asemenea lacăt, întrucât fusese necesar să se taie pielea cu un cuţit pe sub fiecare dintre clapele închizătorii şi să se introducă falca de fier a lacătului prin cele două tăieturi şi să-l închidă apoi, astfel că orice altă mână cu un cuţit similar ar fi putut tăia toată încuietoarea asta de la geantă la fel de uşor cum se şi pusese. Astfel că bătrânul lacăt nu era nici măcar un simbol al siguranţei; era un gest de salut, al oamenilor liberi către oameni liberi, al civilizaţiei către civilizaţie peste nu doar trei sute de mile de pustietate până la Nashville, ci şi peste cele cincisprezece sute de mile până la Washington: al respectului fără servilism, al ataşamentului fără înjosire faţă de guvernul pe care şi ei contribuiseră să-l creeze şi îl acceptaseră cu mândrie dar încă în calitatea lor de oameni liberi, încă liberi să se distanţeze de el în orice moment dacă ei doi nu s-ar mai fi găsit compatibili, bătrânul lacăt întâlnind geanta de fiecare dată la sosirea ei, ca s-o închidă într-un simbolism de fier, inviolabil, în vreme ce bătrânul Alec Holston, celibatar fără copii, devenea puţin mai bătrân şi mai cărunt, puţin mai artritic în trup dar şi în temperament, puţin mai ţeapăn şi mai rigid în oase dar şi în mândrie, întrucât lacătul mai era şi acum al lui, el îl împrumutase doar, şi astfel, într-un sens, el era în aşezare bunicul inviolabilităţii nu numai a poştei guvernamentale, ci şi a unui guvern liber al unor oameni liberi, atâta vreme cât guvernul îşi aducea aminte să-i lase pe oameni să trăiască liberi, nu sub el, ci alături de el;

Acesta era lacătul; îl puseră la închisoarea oraşului. O făcură repede, nici măcar aşteptând ca un mesager să se fi putut întoarce de la Casa Holston cu încuviinţarea bătrânului Alec de a-l scoate de la geanta de poştă sau de a-l folosi în noile scopuri. Nu că ar fi obiectat în principiu sau ar fi refuzat să-şi dea încuviinţarea decât din instinct; adică el ar fi fost primul care să sugereze ideea cu lacătul dacă ar fi ştiut la timp sau s-ar fi gândit primul la asta, dar ar fi refuzat-o imediat dacă s-ar fi gândit că se punea la cale aşa ceva fără a fi fost consultat. Ceea ce ştia toată lumea în aşezare, deşi nu acesta ar fi fost câtuşi de puţin motivul pentru care nu-l aşteptaseră pe mesager. De fapt, nu fusese trimis niciun mesager la bătrânul Alee; nu mai avuseseră timp să trimită un mesager, cu atât mai puţin să aştepte până avea să se întoarcă acesta; nu voiau lacătul ca să-i ţină pe bandiţi în închisoare, întrucât (cum s-a dovedit mai târziu) bătrânul lacăt n-ar fi fost în mai mare măsură un obstacol pentru bandiţi să iasă decât ar fi fost obişnuita bârnă de lemn; n-aveau nevoie de lacăt ca să protejeze aşezarea de bandiţi, ci ca să-i protejeze pe bandiţi de aşezare. Pentru că prizonierii de-abia ajunseseră la aşezare când se descoperi că exista o facţiune ce urmărea să-i linşeze imediat, pe nepusă masă, fără preliminarii – o bandă mică dar hotărâtă, care încerca să-i smulgă pe prizonieri din mâinile celor care-i capturaseră în vreme ce miliţia mai încerca încă să găsească pe cineva căruia să-i predea aceşti prizonieri, şi ar fi reuşit dacă n-ar fi fost un bărbat numit Compson, venit în aşezare cu câţiva ani înainte cu un cal de curse pe care-l dăduse lui Ikkemotubbe, succesorul lui Issetibbeha ca şef al tribului, în schimbul unei mile pătrate din ceea ce avea să fie cel mai preţios pământ din viitorul oraş Jefferson, care, spune legenda, a scos un pistol şi i-a ţinut la respect pe cei ce voiau să răpească prizonierii ca să-i linşeze până când bandiţii au putut fi duşi la închisoare şi găurile fuseseră sfredelite şi fusese trimis cineva să aducă lacătul bătrânului Alee. Pentru că erau într-adevăr nume noi şi chipuri noi acum în aşezare – chipuri atât de noi, încât să nu mai aibă (pentru vechii locuitori) niciun fel de antecedente identificabile altele decât calitatea de mamifere, nici vreun trecut altul decât pur şi simplu anii care-i însemnaseră; şi nume atât de noi, încât să nu mai aibă antecedente indentificabile (sau putând fi descoperite), sau măcar vreun trecut, ca şi cum ar fi fost inventaţi ieri, aici părerile fiind iarăşi împărţite: în sensul că erau mai mulţi oameni în aşezare în ziua aceea decât sergentul de miliţie pe care vreunul sau altul dintre bandiţi să-l poată recunoaşte;

Astfel Compson încuia închisoarea şi un curier cu cei mai buni doi cai din aşezare – unul pe care să-l călărească şi unul pe care să-l conducă – străbătu pădurile spre Calea Natchez pentru a parcurge călare cele vreo sută de mile până acolo anunţând capturarea şi cerând autorizaţia pentru a încasa recompensa pusă pe prinderea bandiţilor; şi în seara aceea în bucătăria Casei Holston avu loc prima reuniune municipală a aşezării, prototip nu numai al consiliului orăşenesc după ce aşezarea avea să devină oraş, ci şi al Camerei de Comerţ când avea să se proclame municipiu, prezidând Compson, nu bătrânul Alee, care era foarte bătrân acum, posomorât, taciturn, aşezat chiar în nopţile fierbinţi de iulie în faţa focului aprins în căminul său uriaş, chiar cu spatele întors spre masă (nu-l interesau discuţiile; prizonierii erau deja ai lui din moment ce lacătul lui îi ţinea acolo; orice ar fi hotărât conferinţa ar fi trebuit să-i fie supus lui pentru ratificare oricum înainte ca cineva să se fi putut atinge de lacăt ca să-l deschidă), în jurul căreia strămoşii părinţilor oraşului Jefferson se aşezaseră în ceea ce era aproape un consiliu de război, discutând nu numai încasarea recompensei, ci şi păstrarea şi apărarea ei. Pentru că erau acum două facţiuni ale opoziţiei: nu numai grupul care dorea linşarea, ci şi banda de miliţie care pretindea că, în calitatea lor de obiecte preţioase, deţinuţii le aparţineau celor care-i capturaseră iniţial; că ei – miliţia – nu cedaseră decât custodia prizonierilor, dar nu renunţaseră la nimic din recompensa lor: în perspectiva căreia banda de miliţieni obţinuse încă o cantitate de whisky de la magazinul cu poşta şi aprinsese un foc imens în faţa închisorii, în jurul căruia ei şi adepţii linşajului se aliaseră acum într-o conferinţă sau consfătuire proprie. Sau aşa credeau ei. Pentru că adevărul era că acum Compson, în numele unei crize ameninţând pacea şi bunăstarea publică, formulase o cerere oficială la farmacia profesională a doctorului Peabody, succesorul bătrânului doctor Habersham, şi ei trei – Compson, Peabody şi cel cu magazinul şi cu poşta (numele lui era Ratcliffe; o sută de ani mai târziu numele avea să mai existe încă în acest ţinut, dar la vremea aceea trecuse prin doi moştenitori care, în transmiterea cuvintelor, se dispensaseră de ochi, folosind doar urechea, astfel că la vremea aceea, când cel de-al patrulea fusese pur şi simplu constrâns de necesitate de a învăţa să-l scrie iarăşi, numele îşi pierduse „c”-ul şi „fe”-ul final) adăugaseră opiu la un butoiaş de whisky şi-l trimiseseră ca pe un dar al aşezării pentru uimitul sergent de miliţie, şi se reîntorseseră în bucătăria de la Casa Holston să aştepte până ce avea să se stingă complet vacarmul; pe urmă cei din partidul legii şi ordinii executaseră o ieşire rapidă şi strânseseră întreaga opoziţie căzută în inconştienţă, pe linşatori şi pe capturatori, şi-i aruncaseră pe toţi în închisoare cu prizonierii şi încuiaseră iarăşi uşa şi se duseseră acasă la culcare – până a doua zi dimineaţa, când primii sosiţi fuseseră confruntaţi cu o scenă asemănătoare cu cea a unor decoruri de teatru în aer liber: şi astfel a luat naştere legenda cu nebunii de fraţii Harpe: un lucru nu numai fantastic ci şi incomprehensibil, nu numai ciudat ci şi puţin înfricoşător (deşi cel puţin a fost nesângeros, ceea ce nu l-ar fi mulţumit pe niciunul dintre fraţii Harpe): nu numai lacătul dispărut de la uşa închisorii şi nici măcar doar uşa dispărută din închisoare, ci întregul perete dispărut, buştenii potriviţi cu securea şi îmbinaţi cu noroi şi mortar fiind dezmembraţi frumos şi liniştit pe întuneric şi rânduiţi la fel de frumos într-o parte, lăsând închisoarea deschisă în faţa lumii ca o scenă pe care insurgenţii mai zăceau încă risipiţi în variate poziţii, cufundaţi într-un somn greu ca de moarte, şi întreaga aşezare se adunase acum să se uite cum Compson încerca să-l trezească, lovindu-l cu piciorul, cel puţin pe unul dintre ei, până când unul dintre sclavii lui Holston – soţul bucătăresei, care era chelner şi valet şi grăjdar – veni în fugă prin mijlocul mulţimii strigând, „Un’i lacătu’! Un’i lacătu’! Şefu’ bătrân zice că un’i lacătu’”.

Dispăruse (ca şi trei cai aparţinând unui număr de trei membri ai grupului care cerea linşajul). N-au reuşit să găsească nici măcar uşa cea grea şi lanţul, şi la început aproape că au fost tentaţi să creadă că bandiţii trebuiseră să ia şi uşa pentru ca să poată fura lanţul şi lacătul, de-abia oprindu-se de la marginea unei atât de absurde acuzaţii la adresa raţionalităţii. Însă lacătul dispăruse; şi nici nu trebui mult ca cei din aşezare să îşi dea seama că nu bandiţii evadaţi şi recompensa compromisă, ci lacătul, şi nu pur şi simplu o situaţie complicată le era acum în faţă, ci o problemă care-i ameninţa, sclavul plecând îndărăt la Casa Holston, alergând cât îl ţineau picioarele şi apoi reapărând, alergând la fel de repede, aproape înainte ca uşa, pereţii, să fi avut timp să-l ascundă, să-l înghită şi apoi să-l arunce iarăşi afară, trecând ca săgeata prin mulţime şi până la Compson însuşi de data aceasta, spunând, „Şefu’ bătrân zice să aduci lacătu’” – nu să trimită lacătul, ci să aducă lacătul. Aşa că acum Compson şi locotenenţii săi (şi aici este punctul în care călăreţul de poştă începuse să apară, sau mai degrabă să iasă la suprafaţă – acel omuleţ fragil fără vârstă, fără păr şi fără dinţi, care părea prea firav chiar să se şi apropie de un cal, cu atât mai puţin să călărească şase sute de mile la fiecare două săptămâni, şi care totuşi făcea aşa ceva, şi nu numai aşa ceva, dar mai avea şi suflu de ajuns nu numai ca să-i anunţe şi să-i preceadă, ci chiar să-i şi urmeze trecerea cu muzica triumfală şi dispreţuitoare a cornului său; un dispreţ faţă de posibilii – probabilii – spoliatori întrecut poate doar de dispreţul pentru nimicurile oficiale de care el ar fi putut fi spoliat, şi care era de acord să rămână în limitele unui comportament civilizat doar atâta vreme cât aceşti spoliatori ar fi avut bunul gust să se reţină de la a-l ataca) se prezentară în bucătăria unde bătrânul Alec era încă aşezat în faţa focului aprins, cu spatele încă la cameră, şi neîntorcându-se cu faţa nici de data aceasta. Şi aceasta a fost totul. El a ordonat restituirea imediată a lacătului său. Nu era nici măcar un ultimatum, era o simplă instrucţiune, un ordin, ceva impersonal, călăreţul de poştă acum la marginea grupului, nespunând nimic şi nelăsând să-i scape nimic, asemenea unei păsări lipsite de greutate, uscate sau fosilizate, nu un vultur, desigur, nici măcar un şoim, dar să spunem un pui de pterodactil încremenit, abia ieşit din ou cu zece ere glaciare în urmă şi atât de bătrân în simpla lui copilărie, încât să fie uzatul şi obositul strămoş al întregii vieţi de după el. I-au spus bătrânului Alec că singurul motiv pentru care putea lipsi lacătul era că bandiţii nu avuseseră timp sau nu fuseseră în stare să-l taie din uşă şi că nici chiar trei nebuni fugind pe cai furaţi nu ar fi putut duce cu ei foarte departe o uşă de stejar de şase picioare şi că un grup de tineri indieni ai lui Ikkemotubbe urmăreau acum caii spre vest către Râu şi că fără îndoială lacătul avea să fie găsit în orice clipă, poate chiar sub primul tufiş, la marginea aşezării; ştiind cu toţii mai bine, ştiind că nu exista nicio limită a domeniului fantasticului şi a înfricoşătorului şi a bizarului de care sunt capabili oamenii care deja, pentru a scăpa doar dintr-o închisoare din buşteni, îi demolaseră în linişte un perete întreg şi îi aranjaseră buştenii frumos la marginea drumului, unul câte unul, şi că nici ei şi nici bătrânul Alec nu aveau să mai vadă lacătul lui;

Şi nici nu-l mai văzură; restul acelei după-amiezi şi toată ziua următoare apoi, în timp ce bătrânul Alec îşi fuma pipa în faţa buşteanului mocnind în cămin, mai vârstnicii intimidaţi şi furioşi din aşezare îl vânară peste tot, cu (acum: a doua zi după-amiaza) indienii Chickasaw ai lui Ikkemotubbe ajutând şi ei, sau oricum prezenţi acolo, privind; sălbaticii, copii neîmblânziţi şi oricând expuşi izgonirii de pe pământurile lor pândind şi mai lacomi şi mai neajutoraţi pantalonii de doc şi salopetele albilor şi pălăriile de fetru sau de pai purtate de ei, ridicându-se în picioare sau chircindu-se sau urmărindu-i, serioşi, atenţi şi plini de interes, în vreme ce albii transpirau şi înjurau prin tufişurile de la marginea aşezărilor nu prea bine lucrate; şi toată vremea călăreţul, Pettigrew, ubicuu, pretutindeni atent, nu ajutând la căutat el însuşi şi niciodată în calea nimănui, dar tot timpul prezent, cu faţa de nepătruns, întunecată, fără să-i scape nimic; până când, la urmă, către apusul soarelui, Compson ieşi cu trosnete sălbatice din ultimul tufiş de mărăcini şi-şi şterse sudoarea de pe faţă cu un gest deplin al braţului care ar fost de ajuns ca să repudieze un tron, şi spusei: „Foarte bine, dracu’ să-i ia, o să-i plătim lacătu’”. Pentru că se gândiseră deja la această ultimă mişcare de sacrificiu; îşi dăduseră deja seama cât era de serioasă din însuşi faptul că Peabody încercase să facă în legătură cu ea o glumă pe care cu toţii ştiau că nici chiar Peabody nu o socotea amuzantă:

„Da – şi încă repede, înainte ca el să aibă timp să se sfătuiască cu Pettigrew şi să-i socotească preţul pe pfund.”

„Pe pfund?” spuse Compson.

„Pettigrew a cântărit-o după cele trei sute de mile de la Nashville. Bătrânul Alec ar putea să înceapă din Carolina. Asta înseamnă cincisprezece mii de pfunzi.”

„A”, spuse Compson. Aşa că-şi chemă oamenii suflând într-un corn de vânătoare de vulpi pe care unul dintre indieni îl avea agăţat de o sfoară în jurul gâtului, deşi chiar şi atunci mai făcură o pauză pentru o ultimă rapidă consfătuire; şi din nou Peabody fu cel care-i opri.

„Cine are să-l plătească?” spuse el. „E exact în firea lui să vrea un dolar pe pfund, chiar dacă după socoteala lui Pettigrew ar fi ca şi când ar fi găsit banii ăştia în cenuşa din propriul lui cămin.” Ei – Compson în orice caz – se gândiseră probabil de acum la asta; că, la fel de mult ca şi din cauza prezenţei acolo a lui Pettigrew, acesta era probabil motivul pentru care doctorul se străduia să-i trimită în faţa bătrânului Alec cu oferta cât mai repede, astfel ca nimeni să nu mai aibă apoi cum să-şi renege cuvântul sau să revoce condiţiile. Însă Peabody pusese acum problema. Compson privi în jur, asudând, furios şi mohorât.

„Asta înseamnă că probabil Peabody are să plătească un dolar”, spuse el. „Cine-i plăteşte pe ăilalţi paisprezece? Eu?” Atunci Ratcliffe, negustorul, proprietarul magazinului, soluţionă problema – o soluţie atât de simplă, atât de deschisă, privită retroactiv, încât nici măcar nu se mai mirară de ce nimeni nu se gândise la ea înainte; care nu numai că rezolva problema, ci o şi anula; şi nu numai pe aceasta, dar toate problemele, de acum şi până în veşnicie, deschizând viziunii lor, ca prin sfâşierea unui văl, ca printr-o profeţie glorioasă, acea panoramă vastă, splendidă, nelimitată a Americii: acea ţară a posibilităţilor fără margini, acel adăpost, creat nu de către oameni şi nici al oamenilor, ci pentru oameni, aşa cum fusese mana cerească de odinioară, fără să i se ceară ceva în schimb omului decât s-o mestece şi s-o înghită, întrucât din Atotbunătatea ei fără seamăn ea avea să creeze să producă să sprijine şi să perpetueze o stirpe de truditori menită singurului ţel de a culege mana şi de a şi-o pune în mâna lui destinsă sau chiar între fălcile lui – nemărginită, vastă, fără începuturi sau sfârşit, nici măcar o artă sau o meserie ci o binefacere, aşa cum sunt lumina de soare şi ploaia şi aerul, inalienabilă şi neschimbătoare.

„O trecem în Carte”, spuse Ratcliffe – Cartea; nu un registru, ci registrul, întrucât era probabil singurul lucru de felul lui între Nashville şi Natchez, în afară de cazul că s-ar mai fi întâmplat să mai fie unul la fel la câteva mile mai la sud, la prima Agenţie Choctaw la Yalo Busha – un caiet liniat, cu coperţi de hârtie, aşa cum ar fi putut ieşi dintr-o sală de clasă, în care creştea, Statele Unite figurând ca debitor, în numele Mohatahei (mama tribului Chickasaw, mama lui Ikkemotubbe şi sora bătrânului Issetibbeha, care – ştia să-şi scrie numele, sau oricum să facă ceva cu un toc sau un creion asupra căruia se căzuse de acord că ar fi o semnătură valabilă, sau cel puţin era acceptată ca atare – semnase toate actele de transmitere a proprietăţii atunci când regatul fiului ei trecuse în posesia albilor, regularizând procedura oricum în mod legal) lista lungă şi obositoare de stambe şi praf de puşcă, whisky şi sare şi tutun de prizat şi pantaloni de doc şi zaharicale tari ca nişte oase scoase din etajerele lui Ratcliffe de descendenţii ei şi supuşii ei şi sclavii ei negri. Asta era tot ce ar fi avut de făcut aşezarea: să adauge lacătul la listă, la cont. N-ar mai fi avut importanţă nici măcar la ce preţ l-ar fi trecut acolo. L-ar fi putut înregistra la scara lui Pettigrew de cincisprezece pfunzi înmulţiţi cu distanţa nu numai până în Carolina ci şi chiar până la Washington, şi probabil că nimeni nici n-ar fi băgat de seamă; ar fi putut trece în contul debitor al Statelor Unite valoarea de şaptesprezece mii cinci sute de dolari pentru nişte dulciuri fosilizate şi indestructibile, şi nimeni n-ar fi citit vreodată o asemenea rubrică de cont. Aşa că se rezolvase, se executase, se terminase, se pusese capăt. Nici măcar nu mai aveau de ce să mai discute problema. Nici măcar nu aveau să se mai gândească la chestiunea asta, decât poate din când în când să se mire (probabil puţin la modul unor speculaţii oţioase) de propriul lor spirit de moderaţie, întrucât ei nu doreau nimic altceva – în niciun caz să evite vreun blam îndreptăţit – decât o cinstită şi corectă rezolvare a lacătului. Se întoarseră iar la bătrânul Alee, aşezat cu pipa în faţa căminului unde mocnea focul. Numai că îl supraapreciaseră; el nu voia deloc bani, îşi voia lacătul. La care puţinul care mai rămăsese din răbdarea lui Compson pieri şi el.

„Lacătul dumitale s-a dus”, îi spuse aspru bătrânului Alee. „Ai să iei cincisprezece dolari pentru el”, spuse cu vocea care începuse să i se piardă, căci chiar în mânia lui îşi putea da seama de un impas atunci când îl vedea. Cu toate acestea, furia, neputinţa, sudoarea, acel prea mult – din ce-o fi fost – îi siliră glasul spre încă un cuvânt: „Sau…” înainte de a se opri de tot şi a-l lăsa pe Peabody să umple golul.

„Sau altminteri?” spuse Peabody, şi nu către bătrânul Alee, ci către Compson. „Sau altminteri ce?” Atunci Ratcliffe salvă şi situaţia asta.

„Staţi”, spuse el. „Unchiul Alec are să ia cincizeci de dolari pe lacătul lui. O garanţie de cincizeci de dolari. Are să ne dea numele lăcătuşului de acolo din Ca’lina, care i l-a făcut la început, şi noi trimitem şi comandăm unul nou. Cu dus şi întors are să coste totul cam cincizeci de dolari. Îi dăm cei cincizeci de dolari Unchiului Alec să-i ţină ca o garanţie. Pe urmă, când vine lacătul cel nou, el ne dă înapoi banii. E bine, Unchiule Alec?” Şi asta ar fi putut fi totul. Şi probabil că ar fi şi fost, dacă n-ar fi fost Pettigrew. Nu era faptul că l-ar fi uitat, nici chiar că l-ar fi asimilat. Îl pecetluiseră pur şi simplu – îl eliminaseră ca printr-un medicament (aşa credeau ei) – în criza lor civică, aşa cum stridia disperată şi lipsită de apărare îşi imobilizează atomul de pietricică pe care nu-l poate ejecta. Nimeni nu-l văzuse mişcându-se şi totuşi el era acum în mijlocul lor acolo unde Compson şi Ratcliffe şi Peabody îl înfruntau pe bătrânul Alec în scaunul său. Ai fi putut spune că se infiltrase acolo, dacă n-ar fi fost acea calitate a lui, acea duritate de diamant, care putea (în momentele de criză) să devină invizibilă, dar niciodată nesubstanţială şi niciodată pe lumea aceasta fluidă; vorbi cu vocea blândă, rezonabilă şi impersonală, apoi rămase locului acolo ca să se uite ceilalţi la el, firav şi mic precum un copil, impenetrabil ca un diamant şi impunător şi evident prin semnificaţie, aducând în acea cameră din ţinuturile împădurite la o mie de mile în adâncimea sălbăticiilor fără drumuri întreaga vastă, incalculabilă greutate a federalităţii, nu doar reprezentând guvernul, nefiind nici măcar el însuşi doar guvernul; pentru momentul acela el era Statele Unite.

„Unchiul Alec nu a pierdut niciun lacăt”, spuse el. „Ăla care l-a pierdut a fost Unchiul Sam.”

După o clipă cineva spuse, „Ce?”

„Ăsta e adevărul”, spuse Pettigrew. „Cine a pus lacătul pe geanta aia de poştă fie că a făcut un dar voluntar Statelor Unite, şi aceeaşi lege acoperă cazul guvernului Statelor Unite care îi acoperă şi pe copiii minori; poţi să le dai ceva, dar nu poţi să li-l iei înapoi, fie că el sau ei au făcut altceva.”

Se uitau la el. Iarăşi după o vreme cineva spuse ceva; era Ratcliffe. „Altceva ce?” spuse Ratcliffe. Pettigrew răspunse, încă blând, impersonal, fără căldură şi la obiect: „A săvârşit o violare a unui act al Congresului, special alcătuit şi promulgat pentru cazurile de deteriorare a proprietăţii guvernului, pedeapsa fiind cinci mii de dolari sau nu mai puţin de un an într-o închisoare federală sau amândouă. Pentru oricine taie două tăieturi în geantă ca să pună acolo lacătul, un act al Congresului special alcătuit şi promulgat pentru dăunarea sau distrugerea proprietăţii guvernului, pedeapsa de zece mii de dolari sau nu mai puţin de cinci ani într-o închisoare federală sau amândouă.” Nu se clintise nici măcar atunci încă; îi adresa pur şi simplu cuvântul bătrânului Alee: „Presupun că ai să-ţi iei masa de seară aici ca de obicei mai devreme sau mai târziu sau mai mult sau mai puţin.”

„Stai”, spuse Ratcliffe. Se întoarse către Compson. „E adevărat?”

„Ce dracului mai contează dacă e adevărat sau nu?” spuse Compson. „Ce crezi tu că are să facă ăsta cum ajunge la Nashville?” Spuse cu violenţă către Pettigrew: „Trebuia să fi plecat la Nashville ieri. De ce-ai mai tândălit pe-aici?”

„N-am pentru ce să mă duc la Nashville”, spuse Pettigrew. „Nu mai aveţi nevoie de nicio poştă. Nu mai aveţi cu ce s-o încuiaţi.”

„Bine, nu mai avem nevoie”, spuse Ratcliffe. „Aşa că să le lăsăm pe Statele Unite să-şi caute lacătul Statelor Unite.” De data asta Pettigrew nu se mai uita la nimeni. Nici măcar nu mai vorbea cu cineva, aşa cum n-o făcuse nici bătrânul Alec atunci când decretase restituirea lacătului său.

„Act al Congresului alcătuit şi promulgat pentru cazul de deplasare neautorizată şi pentru folosirea sau folosirea arbitrară sau criminală sau abuzul sau pierderea proprietăţii guvernului, pedeapsa reprezentând valoarea obiectului plus cinci sute până la zece mii de dolari sau treizeci de zile până la douăzeci de ani într-o închisoare federală sau amândouă. Ar putea chiar să facă o lege nouă când au să citească undeva că voi aţi alocat un lacăt al departamentului poştal unui birou pentru problemele indienilor.” Acum se mişcă; acum îi vorbea iarăşi bătrânului Alee: „Eu mă duc acum afară la calul meu. Când discuţia asta se termină şi ai să te întorci la bucătărie, poţi să-l trimiţi pe negrul dumitale după mine.”

Pe urmă plecă. După o vreme Ratcliffe spuse: „Ce credeţi că urmăreşte să scoată din toată chestia? O recompensă?” Dar nu asta era; ştiau cu toţii că nu asta era.

„Scoate de pe acum ce vrea”, spuse Compson, şi înjură iar. „Să facă încurcături. Pur şi simplu să facă nişte încurcături blestemate!” Dar nici el nu avea dreptate; ştiau cu toţii şi asta, deşi Peabody fu cel care o spuse:

„Nu. Nu încurcături. Un om care călăreşte câte şase sute de mile prin ţinutul ăsta la fiecare două săptămâni, cu nimic ca armă de protecţie decât un corn de vânat vulpile, pe ăsta nu-l interesează cu adevărat să stârnească încurcături, cum nu-l interesează nici banii.” Aşa că nu ştiau încă ce era în capul lui Pettigrew. Dar ştiau ce avea să facă. Adică ştiau că nu ştiau deloc nici ce avea să facă, nici cum, nici când, şi că ei nu puteau să facă absolut nimic în privinţa asta până când nu aveau să afle de ce. Şi constatau acum că nu aveau niciun mijloc posibil să descopere asta; îşi dădeau seama că îl cunoşteau acum de trei ani, în timpul cărora, firav şi de nepătruns şi de neabătut şi precedat cale de o milă sau mai mult de sunetul puternic şi melodios al cornului, pe calul său puternic şi neobosit, îşi făcea turul bilunar de la Nashville până la aşezare şi în timpul următoarelor trei sau patru zile trăia printre ei, şi totuşi ei nu ştiau absolut nimic în ce-l priveşte, şi chiar şi acum ştiau că nu îndrăzneau, pur şi simplu nu îndrăzneau să-şi asume riscurile, mai stând o vreme în camera tot mai întunecată în timp ce bătrânul Alec fuma mai departe, cu spatele încă întors cu totul spre ei şi spre problema lor; pe urmă risipindu-se pe la propriile lor colibe pentru masa de seară – cu ce poftă de mâncare mai puteau aduce cu ei în privinţa asta, întrucât repede se adunară din nou, prin întunericul văratic în care în mod obişnuit ar fi trebuit să fie de mult în paturile lor, spre camera din spate a prăvăliei lui Ratcliffe acum, să se aşeze iarăşi, în vreme ce Ratcliffe avea să recapituleze problema cu amestecul lui de uluire şi panică (şi cu încă ceva pe care ei îl recunoşteau a fi respect, atunci când îşi dădură seama că el – Ratcliffe – era de nezdruncinat în convingerea lui că ţelul urmărit de Pettigrew erau banii; că Pettigrew inventase sau elaborase un plan atât de nemaipomenit de rentabil, încât el – Ratcliffe – nu numai că fusese incapabil să îl anticipeze şi să facă el primul chestia asta, ci că el – Ratcliffe – nici măcar nu putea să ghicească despre ce era vorba după ce i se dăduseră indicii) până când Compson îl întrerupse.

„La dracu’!” spuse Compson. „Toată lumea ştie ce nu e-n regulă cu el. E etica. E un moralist blestemat.”

„Etica?” repetă Peabody. Suna aproape ca şi când ar fi fost uluit. Spuse repede: „Asta-i prost. Cum putem corupe un om cu vederi etice?”

„Cine vrea să-l corupă?” spuse Compson. „Tot ce vrem noi să facă el e să stea pe calul ăla al lui blestemat şi să sufle tot suflul care-i mai rămâne în cornul ăla blestemat.”

Dar Peabody nici măcar nu-l asculta. Spuse, „Etica”, aproape visător. Spuse, „Staţi niţel”. Se uitau cu toţii la el. El îi spuse deodată lui Ratcliffe: „Am auzit asta undeva. Dacă cineva de aici îl cunoaşte, atunci dumneata eşti acela. Cum îl cheamă?”

„Cum îl cheamă?” spuse Ratcliffe. „Pe Pettigrew? A. Numele de botez.” Ratcliffe i-l spuse. „De ce?”

„Nimic”, spuse Peabody. „Mă duc acasă acum. Mai vine cineva?” Nu se adresa direct nimănui şi nu a mai spus şi nu a mai vrut să spună altceva, dar era de ajuns; un fir de pai poate, dar cel puţin un fir; destul oricum pentru ceilalţi să stea să se uite şi să nu mai spună nici ei nimic atunci când Compson s-a ridicat şi el şi i-a spus lui Ratcliffe:

„Dumneata vii?” şi au plecat toţi trei împreună, ieşind din raza auzului şi pe urmă şi din raza vederii celorlalţi. Pe urmă Compson spuse: „Da, bine. Ce?”

„S-ar putea să nu meargă”, spuse Peabody. „Dar voi doi va trebui să mă susţineţi. Când eu am să vorbesc în numele întregii aşezări, dumneata şi cu Ratcliffe va trebui să mă susţineţi. O faceţi?”

Compson înjură. „Dar cel puţin spune-ne puţin din ce trebuie noi să garantăm.” Aşa că Peabody le spuse o parte din asta şi dimineaţa următoare intrară în boxa din grajdul de la Casa Holston unde Pettigrew îşi ţesăla calul lui urât cu capul ca un ciocan şi cu muşchii de fier.

„Ne-am hotărât să nu trecem în contul bătrânei Mohataha lacătul ăla vechi”, spuse Peabody.

„Aşa?” spuse Pettigrew. „Nimeni la Washington nici n-are să-şi dea seama de asta. În orice caz nu cei care ştiu să citească.”

„O să-l plătim noi”, spuse Peabody. „De fapt, o să facem mai mult chiar. Vom repara oricum peretele închisorii; tot trebuie făcut un perete nou. Aşa că dacă construim încă trei vom avea încă o încăpere. Tot trebuie să construim una, aşa că nu mai contează. Aşa că dacă mai construim încă o cameră cu trei pereţi, vom avea încă o casă cu patru pereţi. Asta va fi clădirea tribunalului.” Pettigrew fluiera încet printre dinţi la fiecare alunecare a ţesalei, ca un grăjdar profesionist irlandez. Acum se opri, cu ţesala şi mâna încremenite în aer şi îşi întoarse capul puţin.

„Tribunal?”

„Noi o să avem aici un oraş”, spuse Peabody. „Avem acum o biserică – e cabana lui Whitfield. Şi o să construim şi o şcoală cum ajungem acolo. Dar tribunalul îl construim astăzi; avem de pe acum ceva de pus în el ca să-l facem să fie tribunal: lada aia de fier care a tot stat în calea lui Ratcliffe în ăştia zece ani la prăvălie la el. Pe urmă o să avem un oraş adevărat. I-am şi dat numele.”

Acum Pettigrew se ridică, foarte încet. Se priveau unul pe altul. După o clipă Pettigrew spuse: „Aşa?”

„Ratcliffe spune că numele dumitale mic e Jefferson”, spuse Peabody.

„E adevărat”, spuse Pettigrew. „Thomas Jefferson Pettigrew. Eu sunt de fel din vechiul Ferginny.”

„Rudă în vreun fel?” spuse Peabody.

„Nu”, spuse Pettigrew. „Mama mi-a dat numele după el, că poate aş fi avut şi eu ceva din norocul lui.”

„Noroc?” spuse Peabody.

Pettigrew nu surâdea. „Da. Nu voise să spună noroc. Ea nu avea deloc şcoală. Nu cunoştea cuvântul pe care ar fi vrut de fapt să-l spună.”

„Şi l-ai avut?” spuse Peabody. Nici acum Pettigrew nu surâdea. „Îmi pare rău”, spuse Peabody. „Încearcă să uiţi că te-am întrebat asta.” Spuse: „Ne-am hotărât să numim oraşul Jefferson.” Acum s-ar fi părut că Pettigrew nici nu mai respira. Stătea doar acolo, mic, firav, mai mic decât mărimea naturală a unui băiat, un om fără copii, celibatar, lipsit la modul cel mai incorigibil de rude şi de legături, privindu-l pe Peabody. Pe urmă respiră şi, ridicându-şi ţesala, se întoarse spre cal şi o clipă Peabody crezu că avea să se reapuce să-l ţesale. Dar în loc de a-şi mişca ţesala pe cal, el îşi lăsă mâna şi peria peste crupa calului şi rămase o clipă cu faţa întoarsă într-o parte şi capul puţin aplecat. Apoi îşi ridică încet capul şi îşi întoarse faţa îndărăt spre Peabody.

„Puteţi să-i spuneţi lacătului ăluia «unsoare de osii» în contul acela al indienilor”, spuse.

„Unsoare de osii de cincizeci de dolari?” spuse Peabody.

„Ca să se ungă cu ea căruţele pentru Oklahoma”, spuse Pettigrew.

„Da, am putea asta”, spuse Peabody. „Numai că acum numele oraşului este Jefferson. Nu mai putem uita asta vreodată.” Şi asta a fost tribunalul – tribunalul care le trebuiseră aproape treizeci de ani nu numai ca să-şi dea seama că nu-l aveau, ci ca să descopere că nici n-aveau măcar nevoie de el, nu-i simţiseră lipsa, nu fuseseră lipsiţi de el; şi care, înainte de a-l fi avut ca al lor timp de şase luni, descoperiră că nici măcar nu erau prea aproape să-l aibă. Pentru că la un anumit moment între lăsarea întunericului în acea primă zi şi zorile celei următoare, li se întâmplase ceva. Începură chiar în ziua aceea; reparară peretele închisorii şi au tăiat buşteni noi şi au cioplit şiţele şi au ridicat şi micul adaos nepodit alături, sprijinit de el şi au mutat lada de fier din camera din spate a lui Ratcliffe; le-a luat doar două zile şi nu a costat nimic decât munca şi nici asta n-a fost mult pe cap de om, întrucât întreaga aşezare era îndatorată unui singur om, ca să nu-i mai numărăm şi pe cei doi sclavi ai aşezării – omul lui Holston şi cel aparţinând fierarului german – şi nici pe Ratcliffe, căci tot ce a avut el de făcut a fost să pună bârna pe partea de dinăuntru a uşii din spate, întrucât întreaga lui participare se putea aprecia dintr-o singură privire ca fiind să transpire şi să înjure printre buştenii şi şindrilele închisorii pe jumătate delabrate de peste drum – inclusiv Chickasaw-ii lui Ikkemotubbe, deşi aceştia nu transpirau şi nu înjurau; bărbaţi întunecaţi şi gravi îmbrăcaţi în hainele de duminică, în afară de pantalonii lungi sau scurţi pe care şi-i purtau strânşi frumos la subsuoară sau poate legaţi cu cei doi craci pe după gât ca pe nişte cape sau dolmane de husari atunci când trecuseră pârâul prin vad, acum chirciţi pe vine sau tolăniţi la umbră, politicoşi, interesaţi şi odihniţi (chiar şi bătrâna Mohataha însăşi, mama tribului, cu picioarele goale, într-o rochie de mătase purpurie şi cu o pălărie cu pene, aşezată într-un jilţ îmbrăcat în brocart aurit într-o căruţă din spatele a doi catâri, sub o umbrelă de soare cu mâner de argint adusă de la Paris, ţinută de o sclavă – abia un copil) – pentru că ei (ceilalţi albi, confraţii săi sau – în timpul acelei prime zile – fraţii lui de suferinţă) nu remarcaseră încă acel lucru – calitate – acel ceva – ezoteric, excentric, în felul de a se purta, în atitudinea lui Ratcliffe – nu o obstrucţie şi nici chiar un impediment, nici chiar a doua zi, când descoperiseră despre ce era vorba, pentru că el era printre ei acolo, agitându-se, transpirând şi înjurând şi el, ci mai degrabă ceva ca o surcică izolată, infinitezimală, plutind pe un curs de apă sau o revărsare continuă, un singur element sau substanţă, străin şi neîmpăcat, o singură voce subţire aproape neauzită strigând subţiratecă din urletul unei mulţimi: „Staţi, uite, ascultaţi…”

Pentru că erau prea ocupaţi mâniindu-se şi transpirând printre buştenii dislocaţi şi tăind alţii în pădurile învecinate şi curăţindu-i de crăci şi jupuindu-i şi târându-i afară din pădure şi amestecând lutul noroios, subţire, ca să-i sudeze laolaltă; de-abia în ziua a doua au aflat ce-l tulbura pe Ratcliffe, pentru că acum aveau timp, munca neîncetinindu-se, fără să se atenueze transpiraţia aceasta, ci dimpotrivă, dacă s-ar fi putut spune ceva era că acum munca mergea chiar puţin mai repede pentru că acum era şi o anumită uşurătate în această grabă şi tot ceea ce scăzuse era furia şi indignarea, pentru că într-un anumit punct între întuneric şi zori, în prima şi a doua zi, li se întâmplase ceva – oamenii care îşi petrecuseră acea primă zi lungă, fierbinte, nesfârşită de iulie transpirând şi mâniindu-se în jurul închisorii delabrate, azvârlind la o parte, fără să aleagă şi furioşi, buştenii scoşi de la locul lor şi pe ocupanţii închisorii doborâţi de laudanum, ei înşişi asemenea unor buşteni, pentru a reface peretele, înjurându-l pe bătrânul Holston şi lacătul şi pe cei patru – trei – bandiţi şi pe cei unsprezece miliţieni care-i arestaseră, şi pe Compson şi pe Pettigrew şi pe Peabody şi Statele Unite ale Americii – aceiaşi oameni se întâlniră la şantier înainte de răsăritul soarelui a doua zi, care deja promitea să fie şi ea fierbinte şi nesfârşită, dar cu mânia şi furia absente acum, liniştiţi, nu atât gravi cât sobri, puţin uimiţi, sfioşi, clipind puţin poate, privindu-se unul pe altul puţin cam pe alături, puţin nedeprinşi unul cu altul în lumina nouă de culoarea narciselor galbene, privind în jurul lor la adunătura firavă de colibe grosolane aruncate fără nicio ordine şi fiecare dintre ele puţin cam şui faţă de celelalte şi toate reduse la dimensiunile pitice ale unor case de păpuşi de contururile ameninţătoare, uriaşe ale pădurilor care le înconjurau – luminişul acesta mic agăţat fără putere nici chiar măcar în flancul sălbăticiei neumblate, ci în şoldul, în furca, în părţile ei tainice şi care era irevocabila aruncare de zaruri a vieţilor, destinelor, trecutului şi viitorului lor – nici măcar spunând ceva încă o vreme din moment ce fiecare dintre ei credea probabil (şi chiar puţin ruşinaţi) că un asemenea gând ar fi fost singuratic, numai al lui, până când în sfârşit unul dintre ei vorbi pentru toţi şi atunci totul era bine întrucât fusese nevoie de o singură suflare unită ca să dea formă acelui sunet, vorbitorul vorbindu-l nu tare, ci sfios parcă, încercându-l parcă, aşa cum faci să intre prima uşoară, neîncrezătoare suflare de aer în ţeava unui corn ciudat, nemaiîncercat până atunci: „Dumnezeule. Jefferson”.

„Jefferson, Mississippi”, adăugă un al doilea.

„Jefferson, districtul Yoknapatawpha, Mississippi”, îl îndreptă un al treilea; cine, care dintre ei, nu mai avea importanţă de data aceasta întrucât era încă o singură suflare unită, o stare de vis a tuturor, îngândurată şi statică, şi care ar fi putut foarte bine să dăinuie şi după răsăritul soarelui, deşi probabil ştiau că nu se cade, întrucât Compson mai era şi el acolo: ţânţarul, spinul, catalizatorul.

„Dar numai că nu e, până când nu terminăm dracului cu chestia asta”, spuse Compson. „Haide. Să ne apucăm de lucru.” Astfel că îl terminară în ziua aceea, muncind repede acum, cu iuţeală şi uşurinţă încă, concentraţi şi totuşi neatenţi, ca să-l termine şi încă repede, nu să-l ducă la bun sfârşit ci să şi-l ia din drum, să-l aibă în spatele lor; nu să-l termine repede pentru a-l stăpâni, a intra mai repede în posesia lui, dar pentru a fi în stare să-l oblitereze, să-l şteargă cât mai repede, ca şi când ar fi ştiut în plus în acea primă lumină galbenă că nu avea să fie mai aproape, că nu avea să fie nici măcar începutul; că acea cămăruţă sprijinită de peretele lui pe care o construiau ei atunci n-avea să fie nici măcar modelul şi nici nu ar fi putut fi numită muncă de practică, muncind mai departe până la amiază, ora să se oprească şi să mănânce, vremea la care Louis Grenier sosise de la Cotul Francezului (plantaţia lui; conacul lui, bucătăria şi grajdurile şi coteţele şi colibele sclavilor lui şi grădinile şi promenadele şi câmpurile care o sută de ani mai târziu aveau să fi dispărut, ca şi numele şi sângele lui, nelăsând nimic decât numele plantaţiei lui şi propria lui legendă pierind încet, coruptă asemenea unui strat subţire de praf indigen efemer şi totuşi cu neputinţă de izgonit, aşternut peste o parte a regiunii înconjurând o prăvălioară de la o răspântie, acum pierdută şi cu tencuiala şi vopseaua cojite) de la douăzeci de mile mai departe, aşezat în spatele unui vizitiu sclav şi al unui valet sclav în trăsura lui englezească importată şi despre care se spunea că e cel mai frumos asortat atelaj în afara celor din Natchez sau Nashville, şi Compson spuse, „Cred că asta ajunge” – toţi ştiind ce voia să spună: nu abandonarea lucrului; încheierea lui, fireşte, dar mai rămăsese atât de puţin de acum, încât cei doi sclavi ar fi putut să termine. Cei patru de fapt, întrucât, deşi îndată ce se presupusese că cei doi negri ai lui Grenier aveau să-i ajute pe cei localnici, Compson s-a împotrivit invocând ca motiv că cine ar fi îndrăznit să încalce protocolul inflexibil al sclaviei poruncind unui slujitor în grajduri şi cu atât mai puţin unui servitor în casă să facă muncă manuală, ca să nu mai vorbim de a avea temeritatea să-i facă o asemenea sugestie bătrânului Louis Grenier. Peabody rezolvă problema imediat.

„Unul dintre ei poate să se folosească de umbra mea”, spuse el. „N-are cum să-şi schimbe culoarea dacă un doctor alb stă în ea”, şi chiar s-a oferit să fie emisar pe lângă bătrânul Grenier, decât că Grenier însuşi le-a luat-o înainte. Aşa că au mâncat mâncarea de prânz obişnuită a lui Holston, pe când Chickasaw-ii, încă pe vine, nemişcaţi, acolo unde alunecarea umbrei îi lăsase în dogoarea directă, crâncenă a amiezii de iulie în jurul căruţei unde bătrâna Mohataha încă mai şedea sub umbrela de soare de la Paris ţinută de copilul sclavei ei, şi-au mâncat şi ei merindele de amiază pe care (dejunul Mohatahei şi al suitei ei personale se ivi dintr-un coş de peşte împletit din fibre de stejar alb din căruţă) se părea că şi le-ar fi adus de la ceea ce, imitând exemplul albilor, numeau şi ei plantaţia lor, sub braţ înăuntrul pantalonilor făcuţi sul. Pe urmă se întoarseră cu toţii pe veranda din faţă şi – acum nemaifiind aşezarea; oraşul acum; acum era oraş de treizeci şi una de ore – îi priviră pe cei patru sclavi ridicând ultima bârnă şi punând ultima şindrilă pe acoperiş şi prinzând uşa în balamale, şi apoi pe Ratcliffe conducând ceva care semăna cu suita şambelanului străbătând curtea unui castel, străbătând îndărăt piaţa spre prăvălia lui şi intrând şi ieşind purtând lada de fier, şi Chickasaw-ii privindu-i serioşi pe sclavii albilor asudând ca să ducă doctoria densă grea nepătrunsă a albilor în noua sa raclă. Şi acum au avut timp să descopere ce anume îl tulbura pe Ratcliffe.

„Lacătul acela”, spuse Ratcliffe.

„Ce?” spuse cineva.

„Unsoarea aia de osii a indienilor”, spuse Ratcliffe.

„Ce?” spuseră ei din nou. Dar ştiau, înţelegeau acum. Nu era nici lacătul, nici unsoarea de osii; erau cei cincisprezece dolari care ar fi putut fi trecuţi în cont pentru departamentul problemelor indiene în registrele lui Ratcliffe şi nimeni n-ar fi ştiut niciodată, n-ar fi băgat de seamă, n-ar fi simţit lipsa. Nu era lăcomie din partea lui Ratcliffe, şi cu atât mai puţin ar fi sugerat o corupţie. Ideea aceasta nici măcar nu era nouă pentru el; n-ar fi fost nevoie de vreun om venind întâmplător călare pe un cal la aşezare o dată la două sau trei săptămâni, ca să-i dezvăluie o asemenea posibilitate; el se gândise la asta de prima dată când trecuse prima pungă cu bomboane de mentă în contul primului dintre nepoţii deja în vârstă de vreo patruzeci de ani ai bătrânei Mohataha şi se abţinuse să adauge două zerouri la cei zece sau cincisprezece cenţi de zece ani de acum, întrebându-se de fiecare dată de ce se abţinea, uimit de propria sa virtute sau cel puţin de puterea sa de voinţă. Era o chestiune de principiu. El fusese – ei: aşezarea (de acum oraşul) – care se gândise să treacă lacătul în contul Statelor Unite ca un lacăt concret, un risc colectiv, un obiect concret, ineradicabil, într-un joc în care se putea câştiga pierde sau face remiză, şi să lase aşchiile să cadă unde-ar fi putut să cadă, în acea zi nedesluşită când vreun inspector federal ar fi putut, o simplă posibilitate ipotetică, să controleze problemele Chickasaw-ilor; Statele Unite însele fuseseră cele care se oferiseră de bunăvoie să le arate cum să transforme lacătul acela cu neputinţă de a fi făcut să dispară în unsoare de osii nedovedită şi efemeră – omul acela mic slăbănog, de statura unui copil, singuratic, neînarmat imbatabil şi neintimidat, nici măcar sfidându-i, nici măcar avocat sau reprezentant al Statelor Unite, ci înseşi Statele Unite, ca şi cum Statele Unite ar fi spus „Vă rugăm să acceptaţi un dar de cincisprezece dolari” (oraşul îi plătise de fapt bătrânului Alec cincisprezece dolari pentru lacăt; el nu a vrut să accepte mai mult), şi ei nici măcar nu-i refuzaseră, ci pur şi simplu îi anulaseră întrucât, îndată ce Pettigrew dăduse glas alternativei, Statele Unite îi şi pierduseră pentru totdeauna; ca şi cum Pettigrew ar fi pus aceste cincisprezece monede de aur concrete şi cu putinţă de a fi cântărite în mâinile – să zicem ale lui Compson sau ale lui Peabody – şi ei îi lăsaseră să cadă într-o gaură de şoarece sau într-un puţ, nefăcând niciun bine nimănui, nici restituire faţă de cei dăunaţi nici răsplătire pentru cei care făcuseră daunele, lăsând de fapt întregii stirpe a omului, atâta cât avea să mai dăinuie, pentru totdeauna şi în chip irevocabil, un deficit de cincisprezece dolari, cincisprezece dolari în pierdere;

Aceasta era ceea ce îl tulbura pe Ratcliffe. Dar ei nici măcar nu-l ascultau. Îl auzeau, fireşte, dar nici măcar nu ascultau. Sau poate că nici nu-l auzeau, aşezaţi la umbră pe veranda lui Holston, privind, văzând, deja la un an depărtare, căci era de-abia zece iulie; a fost vara lungă, toamna strălucitoare molatecă uscată până la ploile din noiembrie, dar de data aceasta nu aveau să mai aibă nevoie de două zile ci de doi ani şi poate mai mult, cu o iarnă de planuri şi pregătiri înainte. Aveau chiar şi un instrument disponibil şi aşteptând, aproape ca şi providenţa: un bărbat numit Sutpen, care venise la aşezare în aceeaşi primăvară – un bărbat mare ostentativ fără prieteni uzat de patimi deloc vorbăreţ, care se mişca printr-o aură decolorată de anonimat şi violenţă asemenea unui om abia intrat într-o cameră caldă sau cel puţin într-un adăpost, venit dintr-o furtună de zăpadă, aducând cu el vreo treizeci de bărbaţi sclavi încă şi mai sălbatici şi mai echivoci decât sălbaticii indigeni, Chickasaw-ii cu care aşezarea ajunsese să spună că s-ar fi obişnuit, care (negrii cei noi) nu vorbeau englezeşte ci în schimb ceea ce Compson, care vizitase New Orleansul, spunea că ar fi franţuzeasca-caraibiano-spaniolă a Insulelor cu Trestie de Zahăr, şi care (Sutpen) cumpărase sau obţinuse să i se recunoască sau în orice caz dobândise o bucată de pământ în direcţia opusă şi după toate aparenţele avea intenţia să stabilească un domeniu pe o scară încă mai ambiţioasă şi mai grandioasă decât cel al lui Grenier; adusese cu el chiar şi un arhitect parizian – sau mai degrabă un prizonier, întrucât se spunea în camera din spate a lui Ratcliffe că omul acesta dormea noaptea într-un fel de groapă pe şantierul castelului pe care-l proiecta, legat de mâna unuia dintre sclavii caraibieni ai celui care-l capturase; şi într-adevăr, cei din aşezare nu avuseseră nevoie să-l vadă decât o singură dată ca să ştie că nu era mai docil decât cel care-l capturase, tot aşa cum nevăstuica sau şarpele cu clopoţei este nu mai uşor de îmblânzit decât lupul sau ursul în faţa cărui se dă îndărăt până e încolţit cu totul şi fără speranţă: – un bărbat nu mai înalt decât Pettigrew, cu ochii plini de umor sardonici neînfrânţi, care văzuseră totul şi nu crezuseră nimic din acestea toate, înveşmântat cu pălăria largă costisitoare şi vesta din brocart şi manşetele înfoiate ale vreunui jumătate artist-jumătate filfizon; şi ei – Compson poate, Peabody sigur – şi-l puteau imagina în brocartul şi dantelele sale murdare de noroi şi sfâşiate de mărăcini, stând aici în sălbăticia nestrăbătută, visând colonade şi portice şi fântâni şi promenade în stilul lui David, având exact lângă fiecare dintre coatele lui câte un negru identic, uriaş, pe jumătate gol, nici măcar pândindu-l, doar respirând, mişcându-se de fiecare dată când el făcea un pas, asemenea umbrei lui, repetată de două ori şi umflată până la dimensiuni gigantice;

Astfel că aveau chiar şi un arhitect. El îi ascultă timp de poate un minut în camera din spate a lui Ratcliffe. Apoi schiţă un gest cu neputinţă de descris şi spuse, „Ptiu. Nu aveţi nevoie de niciun sfat. Sunteţi prea săraci. Nu aveţi decât mâinile astea ale voastre şi lutul cu care să vă faceţi nişte cărămizi foarte bune. Nu aveţi deloc bani. Nu aveţi nici măcar ceva de copiat; cum aţi putea face ceva greşit sau prost?” Dar i-a învăţat cum să-şi modeleze cărămizile; a proiectat şi a construit cuptorul în care să ardă cărămizile, cărămizi din belşug întrucât ei probabil ştiuseră din acea primă dimineaţă galbenă şi că acest unic edificiu nu avea să fie de ajuns. Dar deşi amândouă fuseseră concepute în aceeaşi clipă şi planificate simultan în cursul aceleiaşi ierni şi construite în continuare în cursul următorilor trei ani, tribunalul fireşte apăru primul, şi în martie, cu nişte ţăruşi şi gheme de sfoară de undiţă, arhitectul creă într-un crâng de stejari din faţa tavernei şi a magazinului piaţa şi fundaţiile simple, desemnul irevocabil nu numai al tribunalului, dar şi al oraşului, spunându-le doar atât: „În cincizeci de ani veţi încerca să-l schimbaţi în numele a ceea ce veţi numi progresul. Dar nu veţi reuşi; dar nici nu veţi fi în stare să scăpaţi vreodată de el”. Dar ei văzuseră deja asta, acum înglodaţi până la coapse în sălbăticie, dar şi cu ceva mai mult decât doar o viziune spre care să-şi îndrepte privirea, întrucât ei aveau cel puţin sfoara de undiţă şi ţăruşii, poate mai puţin de cincizeci de ani, poate – cine ştie? – mai puţin de douăzeci şi cinci chiar: o Piaţă, tribunalul în grupul de arbori fiind centrul; şi în dreptunghi în jurul lui prăvăliile, cu două etaje, birourile avocaţilor şi doctorilor şi dentiştilor, camerele de închiriat şi sălile de spectacole deasupra lor; şcoala şi biserica şi taverna şi banca şi închisoarea, fiecare la locul ei cuvenit; cele patru bulevarde largi divergente, drepte ca firele de plumb în cele patru direcţii, devenind reţeaua de drumuri şi drumuri laterale până când întreaga regiune avea să fie acoperită de ea; mâinile, degetele apucătoare, apucând, trăgând înspre lumină din sălbăticia dispărută an după an ca din fundul mării în retragere, câmpurile largi bogate fecunde roditoare, îmbrâncind împingând cu fiecare an mai departe întru sălbăticie şi supuşii ei – ursul sălbatic şi cerbul şi curcanul, şi oamenii sălbatici (sau nemaifiind atât de sălbatici, familiari acum, inofensivi acum, doar depăşiţi; anacronisme dintr-un timp vechi mort şi dintr-o epocă moartă; regretabile, desigur, de fapt chiar regretate de cei bătrâni, uneori cu furie crâncenă, cum făcuse doctorul Habersham, şi cu mai puţină patimă, dar cu la fel de multă încăpăţânare şi îndărătnicie cum bătrânul Alec Holston şi câţiva alţii o mai făceau încă, până când în alţi câţiva ani ultimii dintre ei aveau să fi trecut şi dispărut la rândul lor, şi ei depăşiţi; pentru că aceasta era ţara oamenilor albi; aceasta era soarta ei, nici măcar soarta ci destinul, destinul său înalt în cronica pământului) – venele şi arterele şi fluviile de viaţă şi de pulsaţie de-a lungul cărora avea să curgă belşugul vremii recoltei; aurul; bumbacul şi grânele;

Însă mai presus de orice altceva, tribunalul: centrul, focarul, butucul roţii; şezând acolo şi pândind ameninţător în centrul circumferinţei întregii regiuni asemenea unui nor singur în inelul său de orizont, aşternându-şi umbra uriaşă până la cea mai depărtată margine a orizontului; visător, sumbru meditativ, simbolic şi concret în greutatea lui, înalt ca un nor, solid ca o stâncă, dominând totul; protector al celor slabi, judecând şi stăvilind pasiunile şi poftele, depozitar şi paznic al aspiraţiilor şi speranţelor; ridicându-se în straturi grosolane de cărămidă de-a lungul acelei prime veri, simplu şi pătrat, în cel mai simplu stil colonial georgian (acesta, de către arhitectul din Paris care crea la Suta lui Sutpen ceva asemenea unei aripi a Versailles-ului întrezărit într-un coşmar gotic liliputan – ca răzbunare, avea să spună Gavin Stevens o sută de ani mai târziu, când legenda lui Sutpen în această regiune avea să cuprindă anecdota momentului când arhitectul evadase într-un fel sau altul din temniţa lui şi încercase să fugă şi Sutpen şi negrul care-i era şef de echipă şi vânător principal îl alergaseră cu câinii în mlaştină şi-l aduseseră înapoi), întrucât, aşa cum le spusese arhitectul, ei nu aveau bani să-şi cumpere prost gust cu ei şi nici chiar nimic altceva după care să copieze puţinul prost gust care le-ar mai fi fost încă accesibil; nici acesta necostând încă nimic decât munca şi – în al doilea an acum – cea mai mare parte din ea era a sclavilor, întrucât acum erau încă şi mai mulţi stăpâni de sclavi în aşezarea care fusese oraş şi avea nume deja de mai bine de doi ani acum, deja un oraş şi deja având nume când primii din ei se deşteptaseră în acea dimineaţă galbenă cu doi ani în urmă: – oameni alţii decât Holston şi fierarul (Compson era unul dintre ei acum), care stăpâneau ca proprietari unul sau doi sau trei negri, în afară de Grenier şi Sutpen care instalaseră campamente lângă pârâu, pe pajiştea lui Compson, pentru ca cele două bande ale negrilor lor să trăiască acolo până când cele două clădiri – tribunalul şi închisoarea – ar fi fost terminate. Dar nu numai a sclavilor, a oamenilor legaţi, a celor neliberi, pentru că mai erau încă şi oameni albi, aceiaşi care în acea dimineaţă fierbinte de iulie cu doi şi acum trei ani în urmă se strânseseră într-un fel de rănită neputinţă de a crede ca să arunce, să azvârle într-o furie mânioasă asudată neputincioasă mai sus şi mai sus acea anexă cu trei pereţi sprijinită acolo – aceiaşi bărbaţi (cu treburi ale lor de care s-ar fi putut ocupa sau munca lor pentru care erau angajaţi, plătiţi, pe care ar fi trebuit să şi-o facă) în picioare sau aplecaţi peste schelele şi grămezile de cărămizi şi gropile de mortar din lut câte o oră sau două ore sau jumătate de zi, apoi dându-l la o parte pe câte unul dintre negri şi luându-i locul cu mistria sau fierăstrăul sau tesla, nechemat şi neadmonestat întrucât nu era de faţă nimeni cu dreptul de a porunci sau de a respinge; un străin ar fi putut spune că probabil din cauza aceasta, pur şi simplu pentru că acum ei nu mai trebuiau să o facă, numai că era mai mult decât atât, muncind paşnic acum că nu mai erau jignirea şi furia aceea, şi de două ori mai repede pentru că nu mai era nicio grabă întrucât munca asta nu mai avea cum să fie grăbită de om sau de oameni cum nici strânsul recoltei n-ar fi putut fi, muncind (şi acest paradox pentru oricine în afara unor oameni cum erau Grenier şi Compson şi Peabody care crescuseră din copilărie printre sclavi, respiraseră acelaşi aer şi chiar supseseră la acelaşi piept cu fiii lui Ham: negri şi albi, liberi şi neliberi, umăr la umăr întru acelaşi efort şi ritm neobosite ca şi cum ar fi avut acelaşi ţel şi aceeaşi speranţă, ceea ce şi aveau în măsura în care negrii erau capabili de aşa ceva, aşa cum şi Ratcliffe chiar, descendentul unui lung şi pur şir de munteni anglo-saxoni şi – menit să fie – părinte al unui la fel de lung şi de pur şir de dijmaşi albi săraci care nu stăpâniseră niciodată vreun sclav şi nici nu aveau să stăpânească, întrucât fiecare dintre ei se îmbibase şi avea să se îmbibe din laptele mamei sale cu o antipatie personală violentă nu faţă de sclavie ci faţă de pieile negre, ar fi putut explica: mintea simplă de copil a sclavului se înflăcărase imediat la gândul că el ajuta acum la construirea nu numai a celui mai mare edificiu din întreaga regiune, ci şi probabil a celui mai mare pe care l-ar fi văzut el vreodată; asta era tot, dar asta era de ajuns) ca unul singur pentru că era al lor, mai mare decât oricare altul pentru că el era suma lor a tuturor şi, fiind suma lor a tuturor, trebuia să le înalţe toate speranţele şi aspiraţiile deopotrivă cu propria lui cupolă aspirând şi avântându-se tot mai sus, astfel încât, asudaţi şi obosiţi şi mereu cu aceeaşi vigoare, îşi aruncau unul altuia câte o privire, puţin sfioşi, puţin uimiţi, dar şi cu ceva care aducea a umilinţă, ca şi cum şi-ar fi dat seama sau ar fi fost, timp de o clipă cel puţin, capabili să creadă că oamenii, toţi oamenii, inclusiv ei înşişi, ar fi fost puţin mai buni, poate chiar mai puri, decât crezuseră, se aşteptaseră sau chiar ar fi avut nevoie să fie. Deşi mai aveau încă puţin de lucru cu Ratcliffe: banii, cei cincisprezece dolari reprezentând lacătul lui Holston şi în acelaşi timp unsoarea de osii a indienilor Chickasaw; nu chiar o neplăcere, pentru că nu fusese niciodată o piedică pentru ei nici chiar cu trei ani înainte pe vremea când se ivise problema, şi acum, după trei ani, chiar şi acea surcică uşoară care nu însemna niciun impediment fusese tocită de familiaritate şi de obişnuinţă la mai puţin de dimensiunile unei scobitori; doar ceva prezent, doar vizibilă, sau, adică, audibilă; şi nu neplăcere cu Ratcliffe pentru că el îi făcea să se simtă prea contrapuşi scobitorii; mai mult: el era principala victimă a acestei situaţii, primul care avea de suferit, întrucât pe când în cazul celorlalţi era mai ales vorba de neatenţie, de puţin umor, din când în când şi de puţină plictiseală şi nerăbdare repede trecătoare, în cazul lui era vorba de ruşine, uimire, puţină spaimă şi disperare ca la un om care se luptă cu un viciu congenital, fără speranţă, de needucat, deja învins. Acum nu mai era vorba nici măcar de bani, de cei cincisprezece dolari. Era faptul că ei îi refuzaseră, şi refuzându-i comiseseră poate o eroare fatală şi iremediabilă. El încerca să explice: „E ca şi cum Bătrânul Stăpân şi ceilalţi toţi de acolo de sus care dirijează soarta omului s-ar uita în jos la noi şi ar spune: Ia te uită, se pare că pădurarii ăia nenorociţi de acolo de jos nu-i vor pe ăştia cincisprezece dolari pe care noi voiam să li-i dăm pe degeaba şi pe gratis şi pe nimic. Aşa că poate că nu vor nimic de la noi. Aşa că poate mai bine am face cum se pare că şi-o doresc ei, şi să-i lăsăm să asude şi să se zbată şi să se agite cât pot ei mai bine singuri”.

Ceea ce ei – oraşul – făcură, deşi nici chiar atunci tribunalul nu fu terminat timp de încă alţi şase ani. Nu că ei n-ar fi crezut că ar fi fost; terminat; simplu şi pătrat, cu podele şi acoperiş şi ferestre, cu un hol central şi cele patru birouri – pentru şerif şi perceptor şi cel administrativ şi cel electoral (care – cel al funcţionarilor electorali – urma să conţină urnele de vot şi cabinele pentru votare) – jos, şi sala de şedinţe a tribunalului şi camera de deliberare a juriului şi cea a judecătorului deasupra – chiar până şi guguştiucii şi vrăbiile englezeşti, şi ele emigrante dar nu pionieri, devenite urbane, cu neputinţă de expulzat de fapt, venite tot drumul de la coasta Atlanticului îndată ce oraşul devenise un oraş cu nume, luând în posesie rigolele şi streşinile aproape înainte ca ultimul ciocan să-şi fi terminat treaba, tandri şi inepuizabili primii, sporovăitoare şi nenumărate celelalte. Apoi în al şaselea an bătrânul Alec Holston muri şi lăsă moştenire îndărăt oraşului cei cincisprezece dolari pe care acesta i-i plătise pentru lacăt; cu doi ani înainte, Louis Grenier murise şi moştenitorii lui mai deţineau încă în păstrare pentru a elibera la cerere cele cincisprezece sute de dolari pe care testamentul lui le lăsase oraşului, şi acum era un nou venit prin regiune, un bărbat numit John Sartoris, cu sclavi şi unelte şi bani şi el, ca şi Grenier şi Sutpen, dar care era un şi mai bun obstacol pentru Sutpen decât fusese Grenier, pentru că era evident de la început că el, Sartoris, era felul de om care i-ar fi putut face faţă lui Sutpen în sensul că un bărbat cu o sabie sau chiar cu o sabie mică şi destul curaj pentru ea putea face faţă unuia cu o secure; şi în vara aceea (arhitectul de la Paris al lui Sutpen plecase de mult îndărăt în locul acela, oricare ar fi fost, de unde venise şi spre care făcuse singura sa încercare neizbutită de miez de noapte de a se întoarce, dar izvorul, fluxul său de cărămizi nu se ostoise niciun moment; tiparele şi cuptoarele sale terminaseră închisoarea şi ridicau acum zidurile celor două biserici şi la mijlocul secolului aveau să isprăvească cele ce aveau să fie cunoscute în întregul Mississippi de nord şi Tennessee de est ca fiind Academia, Institutul Feminin) exista un comitet: Compson şi Sartoris şi Peabody (şi in absentia Sutpen; şi nici n-avea să afle vreodată oraşul exact cât din costurile suplimentare fusese completat de Sutpen şi Sartoris); şi anul următor cele opt coloane de marmură detaşate în piesele componente erau debarcate de pe un vapor italian la New Orleans, transportate într-un vas cu aburi în sus pe Mississippi până la Vicksburg, şi cu un vas cu aburi mai mic în sus pe Yazoo şi Sunflower şi Talahatchie, până la vechiul debarcader al lui Ikkemotubbe, pe care-l avea acum în proprietate Sutpen, şi de aici cale de douăsprezece mile până la Jefferson cu boii; cele două portice identice cu câte patru coloane, unul la nord şi unul la sud, fiecare cu balconul său cu grilaj de fier forjat de la New Orleans, sub unul din care – cel dinspre sud – în 1861 Sartoris avea să se înfăţişeze în picioare în prima uniformă a armatei confederale pe care o văzuse vreodată oraşul, în vreme ce în piaţă, sub el, ofiţerul centrului de recrutare de la Richmond înrola şi asculta jurământul depus de regimentul pe care Sartoris, în calitatea sa de colonel ofiţer comandant, avea să-l ducă în Virginia ca parte a armatei confederale, pentru a forma aripa extremă stângă a frontului în faţa casei Henry la prima bătălie de la Manassas, şi din care, din amândouă portalurile în fiecare mai şi noiembrie timp de o sută de ani, aprozii şi grefierii în succesiunea lor nominativă aproape ereditară aveau să strige fără inflexiuni sau punctuaţie „ascultaţi ascultaţi onorabila curte judiciară a districtului Yoknapatawpha vă aşteaptă veniţi cu toţii şi veţi fi ascultaţi” şi pe sub care de-a lungul aceleiaşi perioade, cu excepţia celor şapte ani dintre ’63 şi ’70, care în realitate nici nu mai contau un secol mai târziu decât pentru câteva bătrâne doamne ireconciliabile, cetăţenii albi de parte bărbătească ai districtului aveau să treacă spre a vota pentru funcţiile regionale şi ale statului, pentru că în ’63 o unitate a forţelor militare a Statelor Unite incendiase Piaţa şi cartierul negustoresc, dar tribunalul supravieţuise. Nu scăpase; pur şi simplu supravieţuise; mai dur decât securile, mai crâncen decât focul, de neclintit altfel decât cu dinamita; în cercul ruinelor năruite şi înnegrite ale unor ziduri mai mărunte, încă rămânea în picioare, chiar şi coloanele fără capiteluri şi murdare de fum, clădirea în sine devastată fireşte şi fără acoperiş, dar neabătută, cu niciun fir măcar din plumbul aproape uitat al arhitectului de la Paris scos de la locul lui, astfel că tot ce au avut ei de făcut (le trebuiseră nouă ani ca să-l construiască; au avut nevoie de douăzeci şi cinci ca să-l restaureze) a fost să pună duşumele noi pentru cele două etaje şi un acoperiş nou, şi de data asta cu o cupolă cu un ceas cu patru feţe şi un clopot care să bată orele şi să sune alarma; la vremea aceasta Piaţa, băncile şi prăvăliile şi birourile avocaţilor şi doctorilor şi dentiştilor fuseseră refăcute, şi vrăbiile englezeşti erau şi ele îndărăt, ele care de fapt nici nu dezertaseră – sporovăitoarele zgomotoasele independentele stoluri care, ca şi cum ar fi fost concomitente, de nedisociat de regularizata şi înrădăcinata înclinaţie spre sfadă a stirpei omeneşti, apăruseră să ia în stăpânire cornişele şi streşinile aproape înainte ca ultimul cui să fi fost bătut – şi acum şi guguştiucii, interminabil murmurători, cuibărindu-se, deja uzurpând turnul clopotului chiar dacă păreau să nu se poată obişnui cu clopotul ceasului, izbucnind din cupolă la fiecare bătaie a orei în nori frenetici, pentru a se scufunda şi a izbucni şi a se învârteji violent iarăşi la fiecare bătaie succesivă, până la cea din urmă, apoi dispărând îndărăt prin deschizăturile înguste până nu mai rămânea nimic decât freneticul şi murmurătorul gungurit asemenea ecourilor încet stingându-se ale clopotului însuşi, sursa acestei panici niciodată recunoscute şi chiar şi panica însăşi acum nemaiamintită de către aerul unde se stingeau vibraţiile. Pentru că ele – vrăbiile şi guguştiucii – au dăinuit, dăinuitoare, o sută de ani, lucrurile cele mai bătrâne acolo în afară de clădirea tribunalului însuşi, centenară şi senină mai presus de oraşul în care cei mai mulţi dintre locuitori nu mai ştiau nici măcar cine erau, fuseseră doctorul Habersham şi bătrânul Alec Holston şi Louis Grenier; centenară şi senină mai presus de schimbare; electricitatea şi iluminatul cu gaz, neonul şi aerul înghesuit şi cacofonic; chiar şi negrii intrând în piaţă şi trecând pe sub balcoane spre biroul comisiei electorale ca să-şi dea voturile, votând pentru aceiaşi ticăloşi cu pielea albă, aceiaşi demagogi şi susţinători ai supremaţiei albilor cu care votaseră şi albii – dăinuitoare: o dată la fiecare câţiva ani, părinţii oraşului, visând la bacşişuri, instigau câte o mişcare urmărind să dărâme şi să ridice o altă clădire nouă, modernă, dar cineva avea totdeauna să-i înfrângă în ultimul moment; pe urmă aveau să încerce iarăşi bineînţeles şi să mai fie învinşi încă o dată poate sau chiar poate de două ori, dar nu mai mult decât atât. Pentru că soarta ei, a clădirii acesteia, este să stea dreaptă în hinterlandul Americii: damnaţiunea ei este longevitatea ei; asemenea unei fiinţe omeneşti, simpla ei vârstă este propria ei repudiere, şi după ce această sută de ani va fi trecut, ea va deveni de nesuportat. Dar pentru o mică bucată de timp nu încă; pentru o mică bucată de timp încă vrăbiile şi guguştiucii: sporovăitoare, nenumărate şi independente unele, ceilalţi tandri şi inepuizabili, deopotrivă frenetici şi liniştiţi – până când ceasul bate iarăşi, el cu care chiar şi după o sută de ani ele par încă incapabile să se obişnuiască, izbucnind într-o explozie învârtejită din turla clopotului ca şi cum ora, în loc să adauge doar o minusculă infinitezimalitate în plus la lunga şi obosita creştere de la Geneză începând, ar fi sfărâmat aerul virgin, primăvăratic cu primul lung, asurzitor ding-dong al timpului şi damnaţiunii.

Scena întâi

Sala de şedinţe a tribunalului. Ora 5,30 p.m. Treisprezece noiembrie.

Cortina e coborâtă. Pe măsură ce luminile cresc:

VOCE DE BĂRBAT

(din spatele cortinei)

Arestata să se ridice în picioare.

Cortina se ridică, simbolizând ridicarea în picioare a arestatei în boxă, şi dezvăluind o parte a sălii de şedinţe. Nu ocupă întreaga scenă, ci doar jumătatea din stânga în faţă, lăsând cealaltă jumătate şi fundul sălii în întuneric, astfel încât scena vizibilă este nu numai scăldată în lumină, ci şi uşor elevată, simbolism care va fi mai departe limpezit când începe Actul al II-lea – simbolismul elevatului tribunal al justiţiei din care acest tribunal anume, o curte districtuală, constituie doar faza intermediară, nu cea mai înaltă.

Este doar o secţiune a Curţii – banca acuzatului, judecătorul, grefierii, avocaţii opuşi unul altuia, juriul. Avocatul apărării este Gavin Stevens, aproximativ cincizeci de ani. Arată mai degrabă ca un poet decât ca un avocat şi chiar şi este de fapt: celibatar, descendent al uneia dintre familiile de pionieri din Ţinutul Yoknapatawpha, studii la Harvard şi Heidelberg, şi întors pe pământurile sale natale pentru a fi un fel de Cincinnatus bucolic, apărător nu atât al adevărului cât al justiţiei, sau al justiţiei aşa cum o vede el, implicându-se constant pe sine însuşi, deseori fără plată, în probleme privind echitatea şi pasiunea şi chiar şi crima între oamenii săi, atât albi cât şi negri, uneori direct în contradicţie cu funcţia sa de procuror districtual pe care o deţine de ani de zile, aşa cum e cazul de faţă.

Arestata e în picioare. Ea este singura persoană în picioare în sală – o negresă, foarte neagră, în jur de treizeci de ani – adică, poate avea orice vârstă între douăzeci şi patruzeci de ani – cu o faţă calmă impenetrabilă aproape buimacă, cea mai înaltă, cea mai sus acolo cu toţi ochii îndreptaţi spre ea, dar ea însăşi neuitându-se la niciunul dintre ei, ci privind spre afară şi în sus ca şi cum spre un colţ depărtat al sălii, ca şi cum ar fi singură în ea. Este – sau a fost până recent, acum cinci luni, mai exact – o servitoare în casă, doică a doi copii albi, dintre care pe al doilea, un sugar, ea l-a sugrumat în leagăn acum cinci luni, faptă pentru care este acum judecată, lucrul putând s-o coste viaţa. Dar ea a mai făcut probabil multe alte lucruri – a cules bumbac, a făcut mâncare pentru echipele de muncitori – tot felul de munci manuale intrând în capacităţile ei, sau mai curând în limitările timpului şi disponibilităţii ei, întrucât principala ei reputaţie în orăşelul din statul Mississippi unde s-a născut este cea de vagaboandă – beţivă, prostituată întâmplătoare, bătută de vreun bărbat sau tăind cu cuţitul sau fiind ea tăiată de soţia acestuia sau de cealaltă iubită a lui. A fost probabil căsătorită, cel puţin o dată. Numele ei – sau aşa îl spune ea şi aşa l-ar scrie probabil dacă ar şti să scrie – este Nancy Mannigoe. În sală e o tăcere de moarte în timp ce toată lumea o priveşte.

JUDECĂTORUL

Ai ceva de spus înainte ca tribunalul să pronunţe sentinţa în ce te priveşte?

Nancy nici nu răspunde, nici nu se mişcă; s-ar părea chiar că nici nu ascultă.

Că tu, Nancy Mannigoe, în a noua zi a lunii septembrie, cu bună ştiinţă şi cu premeditare criminală ai omorât şi asasinat copilul sugar al domnului şi doamnei Gowan Stevens în oraşul Jefferson şi în Districtul Yoknapatawpha…

Sentinţa acestei Curţi este ca să fii luată de aici îndărăt la închisoarea districtuală din Districtul Yoknapatawpha şi ca acolo, în a treisprezecea zi a lunii martie, să fii spânzurată cu ştreangul de gât până la moarte. Şi Dumnezeu să aibă milă de sufletul tău.

NANCY

(foarte tare în tăcerea din jur, fără să se adreseze cuiva, cu totul calmă, nemişcată)

Da, Doamne.

Se aude un icnet, un sunet, venind dinspre spectatorii invizibili din sală, exprimând şocul faţă de această nemaiauzită violare a procedurii: începutul a ceva ce ar putea fi consternare sau chiar vacarm, în mijlocul căruia, sau mai curând pe deasupra căruia, Nancy însăşi nu schiţează nicio mişcare. Judecătorul loveşte cu ciocanul său, grefierul sare în picioare, cortina începe în grabă şi spasmodic să coboare ca şi când judecătorul, grefierii, Curtea însăşi ar tresări frenetic, parcă spre a ascunde această împrejurare neplăcută; de undeva dintre spectatorii nevăzuţi se aude sunetul unei voci de femei – un geamăt, un vaier, un suspin poate.

GREFIERUL

(vorbind foarte tare)

Linişte! Linişte în sală! Linişte!

Cortina coboară repede ascunzând scena, luminile se sting repede în întunecime; un moment de întuneric; apoi cortina se ridică uşoară şi normală pentru:

Scena a doua

Salonul casei Stevens. Ora 6,00 p.m. Treisprezece noiembrie.

Salonul, o masă în mijloc cu o lampă, scaune, o canapea în stânga în fund, lampă cu picior, aplice, o uşă la stânga spre hol, uşile duble din fund deschise spre o sufragerie, un cămin în dreapta cu flacără de gaz şi imitaţie de buşteni. Atmosfera în cameră este elegantă, modernă, la modă, însă încăperea însăşi are aerul de a fi dintr-o altă vreme – tavanul înalt, cornişele, o parte din mobilier; are aerul de a se găsi într-o casă veche, o casă de dinainte de război ajunsă prin descendenţă directă în cele din urmă la o supravieţuitoare celibatară care a modernizat-o (vezi căminul cu imitaţie de foc de buşteni şi cele două fotolii prea ample), transformând-o în apartamente închiriate unor cupluri sau familii de tineri care pot să-şi permită să plătească o anume chirie pentru a locui pe strada cuvenită printre alte tinere perechi care aparţin confesiunii cuvenite şi clubului rural acceptat.

Zgomot de paşi, apoi se aprind luminile, ca şi cum cineva pe punctul de a intra a apăsat pe un comutator afară, apoi uşa din stânga se deschide şi intră Temple, urmată de Gowan, soţul ei, şi de avocat, Gavin Stevens. Ea are în jur de douăzeci şi cinci de ani, foarte elegantă, soignée, într-o haină de blană descheiată, purtând pălărie şi mănuşi şi o poşetă. Are aerul de a fi delicată şi încordată, dar se stăpâneşte. Faţa ei nu exprimă nimic în vreme ce se îndreaptă spre masa din centru şi se opreşte acolo. Gowan este cu trei sau patru ani mai în vârstă. Este aproape ceea ce se cheamă un tip; au fost mulţi ca el în America, în Sudul Statelor Unite, între cele două războaie mari: copii unici ai unor părinţi cu situaţii financiare sigure, locuind în apartamente de hotel în oraşele mari, studenţi la cele mai bune colegii, din Sud sau din Est, unde făceau parte din cluburile cele mai distinse; căsătoriţi acum şi întemeind familii, dar rămânând ataşaţi de universităţile lor, îndeplinind nişte funcţii acceptabile pe care ei înşişi nu le-au solicitat, de obicei ceva în legătură cu banii: bumbac, sau acţiuni, sau rente. Însă acest chip este puţin deosebit, exprimă puţin mai mult decât atât. I s-a întâmplat ceva acestui chip – o tragedie – ceva împotriva căruia nu fusese dinainte avertizat, şi nu avusese (aşa cum a descoperit atunci) niciun fel de înzestrare pentru a-i face faţă, dar ceva pe care l-a acceptat totuşi şi acum încearcă, cu adevărat şi sincer şi la modul altruist (poate pentru prima dată în viaţa lui) să-i facă faţă cât mai bine, în conformitate cu propriile cerinţe ale acestei împrejurări. El şi Stevens sunt cu paltoanele pe ei, ţinându-şi pălăriile în mâini. Stevens se opreşte imediat ce a trecut de uşă. Gowan îşi lasă pălăria pe canapea în trecere şi se îndreaptă spre locul unde Temple s-a oprit lângă masă, scoţându-şi acum una dintre mănuşi.

TEMPLE

(scoate o ţigară din cutia de pe masă; o imită prin mimică pe arestată; vocea ei, aspră, dezvăluie pentru prima dată o isterie reprimată, controlată)

Da, Doamne. Vinovată, Doamne. Mulţumesc, Doamne. Dacă asta e atitudinea ta faţă de eventualitatea c-ai putea fi spânzurată, atunci la ce te mai poţi aştepta din partea unui judecător şi a unui juriu decât să-ţi facă plăcerea asta?

GOWAN

Lasă acum, Boots. Taci acum. Cum aprind focul, îţi dau ceva de băut.

(către Stevens)

Sau poate Gavin are să facă focul în timp ce eu fac pe valetul.

TEMPLE

(ridică bricheta)

Fac eu focul. Tu adu de băut. Pe urmă unchiul Gavin n-are să mai trebuiască să mai stea. În fond, tot ce vrea el să facă este să ne spună la revedere şi să-mi trimită mie pe urmă o ilustrată. Aproape că poate să facă asta în două cuvinte, dacă-şi dă osteneala. Pe urmă poate să se ducă la el acasă.

Merge până la cămin, îngenunchează acolo şi deschide maneta gazului, cu bricheta pregătită în cealaltă mână.

GOWAN

(neliniştit)

Acum, Boots.

TEMPLE

(aprinde bricheta, apropie flacăra de jetul de gaz)

Vrei, te rog, pentru numele lui Dumnezeu, să-mi aduci ceva de băut?

GOWAN

Sigur, iubito.

(se întoarce să iasă; către Stevens)

Lasă-ţi paltonul pe undeva.

Iese spre sufragerie. Stevens nu se mişcă, privind-o pe Temple în timp ce flacăra se aprinde peste buştean.

TEMPLE

(încă în genunchi, cu spatele la Stevens)

Dacă mai stai, de ce nu iei loc? Sau viceversa. Invers. Numai că prima este invers: dacă nu stai jos, de ce nu pleci? Lasă-mă să fiu îndoliată şi răzbunată, dar cel puţin lasă-mă să fiu aşa în viaţa mea privată, întrucât Dumnezeu ştie că dacă vreuna dintre excreţiile astea ar trebui să aibă loc în viaţa privată, sentimentul de triumf ar trebui să fie una dintre ele…

Stevens o priveşte. Apoi străbate camera până la ea, scoţându-şi batista din buzunarul de la piept, se opreşte în spatele ei şi îi întinde batista aplecând-o în jos ca ea s-o poată vedea. Ea se uită la batistă şi apoi în sus spre el. Faţa ei este cât se poate de calmă.

TEMPLE

Ce să fac cu asta?

STEVENS

Ia-o liniştită. E şi uscată.

(îşi ţine încă întinsă batista)

Atunci, pentru mâine.

TEMPLE

(se ridică repede)

A, pentru funingine. De la tren. Mergem cu avionul; nu ţi-a spus Gowan? Plecăm de la aeroportul din Memphis la miezul nopţii; pornim cu maşina într-acolo după masa de seară. Pe urmă California mâine dimineaţă; poate că o să mergem chiar mai departe în Hawaii la primăvară. Nu; nu-i sezonul; Canada, poate. Lacul Louise în mai şi iunie…

(tace, ascultă o clipă spre uşile sufrageriei)

Aşa că, de ce batista? Nu e o ameninţare, pentru că nu ai nimic cu ce să mă ameninţi, nu-i aşa? Şi dacă nu ai nimic cu ce să mă ameninţi, atunci e obligatoriu nici eu să nu am nimic pe care tu să-l vrei de la mine, aşa că nu poate să fie nici mită, nu-i aşa?

(aud amândoi zgomote de dincolo de uşa sufrageriei, arătând că Gowan se apropie. Temple îşi coboară din nou glasul, repede)

Să spunem atunci aşa. Nu ştiu ce vrei tu, din cauză că nici nu-mi pasă. Pentru că, orice ar fi, n-ai să-l ai de la mine.

(zgomotul s-a apropiat acum – sunet de paşi, clinchete de pahare)

Acum el are să-ţi ofere ceva de băut şi pe urmă are să te întrebe şi el ce vrei, de ce ai venit cu noi până acasă. Eu ţi-am răspuns deja. Dacă ai venit să mă vezi pe mine plângând, mă îndoiesc că ai să capeţi măcar şi atâta. Dar e sigur că n-ai să ai altceva nimic. Nu de la mine. Înţelegi asta?

STEVENS

Te aud.

TEMPLE

Asta însemnând că nu crezi. Foarte bine, touché atunci.

(mai grăbită, mai încordată)

Am refuzat să răspund la întrebarea ta; acum am să-ţi pun eu o întrebare: Cât ai tu…

(în clipa când intră Gowan ea îşi schimbă spusele atât de fluent în mijlocul propoziţiunii, încât nimeni intrat exact atunci nici măcar nu şi-ar da seama că s-a schimbat intensitatea cu care vorbise înainte)

…eşti avocatul ei, ea trebuie să fi stat de vorbă cu tine; chiar o drogată din astea care asasinează un copil mic trebuie să aibă ceea ce ea ar numi o scuză pentru aşa ceva, chiar o toxicomană negresă şi un copilaş alb – sau poate chiar mai mult, o negresă ahtiată după droguri şi un copilaş alb…

GOWAN

Ţi-am spus să termini cu asta, Boots.

Aduce o tavă cu o carafă cu apă, un bol cu gheaţă, trei pahare înalte goale şi trei pahare de whisky deja umplute. Sticla însăşi i se vede ieşind din buzunarul paltonului. Se apropie de Temple şi îi oferă tava.

Foarte bine, am să beau şi eu un pahar. Ca să mai schimbăm. După opt ani. De ce nu?

TEMPLE

De ce nu?

(priveşte tava)

Nu faci cocteiluri?

GOWAN

De data asta nu.

Ea îşi ia unul dintre paharele pline. El întinde tava spre Stevens, care ia un al doilea pahar. Apoi aşază tava pe masă şi ridică al treilea pahar.

Nici un singur pahar de opt ani de zile; numără-i. Aşa că poate că acum ar fi momentul să încep iarăşi. Cel puţin n-are să fie prea devreme.

(către Stevens)

Bea-l. Vrei şi puţină apă după el?

Ca şi când nu şi-ar da seama ce face, îşi lasă paharul neatins la loc pe masă, toarnă apă din carafă într-unul dintre paharele înalte şi-i întinde acest pahar lui Stevens în timp ce Stevens îşi goleşte paharul din mână şi-l lasă jos luând paharul înalt. Nici Temple nu s-a atins de paharul luat adineauri.

Acum poate că avocatul apărării Stevens are să ne spună ce doreşte de la noi.

STEVENS

Ţi-a spus deja nevastă-ta. Să vă spun la revedere.

GOWAN

Atunci spune. Încă o duşcă pentru drum şi pe urmă unde ţi-e pălăria, cum s-ar zice?

Ia paharul înalt din mâna lui Stevens şi se întoarce spre masă.

TEMPLE

(îşi aşază paharul neatins pe tavă)

Şi pune şi gheaţă de data asta, şi poate şi puţină apă. Dar întâi ia-i paltonul unchiului Gavin.

GOWAN

(îşi scoate sticla din buzunar şi face un cocteil pentru Stevens în paharul înalt)

N-are să fie nevoie. Dacă şi-a putut ridica braţul într-o Curte de justiţie a albilor ca să apere o negresă asasină, e sigur că poate să şi-l coboare în nimic altceva decât un palton de lână – cel puţin ca să ciocnească un pahar cu mama victimei.

(repede, către Temple)

Iartă-mă. Poate că tu ai avut dreptate toată vremea şi eu m-am înşelat. Poate că trebuie ca amândoi să tot continuăm să spunem lucruri ca astea până când ne-am putea scăpa odată de ele, de unele din ele, de cât de puţine din ele…

TEMPLE

Foarte bine, de ce nu? Să-i dăm drumul atunci.

(îl priveşte nu pe Gowan, ci pe Stevens, care o priveşte şi el la rândul lui, grav şi sobru)

Nu-l uita şi pe tată, dragul meu.

GOWAN

(pregătind cocteilul)

De ce l-aş uita, draga mea? Decât că tatăl copilului e din nefericire doar un bărbat. În ochii legii, bărbaţii se presupune că nu suferă; ei sunt doar acuzatori sau acuzaţi. Legea nu e delicată şi tandră decât cu femeile şi copiii – mai cu deosebire cu femeile, şi în mod mai deosebit mai cu deosebire cu târfele negrese toxicomane care mai şi asasinează copii albi.

(îi întinde paharul lui Stevens, care-l primeşte)

Aşa că de ce ne-am aştepta ca avocatul apărării Stevens să fie delicat şi tandru faţă de un bărbat sau o femeie care se întâmplă să fie doar părinţii copilului care a fost asasinat?

TEMPLE

(brutală)

Pentru numele lui Dumnezeu, vrei să spui până la sfârşit ce ai de spus? Şi pe urmă, pentru numele lui Dumnezeu, vrei, te rog, să taci din gură?

GOWAN

(se întoarce repede)

Iartă-mă.

(se întoarce spre ea, o vede cu mâna goală, apoi îi vede paharul plin alături de al lui pe tavă)

Nu bei?

TEMPLE

Nu vreau asta. Vreau puţin lapte.

GOWAN

Foarte bine. Cald, bineînţeles.

TEMPLE

Te rog.

GOWAN

(întorcându-se)

Tocmai. M-am gândit şi la asta. Am pus într-o cratiţă să se încălzească până am adus de băut.

(îndreptându-se spre ieşirea către sufragerie)

Nu-l lăsa pe unchiul Gavin să plece până nu mă-ntorc. La nevoie, încuie uşa. Sau, poate, telefonează la agentul ăla pentru mişcarea de eliberarea negrilor – cum îl cheamă?

Iese. Ei nu se clintesc din loc până nu se aude uşa de la bucătărie.

TEMPLE

(repede şi cu duritate)

Cât ştii?

(repede)

Să nu mă minţi; nu vezi că nu mai e timp?

STEVENS

Timp pentru ce? Până pleacă avionul la noapte? Ea mai are încă puţin timp – patru luni, până în martie, treisprezece martie…

TEMPLE

Ştii ce vreau să spun – eşti avocatul ei – o vezi în fiecare zi – ea e negresă şi tu eşti alb – chiar dacă ai avea nevoie de ceva cu care s-o sperii – ai putea de exemplu să cumperi ce vrei să ştii de la ea cu o doză de cocaină sau o sticlă de…

(se opreşte; îl priveşte, cu un fel de uimire, de disperare; acum vorbeşte aproape liniştită)

O, Doamne, o, Doamne, nu ţi-a spus nimic. Eu sunt aceea, eu sunt cea care să… Nu înţelegi? E asta, că eu nu pot crede – n-am să cred niciodată – e imposibil să…

STEVENS

E imposibil să crezi că fiinţele omeneşti în realitate nu – cum i-ai spune tu – nu miros urât? Nici chiar – aşa cum i-ai spus tu – târfele negrese care mai sunt şi toxicomane pe deasupra? Nu, nu mi-a spus nimic în plus.

TEMPLE

(insistând)

Chiar dacă a fost ceva în plus.

STEVENS

Chiar dacă a fost.

TEMPLE

Şi atunci, ce crezi tu că ştii? N-are a face de unde-ai fi aflat; spune-mi numai ce crezi tu că e.

STEVENS

A fost un bărbat acolo în noaptea aceea.

TEMPLE

(repede, fluent, aproape înainte de a fi terminat el de vorbit)

Gowan.

STEVENS

În noaptea aceea? Când Gowan plecase cu Bucky la şase dimineaţa să-l ducă la New Orleans cu maşina?

TEMPLE

(repede, cu asprime)

Deci am avut dreptate. Ai speriat-o cu ceva, sau pur şi simplu ai mituit-o cu ceva?

(se întrerupe)

Eu încerc. Încerc cu adevărat. Poate că n-ar fi atâta de greu dacă aş putea înţelege măcar de ce ei nu miros urât – ce motiv ar avea să nu miroasă urât…

(se întrerupe; e ca şi când ar fi auzit că se întoarce Gowan, sau poate pur şi simplu ştie, din instinct sau cunoscându-şi propria casă, că a trecut timpul să se încălzească o ceaşcă de lapte. Apoi continuă, grăbită, cu vocea scăzută)

N-a fost niciun bărbat acolo. Vezi? Ţi-am spus, te-am avertizat că n-ai să scoţi nimic de la mine. A, ştiu; puteai să mă citezi oricând ca martoră, să mă pui să jur; fireşte, juriului ăsta al tău nu i-ar fi plăcut – răstignirea asta uşuratecă a unei mămici care a suferit o asemenea pierdere, dar ce contează asta când e vorba de dreptate? Nu ştiu de ce n-ai făcut-o. Sau poate încă mai ai intenţia s-o faci – cu condiţia să poţi să ne prinzi până nu trecem graniţa cu Tennessee la noapte.

(repede, încordată, dură)

Bine, iartă-mă. Eu ştiu mai bine. Sau poate că, la urma urmei, mirosul ăsta urât, de care constat acum că e imposibil să mă mai îndoiesc, vine chiar de la mine.

(se aude din nou uşa dinspre bucătărie; o aud amândoi)

Pentru că eu nu am să-l iau pe Gowan cu mine când am să spun noapte bună şi am să mă duc sus. – Şi cine ştie…

Se opreşte. Intră Gowan, cu o mică tavă pe care se află un pahar cu lapte, o solniţă şi un şervet, şi se apropie de masă.

GOWAN

Acum despre ce mai discutaţi?

TEMPLE

Despre nimic. Îi spuneam unchiului Gavin că are ceva care vine din Virginia sau ceva care-l caracterizează pe gentlemanul adevărat în firea şi în persoana lui, pe care sigur că le-a moştenit de la tine prin bunicul vostru, şi că eu acum mă duc sus să-i fac baie lui Bucky şi să-i dau să mănânce.

(îşi atinge paharul să-l controleze cât e de cald, apoi îl ia în mână; către Gowan)

Îţi mulţumesc, dragul meu.

GOWAN

Sigur, draga mea.

(către Stevens)

Vezi? Nu un şervet la întâmplare; exact şervetul de care e nevoie. Am fost dresat bine.

(se opreşte brusc, atent la Temple, care în aparenţă a rămas inertă, stă doar cu paharul de lapte în mână. Dar se pare că el ştie ce se petrece: îi vorbeşte)

Asta pentru ce mai e?

TEMPLE

Nu ştiu.

El face o mişcare spre ea; se sărută, nu un sărut lung, dar nici doar o simplă atingere a buzelor; e în mod evident un sărut între un bărbat şi o femeie. Apoi, cu laptele în mână, Temple se îndreaptă spre uşa holului.

(către Stevens)

La revedere atunci, până în iunie viitor. Bucky are să vă trimită o ilustrată ţie şi lui Maggie.

(se îndreaptă spre uşă, se opreşte acolo şi se uită înapoi spre Stevens)

S-ar putea să n-am dreptate nici în ceea ce priveşte mirosul lui Temple Drake; dacă se întâmplă să auzi ceva ce n-ai mai auzit încă şi acel ceva e adevărat, s-ar putea chiar ca eu să confirm. Poate chiar ai să crezi şi asta – dacă poţi să crezi că ai să auzi ceva ce n-ai mai auzit încă.

STEVENS

Aşa spui tu?

TEMPLE

(după o clipă)

Nu de la mine, unchiule Gavin. Dacă cineva vrea cu tot dinadinsul să ajungă în cer, cine sunt eu să-l opresc? Noapte bună. La revedere.

Iese, închide uşa. Stevens, foarte serios, se întoarce şi îşi lasă cocteilul la loc pe tavă.

GOWAN

Bea-l. În fond şi eu trebuie să mănânc de seară şi să mai fac şi bagajele. Ce spui?

STEVENS

Despre ce? Despre făcutul bagajelor, sau despre băut? Şi tu ce spui? Credeam c-ai să bei şi tu ceva.

GOWAN

A, da, sigur, sigur.

(ridică paharul mic, plin)

Poate că mai bine să te duci şi să ne laşi pe noi cu răzbunarea noastră.

STEVENS

Îţi doresc ca asta să te poată ajuta.

GOWAN

O, Doamne, şi eu mi-aş dori asta. Atât de mult aş vrea ca ceea ce-mi doresc eu să fie pur şi simplu răzbunarea. Ochi pentru ochi – au fost vreodată cuvinte mai goale de sens? Numai că trebuie să-ţi fi pierdut ochiul ca să ştii asta.

STEVENS

Şi cu toate astea ea tot trebuie să moară.

GOWAN

De ce nu? Chiar dacă asta ar însemna o pierdere pentru cineva – o târfă negresă, beţivană, toxicomană…

STEVENS

…o vagaboandă, o fiinţă fără căpătâi, fără nicio speranţă până când într-o bună zi domnul şi doamna Gowan Stevens, din pură milă şi simţ al umanităţii, au cules-o din rigolă ca să-i mai dea o şansă…

(Gowan e nemişcat, cu mâna încleştându-i-se încet pe pahar. Stevens îl priveşte atent)

Şi pe urmă, ca mulţumire pentru asta…

GOWAN

Uite, unchiule Gavin. De ce nu te duci dumneata, pentru numele lui Dumnezeu, acasă? Sau la dracu’, sau oriunde, cât mai încolo de aici?

STEVENS

Mă duc, într-o clipă. Din cauza asta crezi tu – din cauza asta ai mai vrea să spui că ea trebuie să moară?

GOWAN

Nu spun. Eu n-am nimic de a face cu chestia asta. Eu nici măcar n-am fost reclamantul. Nici măcar n-am deschis – aşa se spune, nu? – procesul. Singura mea legătură cu procesul a fost că m-am întâmplat să fiu tatăl copilului pe care ea… Cine dracu’ a spus că asta ar fi băutură?

Răstoarnă whisky-ul, cu pahar cu tot, în bolul cu gheaţă, şi apucă repede unul dintre paharele înalte goale cu o mână şi, în acelaşi timp, înclină peste el sticla de whisky, turnând. La început nu scoate niciun sunet, dar e imediat evident că de fapt râde; un râs care începe destul de firesc, dar aproape imediat îşi pierde controlul şi se apropie de o criză de isterie în vreme ce continuă să toarne whisky în paharul care, dintr-o clipă într-alta, ar începe să se reverse dacă Stevens nu şi-ar întinde mâna să apuce sticla şi să-l oprească.

STEVENS

Opreşte-te. Gata acum. Haide.

Ia sticla din mâna lui Gowan, o pune jos, ia paharul înalt şi-i răstoarnă o parte din conţinut în celălalt rămas gol, lăsând o cantitate cel puţin rezonabilă, plauzibilă, şi i-l întinde apoi lui Gowan. Gowan îl ia, oprindu-şi râsul acela isteric, şi se controlează acum iarăşi.

GOWAN

(ţinând în mână paharul, din care nu a băut)

Opt ani. Opt ani în care n-am băut absolut nimic – şi asta e ce-am primit pentru ei: copilul meu asasinat de o târfă negresă şi toxicomană care nici măcar n-a fugit, aşa ca un sticlete sau cineva s-o fi putut împuşca dracului ca pe un câine turbat. Vezi? Opt ani fără băutură, şi în felul acesta mi-am câştigat oricare mi-ar fi fost lucrul acela pe care căutam să mi-l câştig astfel nebând, şi acum mi-am primit lucrul acela pentru care plăteam şi a fost plătit şi acum pot să beau din nou. Şi acum nu mai vreau să beau. Înţelegi? Ca şi cum lucrul acela, oricare-ar fi fost el, pe care voiam să mi-l obţin plătind, nu numai că nici nu-l voiam, dar şi lucrul pentru care plăteam astfel nu valora nimic, nici măcar nu însemna vreo pierdere. Aşa că simt cum îmi vine să râd. Asta înseamnă triumful. Pentru că am făcut o afacere bună chiar şi pentru un lucru pe care nici nu mi-l doream. Am beneficiat de reducere de preţuri. Aveam doi copii. Şi n-a trebuit să plătesc decât cu unul dintre ei ca să descopăr că în realitate chestia nu mă costa nimic – jumătate de preţ: un copil şi o târfă negresă şi ahtiată după droguri pe o spânzurătoare publică: asta e tot ce a trebuit să plătesc ca să-mi câştig imunitatea.

STEVENS

Nu există aşa ceva.

GOWAN

Imunitatea faţă de trecut. De propria mea nebunie şi idioţenie. De beţia mea. De laşitatea mea, dacă vrei…

STEVENS

Nu există niciun lucru ca ăsta care să se cheme trecut.

GOWAN

Asta chiar e de râs. Numai că nu aşa tare, nu? să le deranjăm pe doamne – s-o deranjăm pe domnişoara Drake – domnişoara Temple Drake. – Sigur, de ce nu şi laşitate. Numai, ca să sune mai frumos, am să-i spun pur şi simplu exces de antrenament. Ştii? Gowan Stevens, antrenat la Virginia să bea ca un gentleman, se îmbată cât zece gentlemeni, o ia cu el pe o fată de la un colegiu de undeva din provincie, o fată pură: cine ştie? poate chiar şi virgină, pe undeva pe la ţară cu maşina la un meci de baseball la un alt colegiu provincial, se îmbată mai tare decât douăzeci de gentlemeni, intră în inconştienţă, se îmbată mai departe cât patruzeci de gentlemeni, îşi face zob maşina, acum e cât optzeci de gentlemeni, şi intră în stupoare totală în vreme ce fata aceea virgină e răpită, dusă într-un bordel din Memphis…

(mormăie un cuvânt ininteligibil)

STEVENS

Ce spui?

GOWAN

Sigur, laşitate. Spune-i laşitate; ce contează câteva cuvinte care sună puţin mai frumos între nişte bătrâni însurăţei?

STEVENS

Cel puţin nu că te-ai însurat cu ea după aceea. Ce…

GOWAN

Sigur. Însurătoarea cu ea era în cel mai pur spirit al Vechii Virginii. Asta a fost cu adevărat cât o sută şaizeci de gentlemeni.

STEVENS

Intenţia a fost oricum, şi judecată după oricare alte criterii. Asta cu prizoniera într-un bordel; n-am auzit bine…

GOWAN

(repede; întinzându-se)

Unde ţi-e paharul? Toarnă porcăria asta – uite…

STEVENS

(îşi ţine paharul)

Mi-ajunge. Ce ziceai atunci că a fost ţinută prizonieră într-un bordel?

GOWAN

(brutal)

Asta-i tot. Ai auzit.

STEVENS

Ai spus „şi i-a plăcut”.

(se privesc unul pe altul)

Ăsta-i lucrul acela pe care nu i-l poţi ierta ei niciodată? – nu că a fost instrumentul creând acel moment din viaţa ta pe care tu nu-l poţi niciodată nici aminti nici uita nici explica nici ierta şi la care nici măcar nu te poţi opri să te gândeşti, ci pentru că ea însăşi nu a suferit, ci dimpotrivă, că ei chiar i-a plăcut – luna aceea sau cât o fi fost, ca episodul din filmul acela vechi cu fata albă ţinută prizonieră în peşteră de prinţul beduin? – Că tu a trebuit să-ţi pierzi nu numai libertatea ta de holtei, ci respectul de tine însuţi, de bărbat mândru de castitatea nevestei sale şi pe deasupra şi copilul, ca să plăteşti pentru ceva pe care nevasta asta a ta nici măcar nu-l pierduse, nici măcar nu-l regreta, nici chiar nu-i simţea lipsa? Ăsta e motivul pentru care trebuie să moară negresa asta nenorocită rătăcită damnată nebună?

GOWAN

(cu intensitate)

Ieşi afară de aici. Du-te de aici.

STEVENS

Imediat. Sau dacă nu, să-ţi zbori creierii: să încetezi să mai trebuiască să-ţi aduci aminte, să încetezi să trebuiască să fii pentru veşnicie incapabil să uiţi: nimicnicia; să te azvârli în nimicnicie şi să te scufunzi şi să te îneci în vecii vecilor, niciodată să nu mai trebuiască să-ţi mai aduci aminte, niciodată să nu te mai trezeşti iarăşi noaptea zvârcolindu-te şi asudând pentru că nu poţi, niciodată nu poţi să te opreşti să-ţi aduci aminte? Ce altceva s-a mai întâmplat în luna aceea, la vremea aceea când nebunul ăla o ţinea prizonieră acolo în casa aia din Memphis, lucru despre care nimeni decât tu şi ea ştiu ce-a fost, despre care poate nici tu nu ştii ce a fost?

Încă privindu-l pe Stevens, Gowan aşază încet şi ferm paharul cu whisky la loc pe tavă şi ridică sticla şi o întoarce cu fundul în sus deasupra capului lui. Dopul fusese scos, şi imediat whisky-ul începe să curgă în jos peste braţul şi mâneca lui, până la podea. Nu pare să-şi dea seama de ceva. Vocea lui e încordată, abia articulând cuvintele.

GOWAN

Ajută-mă, Isuse… Ajută-mă, Isuse.

Un moment astfel, apoi Stevens începe să se mişte fără grabă îşi aşază propriul său pahar la loc pe tavă şi se întoarce, luându-şi pălăria când trece pe lângă canapea, şi se îndreaptă spre uşă şi iese. Gowan rămâne încă o clipă cu sticla înclinată, acum goală. Apoi respiră o dată adânc, înfiorându-se, pare să se trezească din somn, să deschidă ochii, pune sticla goală la loc pe tavă, îşi vede paharul de whisky neatins, îl ia în mână, o clipă; apoi se întoarce şi-l aruncă zgomotos în cămin, în buştenii falşi arzând acolo, şi rămâne astfel imobil, cu spatele spre public, respirând încă o dată adânc, înfiorându-se, şi apoi îşi alunecă amândouă mâinile în jos pe faţă apăsându-şi-le tare, apoi se întoarce, privindu-şi mâneca udă, îşi scoate batista şi îşi freacă mâneca cu ea întorcându-se spre masă, îşi pune batista la loc în buzunar şi ia şervetul împăturit de pe tăviţă de lângă solniţă şi-şi şterge mâneca cu el, vede că nu ajută, aruncă şervetul mototolit peste tava cu whisky-ul; şi acum, în aparenţă iarăşi cu desăvârşire calm, ca şi când nu s-ar fi întâmplat nimic, strânge paharele la loc pe tava cea mare, pune şi tăviţa şi şervetul tot acolo, ridică tava şi se îndreaptă încet spre uşa sufrageriei în timp ce luminile încep să se stingă.

Lumina se stinge complet. Scena e în întuneric.

Lumina se aprinde.

Scena a treia

Salonul familiei Stevens. Ora 10,00 p.m. Unsprezece martie.

Încăperea este exact la fel ca acum patru luni, cu excepţia faptului că singura lumină aprinsă este lampa de pe masă, şi că şi canapeaua a fost mutată astfel că e acum parţial cu faţa spre public, şi un mic obiect nemişcat înfăşurat într-o pătură e aşezat pe ea, şi unul dintre scaune a fost deplasat între lampă şi canapea, astfel că umbra spetezei cade peste obiectul de pe canapea, făcându-l mai mult sau mai puţin indistinct, şi că uşile sufrageriei sunt acum închise. Telefonul e pe micul suport din colţ, exact ca în Scena a doua.

Se deschide uşa spre hol. Intră Temple, urmată de Stevens. Ea e îmbrăcată acum într-un halat de casă lung; părul îi e legat la ceafă cu o panglică, ca şi când s-ar fi pregătit tocmai de culcare. De data aceasta Stevens îşi ţine pe braţ paltonul şi pălăria; e altfel îmbrăcat. După toate aparenţele, ea i-a atras deja atenţia lui Stevens să se mişte încet; în orice caz asta arată aerul lui. Ea intră, se opreşte, îl lasă pe el să treacă. El se opreşte, priveşte în jur prin cameră, vede canapeaua, se opreşte privind-o.

STEVENS

Asta e ceea ce se cheamă o cursă.

Se îndreaptă spre canapea, Temple urmărindu-l atentă, şi se opreşte, privind obiectul umbrit de acolo. Dă încet la o parte scaunul care-l umbrea şi dezvăluie un băieţaş de vreo patru ani, înfăşurat în pătură, dormind.

TEMPLE

De ce nu? Nu ne spun filozofii şi alţi ginecologi că femeile lovesc şi ele când răspund unor lovituri slujindu-se de orice arme, chiar şi de copiii lor?

STEVENS

(privind copilul)

Inclusiv somniferul pe care mi-ai spus că i l-ai dat lui Gowan?

TEMPLE

Bine.

(se apropie de masă)

Dacă aş putea să încetez să mă mai lupt aşa; cât timp am câştiga astfel. Am venit îndărăt tot drumul din California, dar tot nu mi se pare că mă pot opri. Crezi în coincidenţe?

STEVENS

(se întoarce spre ea)

Numai când trebuie.

TEMPLE

(la masă, ridică un formular galben de telegramă împăturit acolo, îl deschide, citeşte)

Datat Jefferson, şase martie. „Mai ai încă o săptămână până în treisprezece. Dar unde ai să te duci după asta?” Semnat Gavin.

Împătureşte hârtia la loc după vechile îndoituri, şi o mai împătureşte o dată. Stevens o priveşte atent.

STEVENS

Şi? Astăzi e unsprezece. Asta-i coincidenţa?

TEMPLE

Nu. Asta e.

(lasă să cadă, aruncă formularul împăturit pe masă, se întoarce)

Era în după-amiaza aceea – ziua de şase. Eram pe plajă, Bucky şi cu mine. Eu citeam, şi el – da, tot sporovăia aşa, ştii şi tu – „California e departe de Jefferson, mamă?” şi eu spun „Da, dragă” – ştii şi tu; citind mai departe, sau mai bine zis încercând să citesc mai departe, şi el zice: „Cât mai stăm în California, mamă?”, şi eu zic: „Până ne plictisim de ea”, şi el zice: „Stăm aici până o spânzură pe Nancy, mamă?”, şi deja atunci e prea târziu; ar fi trebuit să prevăd că aşa are să fie, dar acum e prea târziu; zic: „Da, dragul meu”, şi atunci el îmi lasă asta deodată în poală, adevărul ca din gura… cum se spune? – copiilor. „Unde-o să mergem după aia, mamă?” Şi pe urmă ne întoarcem la hotel, şi uită-te şi pe tine. Da, şi?

STEVENS

Şi ce?

TEMPLE

Bine, bine. Haide să terminăm, pentru numele lui Dumnezeu.

(se îndreptă spre un scaun)

Acum, că sunt aici, n-are importanţă din vina cui, ce mai vrei? Să bei ceva? Ai să bei? Cel puţin lasă-ţi undeva paltonul şi pălăria.

STEVENS

Nici măcar nu ştiu încă. Din cauza asta te-ai întors…

TEMPLE

(îl întrerupe)

Eu m-am întors? Nu eu am fost cea care…

STEVENS

(o întrerupe)

…ca să spui, pentru numele lui Dumnezeu, să încetăm.

Se privesc unul pe altul; o clipă.

TEMPLE

Bine. Lasă-ţi acolo paltonul şi pălăria.

Stevens îşi lasă paltonul şi pălăria pe un scaun. Temple se aşază. Stevens se aşază pe un scaun în partea cealaltă, astfel că acum copilul adormit pe canapea în fund este între ei.

Aşa că Nancy trebuie să fie salvată. Aşa că ai trimis după mine, sau tu şi cu Bucky între voi, de conivenţă, sau oricum uită-te aici şi uite-mă şi pe mine aici. Pentru că, după cât se pare, eu ştiu ceva pe care nu l-am spus încă, sau poate tu ştii ceva, un lucru pe care eu nu l-am spus încă. Ce crezi tu că ştii?

(repede; el nu spune nimic)

Foarte bine. Ce ştii tu?

STEVENS

Nimic. Nu vreau să ştiu lucrul acesta. Tot ce eu…

TEMPLE

Mai spune asta o dată.

STEVENS

Să spun ce?

TEMPLE

Care e lucrul acesta pe care crezi tu că-l ştii?

STEVENS

Nimic. Eu…

TEMPLE

Foarte bine. De ce crezi tu că există ceva ce eu nu am spus încă?

STEVENS

Te-ai întors. Tot drumul acesta din California…

TEMPLE

Asta n-ajunge. Încearcă altceva.

STEVENS

Ai fost acolo.

(cu faţa întoarsă într-o parte, Temple îşi întinde mâna spre masă, pipăie acolo până găseşte cutia cu ţigări, scoate o ţigară şi cu aceeaşi mână pipăie până găseşte bricheta, şi le trage pe amândouă în poală)

La proces. În fiecare zi. Ziua întreagă, din momentul în care se deschidea şedinţa…

TEMPLE

(încă fără să-l privească, cât se poate de indiferentă, îşi vâră în gură ţigara, vorbind pe după ea, şi ţigara i se mişcă între buze)

Mama atât de crunt lovită…

STEVENS

Da, mama atât de crunt lovită…

TEMPLE

(ţigara i se mişcă între buze; încă fără să-l privească)

…venită în persoană să-şi vadă înfăptuirea răzbunării ei; tigresa peste trupul puiului ei ucis…

STEVENS

…ea, care ar fi trebuit să fie prea adânc scufundată în durere ca să se mai gândească la răzbunare – să mai suporte revederea celei care i-a asasinat copilul…

TEMPLE

(fără să-l privească)

S-ar zice că ea protestează prea mult?

Stevens nu răspunde. Ea aprinde bricheta, îşi aprinde ţigara, pune bricheta jos pe masă. Aplecându-se spre ea, Stevens împinge scrumiera pe masă până îi e ei aproape. Acum ea îl priveşte.

TEMPLE

Mulţumesc. Acum las-o pe bunicuţa să te înveţe cum se suge oul. N-are importanţă ce ştiu eu, ce crezi tu că aş şti eu, ce anume s-ar fi putut întâmpla. Pentru că nici măcar nu vom avea nevoie de asta. Singurul lucru de care avem nevoie e un document care să ateste oficial. Că e nebună. Că e nebună de ani de zile.

STEVENS

M-am gândit şi la asta. Numai că e prea târziu. Asta ar fi trebuit să se fi făcut acum cinci luni. Procesul s-a închis acum. A fost găsită vinovată şi condamnată. În ochii legii ea e de acum moartă. În ochii legii, Nancy Mannigoe nici nu mai există. Chiar dacă n-ar exista un motiv mai bun decât acesta. Cel mai bun motiv, cea mai bună justificare.

(fumând)

Da?

STEVENS

N-avem niciunul.

TEMPLE

(fumând)

Da?

(s-a lăsat pe spate în scaunul ei, fumând grăbită, privindu-l pe Stevens. Vocea îi e blândă, răbdătoare, doar puţin cam prea grăbită, ca şi felul în care fumează)

E adevărat. Încearcă să mă asculţi. Încearcă cu adevărat. Eu sunt atestarea asta; ce altceva facem noi acum aici la ora zece noaptea, la numai o zi până la execuţia ei? Pentru ce altceva am – cum spui tu – am venit eu tot drumul acesta din California, ca să nu mai vorbim şi de o – cum presupun că ai mai spune tu – coincidenţă simulată de mine ca să-mi salvez – cum presupun că aş spune eu – conştiinţa? Lucrul de care mai avem nevoie acum este să hotărâm cât anume să trecem în atestarea asta. Încearcă; poate că ai face mai bine să bei ceva până la urmă.

STEVENS

Mai târziu poate. Sunt destul de ameţit acum cu sperjurul şi ceea ce s-ar putea considera nesocotire şi dispreţ faţă de prestigiul Curţii.

TEMPLE

Ce sperjur?

STEVENS

Să spunem că nu e un delict venal, atunci; mai rău – o prostie. După ce clienta mea a fost nu numai găsită vinovată, ci şi condamnată, eu vin din nou cu principalul martor al acuzării aducând dovada care să răstoarne întregul proces…

TEMPLE

Spune-le că am uitat exact lucrul acesta. Sau spune-le că m-am răzgândit. Spune-le că m-a mituit procurorul să-mi ţin gura…

STEVENS

(categoric, dar calm)

Temple.

Ea trage repede din ţigară, şi-o scoate din gură.

TEMPLE

Sau mai bine spune-le; n-ar fi un lucru evident? O femeie al cărei copil a fost înăbuşit în leagănul lui, vrând răzbunare, în stare de orice pentru a-şi obţine răzbunarea; pe urmă, când şi-a obţinut-o, dându-şi seama că nu poate trăi cu asta pe conştiinţă, nu poate sacrifica viaţa unei fiinţe omeneşti de dragul ei, nici chiar a unei târfe negrese?

STEVENS

Termină. Să luăm lucrurile pe rând. Cel puţin să ştim că vorbim despre acelaşi lucru.

TEMPLE

Despre ce altceva vorbim decât despre salvarea unei cliente condamnate şi al cărei avocat atât de experimentat recunoaşte deja că în cazul ei a dat greş?

STEVENS

Atunci într-adevăr nu vrei ca ea să moară. Ai inventat coincidenţa asta.

TEMPLE

Dar nu ţi-am spus asta chiar adineauri? Cel puţin haide să terminăm cu asta, pentru numele lui Dumnezeu, nu putem să facem măcar asta?

STEVENS

Am terminat. Deci Temple Drake va trebui să o salveze.

TEMPLE

Doamna Gowan Stevens o va salva.

STEVENS

Temple Drake.

Ea îl priveşte, fumând acum liniştită. Cu gesturi deliberate îşi scoate ţigara din gură şi, încă privindu-l, îşi întinde mâna şi o striveşte în scrumieră.

Foarte bine. Mai spune-mi o dată. Poate chiar am să şi înţeleg de data asta, nu numai că am să ascult. Aducem – ne prezentăm cu o atestare valabilă depusă sub jurământ spunând că această asasină era nebună în momentul când a săvârşit acea crimă.

TEMPLE

Ai ascultat chiar, nu-i aşa? Cine ştie…

STEVENS

Bazată pe ce?

TEMPLE

Ce spui?

STEVENS

Atestarea asta. Bazată pe ce?

(ea îl priveşte fix)

Pe ce dovadă?

TEMPLE

Dovadă?

STEVENS

Dovadă. Ce să scrie acolo în atestare? Ce anume să afirmăm acum, un lucru pe care dintr-un motiv sau altul, din orice motiv, noi – tu – noi n-am considerat că se cuvenea să-l prezentăm, sau în orice caz pe care nu l-am adus ca dovadă până după ce ea…

TEMPLE

Ce ştiu eu? Tu eşti avocat. Ce-ai vrea să scrie acolo? Ce anume trebuie să aibă în ele asemenea atestări ca să le facă valabile, ca să fim siguri că au să fie valabile? N-ai exemple în tratatele tale de drept – date concrete, sau cum vrei să le spui – pe care să le copiezi şi să mă pui să jur după ele? Formulele cele mai bune, sigure? Cel puţin, dacă tot o să săvârşim un gest ca ăsta, alege o formulă cât mai bună, atât de bună încât nimeni, nici chiar un avocat lipsit de experienţă, să nu mai poată să o demoleze…

Vocea i se pierde. Stă şi se uită la el, în vreme ce el continuă să o privească în faţă, fără să spună ceva, privind-o doar, până când în sfârşit ea respiră o dată adânc; acum şi vocea ei s-a înăsprit.

Ce vrei atunci? Ce mai vrei mai mult?

STEVENS

Temple Drake.

TEMPLE

(repede, cu duritate, imediat)

Nu. Doamna Gowan Stevens.

STEVENS

(implacabil şi calm)

Temple Drake. Adevărul.

TEMPLE

Adevărul? Încercăm să salvăm gâtul unei asasine condamnate, al cărei avocat a recunoscut deja că a dat greş. Ce are adevărul de a face cu asta?

(repede, aspră)

Noi? Eu, eu, mama copilaşului pe care ea l-a ucis; nu tu, Gavin Stevens, avocatul, ci eu, doamna Gowan Stevens, mama. Nu poate să-ţi intre în cap că eu am să fac orice, orice?

STEVENS

Numai un singur lucru nu. Care e totul. Nu moartea acuzatei ne preocupă. Asta nu înseamnă nimic; orice adunătură de fapte mărunte şi de documente depuse sub prestaţie de jurământ poate face faţă acestui aspect. Partea asta e încheiată acum; putem s-o uităm. Lucrul cu care încercăm acum să ne confruntăm este nedreptatea. Şi numai adevărul poate să îndrepte lucrurile. Sau iubirea.

TEMPLE

(cu brutalitate)

Iubirea. O, Doamne, Iubirea!

STEVENS

Spune-i milă, atunci. Sau curaj. Sau pur şi simplu simţul onoarei, onestitatea, sau o simplă dorinţă de a avea dreptul să dormi noaptea.

TEMPLE

Îmi trăncăneşti tu mie acum despre somn, mie, care am învăţat acum şase ani cum nici măcar să nu-mi mai dau seama că nu-mi mai păsa că nu dorm noaptea?

STEVENS

Şi totuşi ai inventat coincidenţa asta.

TEMPLE

Pentru numele lui Dumnezeu, vrei să taci odată? Vrei să… Bine. Atunci, dacă moartea ei nu înseamnă nimic, ce vrei? Ce vrei, pentru numele lui Dumnezeu?

STEVENS

Ţi-am spus. Adevărul.

TEMPLE

Şi eu ţi-am spus că lucrul acela despre care tu îi tot dai zor că ar fi adevărul nu are nimic de a face cu chestiunea asta. Când ai să te prezinţi în faţa… Cum îi spune la adunătura superioară de jurişti din ăştia competenţi? Curtea Supremă? Lucrul de care ai să ai nevoie au să fie fapte, hârtii, documente întărite prin jurământ, de necontestat, pe care niciun alt jurist, competent sau incompetent, să nu le poată demola, în care să nu poată găsi puncte vulnerabile.

STEVENS

Nu ne prezentăm la Curtea Supremă.

(ea îl priveşte fix)

Cu asta s-a terminat. Dacă lucrul acesta s-ar fi putut face, ar fi fost suficient, m-aş fi gândit la asta, m-aş fi ocupat de asta acum patru luni. Mergem la guvernator. În noaptea asta.

TEMPLE

La guvernator?

STEVENS

Poate că nici el nu are s-o salveze. Probabil că n-are s-o facă.

TEMPLE

Şi atunci de ce să i-o mai ceri? De ce?

STEVENS

Ţi-am spus. Vreau adevărul.

TEMPLE

(cu o uimire liniştită)

Şi pentru nimic mai mult decât atât. Pentru niciun alt motiv mai bun decât atât. Doar ca să-l faci să fie spus, rostit cu suflul vorbirii, în cuvinte, în sunete. Doar să fie auzit, să i se spună cuiva, cuiva, oricui, oricărui străin a cărui treabă nu este, şi nici n-are cum să fie, şi asta doar pentru că el e în stare să audă şi să-l înţeleagă. Şi de ce te mai ascunzi acum după propria ta retorică? De ce nu mergi mai departe şi nu-mi spui că e pentru binele sufletului meu – dacă oi fi având suflet?

STEVENS

Am făcut-o. Am spus, pentru ca să poţi dormi noaptea.

TEMPLE

Şi eu ţi-am spus că am uitat acum şase ani chiar şi ceea ce înseamnă să simţi că-ţi lipseşte somnul.

Ea îl priveşte lung. El nu răspunde, privind-o. Încă privindu-l, ea îşi întinde mâna spre masă, spre cutia cu ţigări, pe urmă îşi opreşte gestul, rămâne nemişcată, cu mâna în aer, privindu-l.

Mai este deci şi altceva. De data asta chiar că o să ajungem la motivul adevărat. Foarte bine. Dă-i drumul.

El nu-i răspunde, nu schiţează niciun gest, privind-o. O clipă, apoi ea îşi întoarce capul şi priveşte către canapea şi către copilul adormit acolo. Încă privindu-l pe copil, ea se ridică, merge până în faţa canapelei şi rămâne acolo privind de sus spre copil; vocea îi e liniştită.

Deci a fost totuşi până la urmă o cursă; numai că mi se părea că nu ştiu pentru cine.

(priveşte aşa de sus copilul)

Copilul acesta care mi-a mai rămas ţi l-am scos ţie în faţă, ţi l-am aruncat la picioare. Şi acum tu mi-l arunci îndărăt mie la picioare.

STEVENS

Dar nu l-am trezit din somn.

TEMPLE

Atunci te-am prins, avocatule. Ce poate fi mai bun pentru liniştea lui sufletească şi pentru somnul lui decât spânzurătoarea asasinei surioarei lui?

STEVENS

Şi n-are importanţă prin ce mijloace, prin ce minciună?

TEMPLE

Nici a cui minciună.

STEVENS

Şi totuşi ai inventat coincidenţa aceea.

TEMPLE

Doamna Gowan Stevens a inventat-o.

STEVENS

Temple Drake a născocit-o. Doamna Gowan Stevens nici măcar nu luptă în cauza asta. Asta e a lui Temple Drake.

TEMPLE

Temple Drake a murit.

STEVENS

Trecutul nu moare niciodată. Nici măcar nu e trecut.

Ea se întoarce la masă, scoate o ţigară din cutie, şi-o pune în gură şi îşi întinde mâna spre brichetă. El se apleacă parcă pentru a i-o întinde el, dar ea a găsit-o deja, o apasă şi îşi aprinde ţigara, vorbind prin fumul pe care-l expiră.

TEMPLE

Ascultă. Cât ştii tu exact?

STEVENS

Nu ştiu nimic.

TEMPLE

Jură.

STEVENS

M-ai crede?

TEMPLE

Nu. Dar jură oricum.

STEVENS

Foarte bine. Jur.

TEMPLE

(îşi striveşte ţigara în scrumieră)

Atunci ascultă. Ascultă atent.

(în picioare, încordată, rigidă, cu faţa spre el, privindu-l)

Temple Drake a murit. Temple Drake va fi fost moartă cu şase ani mai mult decât are să fie vreodată moartă Nancy Mannigoe. Dacă Nancy Mannigoe n-ar avea pe altcineva care s-o salveze decât pe Temple Drake, atunci s-o ajute Dumnezeu pe Nancy Mannigoe. Acum ieşi afară de aici.

Îl priveşte fix; încă o clipă. Apoi el se ridică în picioare, încă privind-o; ea îl priveşte îndărăt cu aceeaşi privire dreaptă şi implacabilă. Apoi el se pune în mişcare.

STEVENS

Noapte bună.

Se întoarce spre scaun, îşi ridică paltonul şi pălăria, apoi se îndreaptă spre uşa holului, şi-a aşezat mâna pe clanţă.

TEMPLE

Gavin.

(el se opreşte cu mâna pe clanţă şi se uită îndărăt spre ea)

Poate că totuşi am să primesc batista aceea.

(el o priveşte încă un moment, apoi dă drumul clanţei, îşi scoate batista din buzunarul de la piept întorcându-se spre ea, i-o întinde. Ea nu o ia)

Bine. Ce are să trebuiască să fac eu? Ce propui tu atunci?

STEVENS

Totul.

TEMPLE

Ceea ce fireşte că eu n-am să fac. Nu vreau. Poţi să înţelegi asta, nu? Cel puţin poţi să auzi asta. Aşa că s-o luăm de la început, vrei? Cât de mult va trebui să spun eu?

STEVENS

Totul.

TEMPLE

Atunci n-am să mai am nevoie de batistă, până la urmă. Noapte bună. Închide uşa din faţă când ieşi, te rog. S-a făcut iar frig.

El se întoarce, se îndreaptă din nou spre uşă fără să se mai oprească sau să privească înapoi, iese, închide uşa după el. Nici ea nu-l mai priveşte acum. O clipă după ce s-a închis uşa, ea rămâne nemişcată. Pe urmă schiţează un gest oarecum asemănător celui schiţat de Gowan în Scena a doua, decât că ea îşi apasă doar o clipă tare palmele peste faţă, faţa rămânându-i calmă, fără expresie, rece, îşi lasă să-i cadă mâinile, se întoarce, ridică ţigara strivită de alături de tavă şi o pune pe tavă şi ridică apoi tava şi se îndreaptă spre cămin, aruncând o privire copilului adormit când trece pe lângă sofa, goleşte tava în cămin şi se întoarce la masă şi aşază tava pe masă şi de data aceasta se opreşte lângă sofa şi se apleacă şi potriveşte pătura mai bine pe lângă copilul adormit şi apoi se duce la telefon şi ridică receptorul.

(în aparat)

Trei doi nouă, vă rog.

(în timp ce aşteaptă răspunsul, ceva se mişcă uşor în întuneric dincolo de uşa deschisă din fund, o mişcare exact atât de tăcută încât să arate că ceva sau cineva e acolo sau s-a mişcat acolo. Temple nu-şi dă seama de asta, căci e cu spatele. Apoi vorbeşte în telefon)

Maggie? Temple… De, pe neaşteptate… A, nu ştiu; poate că ne-am plictisit de prea mult soare… Sigur, s-ar putea să trec mâine. Voiam să las un mesaj pentru Gavin… Ştiu, tocmai a plecat de aici. Am uitat ceva… Dacă vrei să-l rogi să mă sune când ajunge acasă… Da… Nu… Da… Dacă vrei… Mulţumesc.

(lasă receptorul jos şi dă să se întoarcă spre cameră când telefonul începe să sune; se întoarce, ridică receptorul, vorbeşte în pâlnie)

Alo… Da. Iarăşi o coincidenţă: eram chiar cu mâna pe el; tocmai am sunat-o pe Maggie… A, la pompa de benzină. M-am gândit că n-ai fi avut timp să ajungi. Pot să fiu gata în treizeci de minute. Maşina ta sau a noastră?… Foarte bine. Ascultă… Da, sunt aici. Gavin… Cât de mult are să trebuiască să spun?

(în grabă)

A, ştiu; mi-ai mai spus-o de opt sau zece ori. Dar poate că nu te-am auzit eu bine. Cât de mult va trebui să spun?

(ascultă un moment tăcută, cu faţa îngheţată, apoi începe să coboare încet receptorul către furcă; vorbeşte acum cu vocea joasă, fără inflexiuni)

O, Doamne, o, Doamne!

Pune receptorul la loc, se îndreaptă spre canapea, stinge lampa de pe masă, ia copilul în braţe şi se îndreaptă spre uşa holului, stinge celelalte lumini din cameră când iese, astfel că singura lumină acum în cameră este cea care vine dinspre hol. Îndată ce ea a ieşit, Gowan intră pe uşa din spate, complet îmbrăcat cu excepţia hainei, a vestei şi a cravatei. E limpede că nu a înghiţit somniferul. Se îndreaptă spre telefon şi se opreşte tăcut alături de aparat, cu faţa spre uşa holului şi în mod limpede ascultând până când Temple s-a depărtat. Acum s-a stins şi lumina din hol şi scena e complet în întuneric.

VOCEA LUI GOWAN

(calmă)

Trei doi nouă, vă rog… Bună seara, mătuşă Maggie. Gowan… Foarte bine, mulţumesc… Sigur, mâine. Când se întoarce unchiul Gavin vrei, te rog, să-i spui să mă sune? Eu sunt aici. Mulţumesc.

Se aude cum pune receptorul în furcă.

CORTINA

Actul al doilea
CUPOLA AURITĂ
(Începutul a fost Cuvântul)

JACKSON. Altitudine 294 picioare. Populaţie (Anul 1950)

201.092

Situat de o expediţie a trei Comisari aleşi, numiţi şi trimişi acolo cu acest singur scop, pe o înălţime deasupra Râului Perlei în centrul geografic aproximativ al statului, pentru a constitui nu un oraş comercial sau industrial, nici măcar un loc în care să locuiască oameni, ci pentru a fi capitala, Capitala unei Comunităţi;

La început fusese deja instituită această măciulie rotunjită, această pustulă aurită, chiar dinainte şi de dincolo de clarobscurul aburind, miasmă fără de timp fără de anotimp fără de ierni, nu a vreunui element al apei sau pământului sau vieţii şi totuşi al fiecăruia din ele, inextricabil şi indivizibil; acea unică fierbere unică rodire unic pântec matern, unică tumescenţă furibundă, tată-mamă-una-şi-unul, unică vastă incubată ejaculare dintru început fisionând într-un unic noroi clocotind roditor de deşeuri dintru celesta experimentala Muncă dintru început; acea unică târâtă şi furişată rodire lăsându-şi urmele mastodontice cu câte trei degete peste veşmintele fierbând verzi, învăluitoare ca nişte scutece ale cărbunelui şi petrolului, asupra cărora se încovoiau capetele reptiliene înzestrate cu creierele lor cât bobul de mazăre spre aerul biciuit de grelele lor piei;

Apoi gheţurile, dar încă măciulia asta, cupola aceasta măruntă, emisfera aceasta ca o jumătate de minge îngropată; pământul icnind, ridicându-şi spre întunecime lungul lui şold continental, târând în sus pe sub capacul polar pântecele acesta mânios ecuatorial, pleoapa ca un oblon a frigului tăind şi aruncând în vidul pustiu şi nepăsător un ultim sunet, un unic strigăt, o acuzaţie măruntă nesfârşită de la început stingându-se şi apoi nemailăsându-se auzită, pământul orb şi fără grai rotindu-se mai departe, rotindu-şi lunga orbită astrală fără istorie, îngheţat, fără tremurul fluxurilor, şi totuşi rămânând acolo acea măruntă lucire, acea scânteie, acea fărâmă aurită a eternelor aspiraţii ale omului, această cupolă de aur dintru început poruncită şi de neînvins, acel fetus de licărire minusculă mai dură decât gheaţa şi mai tare decât îngheţul; şi pământul icnind din nou, năpârlind din nou; gheaţa cu viteza ei infinitezimală curăţind văile, crestând dealurile şi dispărând; pământul înclinându-se şi mai mult ca să împingă şi mai înapoi marginea mărilor cu margini asemenea colierelor de coji de crustacee în liniile tot mai mult retrăgându-se asemenea vârtejurilor concentrice din cioturile lăsate de fierăstraie să spună vârsta copacilor, purtând către sud, spre un tot mai retras sud, spre lucirea mută şi consimţitoare acel şes mlăştinos confluent continental, dezvăluind la lumină şi la aer fila virgină şi largă a miezului continentului pentru cea dintâi înscriere a cronicii cuvenite – o adevărată uzină-laborator acoperind ceea ce aveau să fie douăzeci de state, stabilite şi ordonate în scopul de a făuri unul singur: organizata şi negrăbita rotire a anotimpurilor, a ploii şi a zăpezii şi a îngheţului şi dezgheţului şi a soarelui şi a secetei pentru a aerisi şi a destinde solul, confluenţa a o sută de râuri într-un unic şi uriaş tată al râurilor ducând cu el noroiul bogat, strângerea ca de recolte îmbelşugate, către sud şi tot mai spre sud, sculptând falezele pentru a purta lungul marş mai departe al oraşelor de pe malul râului, inundând şesurile joase ale Mississippiului, rodind bogatul noroi aluvionar strat după strat vernal, ridicând cu degetul cu piciorul cu anul cu secolul suprafaţa pământului care în timp (şi acum nu mai era departe, măsurat după această lungă cronică fără semnătura cuiva) avea să tremure la trecerea trenurilor ca atunci când pisica străbate podul suspendat;

Solul acesta bogat adânc negru aluvionar din care avea să crească bumbacul mai înalt decât capul unui om călare, de pe acum o singură junglă un singur hăţiş o unică densitate de iarbă neagră şi trestie de zahăr şi viţă de vie încovoindu-se pe după avântul arborilor de cauciuc şi al cipreşilor şi arborilor hicori şi al stejarilor şi arţarilor, purtând acum urmele unor forme ce nu mai erau străine – urşi şi cerbi şi pantere şi bizoni şi lupi şi aligatori şi nenumărate animale mai mici, şi oameni, nici ei străini, cărora şi lor să le dea nume – acei (ei înşişi) fără nume, deşi înscrişi în cronici, predecesori care au ridicat colinele pentru a scăpa de revărsările primăverii şi şi-au lăsat după ei firavele lor vestigii: cei lăsaţi în urmă şi deposedaţi, deposedaţi de cei care au fost deposedaţi la rândul lor pentru că şi ei rămăseseră în urmă: sălbaticii indieni Algonquiani, Chickasaw şi Choctaw şi Natchez şi Pascagoula, privind cu ochii mari în uimire virgină de sus de pe marile înălţimi la o canoe Chippeway ducând cu ea trei francezi – şi de-abia au mai avut timp să se rotească pe călcâie şi să privească în urma ei la zece şi apoi o sută şi apoi o mie de spanioli veniţi pe uscat dinspre Oceanul Atlantic: un flux, o revărsare, o întreită mişcare de flux şi reflux atât de iute şi de rapidă, tăind pieziş cronica înceată aluvionară a pământului astfel încât să o facă să semene cu sclipirea mlădioasă a uneia dintre mâinile prestidigitatorului în faţa celeilalte mâini care ţine pachetul de cărţi de joc inconstante; francezul o clipă, apoi spaniolul poate două, apoi francezul alte două şi apoi spaniolul iarăşi o altă clipă şi apoi francezul timp de o unică ultimă secundă, cât o jumătate de respiraţie; pentru că pe urmă a venit anglo-saxonul, pionierul, bărbatul înalt, urlându-şi Scriptura protestantă şi whisky-ul distilat, cu Biblia şi urciorul într-o mână şi (de cele mai multe ori) un tomahawk indigen în cealaltă, zbierând cu glas tare, turbulent nu din răutate ci pur şi simplu din cauza glandelor lui supraexcitate; afemeiat şi poligam: un celibatar însurat şi invincibil, târându-şi după el soţia gravidă şi pe cei mai mulţi din restul familiei soacrei sale în pădurea fără cărări şi infestată, născându-i-se acel copil de cele mai multe ori în spatele baricadei de buşteni cu spini de puşcă netrecută pe vreo hartă la leghe depărtare de orice şi apoi lăsând-o grea cu un altul înainte de a ajunge la destinaţia spre care-l mânau picioarele mereu împinse de mâncărime, şi, în acelaşi timp risipindu-şi sămânţa ebulientă în câte o sută de pântece întunecate prin câte o mie de mile de sălbăticie; inocent şi naiv, fără resurse pentru avariţie sau compasiune sau prevedere de asemenea, schimbând faţa pământului; tăind câte un copac căruia îi trebuiseră două sute de ani ca să crească, pentru a extrage din el un urs sau o şapcă plină cu miere sălbatică;

Lăsat în urmă de vreme de asemenea: încă tăind copacul bătrân de două sute de ani şi atunci când ursul şi mierea sălbatică nu mai erau acolo şi nu mai era nimic în el decât un raton sau un oposum a căror blană ar fi valorat cel mult doi dolari, transformând pământul într-un deşert strident de pe care el avea să fie primul care să dispară, nu numai imediat după, ci şi sincronizându-se în asta cu oamenii sălbatici puţin mai închişi la culoare pe care el îi deposedase, pentru că, asemenea lor, numai sălbăticia îi putea fi hrană şi nutriţie; şi astfel a dispărut, străbătându-şi ţanţoş ceasul său zgomotos şi digestibil, şi nu a mai fost, lăsându-şi stafia, un paria şi o proscrisă acum fără scripturi şi înarmat doar cu pistolul tâlharului de drumul mare şi al asasinului, bântuind marginile sălbăticiei pe care el însuşi contribuia la a o distruge, pentru că oraşele râului înaintau şi ele acum tot mai adânc spre sud, tot mai spre sud, pe lângă înălţimile urmându-se în procesiune: St Louis, Paducah, Memphis, Helena, Vicksburg, Natchez, Baton Rouge, populate de bărbaţi cu gurile pline de texte de lege, în stofă aspră şi veste înflorate, care posedau sclavi negri şi paturi stil Empire şi comode încrustate şi ceasuri de bronz aurit, care se plimbau alene fumându-şi ţigările de foi pe sub înălţimile acestea dincolo de care, în spelunci sordide şi în tripouri, îşi petrecea în încăierări ultimele seri ale vieţii lui, pierzându-şi viaţa şi aşa fără valoare iarăşi şi iarăşi în cuţitele crâncene ale beţivilor de o seamă cu el însuşi – aceasta în pauzele trecerii lui, urmărit şi hărţuit în ipostazele tot mai stinse când purta numele de Harpe şi Hare şi Mason şi Murrel, fie împuşcat la vedere şi fără avertisment sau spintecat, scos cu forţa din ce mai rămăsese din vizuinile lui tainice din sălbăticie de-a lungul Căii Natchezului (într-o zi cineva adusese o sămânţă ciudată pe aceste pământuri şi o vârâse în pământ, şi acum câmpuri uriaşe de alb nu numai că acopereau locurile pustii pe care le deschisese securea lui uşuratecă şi nepăsătoare, ci ştergeau din fiinţă locul, împingând tot mai îndărăt pustietatea chiar mai repede decât fusese el în stare s-o facă, astfel că acum aproape că nu mai avea acoperire pentru spatele său atunci când, pitit în desişuri, rânjea la cel care-l deposedase cu o furie neputincioasă şi neîncrezătoare şi neînţelegătoare) şi dus în oraşe spre apoteoza sa legală în tribunal şi apoi la spânzurătoare sau atârnat de creanga unui copac;

Pentru că acele zile trecuseră, zilele vechi brave inocente tumultuoase uşor digerabile dar lipsite de vreun mâine; ultimele ambarcaţiuni cu pânze pentru transportul mărfurilor (Mike Fink era o legendă; curând nici chiar bunicii n-aveau să mai susţină că-şi mai amintesc de el, şi eroul Marelui Fluviu era acum cartoforul de pe vaporul cu aburi plescăind să ajungă la ţărm în veşmintele-i cochete dinspre cabina de la provă unde-l ţinuse până atunci izolat căpitanul câtă vreme fusese la bord) fuseseră vândute cu bucata în părţile lor componente pe străzile Chartres şi Toulouse şi Dauphine ca lemne de foc, şi vitejii Choctaw şi Chickasaw, cu părul acum scurt şi în salopete şi înarmaţi cu fragmente de corabie în loc de securi de război şi gata pregătiţi să se împingă mai departe spre Oklahoma, priveau corăbiile cu abur brăzdând chiar şi cele mai puţin adânci şi mai depărtate cursuri de apă pe unde se năruiau risipindu-se încet în bătaia marilor roţi cu lopeţi oasele dezgolite şi ţinute la fund de pietroaie ale celor ucişi de oamenii lui Hare şi Mason; o vreme nouă, o epocă nouă, începutul mileniului; o unică şi vastă reţea comercială ţesută şi străbătută de vene mărunte în îmbrăţişarea fluvială de la mijlocul continentului; New Orleans, Pittsburgh şi Fort Bridger, Wyoming, erau fiecare suburbia celeilalte, inextricabile în destinul lor; gurile oamenilor erau pline de texte de legi şi de măsuri de ordine, toate gurile oamenilor erau rotunde cu clinchetul banilor; o singură unanimă afirmaţie aurie psalmodia apropierea nelimitată şi nemăsurată a amiezii acestei mari naţiuni; profitul plus conducerea egal securitatea: o naţiune de comunităţi de naţiuni; acea fărâmă, acea cupolă, acea pustulă aurită, acea Idee înălţată acum, suspendată ca o prevestire sau un nor de furtună deasupra a ceea ce fusese sălbăticie, atrăgând, reţinând privirile, ochii tuturor: Mississippi, un stat, o comunitate de naţiuni; triumvirat întru legislativ, judiciar, executiv, dar fără o capitală, funcţionând ca şi cum de la un cartier general de campanie, operând ca şi cum încă en route către acel punct înalt, inevitabil în galaxia comunităţilor de naţiuni, astfel că în 1820 de la cartierul acesta general al său la Columbia legislatura a selectat numit şi trimis pe cei trei comisari Hinds, Lattimore şi Patton, nu trei politicieni şi mai puţin decât trei slujitori politici temporari, ci soldaţi, ingineri şi patrioţi – soldatul ca să facă faţă realităţii, inginerul ca să facă faţă aspiraţiilor, patriotul ca să se agaţe strâns de vis – trei albi într-o pirogă Choctaw mişcându-se încet în susul apei în limitele vide ale unui râu în sălbăticie aşa cum cu două secole înainte cei trei francezi alunecaseră în barca lor din scoarţă de mesteacăn nordic în josul râului mai vast şi pe atunci mai pustiu;

Dar aceştia nu alunecând: pentru că acum urcau cursul râului, intrând nu lipsiţi de voinţă în misterul necunoscut şi în domeniul autorităţii, ci stabilind în sălbăticie un punct în jurul căruia oamenii să se strângă în deplină conştiinţă şi în voinţă liberă, scrutând, pândind malurile dense şi impenetrabile privirii şi ei, la rândul lor, conştienţi de ochii străini şi incorigibili de acolo poate, dar de atunci respingându-i, nu pentru că ocupanţii întunecaţi la piele ai sălbăticiei, deja deposedaţi la convenţia de la Doak’s Stand, ar fi fost mai puţin inveteraţi acum, ci pentru că această canoe nu mai purta crucea blândă şi însângerată a lui Hristos şi a Sfântului Ludovik, ci balanţa şi legătura de ochi şi sabia – în susul râului către Colina lui Le Fleur, prăvălia şi oficiul poştal totodată pe înaltul şi paşnicul promontoriu stabilit de acel voyageur canadian al cărui nume, rostit şi scris „Leflore” acum, avea să fie purtat de primul şef ereditar jumătate francez jumătate Choctaw al naţiunii Choctaw şi care, trecând de partea albilor la Consfătuirea purtând numele Iepurelui Dansator, avea să rămână în Mississippi după ce neamul său avea să plece spre vest, şi avea să devină în timp unul dintre primii mari plantatori de bumbac stăpâni de sclavi şi să lase după sine un ţinut întreg şi sediul acestui ţinut numit după numele său şi o plantaţie purtând un nume dat în cinstea unei iubite a unui rege francez – oprindu-se în sfârşit deşi continua să vâslească încet pentru a menţine piroga în contra curentului, privind nu în sus spre chipurile întunecate ale celor deposedaţi care-l pândeau din susul colinei, ci privind ţintuind mai degrabă cu privirea unul după altul pe cei din barca aceasta legănătoare pe loc, spunând, „Acesta este oraşul. Acesta este statul”;

1821. Generalul Hinds şi colegii săi comisarii, împreună cu Abraham DeFrance, comisar şef al instituţiilor publice din Washington, care urma să le fie consilier, au trasat planul oraşului potrivit planului prezentat de Thomas Jefferson cu şaptesprezece ani înainte guvernatorului teritorial Clayborne, şi au construit clădirea oficială, treizeci pe patruzeci de picioare de cărămidă şi lut şi var indigen şi totuşi destul de încăpătoare pentru a cuprinde visul: prima adunare legislativă întrunită în ea în anul nou 1822;

Şi au numit oraşul după celălalt bătrân erou, confratele de arme al eroului Hinds pe câmpurile bătătorite de britanici şi de seminoli şi curând urmând să fie Preşedinte – bătrânul duelist, leul cel bătrân cu răget mare slab crâncen, cu blana zdrenţuită, dăinuitor totuşi, care a aşezat bunăstarea Naţiunii mai presus de Casa Albă şi sănătatea noului său partid politic mai presus de acestea amândouă, şi mai presus de toate acestea a aşezat nu onoarea soţiei sale, ci principiul că onoarea trebuie apărată fie că ar fi existat sau nu, întrucât, odată apărată, ea exista, fie că exista sau nu; – Jackson, pentru ca noul oraş creat nu ca oraş ci ca un punct central pentru guvernarea oamenilor să se împărtăşească din curajul şi puterea de îndurare şi norocul acestui soldat victorios, şi au numit regiunea înconjurându-l „Ţinutul Hinds” după numele celuilalt erou nu atât de mare, pentru ca şi cartierul general al acestui din urmă erou, chiar şi pustiu, nu numai să se împărtăşească din demnitatea lui ci chiar să-i păzească şi sporească făptura;

Şi a avut nevoie de ele, cel puţin de noroc oricum: în 1829 Senatul a votat o lege autorizând mutarea capitalei la Clinton, Camera Reprezentanţilor a infirmat-o; în 1830 Camera însăşi a votat să se mute capitala la Port Gibson pe Mississippi, dar după ce a respirat o dată s-a răzgândit, şi-a renegat legea, însă a doua zi a votat să se mute la Vicksburg, dar nici de aici nu a urmat nimic, şi nu sunt documente (Sherman le-a ars în 1863 şi şi-a anunţat superiorul, generalul Grant, despre aceasta printr-un bilet scris de mână cu o confortabilă şi încurajatoare concizie) ca să arate exact ce s-a petrecut de data aceasta: o dezbatere, un balotaj poate sau poate încă tărăgănând în făgaşurile înguste durând săptămâni sau luni ale obişnuinţelor sau poate necunoscători încă fiind în tinereasca lor lipsă de experienţă, fiind absentă sau oricum simţindu-se lipsa acelei voci unanime sau a prezenţei celor trei patrioţi visători care forţaseră cursul curentului şi purtaseră cu ei visul, cum ar fi purtat un copil o încărcătură de dinamită: inocenţi căci necunoscându-şi propria putere de alterare, de schimbare; până când în 1832, poate ca o simplă mişcare de autoapărare sau poate pur şi simplu din oboseală, a fost scrisă o constituţie definind Jacksonul ca fiind capitala dacă nu în perpetuitate cel puţin prin angajament scris până în 1850, când (se nădăjduia poate) o legislatură mai matură avea să se alcătuiască din oameni mai maturi depăşind sau cel puţin ajungând oricum să se fi obişnuit cu asemenea noutăţi de manipulare politică;

Ceea ce la acea vreme era de ajuns; Jackson era acum sigur de sine, invulnerabil faţă de asemenea jocuri şi manevre; fixat şi fondat ferm, avea să îndure, să dăinuie pentru totdeauna; oameni veniseră să trăiască aici şi căile ferate îi urmaseră, anulând, ştergând cu semnul de oţel al eliminării epoca vaselor cu aburi de pe fluviu: în ’36 până la Vicksburg, în ’37 până la Natchez, pe atunci ultima dintre toate nodurile a două drumuri creând drumul de la New Orleans spre Tennessee şi calea ferată sudică spre New York şi Oceanul Atlantic; sigură şi fixă: în 1836 Bătrânul Hickory însuşi se adresase adunării legislative în propriile ei săli, cinci ani mai târziu Henry Clay fusese primit sub acelaşi acoperiş; şi oraşul Jackson ştia că această convenţie se reunise pentru a cere luarea în considerare a ultimului compromis propus de Clay, văzuse acea convenţie din 1861 declarând statul Mississippi ca fiind cea de a treia stea în noua galaxie a comunităţii de oameni dedicată principiului spunând că asemenea comunităţi voluntare de oameni vor trebui nu numai să fie sigure ci chiar şi asigurate împotriva amestecului autorităţilor federale, şi îl cunoscuse pe generalul Pemberton pe când apărase acest principiu şi aceste drepturi, şi pe Joseph Johnston: şi pe Sherman: şi focul aprins de acesta: şi nu mai rămăsese nimic, un mare oraş al Hornurilor printre ruine (odinioară porcii rătăceau pe străzi; acum rătăceau şobolanii), dominat şi condus de un general din armata Statelor Unite în timp ce un sânge nou curgea în ei: oamenii care urmaseră de aproape înghesuindu-se armatele federale cu grâne alterate şi carne stricată şi catâri deşelaţi, acum înghesuindu-se în jurul poliţiştilor militari cu bocceluţe de pânză pline şi îndesate cu buletine oarbe de vot pe care sclavii eliberaţi îşi puteau trece X-urile reprezentându-i;

Dar a şi îndurat, a dăinuit; guvernul, care fugise în faţa lui Sherman în 1863, s-a întors în ’65, şi chiar a crescut, în ciuda faptului că o administraţie municipală a acestor agenţi cu bocceluţe de pânză s-a menţinut multă vreme după ce statul îi deposedase de autoritatea lor; în 1869 s-a fondat Colegiul Tougaloo pentru negri, în 1884 Colegiul Jackson pentru negri a fost adus din Natchez, în 1898 Colegiul Campbell pentru negri a fost mutat din Vicksburg: liderii negrilor formaţi în aceste şcoli au intervenit atunci când în 1868 un oarecare Eggleston căruia i se spunea „Uliul şopârlelor” a instigat la folosirea trupelor pentru a-l scoate pe guvernatorul Humphries din birourile executivului şi din sediul oficial; în 1887 femeile din Jackson au organizat balul Kermis care a durat trei zile pentru a strânge fonduri pentru un monument în memoria soldaţilor confederaţi căzuţi în lupte; în 1884 Jefferson Davis a luat pentru ultima dată cuvântul în public în vechea clădire a Capitoliului; în 1890 cea mai mare dintre convenţiile legislative ale statului a alcătuit actuala constituţie;

Şi încă oamenii şi căile ferate: cea din New Orleans şi Great Northern până în valea Pearl River, Gulf Mobile şi Northern North-East; statul Alabama şi preriile cu pământ negru dinspre est erau aproape la o aruncătură de băţ doar pentru cei care făceau naveta şi o linie ferată spre Yazoo City şi oraşele de pe cursul superior al fluviului transformaseră Marile Lacuri în cinci iazuri suburbane; companiile Gulf şi Ship Island iniţiaseră marea dezvoltare cu cheresteaua din regiunile sudice ale Mississippiului şi glasuri venite din Chicago vorbeau acum printre magnolii şi în mireasma de iasomie şi oleandru; populaţia se dublase şi apoi se triplase în cursul unui deceniu, în 1892 Colegiul Millsaps îşi deschisese porţile pentru a-şi asuma locul printre primele instituţii de învăţământ superior apoi gazele naturale şi petrolul, plăcuţele cu licenţe ale companiilor din Texas şi Oklahoma se răspândiseră ca o migraţie de păsări prin toată regiunea şi flăcările înalte de la conductele de aerisire se înălţau asemenea unor pene incandescente peste cenuşile răcite de secole ale focurilor de tabără Choctaw şi peste urmele dispărute ale cerbilor; şi în 1903 noul Capitoliu era gata – cupola aurită, măciulia, fărâma licăritoare, pustula poleită mai îndelungă decât miasma şi saurienii uriaşi şi efemeri, mai dăinuitoare decât gheaţa şi frigul prenoptatec, avântându-se, atârnând asemenea unui sferoid orbitor deasupra centrului acestei comunităţi, incapabilă de a fi privită în deplinătatea ei sau de a fi ocolită de privire, peremptorie, cu neputinţă de a fi contestată şi liniştitoare;

În foaia de registru al numelor din Mississippi: Claiborne, Humphries, Dickson, McLaurin, Barksdale, Lamar, Prentiss, Davis, Sartoris, Compson;

În registrul oraşelor: JACKSON, altitudinea 294 picioare. Populaţie (A.D. 1950) 201.092.

Căi ferate: Illinois Central, Yazoo and Mississippi Valley, Alabama and Vicksburg, Gulf and Ship Island.

Autobuze: Tri-State Transit, Vanardo, Thomas, Ogarul, Dixie-Ogarul, Teche-Ogarul, Oliver.

Linii aeriene: Delta, Chicago and Southern.

Transport: Autobuze locale, taxiuri.

Cazare: Hoteluri, Căsuţe turistice, Case cu camere de închiriat. Radio: WJDX, WTJS.

Distracţii: constante: S.I.A.A., Turneul de baschet, Festivalul muzical, Carnavalul tineretului auxiliar, Festivalul 1 Mai, Campionatul statal de tenis, Festivităţile marine ale Crucii Roşii, Târgul de stat, Expoziţia organizaţiilor auxiliare de tineret, Expoziţia organizaţiilor feminine de cercetaşe, Sărbătoarea colindelor.

Distracţii: putând prilejui momente scurte: religia, politica.

Scena întâi

Biroul guvernatorului statului. Ora 2,00 a.m. Doisprezece martie.

Întregul fundal al scenei se află în întuneric, ca şi în Actul I, Scena I, astfel încât partea vizibilă a scenei lasă impresia de a fi menţinută în raza reflectorului. Suspendată de fapt, întrucât e plasată în partea mai ridicată stânga şi este astfel mai sus decât umbra scenei propriu-zise, mai sus chiar decât în Actul I, Scena I, ducând încă şi mai departe simbolismul unui încă şi mai înalt, al ultimului, supremului scaun al judecăţii.

Este un colţ sau o secţiune a oficiului guvernatorului acestei comunităţi de oameni, târziu noaptea, cam pe la ora 2 a.m. – un ceas în perete arată două şi două minute – un birou cu tăblie masivă, goală cu excepţia unei scrumiere şi a unui telefon, în spatele lui un jilţ greoi cu spetează înaltă asemenea unui tron; pe peretele din spatele lui şi mai sus este emblema, însemnul oficial al statului, suveranitatea (una mitică, întrucât este vorba aici mai curând de statul întreg din care Regiunea Yoknapatawpha este o unitate) – un vultur, balanţa oarbă a justiţiei, o deviză în limba latină poate, pe fundalul reprezentat de un steag. Mai sunt alte două scaune în faţa biroului acestuia masiv, întoarse uşor pentru a fi unul în faţa celuilalt, cu lungimea mesei propriu-zise între ele.

Guvernatorul e în picioare în faţa jilţului înalt, între el şi birou, sub emblema din perete. Şi el este simbolic: nu e o persoană cunoscută, nici bătrân nici tânăr; poate reprezenta ideea cuiva nu despre Dumnezeu ci poate despre Arhanghelul Gabriel, Arhanghelul Gabriel nu înaintea Răstignirii ci după aceea. E evident că a fost scos din pat sau cel puţin din camera sa de studiu sau întrerupt de la toaleta sa de culcare; e într-un halat, deşi i se văd gulerul şi cravata sub el, şi părul îi este corect pieptănat.

Temple şi Stevens tocmai au intrat. Temple e în aceeaşi haină de blană, cu pălărie, poşetă, mănuşi etc., ca în Actul I, Scena a II-a, Stevens e îmbrăcat exact cum era în Actul I, Scena a III-a, şi îşi ţine pălăria în mână. Înaintează spre cele două scaune fiecare la câte un capăt al biroului.

STEVENS

Bună dimineaţa, Henry. Iată-ne şi pe noi.

GUVERNATORUL

Da. Luaţi loc.

(pe când Temple se aşază)

Doamna Stevens fumează?

STEVENS

Da. Mulţumesc.

Scoate un pachet de ţigări din buzunarul paltonului, ca şi cum şi l-ar fi pregătit pentru când va avea nevoie, un caz de urgenţă. Desprinde una dintre ele şi îi întinde pachetul lui Temple. Guvernatorul îşi vâră una dintre mâini în buzunarul halatului şi şi-o scoate ţinând ceva în pumnul închis.

TEMPLE

(ia ţigara)

Cum aşa, nu ne leagă la ochi?

(guvernatorul îşi întinde mâna peste birou. E o brichetă. Temple îşi bagă ţigara în gură. Guvernatorul aprinde bricheta)

Dar, fireşte, singura persoană care-şi aşteaptă execuţia e dincolo la Jefferson. Aşa că tot ce avem noi nevoie să facem e să-i dăm drumul, să deschidem noi focul, şi să sperăm că cel puţin salva asta de cuvinte are să ne scutească de metaforă.

GUVERNATORUL

Metaforă?

TEMPLE

Legătura asta peste ochi. Plutonul de execuţie. Sau nu e bine spus, metaforă? Sau poate e o glumă. Dar nu vă mai scuzaţi; o glumă care trebuie să fie transpusă în diagramă e ca un fel de încercare de a te scuza pentru faptul că ai ouat un ou, nu-i aşa? Singurul lucru pe care-l mai poţi face este să le îngropi pe amândouă, repede.

(guvernatorul apropie flacăra de ţigara lui Temple. Ea se apleacă şi acceptă focul, apoi se lasă pe spate pe scaunul ei)

Mulţumesc.

Guvernatorul închide bricheta, se aşază în jilţul înalt din spatele biroului, ţinând încă bricheta în mână, cu mâinile sprijinindu-i-se pe tăblia din faţa lui. Stevens se aşază în scaunul celălalt din faţa lui Temple, lăsând pachetul de ţigări pe birou în faţa lui.

GUVERNATORUL

Ce are să-mi spună mie doamna Gowan Stevens?

TEMPLE

Nu să vă spun: să vă cer. Nu, nu e bine aşa. Aş fi putut să vă cer să revocaţi sau să comutaţi sau să faceţi ce-i faceţi unei sentinţe de spânzurătoare atunci când noi – unchiul Gavin v-a telefonat noaptea trecută.

(către Stevens)

Haide. Spune-i. Nu eşti tu purtătorul de cuvânt – nu aşa îi spuneţi? Nu sunt avocaţii cei care le spun totdeauna pacienţilor lor – vreau să spun clienţilor lor – să nu spună niciodată nimic: să-i lase pe ceilalţi să ducă ei toată vorbăria?

GUVERNATORUL

Asta numai înainte ca acel client să intre în boxa martorilor.

TEMPLE

Deci asta aici e boxa martorilor.

GUVERNATORUL

Dumneavoastră aţi venit tot drumul de la Jefferson până aici la ora două dimineaţa. Cum altfel i-aţi spune dumneavoastră?

TEMPLE

Foarte bine. Touché atunci. Dar nu doamna Gowan Stevens; Temple Drake. O mai ţineţi minte pe Temple Drake: domnişoara abia ieşită în societate, celebră în întreg statul Mississippi a cărei diplomă la şcoala ei a fost casa de plăceri din Memphis? Cam acum opt ani, mai ţineţi minte? Nu că cineva, şi sigur nu primul slujitor plătit al statului Mississippi, ar avea nevoie să i se amintească de asta, cu condiţia ca acest cineva să fi putut citi ziarele de acum opt ani sau să fi fost rudă cu cineva care să le fi putut citi acum opt ani sau chiar să fi avut vreun prieten care ar fi putut s-o facă sau măcar doar să audă sau măcar doar să-şi amintească sau măcar doar să creadă ce a fost mai rău sau măcar doar să spere în aşa ceva.

GUVERNATORUL

Cred că-mi aduc aminte. Ce are Temple Drake să-mi spună, atunci?

TEMPLE

Asta nu e întâi. Primul lucru este cât de mult va trebui să spun eu? Vreau să spun, cât de mult din lucrul acesta pe care dumneavoastră să nu-l ştiţi deja, astfel ca să nu vă mai fac să pierdem cu toţii vremea povestind totul de la capăt? E ora două dimineaţa; vreţi să – poate chiar aveţi nevoie să – dormiţi ceva, chiar dacă sunteţi primul dintre slujitorii plătiţi ai noştri; poate chiar tocmai din cauza asta – înţelegeţi? Iată că deja am început să mint. Ce importanţă are pentru mine cât din somnul lui îşi pierde primul slujitor plătit al statului, tot aşa cum nu are nicio importanţă pentru primul slujitor plătit, a cărui slujbă, în parte, constă în a fi plătit să-şi piardă somnul din cauza unor fiinţe ca Nancy Mannigoe şi Temple Drake?

STEVENS

Dar fără să minţi.

TEMPLE

Foarte bine. Atunci, se cheamă că trag de timp. Aşa că poate dacă Excelenţa Sa, sau onorabilul domn, sau cum îi mai veţi fi zicând, îmi va răspunde la întrebare, vom putea continua.

STEVENS

Ce-ar fi să laşi întrebarea la o parte şi să continui pur şi simplu?

GUVERNATORUL

(către Temple)

Puneţi-mi întrebarea. Cât de mult din ce anume ştiu eu deja?

TEMPLE

(după o clipă: la început nu răspunde, privindu-l fix pe guvernator, apoi:)

Unchiul Gavin are dreptate. Poate dumneavoastră sunteţi cel care să pună întrebările. Numai, faceţi-o cât mai puţin dureros cu putinţă. Pentru că are să fie puţin cam… dureros, ca să spunem lucrurilor pe nume în chip eufonic – cel puţin „eufonic” e corect, nu? – chiar dacă eu am început cu legarea la ochi.

GUVERNATORUL

Vorbiţi-mi puţin despre Nancy – Mannihoe, Mannikoe – cum îşi scrie ea numele?

TEMPLE

Nu şi-l scrie. Nu ştie nici să citească nici să scrie. O spânzuraţi sub numele de Mannigoe, care s-ar putea să nu fie cel corect nici el, deşi după dimineaţa de mâine n-are să mai conteze.

GUVERNATORUL

A, da, Manigault. Vechiul nume din Charleston.

STEVENS

Mai vechi decât atât. Maingault. Moştenirea pe care-a primit-o Nancy – sau oricum patronimicul ei – are sânge normand prin venele celor din familie.

GUVERNATORUL

Ce-ar fi să începeţi prin a-mi vorbi despre ea?

TEMPLE

Ce deştept sunteţi dumneavoastră. Era o târfă morfinomană pe care soţul meu şi cu mine am scos-o din rigolă ca să aibă grijă de copiii noştri. Ea l-a asasinat pe unul dintre ei şi urmează să fie spânzurată mâine dimineaţă. Noi – avocatul ei şi cu mine – am venit să vă cerem să o salvaţi de la moarte.

GUVERNATORUL

Da. Ştiu toate astea. De ce?

TEMPLE

De ce eu, mama copilului pe care ea l-a ucis, vă cer acum să o salvaţi? Pentru că am iertat-o.

(guvernatorul o pândeşte, el şi cu Stevens amândoi o pândesc, aşteptând. Ea îl priveşte pe guvernator fix, nu sfidătoare; doar atentă)

Pentru că ea era o nebună.

(guvernatorul o pândeşte: ea îl priveşte pufăind grăbită din ţigară)

Foarte bine. Nu vreţi să spuneţi de ce vă cer să o salvaţi, ci de ce eu – noi am angajat o târfă şi o toxicomană ca să aibă grijă de copiii noştri.

(trage grăbită din ţigară, vorbind prin fumul pe care-l exală)

Pentru ca să-i mai dăm o şansă – e şi ea o fiinţă omenească, chiar dacă o târfă negresă şi intoxicată cu droguri…

STEVENS

Nu e nici asta.

TEMPLE

(repede, cu un fel de disperare)

O, da, nici măcar să nu mai trag de timp acum. De ce nu te poţi opri să minţi? Ştiţi: să te opreşti doar o clipă sau o vreme cam cât te poţi opri să joci tenis sau să alergi sau să dansezi sau să bei sau să mănânci dulciuri în timpul Postului Mare. Înţelegeţi: nu ca să te reformezi: doar să te opreşti puţin, să-ţi limpezeşti puţin sistemul, să te odihneşti pentru o nouă acordare, pentru un nou set de obişnuinţe sau pentru o nouă minciună? Foarte bine. Era ca să am pe cineva cu care să stau de vorbă. Şi acum înţelegeţi? Va trebui să vă povestesc tot restul ca să vă spun de ce a trebuit să iau o târfă intoxicată cu droguri cu care să stau de vorbă, de ce Temple Drake, femeia albă, domnişoara celebră în întreg statul Mississippi, descendenta unui lung şir de oameni de stat şi soldaţi distinşi şi mândri în sublimele şi mândrele anale ale statului nostru suveran, nu a putut găsi pe nimeni altcineva decât o târfă negresă intoxicată cu care să poată vorbi pe limba ei…

GUVERNATORUL

Da. De atât de departe, atât de târziu noaptea. Spuneţi.

TEMPLE

(pufăie grăbită din ţigară, se apleacă şi o striveşte în scrumieră, şi revine la poziţia ţeapănă de dinainte. Vorbeşte cu o voce aspră, grăbită, sfărâmicioasă, lipsită de emoţie)

Târfă, intoxicată până la limită; fără speranţă, deja damnată dinainte de a se fi născut, a cărei singură raţiune de a trăi era să capete şansa de a muri ca asasină pe spânzurătoare. – Care nu numai că a intrat în casa unui cetăţean de vază ca Gowan Stevens venind direct din rigolă, ci şi-a făcut debutul în viaţa publică a oraşului ei natal zăcând acolo în rigolă cu un bărbat alb care încerca să-i înfunde cu pumnul dinţii sau cel puţin glasul cât mai adânc îndărăt în gâtlej. – Ţii minte, Gavin, cum îl chema? Asta a fost înainte de a veni eu la Jefferson, dar tu-ţi aminteşti: casierul de la bancă, stâlpul bisericii sau oricum, asta în numele soţiei lui fără copii; şi era luni dimineaţa şi încă beat, şi Nancy vine când el tocmai descuia uşa la bancă şi cincizeci de oameni stând acolo în spatele lui să intre, şi Nancy trece prin înghesuială şi se duce drept la el şi-i spune, „Unde-s ăia doi dolari ai mei, albule?” şi el s-a întors şi a pocnit-o, a azvârlit-o dintr-un pumn pe pavaj şi în rigolă şi pe urmă a alergat după ea, călcând-o în picioare şi dându-i cu piciorul peste faţă sau oricum peste vocea ei care spunea mai departe: „Unde-s ăia doi dolari ai mei, albule?” până când mulţimea aia de oameni l-au apucat şi îl ţineau şi el încă dădea cu piciorul în faţa aceea zăcând acolo în rigolă, scuipând sânge şi dinţi, şi încă spunând „Erau doi dolari acum mai bine de două săptămâni şi ai mai fost de atunci îndărăt de două ori”…

Tace, îşi apasă amândouă mâinile peste faţă o clipă, apoi şi le lasă în jos.

Nu, nu batistă; avocatul Stevens şi cu mine ne-am uscat toate batistele înainte de a pleca de acasă astă-noapte. Unde eram?

GUVERNATORUL

(citând-o)

„Erau deja doi dolari”…

TEMPLE

Aşa că acum trebuie să vă spun totul. Pentru că până aici a fost doar Nancy Mannigoe, Temple Drake a fost într-o casă care era mai mult decât o casă de distracţie de doi dolari sâmbătă noaptea. Dar în fond, eu am zis touché de la început, nu?

Se apleacă şi începe să-şi culeagă ţigara strivită din scrumieră. Stevens îşi ridică pachetul de ţigări de pe birou şi se pregăteşte să i-l ofere. Ea îşi retrage mâna de pe ţigara strivită şi se reazemă la loc în scaun.

(cu ochii la ţigara pe care i-o oferă mâna lui Stevens)

Nu, mulţumesc; nu mai am nevoie de ea, în fond. De acum încolo e doar contrariul punctului culminant. Coup de grâce. Victima nici nu-l mai simte, nu? – Unde eram?

(repede)

N-are a face. Am mai spus asta şi înainte, nu?

(stă nemişcată o clipă, cu mâinile încleştate în poală, imobilă)

Se pare că e ceva din asta, mult chiar din asta, un lucru pe care nici măcar primul nostru slujitor plătit nu-l înţelege încă; poate pentru că el este primul nostru slujitor plătit de mai puţin de doi ani încă. Deşi nici asta nu e corect; el ştia să citească acum opt ani, nu? De fapt, n-ar fi putut fi ales guvernator nici măcar al statului Mississippi dacă n-ar fi ştiut să citească cel puţin cu trei ani înainte, nu?

STEVENS

Temple.

TEMPLE

(către Stevens)

De ce nu? Trag doar de timp, nu?

GUVERNATORUL

(pândind-o pe Temple)

Taci, Gavin.

(către Temple)

Coup de grâce nu numai înseamnă graţiere, ci şi este asta. Daţi-o. Dă-i ţigara, Gavin.

TEMPLE

(se îndreaptă iarăşi în scaun)

Nu, mulţumesc. Cu adevărat.

(după o clipă)

Iertaţi-mă.

(repede)

Veţi băga de seamă, îmi amintesc totdeauna să spun asta, îmi aduc aminte totdeauna la timp că sunt binecrescută – „evoluată” cum spunem noi. Asta arată că am provenit cu adevărat din rândurile unor oameni cu maniere frumoase, nu cavaleri normanzi cum e cazul lui Nancy, dar cel puţin oameni care nu-şi insultă gazda în propria ei casă, mai ales la ora două dimineaţa. Numai că eu am sărit prea departe, pe când Nancy s-a poticnit doar mai modestă: iarăşi o adevărată doamnă, vedeţi.

(după o clipă)

Şi uite iarăşi. De data asta nici măcar nu mai trag de timp; comit un fault – cum se spune, caut şi să şterg urmele. Vedeţi; suntem din nou în faţa gardului, de data asta trebuie să-l sărim, sau să ne răsturnăm. Ştiţi; lăsaţi frâul liber, îi lăsaţi gura ceva mai liberă, apoi îl apucaţi, îl apucaţi uşor, de ajuns cât să se pregătească să sară peste ceva; pe urmă îl îndemnaţi cu o atingere. Aşa că iată-ne exact de unde-am pornit, aşa că putem să pornim de la început iarăşi. Aşa că acum cât de mult trebuie să vă spun, să spun, să vorbesc cu glas tare aşa ca oricine are urechi de auzit să audă, despre Temple Drake, lucruri pe care nu mă gândisem niciodată că ceva, orice pe pământul acesta, şi cu atât mai puţin asasinatul copilului meu şi execuţia târfei negrese şi morfinomane, m-ar fi putut face să le spun vreodată? Că am venit aici la ora două dimineaţa să vă scol din somn ca să mă ascultaţi, după opt ani de siguranţă, sau cel puţin de linişte? Ştiţi; cât de mult va trebui să spun, ca să fac lucrurile cum trebuie, dureros, desigur, dar şi repede, astfel ca să puteţi revoca ori comuta sentinţa sau să faceţi ce faceţi în cazuri din astea, şi să ne putem duce înapoi acasă să dormim sau cel puţin să ne urcăm în pat? Dureros, desigur, dar exact atât de dureros – cred că aţi spus că eufonic ar fi fost corect, nu?

GUVERNATORUL

Moartea este dureroasă. O moarte cu ruşine cu atât mai mult – ceea ce nici nu e ceva eufonic, nici în cel mai bun caz.

TEMPLE

O, moartea! Nu vorbim despre moarte acum. Vorbim despre ruşine. Nancy Mannigoe nu are ruşine; tot ce are ea de făcut e să moară. Dar touché şi în ce mă priveşte pe mine; n-am adus-o eu pe Temple Drake tot drumul până aici la ora două dimineaţa pentru motivul că tot ce are de făcut Nancy Mannigoe este să moară?

STEVENS

Atunci spune-i.

TEMPLE

El nu mi-a răspuns încă la întrebare.

(către guvernator)

Încercaţi să răspundeţi. Cât de mult trebuie să povestesc eu? Să nu spuneţi „totul”. Am mai auzit asta.

GUVERNATORUL

Eu ştiu cine a fost Temple Drake: tânăra studentă de la Universitate acum opt ani care a plecat de la şcoală într-o dimineaţă cu un tren special de studenţi să participe la un meci de baseball la un alt colegiu, şi a dispărut din tren undeva pe parcurs, şi a rămas nevăzută, nimeni nu mai ştia unde, până când a reapărut şase săptămâni mai târziu ca martoră într-un proces de asasinat la Jefferson, citată de avocatul omului care, s-a aflat atunci, o răpise şi o deţinuse prizonieră…

TEMPLE

…într-o casă de plăceri din Memphis: nu uitaţi asta.

GUVERNATORUL

…pentru a o îndemna să dovedească alibiul lui în faţa acuzaţiei de asasinat…

TEMPLE

…căci Temple Drake ştia că el săvârşise asasinatul pentru foarte bunul motiv că…

STEVENS

Stai. Lasă-mă şi pe mine să fac o mişcare în jocul acesta. A coborât din tren la instigarea unui tânăr care aştepta trenul într-o gară pe parcurs cu un automobil, planul fiind să o ducă la meciul de baseball în maşină, decât că tânărul era beat la momentul acela şi s-a îmbătat şi mai rău şi a accidentat maşina şi i-a lăsat astfel pe ei amândoi la casa fabricantului ilicit de whisky unde s-a petrecut asasinatul, şi de la care asasinul a răpit-o şi a dus-o la Memphis, să o ţină acolo până când el ar fi avut nevoie de alibiul lui. După aceea el – tânărul cu automobilul, însoţitorul şi protectorul ei în momentul răpirii – s-a căsătorit cu ea. El este soţul ei acum. Este nepotul meu.

TEMPLE

(către Stevens, cu amărăciune)

Şi tu. Şi tu eşti atât de deştept. De ce nu poţi crede adevărul? Cel puţin eu încerc să-l spun. Cel puţin încerc acum să-l spun.

(către guvernator)

Unde eram?

GUVERNATORUL

(citând-o)

Că Temple Drake ştia că el săvârşise asasinatul pentru foarte bunul motiv că…

TEMPLE

A, da – pentru foarte bunul motiv că îl văzuse săvârşindu-l, sau cel puţin umbra lui: şi astfel citată de avocatul lui la tribunalul din Jefferson astfel încât să scoată din cauză sub jurământ viaţa omului care fusese acuzat de fapta aceea. A, da, ăsta e unul din lucruri. Şi acum v-am spus deja ceva, un lucru pe care nici dumneavoastră şi nici nimeni altcineva decât avocatul din Memphis nu-l mai ştia, şi pe care eu încă nici n-am început să vi-l spun. Înţelegeţi? Nici măcar nu mă pot târgui cu dumneavoastră. Dumneavoastră nici măcar n-aţi spus nici da nici nu deocamdată, dacă o puteţi salva sau nu, dacă vreţi să o salvaţi sau nu; adică un lucru pe care, dacă vreuna dintre noi două, Temple Drake sau doamna Stevens, ar fi avut puţin bun-simţ, vi l-ar fi cerut de la început.

GUVERNATORUL

Vreţi să-mi cereţi asta întâi?

TEMPLE

Nu pot. Nu îndrăznesc. Aţi putea spune nu.

GUVERNATORUL

Atunci n-ar mai trebui să-mi povestiţi despre Temple Drake.

TEMPLE

Trebuie să fac asta. Trebuie să spun totul, căci altfel n-aş fi aici. Dar în afară de cazul că încă mai cred că aţi putea spune da, nu văd cum aş putea face altfel. Ceea ce înseamnă un alt punct touché pentru cineva: Dumnezeu poate – dacă există un Dumnezeu. Înţelegeţi? Ăsta e lucrul cel mai teribil. Noi nici măcar nu avem nevoie de El. Simplul rău e de ajuns. Chiar şi după opt ani, încă e destul. Acum opt ani a fost când unchiul Gavin a spus – a, da, era şi el acolo; nu l-aţi auzit adineauri? Ar fi putut să vă spună toate acestea sau cea mai mare parte din ele la telefon şi aţi fi putut fi în pat dormind la ora asta – a spus că există corupţie doar şi când stai şi priveşti răul, chiar din întâmplare; că nu te poţi târgui, nu poţi trafica în vreun fel cu putreziciunea – nu poţi, nu îndrăzneşti…

(se opreşte, încordată, imobilă)

GUVERNATORUL

Luaţi ţigara acum.

(către Stevens)

Gavin…

(Stevens ia pachetul şi se pregăteşte să ofere ţigara)

TEMPLE

Nu, mulţumesc. E prea târziu acum. Pentru că acum îi dăm drumul. Dacă nu putem sări peste gard, cel puţin putem trece străpungându-l…

STEVENS

(întrerupând-o)

Ceea ce înseamnă că oricum unul dintre noi va trece ridicându-se în şa.

(la reacţia lui Temple)

Da, sigur, eu joc mai departe; şi eu am să sar în cursa asta. Continuă.

(îndemnând-o)

Temple Drake…

TEMPLE

…Temple Drake, fecioara nebună; adică, fecioară în măsura în care nu s-a înregistrat nimeni ca să nege aceasta, dar o nebună desigur potrivit cu criteriile şi socotelile oricui; şaptesprezece ani şi mai mult nebună decât simplul fapt că ar fi fost fecioară sau chiar de şaptesprezece ani ar fi putut-o scuza sau justifica; într-adevăr, arătându-se în stare de un grad de nebunie pe care nici chiar vârsta de şapte sau de trei ani, cu atât mai puţin simpla feciorie, ar fi fost în măsură măcar să o aproximeze…

STEVENS

Dă-i şi animalului o şansă. Încearcă cel puţin să-l mâni spre gard şi nu direct prin el.

TEMPLE

Vrei să spui ca domnii, gentlemenii din Virginia.

(către guvernator)

Ăsta-i soţul meu. El a urmat Universitatea din Virginia, s-a antrenat, ar spune unchiul Gavin, la Virginia, nu numai să bea ci şi în maniere frumoase, de gentleman…

STEVENS

…şi s-a abătut de la amândouă aceste formaţii în aceeaşi clipă în ziua aceea acum opt ani când a luat-o din tren şi şi-a răsturnat maşina la casa traficantului de whisky.

TEMPLE

Dar a revenit la una dintre ele cel puţin, pentru că cel puţin s-a căsătorit cu mine imediat ce a putut s-o facă.

(către Stevens)

Nu te superi că-i spun Excelenţei Sale asta, nu-i aşa?

STEVENS

S-a reîntors la amândouă. Nu a mai băut nimic din ziua aceea. Excelenţa Sa ar putea să ţină seama şi de asta.

GUVERNATORUL

O voi face. Am şi făcut-o.

(face o pauză exact atât de lungă încât să-i facă pe amândoi să tacă şi să se întoarcă să-l privească)

Aproape că aş vrea…

(amândoi îl privesc; e primul indiciu care ne spune că se petrece ceva aici, un fel de curent subteran: că guvernatorul şi Stevens ştiu un lucru pe care Temple nu-l ştie; către Temple)

El nu a venit cu dumneavoastră.

STEVENS

(blând, dar repede)

Nu are să fie timp pentru asta mai târziu, Henry?

TEMPLE

(repede, sfidătoare, bănuitoare, aspră)

Cine n-a venit?

GUVERNATORUL

Soţul dumneavoastră.

TEMPLE

(repede şi dură)

De ce?

GUVERNATORUL

Aţi venit aici ca să cereţi să se salveze viaţa asasinei copilului dumneavoastră. Soţul dumneavoastră a fost şi el părintele acestui copil.

TEMPLE

Vă înşelaţi. Nu am venit aici la ora două dimineaţa pentru a o salva pe Nancy Mannigoe. Nancy Mannigoe nu are niciun amestec în chestiunea aceasta pentru că avocatul lui Nancy Mannigoe mi-a spus înainte de a pleca din Jefferson că dumneavoastră nu o veţi salva pe Nancy Mannigoe. Lucrul pentru care am venit noi aici şi v-am trezit la ora două dimineaţa este doar ca să-i daţi lui Temple Drake o şansă onestă cinstită frumoasă să sufere – înţelegeţi: angoasă de dragul angoasei, ca rusul acela sau nu mai ştiu cine care a scris o carte întreagă despre suferinţă, nu suferinţa pentru ceva anume sau în legătură cu ceva anume, doar suferinţă, ca cineva în stare de inconştienţă care nu respiră în realitate pentru ceva, ci doar respiră. Sau poate că nici asta nu e bine spus şi nimănui nici nu-i pasă în realitate cu adevărat, nimeni nu suferă, cum nu suferă în legătură cu adevărul sau dreptatea sau ruşinea lui Temple Drake sau pentru viaţa fără valoare, de negresă, a lui Nancy Mannigoe…

Tace deodată, aşa aşezată, foarte liniştită deodată, ţeapănă în scaunul ei, cu faţa uşor ridicată, fără să se uite la vreunul dintre ei doi în timp ce ei o privesc.

GUVERNATORUL

Dă-i batista acum.

Stevens scoate o batistă proaspătă din buzunar, o scutură şi o întinde spre Temple. Ea nu face nicio mişcare, cu mâinile încă încleştate în poală. Stevens se ridică, se îndreaptă spre ea, lasă să cadă batista în poala ei, se întoarce la scaunul său.

TEMPLE

Îţi mulţumesc chiar. Dar acum nu mai contează; suntem prea aproape de sfârşit; aproape că ai putea să te duci jos la maşină şi s-o porneşti şi să laşi motorul să se încălzească până termin eu.

(către guvernator)

Înţelegeţi? Tot ce mai aveţi de făcut acum e să staţi liniştit şi să ascultaţi. Sau nici măcar să nu ascultaţi dacă nu vreţi; ci doar să staţi liniştit, să aşteptaţi. Şi nici măcar multă vreme acum, şi după aceea putem să ne ducem cu toţii la culcare şi să stingem lumina. Şi pe urmă noaptea: întunericul, poate chiar şi somnul, când cu acelaşi braţ ai stins lumina şi ţi-ai şi tras pătura peste tine, şi poţi să ţi-o scoţi pentru totdeauna din minte pe Temple Drake şi orice ai fi făcut cu privire la ea, şi pe Nancy Mannigoe şi orice ai fi făcut cu privire la ea, dacă ai de gând să faci ceva, dacă măcar ar avea vreo importanţă oricum dacă faci sau nu ceva, şi nimic din toate astea nu are să mai trebuiască să ne mai preocupe vreodată. Pentru că unchiul Gavin a avut dreptate doar în parte. Nu că nu trebuie să te uiţi măcar vreodată la rău şi la corupţie; uneori nu te poţi împiedica de la aşa ceva, nu eşti totdeauna avertizat să n-o faci. Nu e nici măcar faptul că trebuie să le rezişti totdeauna. Pentru că trebuie să începi mult mai devreme decât atât. Trebuie să fii deja pregătit să-i rezişti, să-i spui nu, cu mult înainte de a-l vedea; trebuie să-i fi spus nu cu mult înainte să ştii măcar ce înseamnă asta, răul. Am să iau acum ţigara, te rog.

Stevens scoate pachetul, ridicându-se în picioare şi desprinzând o ţigară din pachet şi îi întinde pachetul. Ea îşi ia o ţigară, deja reîncepând să vorbească în vreme ce Stevens lasă pachetul pe birou şi ridică bricheta pe care guvernatorul, privind-o pe Temple, o împinge pe birou spre locul în care Stevens o poate lua. Stevens aprinde bricheta şi o întinde. Temple nu face nicio încercare să-şi aprindă ţigara, ţinând mai departe ţigara în mână şi continuând să vorbească. Apoi îşi lasă ţigara neaprinsă pe scrumieră şi Stevens închide bricheta şi se aşază la loc, punând bricheta alături de pachetul de ţigări.

Pentru că lui Temple Drake îi plăcea răul. Ea s-a dus la meciul acela de baseball pentru că ar fi trebuit să se urce într-un tren ca să facă aceasta, astfel ca să se poată strecura jos din tren la prima oprire, şi să se urce în maşină şi să facă o sută de mile în maşină cu un bărbat…

STEVENS

…care nu era în stare să reziste la băutură.

TEMPLE

(către Stevens)

Foarte bine. Nu spun şi eu exact asta?

(către guvernator)

Un temperament de optimist. Nu tânărul acela; el făcea doar ce putea şi el să facă mai bine, nu el sugerase drumul acesta: Temple fusese…

STEVENS

Era totuşi maşina lui. Sau a mamei lui.

TEMPLE

(către Stevens)

Bine. Bine.

(către guvernator)

Nu. Temple era elementul optimist: nu că ea ar fi prevăzut, plănuit dinainte: ea avea doar o credinţă nezdruncinată că tatăl ei şi fratele ei ar fi cunoscut răul atunci când l-ar fi văzut, astfel că orice ar fi avut ea de făcut ar fi fost să facă acel lucru pe care ea ştia că ei i-ar fi interzis să-l facă dacă ar fi avut posibilitatea să i-o interzică. Şi ei aveau dreptate în ce priveşte răul, astfel că, fireşte, şi ea avea dreptate, deşi nici chiar atunci nu a fost uşor: a trebuit chiar să conducă ea maşina o vreme după ce am început să ne dăm seama că tânărul nu avea dreptate, absolvise prea repede în partea privind băutura în formaţia lui la Virginia…

STEVENS

Gowan era cel care-l cunoştea pe traficant şi care insistase să se ducă acolo.

TEMPLE

…şi chiar şi atunci…

STEVENS

El conducea când aţi răsturnat maşina.

TEMPLE

(către Stevens, repede şi aspră)

Şi s-a însurat cu mine pentru asta. Trebuie să plătească asta de două ori? N-a meritat s-o plătească cu adevărat nici măcar o dată, nu-i aşa?

(către guvernator)

Şi chiar şi atunci…

GUVERNATORUL

Şi cât a meritat cu adevărat?

TEMPLE

Să merite ce?

GUVERNATORUL

Ca el să se însoare cu dumneavoastră.

TEMPLE

Vreţi să spuneţi în ce-l priveşte, fireşte. Mai puţin decât a plătit el pentru asta.

GUVERNATORUL

Şi asta crede şi el?

(se privesc unul pe altul. Temple intens, foarte atentă, deşi mai curând nerăbdătoare decât oricum altfel)

Aveţi să-mi spuneţi acum un lucru pe care el nu-l ştie, altminteri l-aţi fi adus cu dumneavoastră. E adevărat?

TEMPLE

Da.

GUVERNATORUL

Aţi mai spune lucrul acesta dacă el ar fi aici?

(Temple îl priveşte fix pe guvernator. Fără ca ea să bage de seamă, Stevens face un mic gest. Guvernatorul îl opreşte cu o vagă mişcare a unei mâini, pe care de asemenea Temple nu o observă)

Acum că aţi ajuns până aici, acum că, aşa cum aţi spus, aţi venit ca s-o spuneţi, trebuie s-o spuneţi, s-o spuneţi cu glas tare, nu ca s-o salvaţi pe Nan – pe femeia aceasta, ci pentru că v-aţi hotărât înainte de a pleca de acasă astă-noapte că nu mai e nimic altceva de făcut decât să spuneţi asta.

TEMPLE

Şi cum ştiu eu dacă s-o fac sau nu?

GUVERNATORUL

Să presupunem că el ar fi aici – stând pe scaunul acesta unde Ga… unchiul dumneavoastră este acum…

TEMPLE

…sau în spatele uşii sau într-unul dintre sertarele de la biroul dumneavoastră, poate? Nu e. El e acum acasă. I-am dat un somnifer.

GUVERNATORUL

Dar să presupunem că ar fi aici, acum când dumneavoastră trebuie să spuneţi asta. Aţi mai spune-o?

TEMPLE

Foarte bine. Da. Şi acum vreţi şi dumneavoastră să tăceţi din gură şi să mă lăsaţi să spun? Cum aş putea să mai spun ceva, dacă dumneavoastră şi Gavin nu tăceţi şi nu mă lăsaţi pe mine să vorbesc? Nici măcar nu-mi mai aduc aminte unde ajunsesem. – A, da. Aşa că eu am văzut asasinatul săvârşindu-se, sau în orice caz umbra lui, şi omul acela m-a dus la Memphis, şi ştiu şi asta, aveam două picioare şi puteam să şi văd în jurul meu, şi aş fi putut pur şi simplu să ţip în gura cea mai mare pe strada principală a oricăruia din orăşelele acelea mărunte prin care am trecut, tot aşa cum aş fi putut să fi plecat pe picioarele mele din maşina aceea după ce Gow… după ce noi am intrat în copac, şi să fi oprit o căruţă sau o maşină care să mă fi dus până la oraşul cel mai apropiat sau gara cea mai apropiată sau chiar îndărăt la şcoală sau, dacă ar fi fost vorba de asta, îndărăt acasă să mă dea în mâinile tatei sau ale fraţilor mei. Dar nu eu, nu Temple. Eu l-am ales pe asasin…

STEVENS

(către guvernator)

El era un psihopat, deşi lucrul acesta nu a reieşit la proces, şi când a ieşit asta la iveală, sau ar fi putut ieşi la iveală, era prea târziu. Eu eram acolo; am văzut şi asta; era un fel de mic animal negru, cu un nume italienesc, ca un fel de gândac micuţ şi doar vag diform: un hibrid, neputincios din punct de vedere sexual. Dar are să-ţi spună ea şi asta.

TEMPLE

(cu sarcasm plin de amărăciune)

Dragul de tine, unchiule Gavin.

(către guvernator)

A, da, şi asta, şi ghinionul ei: să dea peste un animal care nici măcar să nu aibă drept slăbiciune sexul, ci doar asasinatul…

(se opreşte, stând nemişcată, ţeapănă, cu mâinile încleştate în poală, cu ochii închişi)

Dacă aţi tăcea o clipă amândoi, să mă lăsaţi pe mine, mi se pare că sunt pusă să încerc acum să vâr o găină într-un butoi. Poate că dacă aţi încerca să vă prefaceţi că aţi vrea într-adevăr ca eu s-o împiedic să intre, să nu intre în…

GUVERNATORUL

Nu-i spuneţi butoi. Spuneţi-i tunel. Adică o trecere, pentru că e deschis la celălalt capăt. Trece prin el. Nu e acolo – asta, partea sexuală.

TEMPLE

Nu de la el venind – partea asta. El era mai rău decât un tată sau un unchi. Mai rău decât dacă aş fi fost pupila bogată pusă sub autoritatea unui trust plin de indulgenţă sau a unei societăţi de asigurare; dusă la Memphis şi închisă în casa aceea de plăceri de pe Strada Manuel ca o mireasă în vârstă de zece ani într-o mănăstire spaniolă, cu madama ea însăşi cu ochii de vultur mai ageră decât orice mămică – şi servitoarea negresă care să păzească uşa câtă vreme madama lipsea de acasă, indiferent unde se va fi dus, în locurile acelea în care madamele de bordel se duc în după-amiezile lor libere, să plătească amenzile la poliţie sau protecţia sau banca sau poate făcând vizite, ceea ce n-ar fi fost aşa de rău, pentru că servitoarea ar fi descuiat uşa şi ar fi intrat şi am fi putut…

(ezită, face o pauză mai puţin de o clipă; apoi repede)

Da, pentru asta – am fi putut sta de vorbă. O prizonieră, desigur, şi poate nu într-o cuşcă prea aurită, dar cel puţin prizoniera era aurită. Aveam parfum din belşug; îl alesese bineînţeles o vânzătoare oarecare, şi era nepotrivit, dar cel puţin îl aveam, şi mi-a cumpărat şi o haină de blană – pe care n-aveam unde s-o port, pentru că nu-mi dădea voie să ies, dar aveam haina – şi lenjerie cochetă şi neglijeuri, alese şi ele de vânzătoare dar cel puţin cele mai bune sau oricum cele mai scumpe – cel puţin după gustul cel mai ostentativ al unui grangur cu portofelul plin al lumii interlope. Pentru că el voia ca eu să fiu mulţumită, înţelegeţi; şi nu numai mulţumită, nici măcar nu avea nimic împotrivă dacă eram şi fericită: doar să fiu acolo când sau în cazul în care poliţia avea în cele din urmă să facă legătura între el şi asasinatul acela din Mississippi; nu numai că nu avea nimic împotrivă dacă eram fericită; chiar a făcut el însuşi efortul să vadă că eram astfel. Şi astfel în sfârşit am ajuns şi la asta, pentru că acum trebuie să vă spun şi asta ca să vă dau un motiv valabil pentru ce v-am trezit la ora două dimineaţa ca să vă cer să salvaţi viaţa unei ucigaşe.

Tace acum, se întinde şi îşi ia ţigara neaprinsă de pe tavă, apoi îşi dă seama că nu e aprinsă. Stevens ridică bricheta de pe birou şi începe să se ridice de la locul lui. Încă privind-o pe Temple, guvernatorul îi face cu mâna lui Stevens un semn mic să se oprească. Stevens ezită şi apoi împinge bricheta pe tăblia biroului spre locul unde Temple ar putea s-o ridice, şi se aşază. Temple ia bricheta, o aprinde, îşi aprinde ţigara, închide bricheta şi o pune la loc pe birou. Dar după ce trage un singur fum din ţigară, o lasă la loc pe tavă şi se aşază la locul ei înainte de a reîncepe să vorbească.

Pentru că mai aveam încă amândouă mâinile şi picioarele şi ochii; aş fi putut să mă las să alunec pe burlan oricând, singura deosebire fiind că nu am făcut-o. Nu părăseam niciodată camera decât târziu noaptea, când venea el într-o maşină închisă de mărimea maşinii uneia de la pompele funebre, şi el şi cu şoferul pe bancheta din faţă, şi eu şi cu madama pe bancheta din spate, mergând cu viteza de patruzeci şi cincizeci şi şaizeci de mile pe oră în sus şi în jos pe aleile dosnice ale cartierului cu felinare roşii. Care – aleile astea dosnice – au fost tot ce am văzut eu din cartierul acela. Nu mi se dădea voie nici măcar să le întâlnesc sau să le primesc în cameră sau nici chiar să le văd pe fetele celelalte din casă, nici chiar să stau cu ele după ce-şi terminau treaba şi să le ascult discutând despre treaba asta a lor în vreme ce-şi numărau fisele sau vânătăile sau făcând ce mai făceau în vreme ce şedeau claie peste grămadă pe paturile celorlalte în dormitorul lor anume improvizat…

(face din nou o pauză, apoi continuă cu un fel de surpriză, de uimire)

Da, era ca în dormitorul de la şcoală: mirosul: de femei, de femei tinere, toate preocupate să se gândească nu la bărbaţi, ci la bărbat; doar ceva mai puternic, mai calm, mai puţin excitat – stând acolo pe paturile momentan nefolosite şi discutând exigenţele – ăsta sigur e cuvântul potrivit, nu? – profesiei lor. Dar nu şi eu, nu Temple: închisă acolo în camera aceea douăzeci şi patru de ore pe zi, neavând nimic de făcut decât expoziţii de modă cu haina de blană şi pantalonaşi fantezi şi neglijeuri, şi nimeni să le vadă decât o oglindă de două picioare şi o servitoare negresă; atârnând uscată şi sigură în miezul păcatului şi plăcerii ca şi cum aş fi fost suspendată la douăzeci de coţi în adâncuri într-un clopot de scufundare în miezul oceanului. Pentru că el voia ca ea să fie mulţumită, înţelegeţi. El a făcut chiar ultimul efort el însuşi. Însă Temple nu dorea doar să fie mulţumită. Astfel că ea a trebuit să facă ceea ce noi, fetele de bordel, numim că s-a îndrăgostit.

GUVERNATORUL

Aha.

STEVENS

Tocmai.

TEMPLE

(repede, către Stevens)

Tu taci.

STEVENS

(către Temple)

Taci tu.

(către guvernator)

El – Vitelli – i se spunea Popeye – l-a adus el însuşi pe omul acela acolo. Acela – tânărul…

TEMPLE

Gavin! Nu, îţi spun!

STEVENS

(către Temple)

Te îneci într-un ocean de abjecţie şi de moderaţie, când singurul lucru de care ai nevoie este adevărul.

(către guvernator).

…era cunoscut în lumea lui sub numele de Red, Alabama Red; cunoscut nu poliţiei, sau nu oficial ştiut astfel, întrucât nu era un criminal, sau oricum nu încă, ci doar un dur, probabil bântuit mai mult de o simplă eupepsie decât de orice altceva. Era un om al casei – un debarasor – la clubul de noapte, taverna, din periferia oraşului, pe care o avea Popeye ca proprietate personală şi care era cartierul general al lui Popeye. A murit la scurtă vreme după aceea într-o alee dosnică din spatele închisorii lui Temple, de un glonte provenind din acelaşi pistol cu care se săvârşise şi crima din Mississippi, deşi şi Popeye însuşi era mort şi el, spânzurat în Alabama pentru un asasinat pe care nu-l săvârşise el, înainte ca pistolul să fi fost găsit şi pus în legătură cu el.

GUVERNATORUL

Înţeleg. Şi acest – Popeye…

STEVENS

…s-a descoperit el însuşi trădat de unul dintre propriii săi servitori, şi s-a răzbunat princiar pe cel care-i pătase blazonul? Te-ai înşela dacă ai spune asta. Îl subapreciezi pe acest précieux, pe această floare rară, pe această bijuterie, Vitelli. Ce nume avea. Un hibrid, un impotent. A fost spânzurat anul următor, fireşte. Dar nici asta nu a fost cum trebuie; chiar şi eliminarea lui a fost degradantă, o batjocură până şi faţă de rămăşiţa de demnitate pe care omul a mai fost în stare să i-o atribuie abolirii omului atunci când devine necesară. El ar fi trebuit să fie strivit oricum sub o gheată uriaşă şi nesimţitoare, ca un păianjen. El nu a vândut-o; îi violezi şi-i ultragiezi însăşi memoria cu o asemenea presupunere grosolană şi materialistă. El era un purist, un amator în tot ce făcea; nici măcar nu asasina pentru profituri josnice. Nici măcar din simplă plăcere. El era un gurmet, un sibarit, cu secole, poate şi cu emisfere întregi înainte de vremea lui; în spirit şi în glande el era din epoca aceea a despoţilor princiari pentru care capacitatea chiar şi de a citi era vulgară şi plebee şi, tolănit pe mătăsuri în aer şi miresme mătăsoase, el îşi avea sclavii eunuci pentru asemenea treburi, poruncind moartea pentru sclav la sfârşitul fiecărei asemenea lecturi, fiecărei seri, astfel ca nimeni altcineva viu, nici chiar un sclav eunuc, să nu mai fie părtaş, să nu se mai împărtăşească, să nu-şi mai amintească evocările poemului.

GUVERNATORUL

Nu cred că înţeleg.

STEVENS

Încearcă. Dezleagă-ţi capacitatea de mânie şi de repulsie – felul de mânie şi de repulsie de care e nevoie ca să calci pe un vierme. Dacă Vitelli nu poate evoca aşa ceva pentru tine, atunci viaţa lui a fost într-adevăr o pustietate.

TEMPLE

Sau nu încercaţi. Lăsaţi-vă pur şi simplu în voie. Pentru numele lui Dumnezeu, lăsaţi totul în voie. Eu l-am întâlnit pe omul acela, cum, nu are importanţă, şi am ajuns să simt ceea ce eu numeam dragoste pentru el şi ceea ce era cu adevărat sau ce spuneam eu că ar fi nu are nici asta nicio importanţă, pentru că tot ceea ce contează este că am scris scrisorile…

GUVERNATORUL

Înţeleg. Asta e partea pe care soţul ei nu o cunoaşte.

TEMPLE

(către guvernator)

Şi ce importanţă mai are şi asta? Dacă el ştie de asta sau nu? Ce importanţă mai poate, mai pot avea, o faţă sau două sau un nume sau două, câtă vreme el ştie că am trăit şase săptămâni într-un bordel de pe Strada Manuel? Sau alt trup sau două în pat? Sau trei sau patru? Eu încerc să povestesc asta, de ajuns din asta. Nu înţelegi atâta lucru? Dar nu puteţi să-l faceţi să mă lase în pace astfel ca să pot să spun. Faceţi-l, pentru numele lui Dumnezeu, să mă lase în pace.

GUVERNATORUL

(către Stevens; privind-o pe Temple)

Gata acum, Gavin.

(către Temple)

Astfel că v-aţi îndrăgostit.

TEMPLE

Vă mulţumesc pentru asta, vreau să spun asta cu „dragostea” şi îndrăgostirea. Decât că nu am ajuns în situaţia asta, eram deja acolo; în ce era rău, pierdut: eu care aş fi putut să mă las în jos în rigolă sau pe paratrăsnet oricând şi să fug de acolo, sau şi mai simplu decât atât: să mă fi travestit în slujnica aceea negresă cu un teanc de prosoape şi un deschizător de sticle şi mărunţiş în valoare de zece dolari şi să fi ieşit pur şi simplu pe uşa din faţă. Aşa că am scris scrisorile. Scriam câte una deodată… după aceea, după ce ei – el a plecat, şi uneori scriam două sau trei când ar fi fost două sau trei zile între ele, când ei – când el nu…

GUVERNATORUL

Ce? Ce mai e şi asta?

TEMPLE

Înţelegeţi: să am ceva de făcut, să fac ceva, să umplu timpul, mai bine aşa decât parade de modă în faţa oglinzii aceleia de două picioare cu nimeni care să se tulbure chiar văzând acei… pantalonaşi, sau chiar fără pantalonaşi. Scrisori frumoase…

GUVERNATORUL

Staţi o clipă. Ce spuneaţi tocmai?

TEMPLE

Spuneam că erau scrisori frumoase, chiar pentru…

GUVERNATORUL

Aţi spus, după ce ei au plecat.

(se privesc unul pe altul. Temple nu răspunde; către Stevens, deşi o priveşte mai departe pe Temple)

Mi se spune acum că acest… acest Vitelli era acolo în cameră şi el?

STEVENS

Da. De asta l-a adus pe celălalt. Înţelegi acum ce am vrut să spun când îţi vorbeam de cunoscător şi de gurmet.

GUVERNATORUL

Şi ce voiai să spui şi cu gheata aceea. Dar el e mort. Ştii asta.

TEMPLE

O, da. E mort. Şi am spus şi „purist”. Până în ultima clipă; spânzurat în vara următoare în Alabama pentru o crimă pe care nici măcar n-o săvârşise el, şi pe care nimeni din cei implicaţi în toată chestia nici măcar nu credeau cu adevărat că ar fi săvârşit-o el, numai că nici măcar avocatul lui nu l-a putut convinge să recunoască faptul că n-ar fi putut-o săvârşi chiar dacă ar fi vrut s-o săvârşească, sau că n-ar fi făcut aşa ceva dacă i-ar fi trecut prin cap ideea asta. O, da, e mort şi el; n-am venit aici pentru răzbunare.

GUVERNATORUL

(către Temple)

Da. Spuneţi mai departe. Scrisorile.

TEMPLE

Scrisorile. Erau scrisori frumoase. Vreau să spun… bune.

(privindu-l în ochi pe guvernator)

Ce încerc eu să spun e că erau felul de scrisori pe care dacă le-ai fi scris către un bărbat, chiar acum opt ani, n-ai fi vrut – ai fi vrut – ca soţul tău să nu le vadă, indiferent ce-ar fi gândit el despre… trecutul tău.

(încă privindu-l pe guvernator pe când îşi recită această mărturisire dureroasă)

Mai bune decât te-ai fi aşteptat din partea unei amatoare în vârstă de şaptesprezece ani. Vreau să spun, te-ai fi mirat cum cineva, oricine, doar de şaptesprezece ani şi nici măcar terminându-şi colegiul, ar fi putut învăţa – cuvintele potrivite. Deşi n-ai fi avut nevoie probabil decât de un dicţionar vechi din vremea lui Shakespeare când, aşa se spune, oamenii nu învăţaseră încă şi cum să roşească în faţa cuvintelor. Adică, oricine în afară de Temple Drake, care nici nu a avut nevoie de dicţionar, care învăţa repede, aşa că fie şi o singură lecţie ar fi fost de ajuns pentru ea, cu atât mai puţin trei sau patru sau o duzină sau două sau trei duzini.

(privindu-l pe guvernator)

Nu, nici măcar o singură lecţie, pentru că răul era deja acolo, aşteptând, care nici măcar nu auzise pe atunci că trebuie să rezişti dinainte corupţiei, nu numai înainte de a te uita la ea, dar chiar şi înainte de a şti măcar ce este ea, faţă de ce anume rezişti. Astfel că am scris scrisorile, nu mai ştiu câte, destule, mai mult decât destule pentru că şi una singură chiar ar fi fost de ajuns. Şi asta e totul.

GUVERNATORUL

Totul?

TEMPLE

Da. Sigur că dumneavoastră aţi auzit de şantaj. Scrisorile au apărut din nou bineînţeles. Şi bineînţeles fiind Temple Drake, prima cale de a le cumpăra îndărăt la care s-a gândit Temple Drake a fost să producă materialul pentru un alt set de scrisori.

STEVENS

(către Temple)

Da, asta e tot. Dar trebuie să-i spui de ce anume asta e tot.

TEMPLE

Credeam că am spus. Am scris unele scrisori despre care te-ai fi gândit că până şi Temple Drake s-ar fi ruşinat să le aştearnă pe hârtie, şi pe urmă omul căruia i le scrisesem a murit şi eu m-am măritat cu un alt bărbat şi m-am reformat, sau mi-am închipuit că făcusem aşa ceva, şi am născut doi copii şi am angajat o altă târfă reformată, astfel încât să am pe cineva cu care să stau de vorbă, şi chiar mă gândeam că uitasem de scrisorile astea până când ele au apărut iarăşi şi atunci am văzut că nu numai că nu uitasem de scrisori, ci nici măcar nu mă reformasem…

STEVENS

Foarte bine. Vrei deci să povesteşti?

TEMPLE

Şi tu erai cel care ţineai predici împotriva moderaţiei.

STEVENS

Ţineam predici împotriva orgasmelor de moderaţie.

TEMPLE

(cu amărăciune)

A, ştiu. Doar suferinţa. Nu pentru ceva anume; pur şi simplu suferinţa. Numai pentru că e bună pentru tine, cum e calomelul sau ipecacuana.

(către guvernator)

Foarte bine. Ce mai e?

GUVERNATORUL

Tânărul acela a murit…

TEMPLE

A, da. – A murit, împuşcat dintr-o maşină în timp ce se strecura pe aleea din spatele casei, ca să urce pe acelaşi burlan pe care aş fi putut coborî eu oricând aş fi vrut să fug de acolo, ca să mă vadă – singura dată, prima dată, acea unică dată când ne gândeam că l-am evitat, l-am păcălit pe el, că puteam fi singuri, doar noi doi, după toţi cei… ceilalţi. – Dacă dragostea poate fi, poate însemna ceva, în afară de noutate, de putinţa de a învăţa, de liniştea, de acea singurătate a vieţii private: nu ruşinea: nici măcar conştiinţa că eşti gol, pentru că te foloseşti doar de goliciune pentru că asta e o parte din totul; pe urmă el era mort, omorât, împuşcat tocmai în miezul gândului lui îndreptat spre mine, când în exact un minut poate ar fi fost în aceeaşi cameră cu mine, când totul din fiinţa lui în afară de trupul lui era deja în cameră cu mine şi uşa încuiată în sfârşit numai pentru noi doi singuri; şi pe urmă totul se terminase ca şi când n-ar fi fost niciodată, nu s-ar fi întâmplat niciodată: trebuie să fie ca şi când nu s-ar fi întâmplat niciodată, decât că asta era chiar şi mai rău…

(repede)

Pe urmă tribunalul de la Jefferson şi mie nu-mi mai păsa de nimic, nu-mi păsa de nimic acum, şi tata şi fraţii mei aşteptând şi pe urmă anul acela în Europa, la Paris, şi tot nu-mi mai păsa de nimic, şi pe urmă, după o vreme, lucrurile au început cu adevărat să fie mai uşoare. Ştiţi şi dumneavoastră. Oamenii au noroc. Sunt minunaţi. La început crezi că poţi să înduri doar atât, şi că pe urmă ai să fii liber. Pe urmă constaţi că poţi să înduri orice, poţi cu adevărat, şi pe urmă nici măcar nu mai contează. Pentru că dintr-odată poate să fie ca şi când nici n-ar fi fost niciodată, nu s-ar fi întâmplat niciodată. Ştiţi: cineva – Hemingway, nu? – a scris o carte despre cum nici nu s-a întâmplat niciodată cu adevărat vreunei fe… vreunei femei, dacă ea refuză pur şi simplu să accepte asta, indiferent cine anume îşi mai aminteşte, se mai laudă cu asta. Şi de altfel cei care ar mai fi putut – să-şi aducă aminte – erau morţi amândoi. Pe urmă Gowan a venit la Paris în iarna aceea şi ne-am căsătorit – la Ambasadă, cu o recepţie după aceea la Crillon, şi dacă asta n-ar fi putut şterge ca printr-o fumigaţie un trecut american, atunci ce altceva înainte de a ajunge în cer ai mai putea spera ca să înlăture mirosul urât? Ca să nu mai vorbim de un automobil nou şi de o lună de miere într-un ascunziş de lux închiriat şi care fusese construit pentru iubita sa europeană de un prinţ mahomedan la Cap Ferrat. – Numai că…

(se opreşte o clipă, apoi continuă)

…noi – mă gândeam că noi – eu nu voiam cu adevărat să şterg duhoarea aceea…

(repede acum, încordată, ţeapănă, cu mâinile încleştate din nou în pumni iarăşi în poală)

Ştiţi: că doar căsătoria ar fi fost de ajuns: nu Ambasada şi Crillon şi Cap Ferrat ci doar să îngenunchem, noi doi, şi să spunem „Am păcătuit, iartă-ne”. Şi atunci poate că ar fi fost dragostea de data asta – pacea, liniştea, izbăvirea aceea de ruşine pe care eu… care mie – căreia nu-i simţisem lipsa cealaltă dată…

(ezită din nou, apoi iarăşi repede, volubilă dar succintă)

Dragostea, dar ceva mai mult decât dragostea încă: nemaidepinzând doar de dragostea care să ţină laolaltă două fiinţe, să le facă mai bune decât fiecare dintre ele ar fi fost singură, ci tragedia, suferinţa, faptul să suferiseră şi provocaseră suferinţă şi jale; faptul de a avea ceva cu care să trebuiască să trăiască chiar şi apoi, pentru că ştiau că ei doi nu mai puteau să uite vreodată. Şi pe urmă am început să cred ceva mai mult chiar decât atât: că era ceva chiar mai bun, mai puternic decât tragedia care să ţină laolaltă două fiinţe: iertarea. Numai că asta părea să nu fie adevărat. Numai că poate nu iertarea era neadevărată, ci recunoştinţa; şi poate că singurul lucru mai rău decât să trebuiască să dăruieşti recunoştinţă constant, toată vremea, este să trebuiască să o accepţi…

STEVENS

Ceea ce e exact invers. Ceea ce era rău nu era…

GUVERNATORUL

Gavin.

STEVENS

Acum taci tu, Henry. Ceea ce era rău aici nu era bunul renume al lui Temple. Nu era nici măcar conştiinţa bărbatului ei. Era vanitatea lui: aristocratul format în Virginia surprins cu nobleţea şi gentileţea lui căzute pe vine în jurul genunchilor asemenea invitatului din anecdotă surprins în camera de baie în cine ştie ce film de la Hollywood. Aşa că iertarea nu a fost de ajuns pentru el, sau poate că el nu citise cartea aceea de Hemingway. Pentru că după cam vreun an, nerăbdarea lui sub povara care consta în a trebui să accepte recunoştinţa a început să capete forma de a se îndoi de paternitatea copilului lor.

TEMPLE

O, Doamne, o, Doamne!

GUVERNATORUL

Gavin.

(Gavin tace)

Gata cu asta, am spus. Spune-ţi că asta e un ordin.

(către Temple)

Da, Spuneţi-mi.

TEMPLE

Încerc. Mă aşteptam ca principalul nostru obstacol în chestia asta să fi fost acuzatorul care suferise marea pierdere. După toate aparenţele însă este avocatul acuzatei. Vreau să spun, încerc să vă vorbesc despre o anumită Temple Drake, şi unchiul nostru Gavin vă prezintă acum o alta. Aşa că aveţi deja două persoane care vă roagă să acordaţi o aceeaşi clemenţă; dacă toţi cei implicaţi aici continuă să se scindeze în câte două persoane, n-o să mai ştiţi nici măcar pe cine să iertaţi, nu-i aşa? Şi acum că ajung să menţionez asta, iată-ne, deja întorcându-ne la Nancy Mannigoe, şi acum e sigur că nu mai durează mult. Să vedem, ne întorseserăm la Jefferson, nu? Oricum, acolo suntem acum, vreau să spun, îndărăt la Jefferson, îndărăt acasă. Ştiţi şi dumneavoastră: să-i facem faţă: dezonoarei, ruşinii, să-i facem faţă, o dată şi bine pentru totdeauna, să nu ne mai bântuie niciodată; împreună, în front unic în faţa duhorii pentru că ne iubim unul pe altul şi am iertat totul, puternici în dragostea noastră şi în iertarea reciprocă. Pe lângă faptul că avem şi totul, orice altceva: soţii Gowan Stevens, tineri, populari: o vilă nouă pe strada cuvenită în care să începem mahmureala de sâmbătă noaptea. Un club la ţară şi un set de prieteni de club de la ţară mai tineri, gata să se strângă în jur ca să facă mahmureala de sâmbătă noaptea demnă de denumirea de mahmureală de club de la ţară de sâmbătă noaptea, o strană în biserica potrivită pentru a te reface dintr-o asemenea mahmureală, cu condiţia fireşte să nu fi fost destul de mahmuri încât să nu mai fi fost în stare să te duci la biserică. Pe urmă a venit fiul şi moştenitorul; şi acum o avem pe Nancy: doică: ghid: mentor, catalizator, soluţie adezivă bună de lipit, oricum ai vrea să-i spui, ţinându-i pe toţi laolaltă – nu doar un centru magnetic pentru moştenitorul aparent şi ceilalţi mici prinţi sau prinţese în succesiunea lor ordonată, să facă cercuri în jur, dar şi pentru cele două hălci mai mari de masă sau materie sau noroi sau ce-o mai fi lucrul acela format după chipul şi asemănarea lui Dumnezeu, într-o asemănare cel puţin de ordine şi respectabilitate şi pace: deloc vreo mamă bătrână negresă care să legene vechiul leagăn, pentru că soţii Gowan Stevens sunt tineri şi moderni, atât de tineri şi de moderni încât toţi ceilalţi din setul de tineri de la clubul de la ţară i-au aplaudat când au scos o fostă târfă negresă şi viciată de droguri direct din rigolă să aibă grijă de copiii lor, pentru că restul tinerilor din satul acela de la clubul de la ţară nu ştiau că nu soţii Gowan Stevens ci Temple Drake fusese cea care o alesese pe fosta târfă negresă şi intoxicată pentru motivul că o fostă târfă negresă şi dependentă de droguri era singurul animal din Jefferson care vorbea pe limba lui Temple Drake…

(îşi ridică repede ţigara aprinsă de pe tavă şi trage fumuri din ea în vreme ce vorbeşte printre inelele de fum pe care le exală)

O, da, am să vă vorbesc şi de asta. O confidentă. Ştiţi: marele jucător, vedeta, idolul pe piedestalul lui, cel idolatrizat; şi adoratorul, acolitul, cel care nu ieşise niciodată şi n-avea să iasă niciodată, oricât de mult ar fi încercat, din rânduri, din echipa de categoria secundă. Ştiţi: după-amiezile lungi, cu ultimul buton electric apăsat la ultima invenţie modernă de copt sau de spălat sau de aspirat şi copilaşul adormit la loc sigur o vreme, şi cele două surori întru păcat schimbând secretele breslei sau oricum secretele profesionale ale breslei sorbind câte o Coca Cola în bucătăria cufundată în linişte. Cineva cu care să stea de vorbă, aşa cum s-ar părea că noi cu toţii am avea nevoie, am vrea, ar trebui să avem, nu ca să facem conversaţie sau care măcar să fie de acord cu noi, ci doar să stea liniştit şi să asculte. Ceea ce este singurul lucru pe care cu adevărat şi-l doresc oamenii, de care au cu adevărat nevoie; vreau să spun cineva care să ştie să se poarte, să nu se amestece; să nu se ajungă la neadaptările acelea din care ni se spune că se nasc incendiatorii şi violatorii şi asasinii şi hoţii şi restul inamicilor antisociali, şi care nici nu sunt cu adevărat neadaptări ci provin pur şi simplu din faptul că asasinii şi tâlharii aceştia în embrion nu au avut pe nimeni care să-i asculte când vorbeau ei: ceea ce este o idee pe care biserica catolică a descoperit-o acum două mii de ani numai că nu a dus-o destul de departe sau poate că era prea ocupată în rolul ei de biserică să mai aibă timp să se ocupe şi de oameni, sau poate că nici nu a fost deloc vina bisericii ci pur şi simplu din cauză că trebuia să se ocupe de fiinţele omeneşti şi poate că dacă lumea ar fi fost populată cu un fel de creaturi, dintre care jumătate să fie mute, nu ar mai fi avut nimic altceva de făcut decât să asculte, nici n-ar mai fi fost în stare să evite să trebuiască să asculte la cealaltă jumătate, şi atunci n-ar mai fi existat nici războaie. Şi asta era ceea ce avea Temple: cineva plătit cu săptămâna doar ca să asculte, ceea ce ai fi putut crede că ar fi fost de ajuns; şi pe urmă a venit celălalt copil, bebeluşul, sacrificiul de la început condamnat (deşi, fireşte, nu ştim asta încă) şi ai fi crezut atunci că asta sigur era destul, că acum chiar şi Temple Drake s-ar fi crezut în siguranţă, cineva în care să se poată avea încredere, având două – cum le spun marinarii? a, da, ancore fixe – acum. Numai că nu a fost de ajuns. Pentru că Hemingway avea dreptate. Vreau să spun fa… femeia din cartea lui. Tot ce ai de făcut este să refuzi să accepţi. Numai că trebuie să… refuzi…

STEVENS

Acum, scrisorile…

GUVERNATORUL

(privind-o pe Temple)

Taci, Gavin.

STEVENS

Nu, am să vorbesc eu acum o vreme. Vom rămâne chiar la metafora asta sportivă şi o să spunem că e o cursă cu ştafetă, cu membrii seniori ai echipei purtând lucrul acela… ştafeta, creanga, mlădiţa, puietul, copacul – cum ai vrea să-i spui lemnului aceluia simbolic, în susul a ceea ce mai rămâne din dealul simbolic.

(luminile tremură, se întunecă vag, pe urmă cresc iarăşi în intensitate, rămân constante, ca şi cum ar fi fost un semnal, un avertisment)

Scrisorile. Şantajul. Şantajistul era fratele mai mic al lui Red – un criminal, bineînţeles, dar cel puţin o fiinţă omenească.

TEMPLE

Nu! Nu!

STEVENS

(către Temple)

Taci şi tu din gură. Urcăm doar o colină, nu trecem peste vreo prăpastie. Pe lângă asta e vorba aici doar de un beţigaş. Nu scrisorile au fost la început. Primul lucru a fost recunoştinţa. Şi acum am ajuns chiar şi la soţ, nepotul meu. Şi când spun „trecutul” vreau să spun partea aceea din el pe care soţul o cunoaşte până acum, şi care după toate aparenţele era de ajuns în aprecierile lui. Pentru că nu a trecut mult până când ea a descoperit, şi-a dat seama, că ea urma să-şi petreacă o bună parte din restul zilelor ei (şi nopţilor încă) fiind iertată pentru asta; nu numai aducându-i-se constant aminte – adică, poate că nu aducându-i-se aminte la modul specific, dar să spunem fiind făcută – menţinută – conştientă de lucrul acesta pentru a fi iertată de el astfel ca ea să poată fi recunoscătoare celui care o iartă, dar şi trebuind să folosească din ce în ce mai mult din tactul pe care-l va fi având – şi din răbdarea pe care probabil că nici nu ştia că o are, pentru că până atunci ea nu avusese niciodată prilejul să aibă nevoie de răbdare – să facă recunoştinţa – cu care probabil ea avea la fel de puţină experienţă câtă avusese şi cu răbdarea – acceptabilă pentru a putea întâmpina, împlini criteriile pretenţioase ale celui care o ierta. Dar ea nu-şi făcea prea multe griji pentru asta. Soţul ei – nepotul meu – făcuse ceea ce el considera probabil supremul sacrificiu pentru a-şi expia partea sa din trecutul ei; ea n-avea îndoieli în ce priveşte capacitatea ei de a continua să livreze gradul oricât de mult sporind de recunoştinţă pe care apetitul – sau capacitatea – crescânde ale celui intoxicat de această recunoştinţă le-ar fi cerut, în schimbul sacrificiului pe care, aşa credea ea, ea îl acceptase pentru aceleaşi raţiuni de recunoştinţă. Pe lângă aceasta, ea mai avea încă picioarele şi ochii; putea să plece pe jos, să scape din asta în orice clipă ar fi dorit, chiar dacă trecutul ei ar fi putut să-i arate că ea probabil nu s-ar fi folosit de putinţa ei de a intra în locomoţie pentru a scăpa de ameninţare şi de primejdie. Accepţi asta?

GUVERNATORUL

Foarte bine. Continuă.

STEVENS

Pe urmă ea a descoperit că acel copil – primul – era pe drum. În primul moment ea trebuie să fi trăit ceva aproape ca o clipă de delir. Acum nu mai putea evada, scăpa; aşteptase prea mult. Dar era mai rău decât atât. Era ca şi cum ar fi înţeles pentru prima dată că tu – oricine – trebuie, sau în orice caz ai putea trebui, să plăteşti pentru propriul tău trecut; că trecutul este ceva de genul unei poliţe, unei note în care te angajezi prin promisiune, cu o clauză-truc în el care, atâta vreme cât nimic nu iese din normal, poate fi satisfăcută în chipul unei înţelegeri corecte, dar pe care soarta sau norocul sau şansa o poate deodată impune asupra ta fără avertismente prealabile. Adică, ea ştiuse, acceptase asta toată vremea şi nu se mai gândise la clauza asta pentru că ştia că-i poate face faţă, era invulnerabilă la ea prin simpla ei integrare, prin situaţia ei de femeie. Însă acum avea să fie un copil, fragil şi lipsit de apărare. Dar nu renunţi niciodată la speranţă, ştii asta, nici chiar după ce îţi dai seama în cele din urmă că oamenii nu numai că pot îndura orice, ci că probabil vor trebui să îndure, astfel că probabil chiar înainte ca momentul acela de panică şi de delir să fi avut timp să se risipească, ea a găsit o speranţă: care era însă – şi inocenţa şi fragilitatea şi lipsa de apărare a copilului: că Dumnezeu – dacă există vreun Dumnezeu – avea să-l apere pe copil – nu pe ea; ea nu cerea îndurare şi nici nu-şi dorea asta; ea putea face faţă, sau face faţă sau îndura, însă copilul ieşit din poliţa aceea a trecutului ei – pentru că era inocent, chiar dacă ea ştia mai multe, întreaga observaţie şi experienţă a ei arătându-i că Dumnezeu sau nu voia sau nu putea – oricum, nu o făcea – salva inocenţa doar din cauză că era inocentă; că atunci când El spunea „Lăsaţi copiii să vină la mine”, El voia să spună exact asta: El voia să spună să sufere; că adulţii, părinţii, cei bătrâni în păcat şi în stare de păcat, trebuie să fie gata şi să vrea – de fapt chiar să fie dornici de asta – să sufere în orice moment, ca anume copiii mici să vină la El fără spaime, fără frică, fără pată. Accepţi asta?

GUVERNATORUL

Continuă.

STEVENS

Astfel că cel puţin ea a avut linişte. Nu speranţă: linişte. Era ceva precar, fireşte, un echilibru, dar ea ar fi putut merge şi pe o frânghie. Era ca şi când ea ar fi încheiat nu un târg, ci un armistiţiu cu Dumnezeu – dacă exista vreun Dumnezeu. Nu încercase să trişeze; nu încercase să evadeze din faţa notei aceleia cu promisiunea provenind din trecutul ei punând în cale cecul în alb al inocenţei unui copil – se născuse acum, un băiat, un fiu, moştenitorul soţului ei şi al ei. Ea nu încercase să împiedice copilul: pur şi simplu nu se gândise la sarcină în legătură cu toate astea, întrucât fusese nevoie de faptul fizic al sarcinii ei ca să-i dezvăluie existenţa acelei note cu promisiunea, purtând semnătura ei postdatată. Şi întrucât Dumnezeu – dacă exista un Dumnezeu – trebuie să fi fost conştient de asta, atunci şi ea trebuia să-şi poarte partea ei în acest târg nemaicerând de la El un al doilea prilej întrucât El – dacă exista unul – avea cel puţin să joace cinstit, avea cel puţin să fie un gentleman. Şi asta?

GUVERNATORUL

Continuă.

STEVENS

Aşa că în ce priveşte cel de al doilea copil, poţi să alegi singur versiunea care-ţi convine. Poate că a fost prea ocupată cu ei trei ca să mai fie destul de atentă: între ei trei – fatalitatea, soarta, trecutul; târgul cu Dumnezeu; iertarea şi recunoştinţa. Aşa cum spune scamatorul, prestidigitatorul, nu cu cele trei nesimţitoare şi oricând de înlocuit măciuci sau mingi indiene, ci cu trei bulbi de sticlă umpluţi cu nitroglicerină şi neavând nici destule mâini pentru unul singur măcar: o mână cu care să oferi răscumpărarea şi alta cu care să primeşti iertarea şi o a treia de care e nevoie ca să oferi recunoştinţa, şi încă o a patra mână din ce în ce mai imperativă pe măsură ce trece timpul pentru a presăra în doze continue şi constant crescânde puţin câte puţin mai mult zahăr şi raţionamente despre recunoştinţă pentru a o menţine de ajuns de uşor de înghiţit pentru cel care trebuia s-o înghită – că poate: pur şi simplu nu a avut de ajuns timp să fie destul de cu grijă, sau poate a fost disperarea, sau poate asta a fost atunci când soţul ei a respins prima dată sau a implicat sau oricum a contestat – orice va fi fost – paternitatea fiului său. Oricum, ea era însărcinată iarăşi, îşi încălcase cuvântul, îşi distrusese talismanul, şi ea probabil că ştia cu cincisprezece luni înaintea scrisorilor că acesta era sfârşitul, şi când a apărut bărbatul cu vechile scrisori ea probabil că nici n-a mai fost surprinsă; se întrebase doar de cincisprezece luni încoace ce formă avea să ia fatalitatea. Şi acceptă şi asta…

Luminile pâlpâie şi se întunecă şi mai mult, apoi rămân constante în punctul acesta.

Şi uşurare de asemenea. Pentru că în sfârşit se terminase; acoperişul se năruise, avalanşa trecuse cu urletul ei; chiar şi neajutorarea şi neputinţa se sfârşiseră acum, pentru că acum chiar şi vechea fragilitate a oaselor şi cărnii nu mai constituia un factor – şi, cine ştie? din cauza acelei fragilităţi, un fel de mândrie, un triumf; aşteptai distrugerea: ai dăinuit; era inevitabilă, de neocolit, nu mai aveai nicio speranţă. Cu toate acestea, nu numai că te crispai, te chirceai, cu tot capul, viziunea îngropate în braţele tale; nu mai pândeai oprirea aceea suspendată toată vremea, e adevărat, dar asta nu din cauză că te-ai fi temut de ea ci pentru că erai prea preocupat să-ţi aşezi un picior înaintea celuilalt, niciun moment cu adevărat ezitând, şovăind, chiar dacă ştiai că e în zadar – triumf în însăşi fragilitatea de care nu mai e nevoie să te ocupi acum, pentru motivul că totul, cel mai rău lucru pe care catastrofa ţi-l poate face, este să strivească şi să abolească fragilitatea; tu ai fi fost cel mai bun, tu ai desfiinţat chiar şi catastrofa, i-ai supravieţuit, ai silit-o să se mişte ea întâi din loc; nici măcar n-ai sfidat-o, nici măcar dispreţuitor: cu nicio altă unealtă sau armă decât acea fragilitate nevrednică ai ţinut dezastrul la distanţă aşa cum cu o mână ai putea sprijini baldachinul de mătase fără greutate al unui pat, timp de şase ani lungi, în timp ce el, cu toată greutatea şi puterea lui, nu ar mai putea prelungi obliterarea fragilităţii tale mai mult de cinci sau şase secunde; şi chiar şi în timpul acestor cinci sau şase secunde tot tu ai fi învingătorul, întrucât întreg lucrul acela de care ea – catastrofa – te-ar fi putut lipsi, tu însuţi îl lepădaseşi cu şase ani înainte ca fiind, inerent şi din cauza propriei sale fragilităţi, fără nicio valoare.

GUVERNATORUL

Şi acum, bărbatul acela.

STEVENS

M-am gândit c-ai să observi şi asta. Chiar şi primul din ei ieşea în evidenţă ca un deget cu vânătaie. Da, el…

GUVERNATORUL

Primul ce?

STEVENS

(după un moment, îl priveşte pe guvernator)

Primul bărbat: Red. Tu chiar nu te pricepi deloc la femei? Eu nu l-am văzut niciodată pe Red şi nici pe următorul, fratele lui, dar toţi trei, ceilalţi doi şi soţul ei, probabil că arată suficient de asemenea unul altuia sau acţionează suficient de asemănător – poate pur şi simplu prin faptul că ridică revendicări suficient de imposibil de îndeplinit din partea ei sau prin faptul că sunt atraşi de ea suficient de tare pentru a accepta, a risca nişte condiţii aproape incredibile – ca să-i poţi lua drept veri primari cel puţin. Tu unde ai trăit toată viaţa ta?

GUVERNATORUL

Foarte bine. Bărbatul acela.

STEVENS

La început, lucrul la care se gândea el, pentru care-şi făcea planuri, de care era interesat, spre care tindea erau banii – să ia bani pe scrisori şi s-o şteargă, să plece dracului cât mai departe. Fireşte, chiar la sfârşit, tot ce urmărea el cu adevărat tot banii erau, nu numai după ce constatase că ar fi trebuit s-o ia şi pe ea şi copilul de asemenea ca să-i obţină, dar chiar şi când se părea că tot ce avea să obţină el, cel puţin o vreme, era doar o nevastă fugită de acasă şi un bebeluş de şase luni. De fapt, eroarea lui Nancy, gestul ei cu adevărat fatal în acea noapte fatală şi tragică a fost că nu i-a dat şi banii şi bijuteriile lui când a descoperit unde le ascunsese Temple, şi să ia scrisorile şi să scape de el pentru totdeauna, în loc să ascundă banii şi bijuteriile de Temple şi ea la rândul ei – ceea ce Temple însăşi a crezut după toate aparenţele, întrucât ea – Temple – i-a spus o minciună în ce priveşte câţi bani erau, spunându-i că ar fi fost doar două sute de dolari, când în realitate erau aproape două mii. Aşa că ar fi spus că el voia banii într-adevăr, şi exact şi câţi, şi cât de mult îi voia, ca să se învoiască să plătească preţul acesta pentru ei. Sau poate că el era înţelept – „isteţ”, ar fi spus el – mai presus de anii şi vremea sa, şi fără să fi plănuit de fapt asta în felul acesta, inventa în realitate o metodă nouă şi sigură de răpire de copii: adică să răpească o victimă adultă în stare să semneze propriile ei cecuri – de asemenea şi cu un copil mic în braţe ca să adauge puterii de convingere – şi nu forţând-o ci de fapt convingând-o să meargă cu el din proprie iniţiativă şi apoi – încă pe cale paşnică – să extragă banii mai târziu în toată liniştea, folosind bunăstarea vulnerabilă a copilaşului ca un punct de sprijin pentru pârghie. Sau poate că ne înşelăm amândoi şi amândoi ar trebui să-i acordăm credit – cât de puţin – acolo unde creditul – cât de puţin – se cuvine să fie acordat, întrucât banii fuseseră la început şi în cazul ei lucrul principal, deşi el probabil că mai credea în continuare că ar fi fost vorba de bani chiar în clipa aceea când, după ce-şi strânsese laolaltă bijuteriile şi descoperise unde-şi ţinea soţul ei cheile de la casa de bani (şi îmi închipui că o şi deschisese într-o noapte după ce soţul ei era în pat adormit şi numărase banii de acolo sau cel puţin se încredinţase că sunt bani acolo sau oricum că acea cheie avea să deschidă cu adevărat casa de bani), ea se regăsise încă încercând să-şi explice de ce nu plătise pur şi simplu banii să ia scrisorile şi să le distrugă şi astfel să se scape pentru totdeauna de acel acoperiş al lui Damocles. Ceea ce a fost exact ceea ce nu a făcut ea. Pentru că Hemingway – fata aceea a lui – avea completă dreptate: tot ce ai de făcut este să refuzi să accepţi asta. Numai că trebuie să ţi se spună dinainte cu toată sinceritatea şi adevărul ce anume trebuie să refuzi; zeii îţi datorează asta – cel puţin o imagine limpede şi o alegere limpede. Nu să te laşi păcălit de… cine ştie? probabil chiar de blândeţe, într-un fel, îndărăt acolo la acele după-amiezi sau ce-or fi fost la Memphis… foarte bine: luna de miere, chiar şi cu un martor; în cazul acesta în mod sigur lipsea ceva mult mai bun, şi într-adevăr, cine ştie? (eu sunt Red acum, el vorbeşte) chiar şi puţină evlavie, speranţă neîncrezătoare, uimire neîncrezătoare, chiar şi puţin cutremur la atâta noroc, atâta noroc căzând din chiar cerul de sus, în îmbrăţişarea lui; cel puţin (acum Temple vorbeşte) nu era o bandă; chiar şi violul devenind tandru: numai unul singur, un individ, cu putinţă încă de refuzat, dându-i ei cel puţin (de data asta) impresia de a fi curtată pentru prilejul de a spune Da întâi, lăsând-o chiar să creadă că ar putea spune fiecare dintre răspunsuri – da sau nu. Îmi închipui că el (cel nou, şantajistul) chiar şi arăta asemenea fratelui său – un Red mai tânăr, Red cel cu câţiva ani chiar înainte ca ea să-l fi cunoscut, şi – dacă ai vrea să-mi permiţi – mai puţin pătat, astfel că într-un fel s-ar fi putut să i se pară ei că aici în sfârşit chiar şi ea ar fi putut lepăda de pe ea, năpârli, cei şase ani de murdărie ai luptei şi remuşcărilor şi spaimei fără folos. Şi dacă asta e ceea ce ai vrut să spui, atunci ai şi dreptate: un bărbat, cel puţin un bărbat, după şase ani de acest fel de iertare care înjoseşte nu numai pe cel iertat dar şi recunoştinţa celui iertat – un om rău, fireşte, un criminal în intenţie indiferent de cât de limitate i-ar fi putut fi prilejurile până în clipa aceea; şi în stare de şantaj, vicios şi nu numai competent, ci şi menit să aducă nimic altceva decât rău şi dezastru şi ruină pentru oricine de ajuns de nebun ca să intre în orbita lui, să-şi pună soarta la un loc cu a lui. Însă – prin comparaţie, acei şase ani de comparaţie – cel puţin un bărbat – un bărbat atât de singur, de dur şi de nemilos, atât de impecabil în amoralitatea lui, încât să aibă un fel de integritate, de puritate, care nu numai că n-ar fi avut niciodată nevoie şi nici n-ar fi intenţionat să ierte cuiva ceva, dar nici nu şi-ar fi dat seama niciodată că cineva s-ar fi aşteptat din partea lui să ierte ceva cuiva; care nici nu şi-ar fi dat osteneala să o ierte pe ea dacă i-ar fi trecut vreodată prin cap că ar fi avut prilejul acesta, ci în schimb i-ar fi învineţit ochii şi i-ar fi scos cu pumnul câţiva dinţi şi ar fi aruncat-o în rigolă: astfel încât ea să se poată odihni sigură, pentru totdeauna, în conştiinţa faptului că, până nu s-ar fi trezit cu un ochi învineţit şi sau scuipându-şi dinţii în rigolă, el nici n-ar fi ştiut vreodată că ar avea ceva pentru care s-o ierte.

De data aceasta luminile nu se mai întunecă. Încep să scadă constant către întunericul complet şi apoi se pierd în acest întuneric total în timp ce Stevens continuă.

Nancy i-a fost confidentă la început, în timp ce ea – Nancy – încă mai credea probabil că singura problemă, singurul factor era cum să scoată banii pe care îi cerea şantajistul, fără ca patronul, stăpânul, soţul să afle de asta; constatând, descoperind – adică tot Nancy – dându-şi seama probabil că ea nu fusese în realitate o confidentă, şi asta de multă vreme, cu mult înainte de a fi descoperit că ceea ce fusese ea în realitate era că fusese o spioană: spioană a patroanei sale: nedându-şi seama până ce nu descoperise că, deşi Temple luase banii şi bijuteriile de asemenea din casa de bani a soţului ei, ea – Temple – încă nu-i plătise şantajistului şi nu luase scrisorile, că plata banilor şi a bijuteriilor reprezenta mai puţin decât jumătate din planul lui Temple.

Luminile se sting complet. Scena e în întuneric complet. Vocea lui Stevens continuă.

Asta a fost atunci când Nancy, la rândul ei, a descoperit unde ascunsese Temple banii şi bijuteriile, şi – Nancy – le-a luat la rândul ei şi le-a ascuns de Temple; asta a fost noaptea zilei când Gowan a plecat într-o excursie de o săptămână să pescuiască la Trecătoarea Aransas, luând cu el copilul mai mare, băiatul, ca să lase copilul într-o vizită de o săptămână la bunicii lui, la New Orleans, până când Gowan avea să-l ia în drumul lui acasă din Texas.

(către Temple; în întuneric)

Acum spune-i.

Scena e în întuneric complet.

Scena a doua

Interior, camera personală de zi sau de găteală a lui Temple. Ora 9,30 p.m. Treisprezece septembrie ante.

Luminile se aprind în dreapta jos, ca în Actul I în tranziţia de la sala tribunalului în salonul familiei Stevens, deşi, în loc de salon, scena e acum în apartamentul personal al lui Temple. O uşă la stânga duce spre restul casei. O uşă, la dreapta, duce spre camera copiilor, unde copilul doarme în leagănul lui. În spate uşi-ferestre dau spre o terasă; aceasta e o intrare secundară în casă venind dinspre afară. La stânga, uşa unui dulap a rămas deschisă. Veşminte răspândite pe duşumea în jur, arătând faptul că dulapul a fost supus unei cercetări, nu atât în grabă cât cu brutalitate şi fără menajamente şi amănunţit. La dreapta este un cămin cu foc de gaz. Un pupitru la peretele din fund e deschis şi arată semnele unei percheziţii la fel de brutale şi grăbite. O masă, în centru, pe care se află pălăria, mănuşile şi poşeta lui Temple, de asemenea un coşuleţ din cele folosite pentru transportul copiilor mici; două valize, în mod evident aparţinându-i lui Temple, sunt închise şi aşezate pe podea, alături de masă. Întreaga încăpere indică faptul că Temple se află pe punctul de a pleca, şi că a fost căutat ceva în zadar, şi totuşi cu brutalitate şi pretutindeni şi poate chiar într-un fel de panică.

Când se aprind luminile, Pete este în picioare la uşa deschisă a dulapului, ţinând în mână un ultim veşmânt, un neglijeu. E un bărbat de aproximativ douăzeci şi cinci de ani. Nu arată ca un criminal. Adică nu e în totul un tip standardizat, recognoscibil de criminal sau de gangster. Arată aproape ca imaginea convenţională a unui student de colegiu, sau a unui tânăr voiajor comercial cu succes al unei firme de automobile sau de servicii publice. Veşmintele îi sunt obişnuite, nici stridente, nici elegante la modul ostentativ, pur şi simplu ceea ce poartă toată lumea. Dar are ceva din aerul strict „neîmblânzit” în persoana sa. E prezentabil, atractiv pentru femei, câtuşi de puţin imprevizibil pentru că ştii – sau se ştie – exact ce va face, şi atunci speri pur şi simplu că de data asta nu va face tocmai asta. Are ceva dur, nemilos, nu imoral ci nemoral.

E îmbrăcat într-un costum de vară uşor, pălăria îi e împinsă pe ceafă astfel încât, preocupat aşa cum e în clipa aceasta, arată exact ca un detectiv tânăr dintr-un oraş mare într-un film din categoria filmelor brutale. Cercetează neglijeul acesta fantezi repede şi fără prea multe menajamente, îl lasă să cadă şi se întoarce şi constată că i s-au încurcat picioarele în alte asemenea veşminte aruncate pe podea şi, fără să se oprească, îşi scutură picioarele şi se îndreaptă spre pupitru şi rămâne acolo privind dezordinea de acolo prin care a mai scormonit repede şi amănunţit o dată, acum cu un fel de dezgust mohorât şi dispreţuitor.

Intră Temple din stânga. E îmbrăcată într-un taior de călătorie de culoare închisă sub un pardesiu uşor, deschis, fără pălărie, purtând pe braţ haina de blană pe care am mai văzut-o, şi o rochiţă sau o pătură de copil pe acelaşi braţ, şi o sticlă plină cu lapte în cealaltă mână. Se opreşte în prag exact atâta timp cât îi trebuie să arunce o privire la dezordinea din cameră. Apoi intră şi se îndreaptă spre masă. Pete îşi întoarce capul; altminteri nu se mişcă în niciun fel.

PETE

Ei?

TEMPLE

Nu. Cei de acolo unde stă ea spun că n-au mai văzut-o de când a plecat la lucru astăzi dimineaţă.

PETE

Aş fi putut să-ţi spun şi eu asta.

(îşi priveşte ceasul de la mână)

Mai avem încă timp. Unde stă ea?

TEMPLE

(la masă)

Şi pe urmă ce? Îi ţinem o ţigară aprinsă pe talpa piciorului?

PETE

E vorba de cincizeci de dolari, chiar dacă tu eşti obişnuită să gândeşti în sute. Pe lângă asta şi bijuteriile. Ce sugerezi atunci? Să chemăm poliţia?

TEMPLE

Nu. N-o să trebuiască să fugi. Îţi ofer un prilej să ieşi.

PETE

Să ies?

TEMPLE

Nu sunt bani, nu e nicio răpire. N-ai spune şi tu tot aşa?

PETE

S-ar zice că nu te înţeleg.

TEMPLE

Poţi să ieşi din toată chestia acum. S-o iei din loc. Să pleci. Să renunţi. Să te faci nevăzut. Atunci, tot ce-ai mai avea de făcut ar fi să aştepţi până se întoarce bărbatul meu şi s-o iei de la capăt.

PETE

Cred că tot nu te înţeleg.

TEMPLE

Mai ai încă scrisorile, nu?

PETE

A, scrisorile.

Îşi bagă mâna în buzunarul interior al hainei, scoate pachetul de scrisori şi-l aruncă pe masă.

Uite-le.

TEMPLE

Ţi-am spus de acum două zile că nu le vreau.

PETE

Sigur. Asta a fost acum două zile.

Se privesc un moment unul pe altul. Pe urmă Temple îşi lasă haina de blană şi rochiţa de copil de pe braţ pe masă, aşază cu grijă sticla pe masă, ridică pachetul de scrisori şi îşi întinde cealaltă mână spre Pete.

Dă-mi bricheta ta.

Pete îşi scoate bricheta din buzunar şi i-o dă. Adică i-o întinde, fără să facă vreo altă mişcare, astfel încât ea trebuie să facă un pas sau doi spre el şi să i-o ia. Apoi se întoarce şi se îndreaptă spre cămin, aprinde bricheta. Încearcă de două sau trei ori până se aprinde. Pete nu s-a clintit din loc, privind-o. Ea rămâne nemişcată un moment, cu pachetul de scrisori într-o mână, cu bricheta aprinsă în cealaltă. Apoi îşi întoarce capul şi se uită îndărăt spre el. Un alt moment se privesc unul pe altul.

PETE

Dă-i drumul. Arde-le. Data trecută când ţi le-am dat, le-ai refuzat ca să mai poţi să te mai răzgândeşti şi să ieşi din combinaţie. Arde-le.

Se privesc unul pe altul încă o clipă. Pe urmă ea îşi întoarce capul şi stă acum, cu faţa întoarsă într-o parte, cu bricheta încă arzând. Pete o mai priveşte o clipă.

Atunci, lasă-le dracului toate astea şi vino încoace.

Ea stinge bricheta, o închide, se întoarce, se îndreaptă spre masă, lăsând pachetul de scrisori şi bricheta pe masă când trece pe lângă ea, şi merge mai departe spre locul unde Pete a rămas imobil. În clipa aceasta Nancy apare în uşă, la stânga. Niciunul dintre ei nu o vede. Pete îşi petrece braţul pe după talia lui Temple.

Şi eu ţi-am oferit un prilej să ieşi.

(o atrage spre sine)

Baby.

TEMPLE

Nu-mi spune aşa.

PETE

(o strânge mai aproape, mângâietor dar şi cu brutalitate)

Red aşa-ţi spunea. Eu sunt un bărbat la fel de bun ca şi el. Nu?

Se sărută. Nancy intră tăcută pe uşă şi se opreşte acolo privindu-i. Poartă uniforma obişnuită, standardizată, de servitoare, dar fără scufie şi şorţ, sub un pardesiu uşor, descheiat; pe cap are o pălărie veche, aproape diformă, de fetru, care trebuie să fi fost pe vremuri de bărbat. Pete îşi întrerupe el sărutul.

Haide. Haide să plecăm de aici. Am şi eu o morală sau cum s-o mai fi zicând. Nici măcar nu vreau să pun mâinile pe tine aici, în casa asta.

O vede pe Nancy peste umărul lui Temple, şi reacţionează. Temple reacţionează faţă de el, se întoarce repede şi o vede şi ea pe Nancy. Nancy intră acum de-a dreptul în cameră.

TEMPLE

(către Nancy)

Ce faci aici?

NANCY

Mi-am adus piciorul. Ca el să poată să-şi lipească ţigara de el.

TEMPLE

Adică, nu eşti numai o hoaţă; eşti şi o spioană.

PETE

Poate că nu e nici hoaţă. Poate că l-a adus îndărăt.

(o privesc pe Nancy, care nu răspunde)

Sau poate că nu l-a adus. Poate că mai bine să folosim ţigara aia.

(către Nancy)

Ce zici? Pentru asta te-ai întors, eşti sigură?

TEMPLE

(către Pete)

Taci. Ia bagajele şi du-te la maşină.

PETE

(către Temple, dar privind-o pe Nancy)

Te aştept. S-ar putea să mai fie câte ceva din ce pot face şi eu aici, până la urmă.

TEMPLE

Du-te, îţi spun! Pentru numele lui Dumnezeu, ieşi afară de aici. Du-te.

Pete o mai priveşte pe Nancy încă o clipă, ea rămânând cu faţa spre ei, dar fără să se uite la ceva anume, imobilă, aproape buimacă, acum expresia feţei fiindu-i de o mare tristeţe, îngândurată şi de nepătruns. Apoi Pete se întoarce, se îndreaptă spre masă, ridică de acolo bricheta, pare pe punctul să treacă mai departe, apoi face din nou o pauză, şi cu o ezitare aproape infinitezimală ridică pachetul de scrisori, îl pune la loc în buzunarul interior al hainei, ridică cele două valize închise şi se îndreaptă spre uşa-fereastră, trecând pe lângă Nancy, care încă nu se uită la nimeni şi la nimic anume.

PETE

(către Nancy)

Nu că nu mi-ar plăcea s-o fac, să ştii. Chiar pentru mai puţin de cincizeci de dolari.

De dragul artei, îşi trece bagajele într-o singură mână, deschide uşa-fereastră, începe să iasă, se opreşte când a ieşit pe jumătate, şi se uită îndărăt spre Temple.

Am să stau să ascult, pentru cazul că te răzgândeşti în ce priveşte ţigara.

Iese, trage uşa după el. Chiar înainte de a o închide, Nancy vorbeşte.

NANCY

Stai.

Pete se opreşte, începe să deschidă iarăşi uşa.

TEMPLE

(repede; către Pete)

Du-te! Ieşi! Pentru numele lui Dumnezeu, du-te!

Pete iese, închide uşa după el. Nancy şi Temple sunt acum faţă în faţă.

NANCY

Poate că nu am avut dreptate să mă gândesc că doar ascunderea banilor şi bijuteriilor avea să te oprească pe tine. Poate că ar fi trebuit să i-i dau lui ieri imediat ce am descoperit unde-i ascunseseşi. Şi atunci nimeni de aici şi până la Chicago sau Texas n-ar mai fi văzut ceva din el decât praful pe care l-ar fi stârnit.

TEMPLE

Aşadar tu i-ai furat. Şi ai văzut cât bine ai făcut cu asta, nu?

NANCY

Dacă tu poţi să spui că asta e un furt, atunci pot s-o spun şi eu. Pentru că nu a fost decât în parte al tău. Numai diamantele au fost ale tale. Ca să nu mai spun că banii sunt aproape două mii de dolari, care tu mi-ai spus că erau doar două sute şi care lui i-ai spus că erau chiar mai puţin decât atât, doar cincizeci. Nu-i de mirare că nu şi-a mai bătut capul cu ei, doar cincizeci de dolari. Nu şi-ar mai face griji nici chiar dacă ar fi ştiut că au fost aproape două mii cum au şi fost, cu atât mai puţin ăia două sute care mi-ai spus tu mie că ar fi fost. El nu-şi mai bate capul dacă tu ai sau nu ai bani oricâţi când ai să ieşi la maşina lui. El ştie că tot ce are el de făcut este să aştepte doar şi să stea cu mâna pe tine şi poate să mai strângă mâna asta destul de tare, şi tu ai să şi scoţi o altă cantitate de bani şi încă şi de diamante de la bărbatu-tău şi de la tăticu. Numai că de astă dată el are să fie cu mâna pe tine şi acum are să-ţi fie mai greu să-i spui că ar fi doar cincizeci de dolari în loc de aproape două mii…

Temple face câţiva paşi repede înainte şi o loveşte pe Nancy peste faţă. Nancy se trage îndărăt. Când face asta, pachetul cu bani şi cutia cu bijuterii cad pe podea de undeva, din pardesiul ei. Temple se opreşte, privind în jos spre bani şi bijuterii. Nancy îşi recapătă stăpânirea de sine.

Da, uite-i acolo, toţi ăştia care au provocat toată jalea şi toată ruina. Dacă tu n-ai fi fost cineva care să aibă o cutie de diamante şi un soţ la care să poţi să găseşti aproape două mii de dolari în buzunarele pantalonilor în timp ce el doarme, omul ăsta n-ar mai fi încercat să-i vândă scrisorile alea. Poate că, dacă nu i-aş fi luat eu, şi banii şi bijuteriile, şi i-aş fi ascuns, tu i i-ai fi putut da lui înainte de a ajunge la asta. Sau poate dacă eu i i-aş fi dat lui ieri şi aş fi luat scrisorile, sau poate dacă i-aş duce acum acolo, afară, unde stă el şi aşteaptă în maşină chiar acum, şi aş spune: Uite, omule, ia-ţi banii…

TEMPLE

Încearcă. Ridică-i de acolo de jos şi du-i-i lui şi vezi. Dacă aştepţi până termin eu de împachetat, poţi chiar să duci şi geamantanul.

NANCY

Ştiu. Nu mai e vorba nici măcar de scrisorile astea. Poate nici n-a fost vreodată vorba de ele. A fost de la început acolo în oricine ar fi fost să poată scrie felul acesta de scrisori care chiar după opt ani ar mai putea stârni încă jale şi ruină. Scrisorile nici n-au avut vreodată vreo importanţă. Le-ai fi putut avea îndărăt oricând; el chiar a încercat să ţi le dea de două ori…

TEMPLE

De când mă tot spionezi şi cât ai spionat aşa?

NANCY

Am spionat totul. – Tu n-ai fi avut nici măcar nevoie de bani şi de diamante ca să le iei îndărăt. O femeie n-are nevoie de aşa ceva. Singurul lucru de care are nevoie este faptul că să fie femeie şi scoate orice vrea ea de la bărbaţi. Ai fi putut să faci asta chiar aici în casă, fără măcar să-l păcăleşti pe bărbatul tău să se ducă la pescuit.

TEMPLE

Ăsta-i un exemplu desăvârşit de moralitate de târfă. Dar atunci, dacă eu pot să spun târfă, poţi şi tu, nu-i aşa? Poate că deosebirea e că eu refuz să fiu o târfă în casa soţului meu.

NANCY

Eu nu vorbesc despre bărbatul tău. Eu nu vorbesc nici măcar despre tine. Eu vorbesc despre copiii ăştia doi.

TEMPLE

Şi eu. De ce altminteri crezi că l-am trimis pe Bucky la bunică-sa, decât ca să-l scot dintr-o casă unde bărbatul căruia el a fost învăţat să-i spună tată ar putea decide de la o clipă la alta să-i spună că de fapt el nici nu are tată? O spioană atât de bună ca tine sigur că trebuie să-l fi auzit pe bărbatul meu…

NANCY

(o întrerupe)

L-am auzit. Şi te-am auzit şi pe tine. Ai dat şi tu în el – atunci. Te-ai luptat cu el, nu pentru tine, ci pentru copilaşul ăla. Dar acum te-ai oprit.

TEMPLE

M-am oprit?

NANCY

Da. Ai renunţat. Ai renunţat şi la copil. Învoindu-te să rişti să nu-l mai vezi niciodată poate.

(Temple nu răspunde)

E adevărat: Nu mai trebuie să mai cauţi niciun fel de scuză faţă de mine. Spune-mi doar şi mie ceea ce trebuie că deja te-ai hotărât în mintea ta să le spui tuturor care au să te întrebe asta. Te învoieşti să rişti. E adevărat?

(Temple nu răspunde)

Foarte bine. Să spunem că ai răspuns. Aşa că acum cu Bucky am terminat. Acum răspunde-mi la asta. Cu cine ai de gând să-l laşi pe celălalt?

TEMPLE

Cu cine s-o las? Un copilaş de şase luni?

NANCY

Fireşte. Bineînţeles că n-o poţi lăsa. Nu chiar cu nimeni. Nu poţi să laşi un copilaş de şase luni cu nimeni în vreme ce tu fugi de la bărbatul tău cu un alt bărbat, cum nu poţi să iei un copilaş de şase luni cu tine într-o asemenea fugă. Despre asta îţi vorbesc eu acum. Aşa că poate c-ai să-l laşi pur şi simplu acolo în leagănul ăla; are să plângă o vreme, dar e prea mică să poată plânge prea tare, aşa că poate că nimeni n-are s-o audă şi să vină să se amestece, mai ales cu toată casa închisă şi încuiată până când domnul Gowan se întoarce săptămâna viitoare, şi probabil că la vremea aceea are să fi tăcut…

TEMPLE

Încerci cu adevărat să mă faci să te mai pocnesc o dată?

NANCY

Sau poate că s-o iei cu tine are să fie la fel de uşor, cel puţin până prima dată când ai să-i scrii lui domnu Gowan sau lui tăticu după bani şi ei n-au să ţi-i trimită atât de iute cât crede noul tău bărbat că ar trebui să ţi-i trimită, şi atunci el te aruncă pe undeva pe tine şi pe copil, pe amândoi. Atunci ai să poţi să-l arunci şi tu într-o ladă de gunoi şi n-are să mai fie niciun fel de bătaie de cap nici pentru tine şi nici pentru altcineva, pentru că atunci tu ai să fi scăpat de amândoi…

(Temple face o mişcare ca într-o convulsie, apoi se stăpâneşte)

Loveşte-mă. Aprinde-ţi şi o ţigară. Ţi-am spus-o şi ţie şi lui, la amândoi, că mi-am adus şi piciorul. Uite-l aici.

(îşi ridică puţin piciorul)

Am încercat cu tot restul; mi-nchipui că pot să încerc şi cu asta.

TEMPLE

(reţinându-se furioasă)

Taci. Îţi spun pentru ultima dată. Taci.

NANCY

Am tăcut.

Nu se clinteşte din loc. Nu se uită la Temple. E acum o uşoară schimbare în vocea sau în atitudinea ei, deşi nu ne dăm seama decât mai târziu că ea nu i se mai adresează lui Temple.

Am încercat. Am încercat orice ştiu eu. Poţi să vezi asta.

TEMPLE

Ceea ce e un lucru pe care nimeni n-are să-l pună la îndoială. M-ai ameninţat cu copiii mei, şi chiar cu bărbatul meu – dacă ai putea spune că bărbatul meu ar fi o ameninţare. Mi-ai furat chiar banii cu care voiam să fug. O, da, nimeni nu are să nege că ai încercat. Deşi până la urmă ai adus banii îndărăt. Ridică-i de acolo.

NANCY

Ai spus că n-ai nevoie de ei.

TEMPLE

N-am nevoie. Ridică-i de acolo, de jos.

NANCY

Nici eu n-am nevoie de ei.

TEMPLE

Ridică-i de acolo, de jos, oricum. Poţi să-ţi opreşti leafa pe săptămâna viitoare din ei când i-i dai înapoi lui domnul Gowan.

Nancy se apleacă şi culege banii şi strânge şi bijuteriile la loc în cutie şi le pune pe toate pe masă.

(mai liniştită)

Nancy.

(Nancy o priveşte)

Iartă-mă. De ce mă forţezi să fac asta – să te lovesc şi să ţip la tine, când tu ai fost totdeauna aşa de bună cu copiii mei şi cu mine – şi şi cu bărbatul meu – cu noi toţi – încercând să ne ţii pe toţi laolaltă într-o gospodărie, într-o familie, care oricine ar fi trebuit să-şi dea seama tot timpul că nu mai e cu putinţă să fie ţinută laolaltă? nici măcar într-o situaţie decentă, cu atât mai puţin în fericire?

NANCY

Eu zic că eu sunt o ignorantă. Nu ştiu asta încă nici acum. Pe lângă asta, eu nu vorbesc acum nici de vreo gospodărie şi nici de fericire…

TEMPLE

(pe ton poruncitor, aspru)

Nancy!

NANCY

Vorbesc despre doi copii mici…

TEMPLE

Am spus, taci.

NANCY

Nu pot să tac. Am să te mai întreb acum încă o dată. Ai de gând s-o faci?

TEMPLE

Da!

NANCY

Poate că eu sunt o ignorantă. Trebuie s-o spui tu cu cuvintele tale, aşa ca să aud şi eu cuvintele astea. Spune, am de gând s-o fac.

TEMPLE

M-ai auzit. Am de gând s-o fac.

NANCY

Cu bani sau fără bani.

TEMPLE

Cu bani sau fără bani.

NANCY

Cu copiii sau fără copii.

(Temple nu răspunde)

Să-l laşi pe unul cu un bărbat care vrea să creadă că acest copil n-are tată, voind să-l iei pe celălalt la un bărbat care nici măcar nu vrea niciun copil…

(se privesc una pe alta)

Dacă poţi s-o faci, poţi s-o şi spui.

TEMPLE

Da! Cu copiii sau fără copii! Acum ieşi afară de aici. Ia-ţi partea ta din bani şi ieşi afară. Uite…

Temple se îndreaptă repede spre masă, scoate două sau trei bancnote din adunătura de bancnote şi i le dă lui Nancy, care le ia. Temple ia restul de bani, îşi ridică poşeta de pe masă şi o deschide. Nancy se îndreaptă liniştită spre camera copiilor, ridicând sticla de lapte de pe masă când trece pe lângă ea, şi merge mai departe. Cu poşeta deschisă într-o mână şi cu banii în cealaltă, Temple observă gestul lui Nancy.

Ce faci?

NANCY

(merge mai departe)

Sticla asta s-a răcit. Mă duc s-o încălzesc în baie.

Pe urmă Nancy se opreşte şi se uită îndărăt la Temple cu ceva atât de straniu în privire, încât Temple, care începuse tocmai să-şi pună banii în poşetă, se opreşte şi ea, privind-o pe Nancy. Când Nancy începe să vorbească, este exact ca în replica ei dinainte: nu ne dăm seama decât după aceea ce înseamnă vorbele ei.

Am încercat tot ce am ştiut eu. Poţi să vezi asta.

TEMPLE

(ton peremptoriu, poruncitor)

Nancy.

NANCY

(liniştită, întorcându-se să meargă mai departe)

Am tăcut.

Iese pe uşă spre camera copiilor. Temple termină să-şi pună banii în poşetă şi o închide şi o lasă la loc pe masă. Pe urmă se întoarce spre coşuleţul copilului. Îl aranjează, verifică repede conţinutul coşului, ia cutia cu bijuterii şi o bagă în coşuleţ şi-l închide. Toate acestea îi iau cam două minute; tocmai a închis coşuleţul când Nancy iese liniştită din camera copiilor fără sticla de lapte şi trece prin cameră, oprindu-se la masă doar de ajuns de mult cât să lase pe masă banii pe care i-i dăduse Temple, pe urmă se îndreaptă spre uşa din faţă prin care a intrat întâia dată în cameră.

TEMPLE

Şi acum ce faci?

Nancy se îndreaptă spre cealaltă uşă. Temple o priveşte.

Nancy.

(Nancy se opreşte, încă neprivind îndărăt)

Nu gândi lucruri prea urâte despre mine.

(Nancy aşteaptă imobilă, fără să privească înspre ceva anume. Când Temple nu mai spune nimic, porneşte din nou spre uşă)

Dacă am să – dacă se iveşte vreodată ocazia, am să spun la toată lumea că ai făcut cum ai ştiut tu mai bine. Ai încercat. Dar ai avut dreptate. N-au fost nici măcar scrisorile. Eu am fost.

(Nancy merge mai departe)

Rămâi cu bine, Nancy.

(Nancy a ajuns la uşă)

Tu ai cheia ta. Am să-ţi las banii aici, pe masă. Poţi să îi iei tu…

(Nancy iese)

Nancy!

Niciun răspuns. Temple mai priveşte o clipă uşa goală, ridică din umeri, se urneşte din loc, ia banii pe care i-a lăsat Nancy, priveşte în jur prin cameră, se îndreaptă spre pupitrul acoperit de tot felul de lucruri în dezordine şi ia de acolo o greutate de ţinut hârtiile, se reîntoarce spre masă şi pune banii sub acest obiect; acum se mişcă repede şi cu fermitate, şi ia pătura de pe masă şi se îndreaptă spre uşa camerei copiilor, şi iese prin ea. O secundă sau două, apoi ţipă. Luminile pâlpâie şi încep să se stingă, se pierd repede în întunericul total, mai presus de ţipetele ei.

Scena e în întuneric desăvârşit.

Scena a treia

Aceeaşi ca în Scena I. Biroul guvernatorului. Ora 3.09 a.m. Doisprezece martie.

Luminile apar în stânga sus. Scena este aceeaşi ca mai înainte, în Scena I, cu excepţia faptului că Gowan Stevens este aşezat acum pe scaunul din spatele biroului, acolo unde fusese aşezat guvernatorul, şi guvernatorul nu mai e în cameră. Temple este acum în genunchi în faţa biroului, cu faţa spre el, cu braţele pe tăblia biroului, şi cu faţa ascunsă în mâini. Stevens e acum în picioare alături de ea, dominând-o cu înălţimea lui. Acele ceasului arată trei şi nouă minute.

Temple nu ştie că guvernatorul a ieşit şi că soţul ei e acum în cameră.

TEMPLE

(cu faţa încă ascunsă)

Şi asta e tot. A venit poliţia, şi asasina era încă aşezată pe un scaun în bucătărie în întuneric, spunând, „Da, Doamne, eu am făcut-o” şi apoi în celulă la închisoare încă spunând asta.

(Stevens se apleacă şi îi atinge braţul, ca şi cum ar vrea s-o ajute să se ridice. Ea rezistă, deşi încă nu-şi înalţă capul)

Nu încă. Rolul meu este să stau aşa jos, la pământ, până când onorabilul domn sau Excelenţa Sa ne îndeplineşte rugămintea, nu? Sau eu mi-am jucat deja greşit rolul pentru totdeauna chiar dacă statul nostru suveran mi-ar oferi o batistă chiar din buzunarul lui de la halatul ales prin sufragiu public? Pentru că vezi?

(îşi înalţă chipul, oarbă, fără lacrimi, fără să se uite spre scaunul unde l-ar vedea acum pe Gowan în locul guvernatorului, în plină lumină)

Şi încă n-am lacrimi.

STEVENS

Ridică-te, Temple.

(încearcă s-o ridice iarăşi, dar înainte de a putea face aceasta, ea se ridică singură – acum stă în picioare, cu faţa încă întoarsă de la biroul guvernatorului, încă oarbă; îşi întinde braţul aproape cu gestul unei fetiţe pe punctul să izbucnească în plâns, dar în schimb îşi apără doar ochii de lumină până i se obişnuiesc cu lumina vie)

TEMPLE

Şi nici ţigara; de data asta e sigur că nu o să mai ia mult timp, întrucât tot ce are el de spus este Nu.

(încă fără să se întoarcă să privească spre scaun, chiar dacă acum vorbeşte direct cu guvernatorul, care, crede ea, e aşezat în spatele biroului)

Pentru că nu ai de gând să o salvezi, nu-i aşa? Pentru că toate astea nu au fost făcute de dragul sufletului ei pentru că sufletul ei nu are nevoie de aşa ceva, ci pentru sufletul meu.

STEVENS

(blând)

De ce să nu termini întâi? Spune şi restul. Începuseşi să spui ceva despre închisoare.

TEMPLE

Închisoarea. Înmormântarea a fost a doua zi – Gowan de-abia ajunsese la New Orleans, aşa că a luat un avion îndărăt în dimineaţa aceea – şi la Jefferson tot ce merge spre cimitir trece prin faţa închisorii, sau ce merge spre oriunde în oricare altă parte, trecând chiar pe sub fereastra de sus cu gratii – camera cea mare şi celulele în care deţinuţii negri – cartoforii şi traficanţii de whisky şi vagabonzii şi asasinii şi ucigaşele şi ele – pot să se uite jos în stradă şi să se bucure şi ei de înmormântări. Aşa. Câte unul, vreun alb pe care-l cunoşti, este în închisoare sau la spital, şi poţi să spui dintr-odată: Ce îngrozitor; nu de ruşinea sau de suferinţa lui, ci din cauza zidurilor, lacătelor, şi înainte chiar să-ţi dai seama i-ai şi trimis cărţi de citit, cărţi de joc, jocuri de răbdare, să-şi treacă timpul. Dar nu negri. Nici măcar nu te mai gândeşti la cărţi de joc şi la jocuri şi la cărţi de citit. Şi dintr-odată îţi dai seama cu un fel de spaimă că aceştia nu numai că au scăpat acum de obligaţia să mai citească, au scăpat şi de trebuinţa de a scăpa. Aşa că ori de câte ori treci prin faţa închisorii, poţi să-i vezi – nu, nu pe ei, pe ei nu-i vezi deloc, le vezi doar mâinile printre gratiile ferestrelor, nu bătând în ele, sau împletindu-se pe după ele sau chiar ţinându-se de ele, încleştându-se de gratii aşa cum ar face-o mâinile albe, ci zăcând doar acolo în interstiţii, nu odihnindu-se, dar chiar în odihnă acum, de pe acum mulate şi în largul lor şi deloc speriate ca peste coamele plugurilor şi pe securi şi pe sape, şi pe cârpele şi măturile şi balansoarele leagănelor copiilor albi, până când şi gratiile astea de oţel li se potrivesc acum în mâini fără vreo frică sau angoasă. Vezi? nu umflate şi contorsionate de muncă, deloc, ci chiar bătucite şi făcute suple de muncă, netede şi chiar moi de muncă, ca şi cum doar cu mărunţişul acesta ca un rest dat înapoi şi făcut din simpla sudoare ei ar fi şi căpătat acelaşi lucru pentru care albii trebuie să plătească dolari pe câte o picătură. Nu sunt imuni la lucru, şi nici împăcaţi cu munca nu ar fi exact să spui, ci poate în alianţă cu munca şi astfel liberi de ea; în situaţie de armistiţiu, de pace cu ea; – aceleaşi mâini alungite suple senine şi imune faţă de spaimă, astfel încât toţi cei ce le stăpânesc trebuie să se uite afară cu ele, să vadă cu ele – să privească cu ele şi prin ele la ce se întâmplă afară – înmormântările, trecerea pietonilor, oamenii, libertatea, lumina soarelui, aerul curat – să vadă anume cu mâinile astea ale lor: nu cu ochii: doar cu mâinile lăsate acolo printre gratii şi ele privind afară, astfel că pot vedea formele plugului sau ale sapei sau ale securii încă înainte de a se face ziuă; şi chiar şi pe întuneric, fără să trebuiască vreodată să aprindă lumina, ele pot nu numai să găsească de la început copilul, copilul de ţâţă chiar – nu copilul ei ci al tău, cel alb – dar şi necazurile şi suferinţele – foamea, scutecul ud, acul de siguranţă desprins – şi să vadă şi cu ce anume să-l dreagă. Vedeţi. Dacă aş putea măcar să plâng. A mai fost un altul, un bărbat de data aceasta, înainte de vremea mea la Jefferson, dar unchiul Gavin are să-şi aducă aminte şi de asta. Nevastă-sa tocmai murise – fuseseră căsătoriţi doar de două săptămâni – şi el a îngropat-o şi la început a încercat doar să meargă aşa pe jos în neştire pe drumurile acelea de ţară noaptea până avea să cadă de oboseală şi să poată să doarmă, numai că n-a reuşit cu asta, şi atunci a încercat să se îmbete ca să poată dormi, şi nici cu asta n-a reuşit şi atunci a încercat să sară la bătaie şi pe urmă a tăiat gâtul unui alb cu briciul la un joc de zaruri şi aşa a putut în sfârşit dormi puţin; şi atunci l-a găsit şeriful, adormit pe podeaua de lemn a verandei casei pe care o închiriase pentru soţia lui, pentru căsătoria lui, pentru viaţa lui, bătrâneţea lui. Numai că asta l-a trezit din somn, aşa că la închisoare, în după-amiaza aceea, dintr-odată a fost nevoie de temnicer şi de ajutorul de şerif şi de alţi cinci deţinuţi negri ca să poată să-l doboare la pământ şi să-l ţină acolo în vreme ce-l legau cu lanţuri cu lacăte – zăcând acolo pe podea cu mai bine de jumătate de duzină de oameni gâfâind să-l ţină la pământ, şi ce credeţi că a spus? „Ia uitaţi-vă că s-ar zice că nu mai pot să mă opresc să mă gândesc. S-ar zice că nu mai pot să mă opresc să mă gândesc.”

(tace, clipeşte, se freacă la ochi şi apoi îşi întinde o mână orbeşte spre Stevens, care şi-a scuturat batista şi i-o dă în mână. Încă nu sunt lacrimi pe faţa ei; ia doar batista şi îşi atinge faţa cu ea, şi-o trece peste ochi ca şi când ar fi un praf de pudrat, vorbeşte iarăşi)

Dar am trecut prin faţa închisorii, nu? Suntem acum în sala tribunalului. Era la fel şi acolo; unchiul Gavin făcuse repetiţie cu ea, ceea ce fusese uşor, întrucât tot ce poţi să spui când îţi cer să răspunzi la o acuzaţie de asasinat este Nevinovat. Altminteri nici n-ar mai putea să facă proces; ar trebui să se grăbească şi să găsească un alt asasin înainte de a face pasul următor oficial. Aşa că au întrebat-o, foarte corect şi cu toate formalităţile ei toţi, judecătorii şi avocaţii şi grefierii şi membrii juriului şi Balanţa şi Sabia şi steagul şi fantomele cu Coke şi Littleton şi Bonaparte şi Iuliu Cezar şi toţi ceilalţi, ca să nu mai vorbim de ochii şi de feţele care aveau acum şi un film de cinema pe gratis întrucât deja plătiseră pentru aşa ceva cu impozitele lor, şi nimeni de fapt nici nu asculta, pentru că ea nu avea de spus decât un singur lucru. Decât că ea nu l-a spus; ridicându-şi doar capul exact atâta cât să fie auzită limpede – nu vorbind tare: doar limpede – şi a spus, „Vinovată, Doamne” – exact aşa, dislocând şi scufundând în adâncuri şi risipind şi aruncând îndărăt două mii de ani, întreg edificiul acestui corpus juris şi regulile de procedură la care am muncit să le facem să stea drepte în picioare prin propria lor forţă încă de pe vremea lui Cezar, ca atunci când fără măcar să-ţi mai dai seama, să te mai controlezi, sau fără măcar să ştii că o faci, ţi-ai întinde mâna şi ai întoarce un ciot şi ai da la iveală, la aer şi la lumină şi la vedere zbuciumul febril şi înspăimântat al unui muşuroi de furnici. Şi mişcând iarăşi ciotul, când nici chiar furnicile n-ar mai gândi că ar mai fi cineva pe aproape; când în cele din urmă i-au explicat că dacă spunea că nu e vinovată asta n-avea nimic de a face cu adevărul ci doar cu legea, şi de data asta ea a spus de-a dreptul Nevinovată, şi astfel atunci juriul putea să spună că ea minţea şi totul era iarăşi corect şi, aşa cum credea toată lumea, chiar şi sigur rezolvat, întrucât acum ei nici nu avea să i se mai ceară să mai spună ceva. Numai că n-aveau dreptate; juriul a spus Vinovată şi judecătorul a spus Spânzurată şi acum cu toţii îşi şi luau în mână pălăriile să se ducă acasă, când ea a mai răsturnat o dată ciotul acela: judecătorul a spus „Şi Domnul să se îndure de sufletul tău” şi Nancy a răspuns, „Da, Doamne”.

(se întoarce deodată, aproape brusc, vorbind atât de grăbită încât avântul pe care şi-l luase o duce dincolo de momentul în care îl vede şi îl recunoaşte pe Gowan aşezat acolo unde ea crezuse toată vremea că ar fi fost aşezat guvernatorul ascultând-o)

Şi asta e tot, de data aceasta. Şi aşa că acum poţi să ne spui tu. Ştiu că nu ai să o salvezi, dar acum poţi să spui asta. N-are să fie greu. Un singur cuvânt doar…

(se opreşte, întrerupându-se, complet imobilă, dar chiar şi atunci ea e prima care-şi revine)

O, Doamne!

(Gowan se ridică repede. Temple se întoarce dintr-odată spre Stevens)

De ce adică trebuie totdeauna să crezi în capcane de felul acesta? Chiar trebuie s-o faci? Din cauză că trebuie s-o faci? Pentru că eşti avocat? Nu, n-am dreptate. Iartă-mă; eu am fost cea care a început, ca să ne ascundem şi să ne întindem capcane din astea unul altuia, nu?

(repede; întorcându-se spre Gowan)

Bineînţeles; nici n-ai luat somniferul acela. Ceea ce înseamnă că nici nu mai aveai nevoie să vii până aici ca să te ascundă guvernatorul după uşă sau sub birou sau oriunde ar fi tot încercat el să-mi spună că te ascunzi şi asculţi, pentru că în fond guvernatorul unui stat din sud trebuie să încerce să procedeze ca şi când ar regreta că trebuie să se abată de la comportamentul unui adevărat gentleman…

STEVENS

(către Temple)

Termină.

GOWAN

Poate că noi amândoi nici n-am început să ne ascundem destul de devreme – cam cu opt ani – şi nici în sertarele biroului, ci în două galerii părăsite de mină, una în Siberia şi cealaltă la Polul Sud, poate.

TEMPLE

Ai dreptate. Nu voiam să spun să ne ascundem. Îmi pare rău.

GOWAN

Să nu-ţi pară. Încasează-ţi doar dobânda pe opt ani pentru asta.

(către Stevens)

Bine, bine; spune-mi şi mie să tac din gură.

(fără să se adreseze cuiva anume)

De fapt, aici ar fi momentul ca eu să încep să spun că îmi pare rău pentru viitorul termen de opt ani. Lăsaţi-mi puţin timp şi mie. Opt ani de recunoştinţă ar putea să fie o obişnuinţă cam greu de depăşit. Aşa că uite.

(către Temple)

Iartă-mă. Uită ce-am spus.

TEMPLE

Ţi-aş fi spus.

GOWAN

Ai şi făcut-o. Uită asta. Vezi ce uşor e? Ai fi putut s-o faci şi tu de opt ani de zile încoace: de fiecare dată când eu aş fi spus „Spune că-ţi pare rău, te rog”, tot ce ai fi avut tu nevoie să spui ar fi fost să răspunzi „Am făcut-o. Uită toate astea”.

(către Stevens)

Cred că asta ar cam fi totul, nu? Putem să ne ducem acasă acum.

(începe să ocolească biroul)

TEMPLE

Stai.

(Gowan se opreşte; se privesc unul pe altul)

Unde te duci?

GOWAN

Am spus că acasă, n-am spus aşa? Să-l iau pe Bucky şi să-l duc îndărăt acasă în patul lui.

(se privesc unul pe altul)

Nici măcar n-ai să mă întrebi unde-i el acum?

(răspunde el însuşi)

Unde ne lăsăm noi copiii de fiecare dată când trebuie…

STEVENS

(către Gowan)

Poate că am să-ţi spun să taci din gură de data asta.

GOWAN

Numai că lasă-mă să termin întâi. Spuneam „la rudele noastre cele mai apropiate”.

(către Temple)

L-am dus la Maggie.

STEVENS

(urnindu-se din loc)

Cred că putem să plecăm cu toţii acum. Haideţi.

GOWAN

Aşa cred şi eu.

(ocoleşte biroul şi se opreşte iarăşi; către Temple)

Hotărăşte-te. Vrei să vii cu maşina cu mine sau cu Gavin?

STEVENS

(către Gowan)

Du-te înainte. Ia-l tu pe Bucky.

GOWAN

Bine.

(se întoarce, porneşte spre treptele din faţă, pe unde au intrat Temple şi Stevens, apoi se opreşte)

E adevărat. Probabil că se presupune mai departe că trebuie să mă folosesc de intrarea spionilor.

(se întoarce iarăşi, porneşte să ocolească iarăşi biroul către uşa din spate, vede mănuşile lui Temple şi poşeta ei acolo pe birou, le ridică şi i le întinde; aproape cu brutalitate)

Uite. Asta e ceea ce se cheamă nişte dovezi; nu le uita.

(Temple îşi ia poşeta şi mănuşile)

Gowan se îndreaptă către uşa din spate.

TEMPLE

(strigă după el)

Tu n-ai avut pălărie şi palton?

(el nu răspunde. Merge mai departe, iese)

O, Doamne! Iarăşi.

STEVENS

(îi pune mâna pe braţ)

Haide.

TEMPLE

(încă nu se urneşte)

Mâine şi mâine şi mâine…

STEVENS

(continuându-i gândul, terminându-i spusele)

…el are să-şi ciocnească iarăşi maşina de copacul de care nu trebuia, în locul unde nu trebuia, şi tu iarăşi va trebui să-l ierţi, tot timpul viitorilor opt ani, până când are să poată să-şi răstoarne iarăşi maşina în locul unde nu trebuia, de copacul de care nu trebuia să se ciocnească…

TEMPLE

Şi eu am condus maşina. Şi eu am condus o parte din timp.

STEVENS

(blând)

Atunci asta să-ţi fie mângâiere.

(o apucă iarăşi de braţ, o întoarce spre trepte)

Haide. E târziu.

TEMPLE

(se împotriveşte)

Stai. El a spus că nu.

STEVENS

Ba da.

TEMPLE

A spus de ce?

STEVENS

Da. Nu poate.

TEMPLE

Nu poate? Guvernatorul unui stat, cu toată puterea legală de a ierta sau cel puţin de a comuta, nu poate?

STEVENS

Aşa e legea. Dacă ar fi fost doar legea, aş fi putut oricând să invoc faptul că e nebună, iresponsabilă, fără să te mai aduc aici la ora două dimineaţa…

TEMPLE

Şi încă şi pe celălalt părinte; nu uita asta. Nu ştiu încă nici acum cum ai făcut-o… Da, Gowan a fost aici înaintea noastră; la început s-a prefăcut că doarme când l-am dus pe Bucky sus şi l-am pus în patul lui; da, asta a fost atunci când ai spus că scapă aerul din cauciuc, când ne-am oprit la pompa de benzină să schimbăm roata: să-l lăsăm să ne-o ia înainte…

STEVENS

Bine. El nici măcar nu mai vorbea de dreptate. Vorbea despre un copil, un băieţaş…

TEMPLE

E adevărat. Spune lucrurile cum trebuie: acelaşi băieţel pentru care, pentru a-i ţine laolaltă căminul lui normal şi firesc, ucigaşa, negresa, târfa drogată nu a ezitat să-şi joace ultimul gambit – şi poate nici ăsta nu-i cuvântul bun, nu-i aşa? – pe care-l mai ştia ea şi pe care-l mai avea ea la dispoziţie; propria ei viaţă înjosită şi fără valoare. O, da, ştiu răspunsul şi la asta; şi el a fost adus atunci în noaptea asta: ca un copil mic să nu trebuiască să sufere pentru ca să vină la Mine. Astfel ca binele să poată să iasă din rău.

STEVENS

Nu numai ca să poată, ca să trebuiască să iasă de acolo.

TEMPLE

Cât de bine touché deci. Pentru că ce fel de cămin firesc şi normal mai poate avea acest băieţel în care tatăl lui să poată oricând să-i spună că n-are tată?

STEVENS

N-ai răspuns la întrebarea asta în fiecare zi de şase ani de zile? Nu ţi-a răspuns la asta Nancy în numele tău atunci când ţi-a spus cum te-ai luptat tu, nu pentru tine, ci pentru băieţelul acesta? Nu ca să-i arăţi tatălui că nu are dreptate, ci ca să-l laşi pe băieţelul acesta să înveţe să vadă cu ochii lui că nimic, nici măcar ceea ce ar fi putut să intre în casa aceea, nu i-ar fi putut face vreodată vreun rău?

TEMPLE

Dar eu m-am dat bătută. Nancy ţi-a spus şi asta.

STEVENS

Ea nu mai crede asta acum. Nu asta are să dovedească ea vineri dimineaţă?

TEMPLE

Vineri. Ziua aceea neagră. Ziua în care nu porneşti niciodată într-o călătorie. Decât că această călătorie a lui Nancy nu a început când s-a luminat de ziuă sau la răsăritul soarelui sau oricând e politicos şi plin de tact să spânzuri oamenii, poimâine. Călătoria ei a început în dimineaţa aceea acum opt ani când m-am urcat în tren de la Universitate…

(tace; o clipă; apoi liniştită)

O, doamne, şi atunci tot vineri era; meciul acela de baseball era într-o vineri…

(repede)

Vezi? Nu vezi? Nici de departe nu s-a terminat încă. Sigur că el nu are s-o salveze. Dacă ar face asta, s-ar termina; Gowan ar putea să mă dea pur şi simplu pe mine afară, ceea ce poate face încă, sau eu aş putea să-l dau afară pe Gowan, ceea ce aş fi putut face până când acum s-a făcut prea târziu, prea târziu acum pentru vecie, sau judecătorul ar fi putut, să ne dea afară pe amândoi şi să-l fi dat pe Bucky la un orfelinat, şi s-ar fi terminat atunci totul. Dar acum poate să continue, mâine şi mâine şi mâine, acum şi totdeauna şi în vecii vecilor…

STEVENS

(blând, încearcă s-o împingă)

Haide.

TEMPLE

(împotrivindu-se)

Spune exact ce a spus el. Nu în noaptea asta: nu se poate să fi fost în noaptea asta – sau ţi-a spus-o la telefon, şi nici măcar n-am mai fi avut nevoie…

STEVENS

A spus-o acum o săptămână…

TEMPLE

Da, cam la vremea când ai trimis telegrama. Ce a spus?

STEVENS

(citează)

„Cine sunt eu să am neruşinata temeritate şi îndrăzneala impertinentă să aşez măruntul apanaj al funcţiei mele în cumpănă cu acest ţel simplu şi de neabătut? Cine sunt eu să anulez şi să abrog târgul acela pe care ea l-a încheiat cu viaţa ei sărmană buimacă pierdută şi fără vreo valoare?”

TEMPLE

(sălbatică)

Şi mai e şi bun – bunătate şi blândeţe duioasă. Deci nici măcar în speranţa de a-i salva ei viaţa nu am venit eu aici la ora două dimineaţa. Nici măcar pentru ca să mi se spună că el se hotărâse dinainte să n-o salveze. Nici măcar ca să mă mărturisesc bărbatului meu, ci ca s-o fac în auzul a doi străini, un lucru pentru care am cheltuit opt ani ca să-l expiez astfel încât soţul meu să nu trebuiască să afle de toate astea. Nu vezi? Asta e doar suferinţa. Nu pentru ceva anume; doar suferinţa.

STEVENS

Ai venit aici ca să afirmi însuşi lucrul acela pentru care Nancy are să moară mâine dimineaţă ca să-l postuleze: că anume copiii mici, atâta vreme cât sunt copii mici, vor trebui să fie intacţi, nebântuiţi de spaime, nesfâşiaţi, neatinşi de teroare.

TEMPLE

(liniştită)

Foarte bine. Am făcut asta. Putem să mergem acasă acum?

STEVENS

Da.

(ea se întoarce, se îndreaptă spre treptele de la intrare, Stevens mergând alături de ea. Când ea ajunge la prima treaptă, se opreşte clătinându-se, pare să se poticnească uşor, ca o somnambulă. Stevens o sprijină, dar îndată ea îşi desprinde braţul şi începe să coboare)

TEMPLE

(pe prima treaptă; nu se adresează nimănui anume, cu acelaşi aer de somnambulă)

Ca să-mi mântui sufletul – dacă oi fi având suflet. Dacă există un Dumnezeu care să-l mântuie – un Dumnezeu care să-l vrea…

CORTINA

Actul al treilea
ÎNCHISOAREA
(Nici măcar cu totul încă eliberându-l…)

Astfel că, deşi într-un anumit sens închisoarea era deopotrivă mai bătrână şi mai puţin bătrână decât clădirea tribunalului, în timp, în ceea ce observase şi în amintire era mai bătrână chiar şi decât oraşul însuşi. Pentru că nu fusese oraş până când nu fusese o clădire a tribunalului, şi nici vreo clădire a tribunalului până când (asemenea unei creaturi nesimţitoare neînţărcate, smulsă cu violenţă din ugerele stăvilarelor ei) acea vizuină fără duşumele ca de iepuri sprijinită de peretele din afară al altei construcţii adăpostind lada de fier nu a fost smulsă din coasta de buşteni a închisorii şi preschimbată într-un edificiu aproape neo-grec ieşind din Anglia georgiană aşezat în centrul a ceea ce cu timpul avea să fie piaţa oraşului (ca rezultat al cărui fapt oraşul însuşi se mişcase cu un bloc mai spre sud – sau mai degrabă nici nu era vreun oraş atunci şi totuşi clădirea tribunalului ea însăşi fiind un catalizator: o simplă deschidere prăfoasă a urmelor, drumeagului, cărării într-o pădure de stejari şi arţari şi hicori şi sicomori şi arbori catalpa înfloriţi şi corni şi pomi ai lui Iuda şi curmali japonezi şi pruni sălbatici, cu pe o parte taverna bătrânului Alec Holston şi grajdurile lui, şi ceva mai departe prăvălia şi oficiul poştal ale lui Ratcliffe şi fierăria şi diagonal în faţa lor, en face şi singuratică dincolo de întinderea de praf, închisoarea din buşteni; mişcându-se – oraşul – complet şi intact, cu un bloc mai spre sud, astfel că acum, un secol şi un sfert mai târziu, grajdurile şi prăvălia lui Ratcliffe pieriseră şi taverna bătrânului Holston şi fierăria erau acum un hotel şi un garaj, pe o arteră principală de circulaţie, e adevărat, dar încă fiind o stradă laterală comercială, şi închisoarea din faţa lor, deşi transformată acum în două etaje de cărămidă georgiană de către mâinile [sau oricum buzunarele] familiilor Sartoris şi Sutpen şi Louis Grenier, dând nici măcar într-o stradă laterală ci într-o alee);

Şi astfel, fiind mai bătrână decât ele toate; mutaţia şi schimbarea; şi, în sensul acesta, le înregistrase pe toate (şi într-adevăr, aşa cum Gavin Stevens, avocatul şi Cincinnatusul oraşului obişnuia să spună, dacă ai fi urmărit în neîntreruptă – de fapt întretăindu-se în paragrafe – continuitate istoria unei comunităţi, privind nu în registrele bisericii şi în înregistrările tribunalului, ci pe sub straturile de calsomină şi creozot şi de văruială cojită de pe zidurile închisorii, întrucât numai în acea încarcerare forţată îşi găseşte omul lenevia şi răgazul să compună, în termenii grosolani şi simpli ai poftelor şi dorurilor lui grosolane şi simple, recapitulări grosolane şi simple ale inimii lui grosolane şi simple); invizibile şi încruntate, nu numai pe sub lăuntrul de an cu an de creozot şi spoială al celulei comune, ci şi peste pereţii orbi din afară, întâi cei simpli de buşteni prinşi laolaltă cu glod şi noroaie şi apoi cărămizi simetrice, nu numai vorbirea şleampătă mâzgălită analfabetă repetitivă lipsită de orice imaginaţie şi scrierea în imagini lipsită de orice perspective, aproape preistorică încărcată de sexualitate, ci şi imaginile, panorama nu numai a oraşului ci şi a zilelor şi anilor lui până când se împlinise un secol şi mai bine, umplând astfel nu numai mutaţiile şi schimbările lui dintr-o simplă haltă: într-o comunitate: într-o aşezare: într-un sat: într-un oraş, ci şi formele şi mişcările, gesturile de pasiune şi speranţă şi muncă şi îndurare ale bărbaţilor şi femeilor şi copiilor în generaţiile lor succesive şi încălecându-se unele în altele mult după ce subiectele care răsfrânseseră aceste imagini dispăruseră şi fuseseră înlocuite cu altele şi iarăşi înlocuite, ca atunci când te opreşti singur într-o cameră întunecoasă şi goală şi crezi, hipnotizat sub uriaşa apăsare a acelui A Fost incredibil şi îndurând întru suferinţă al omului, că poate întorcându-ţi capul într-o parte ai să vezi cu coada ochiului cum se întoarce un mădular în mişcare – o licărire de crinolină, o încheietură a mâinii prinsă în dantelă, poate chiar un penaj de cavaler – cine ştie? cu condiţia să fie destulă voinţă, poate chiar faţa însăşi trei sute de ani după ce se risipise în pulbere – ochii, două lacrimi dense acum pline de aroganţă şi mândrie şi saţietate şi cunoaştere şi angoasă şi precunoaştere a morţii, spunându-i nu morţii dincolo de douăsprezece generaţii, întrebând încă aceeaşi veche întrebare căreia nu i se poate răspunde trei secole după ce acea realitate pe care o răsfrânseseră ei învăţase să ştie că răspunsul nu avea importanţă sau – şi mai bine – uitaseră că se rostise acea întrebare – în adâncimile umbrite nebănuit de adânci iluzorii ale unei oglinzi vechi care privise prea multe lucruri prea multă vreme;

Dar nu în umbră, nu aceasta, nu oglinda aceasta, buştenii aceştia; chirciţi acolo în strălucirea deplină a luminişului presărat cu cioturi în timpul acelor prime veri, singuratic pe o parte a luminişului prăfuit însemnat cu câte o roată întâmplătoare dar mai ales cu urmele cailor şi oamenilor: trăsura expres micuţă particulară a lui Pettigrew până când el şi ea fuseseră înlocuiţi de o diligenţă o dată pe lună de la Memphis, calul de curse pe care Jason Compson îl vânduse lui Ikkemotubbe, fiul bătrânei Mohataha şi ultimul şef domnitor Chickasaw în regiunea aceea, pe un pătrat de pământ atât de mare, încât, aşa cum a arătat prima măsurătoare formală, noua clădire a tribunalului ar fi fost doar una dintre acareturile lui Compson dacă atunci Corporaţia n-ar fi cumpărat de ajuns de mult din el (la preţul cerut de Compson) pentru a evita ca ea însăşi să fie acuzată de a încălca pământurile altuia, şi iapa înşeuată care purta geanta neagră uzată a doctorului Habersham (şi care trăgea şi trăsurica după ce doctorul Habersham ajunsese prea bătrân şi ţeapăn ca să mai urce în şa), şi catârii care trăgeau căruţa în care, aşezată într-un balansoar sub o umbrelă de soare franţuzească ţinută de un copil sclav negru, bătrâna Mohataha avea să vină la oraş sâmbetele (şi venise pentru ultima oară să-şi aşeze X-ul mare pe hârtia care ratifica deposedarea pentru totdeauna a poporului ei, venind în căruţă şi de data aceea, cu picioarele goale ca totdeauna dar în rochia de mătase purpurie pe care fiul ei, Ikkemotubbe, i-o adusese îndărăt din Franţa, şi o pălărie încununată cu pana în culoare regală a unei regine, sub umbrela de soare ţinută de sclavă încă şi cu un alt copil de sclav, tot fetiţă, chircită pe vine de cealaltă parte a ei ţinându-i papucii încrustaţi în care ea nu reuşise niciodată să-şi vâre picioarele, şi în spatele căruţei resturile meschine ale epavelor stil Empire şi fără însemne pe care i le adusese fiul ei şi care erau de ajuns de puţine ca să poată fi mutate din loc; mânându-şi căruţa pentru ultima oară din pădure în luminişul prăfuit din faţa prăvăliei lui Ratcliffe unde agentul federal şi poliţistul o aşteptau cu hârtia, şi şi-a oprit catârii şi a stat acolo puţină vreme, cu tinerii care-i alcătuiau garda aşezaţi pe vine liniştiţi în jurul căruţei oprite după marşul lor de opt mile, în timp ce de pe veranda prăvăliei şi a tavernei lui Holston aşezarea – cei din stirpea lui Ratcliffe şi Compson şi Peabody şi Pettigrew [nu şi Grenier şi Holston şi Habersham, pentru că Louis Grenier refuzase să vină şi să vadă asta, şi pentru acelaşi motiv bătrânul Alec Holston rămăsese aşezat singur în acea după-amiază fierbinte în faţa butucului său mocnind în căminul cârciumii sale, şi doctorul Habersham murise şi fiul său plecase spre Vest cu mireasa lui, care era nepoata Mohatahei, şi socrul lui, fiul Mohatahei, Ikkemotubbe] – şedea şi se uita; faţa de nepătruns fără vârstă ridată, trupul gras diform îmbrăcat în veşmintele lepădate ale unei regine franţuzoaice, care pe ea arătau asemenea costumului de duminică al unei madame din vreun bordel mai bogat din Natchez sau New Orleans, aşezată într-o căruţă dărăpănată în mijlocul cercului alcătuit din trupele ei acum aşezate pe vine, tinerii ei gătiţi în veşmintele lor de duminică dar şi de călătorie; pe urmă ea a spus; „Unde este teritoriul acesta al indienilor?” Şi ei i-au spus: spre Vest. „Întoarceţi catârii spre Vest”, a spus ea, şi cineva a făcut asta şi ea a luat tocul de la agent şi şi-a făcut X-ul pe hârtie şi i-a dat tocul îndărăt şi căruţa s-a urnit, tinerii ridicându-se şi ei, şi ea a dispărut astfel străbătând după-amiaza de vară în teribilul şi infinitezimalul scârţâit şi alunecarea roţilor neunse, ea însăşi imobilă sub umbrela rigidă de soare, grotescă şi regală, bizară şi muribundă, ea însăşi fiinţa uitării şi rămânerii în urmă ieşind din scenă pe propriul ei catafalc, acum al trecutului, nemaiprivind nici o singură dată îndărăt, nici o singură dată îndărăt spre casă);

Dar cel mai mult urmele oamenilor – pantofilor pe măsură pe care doctorul Habersham şi Louis Grenier îi aduseseră de pe coasta Atlanticului, cizmelor de cavalerie în care Alec Holston călărise în urma lui Francis Marion, şi – mai nenumărate aproape decât frunzele, întrecându-le pe toate celelalte laolaltă – mocasinilor, sandalelor de piele de cerb din pădure, purtate nu numai de indieni ci şi de albi, de pionieri, de vânătorii rătăcitori, ca şi cum nu numai că ei ar fi învins sălbăticia ci chiar ar fi şi păşit în înseşi încălţările celor pe care-i deposedaseră (şi era şi potrivit şi cuvenit astfel, întrucât, prin intermediul gambelor şi picioarelor lui, albul cucerise America; U-ul închis şi despicându-se al cailor şi turmelor sale aşternându-se peste propriile lui urme, consolidându-i doar astfel victoria); – (închisoarea) pândindu-i pe toţi oamenii, roşii şi albi şi negri – pionierii, vânătorii, oamenii pădurilor înarmaţi cu puşti, care făceau aceleaşi urme grăbite tăcute cu degetele întoarse înăuntru şi aproape fără călcâie, ca şi oamenii roşii şi pentru acelaşi motiv; nu din cauza ţevii cu ghivent ci pentru că ei puteau intra în mediul omului roşu şi făceau aceleaşi urme pe care le făcea acesta; gospodarul întipărindu-şi călcâiele dure ale bocancilor mai adâncite din cauza greutăţii pe care o purta pe umeri: securea şi fierăstrăul şi fiarele plugului, care îl deposeda pe omul pădurilor din motivul invers: pentru că astfel, cu fierăstrăul şi securea, el pur şi simplu înlătura, abolea mediul în care doar omul pădurii putea exista; pe urmă cei care făceau speculă cu pământurile şi neguţătorii de sclavi şi de whisky care-i urmau pe aceşti oameni gospodari, şi politicienii care-i urmau pe speculanţii de pământuri, întipărindu-şi tot mai adânc urmele în praful acelor luminişuri prăfuite, până când în cele din urmă nu mai rămăsese în el nici urmă de Chickasaw; pândindu-i (închisoarea) pe ei toţi, din primele zile inocente când doctorul Habersham şi fiul său şi Alec Holston şi Louis Grenier fuseseră la început oaspeţii şi apoi prietenii tribului Chickasaw al lui Ikkemotubbe; pe urmă un agent al problemelor indiene şi un birou şi un post comercial, şi deodată Ikkemotubbe şi Chickasaw-ii lui erau ei înşişi oaspeţi, fără a mai fi prietenii guvernului federal; pe urmă Ratcliffe, şi postul comercial nu mai era pur şi simplu un post comercial cu indienii, deşi indienii mai erau încă bineveniţi, desigur (întrucât, la urma urmelor, ei mai stăpâneau pământurile sau oricum fuseseră primii pe ele şi le mai pretindeau) şi apoi Compson cu acel cal de curse al său şi curând Compson începuse să fie el proprietarul conturilor indienilor pentru tutun şi stambă şi pantaloni de doc şi oale de gătit mâncare în registrul lui Ratcliffe (cu timpul avea să fie şi proprietarul registrelor lui Ratcliffe) şi într-o zi Ikkemotubbe avea să stăpânească el calul şi Compson să stăpânească el pământul, şi din acest pământ părinţii oraşului aveau să trebuiască să cumpere o parte de la el, la preţul stabilit de el, pentru a întemeia un oraş; şi Pettigrew cu poşta lui o dată la trei săptămâni, şi pe urmă o diligenţă o dată pe lună şi feţele noi venind în părţile locului mai repede decât bătrânul Alec Holston artritic şi irascibil, chircindu-se pe vine ca un urs bătrân şi morocănos la focul mocnind în cămin chiar şi în arşiţa verii (el singur acum din acei trei iniţiali, întrucât bătrânul Grenier nu mai venea la aşezare, şi bătrânul doctor Habersham murise, şi fiul bătrânului doctor, după părerea aşezării, se transformase într-un indian şi renegat încă de la vârsta de doisprezece sau paisprezece ani) ar mai fi vrut să facă vreun efort, să mai aşeze numai peste feţele lor; şi acum într-adevăr ultima întipăritură de mocasin pierind din luminişul acoperit de praf, ultima urmă cu degetele întoarse înăuntru şi fără călcâi şi uşoară şi moale şi grăbită şi îndreptându-se spre vest o clipă, apoi ştearsă din văzul şi din amintirea oamenilor de un călcâi greu de piele preocupat în traficarea nu a dăinuirii şi a durităţii şi a supravieţuirii, ci a banilor – luând cu ea (urma) nu numai mocasinii ci şi încălţările de piele şi pieptarele, pentru că Chickasaw-ii lui Ikkemotubbe purtau acum pantaloni strâmţi croiţi în fabricile din est şi pantofi tot de acolo, vânduţi lor pe credit din magazinul universal al lui Ratcliffe şi Compson, mergând pe jos în aşezarea albilor în zilele de sâmbătă, ducând cu ei pantofii străini înfăşuraţi cu grijă în pantalonii străini ţinuţi sub braţ, ca să se oprească la podul peste pârâul lui Compson exact atâta timp cât să-şi scalde picioarele şi gambele în el înainte de a-şi îmbrăca pantalonii şi pantofii, apoi stând astfel chirciţi toată ziua pe veranda magazinului, mâncând brânză şi biscuiţi şi bomboane de mentă (cumpărate şi ele pe credit dintre mărfurile expuse pe tejgheaua lui Compson şi Ratcliffe) şi acum nu numai ei ci şi Habersham şi Holston şi Grenier erau aici toleraţi, anacronici şi străini, nu cu adevărat o pacoste încă, ci doar pur şi simplu incomodând;

Pe urmă ei dispăruseră; închisoarea a văzut şi aceasta; căruţa oprită, cu roţile neunse, cu vopseaua cojită, atelajul de catâri prost hrăniţi legaţi de ea cu resturi din harnaşamentele din Est cârpite cu curele din piele aspră de cerb, cei nouă tineri – sălbatici, neîmblânziţi şi mândri, care, chiar în răstimpul de care îşi mai aduceau aminte cei din generaţia lor, fuseseră oameni liberi, şi, în al generaţiei părinţilor lor, moştenitori ai unor regi – chirciţi acolo, aşteptând, liniştiţi şi stăpâniţi, nici măcar gătiţi cu străvechile piei de cerb muiate de vechimea pădurilor, veşmintele libertăţii lor, ci cu podoabele formale ale sărbătorilor rituale, inexplicabile pentru ei, ale albilor: pantalonii de stambă şi cămăşile albe cu piepturile scrobite (pentru că ei călătoreau acum; aveau să fie vizibili lumii din afară, străinilor; – şi ducându-şi pantofii din Noua Anglie la subsuoară şi ei, întrucât distanţa avea să fie lungă şi mersul pe jos era mai uşor în picioarele goale), cămăşile fără guler şi fără cravată e adevărat şi cu poalele purtate pe dinafară, dar încă ţepeni ca scândurile, licăritori, festivi, şi în balansoarul din căruţă, sub umbrela de soare ţinută de o sclavă, mama tribului cea grasă, diformă, bătrână, în mătasea regală purpurie, pătată de sudoare şi cu pălăria cu pene, cu picioarele goale desigur dar, fiind regină, cu o altă sclavă care să-i poarte papucii, punându-şi X-ul pe hârtie şi apoi mânându-şi căruţa mai departe, pierind înceată, ca o ofrandă în scrâşnetul şi scârţâitul încet şi teribil al căruţei neunse – în aparenţă şi numai în aparenţă, întrucât în realitate era ca şi cum, în loc de a-şi fi pus o cruce de cerneală în josul unei foi de hârtie, ea ar fi aprins fitilul unei mine aşezate sub un stăvilar, un dig, o barieră deja încordată, umflându-se, încordându-se, iminentă în surpare, astfel încât nu ar mai fi fost nevoie decât de o singură uşoară atingere a tocului ţinut de mâna aceea cafenie şi analfabetă, şi căruţa nu pierind înceată şi teribilă din scenă în scârţâitul teribil al roţilor ei neunse, ci ca şi măturată, zvârlită, azvârlită nu numai afară din Ţinutul Yoknapatawpha şi din Mississippi ci şi din Statele Unite, imobilă şi intactă – căruţa, catârii, indianca bătrână, ţeapănă, diformă şi cele nouă capete care o înconjurau – ca o epavă sau o bucată dintr-un decor de teatru târâtă grăbit în culise dincolo de fundalul scenei, prin foşnetele şi agitaţia recuzitorilor pregătindu-se pentru scena şi actul următor, înainte chiar ca să fi avut timp cortina să se coboare;

Nu mai era timp; totul era pregătit pentru actul şi scena următoare fără să se mai aştepte recuzitorii; sau mai degrabă fără să se mai golească scena, ci noul act şi noua scenă începând chiar în mijlocul fantomelor, fantasmelor risipindu-se ale acelor vremi vechi care se epuizaseră, se tociseră până nu aveau să mai fie şi nu aveau să se mai întoarcă vreodată; ca şi cum numai şi simpla succesiune ordonată obişnuită a zilelor nu ar fi fost suficient de amplă, nu ar fi cuprins de ajuns spaţiu şi astfel săptămânile, lunile, anii ar fi trebuit să fie condensaţi şi strânşi într-o singură izbucnire, o singură revărsare, un singur urlet tăcut umplut de un singur cuvânt: oraş: municipiu: cu un singur nume: Jefferson; şi gurile oamenilor şi chipurile lor neîncrezătoare (chipuri cărora bătrânul Alec Holston nu mai încerca de mult să le dea nume, sau măcar să le recunoască) erau acum pline de el; asta fusese abia ieri, şi până mâine uriaşa strălucitoarea izbucnire şi uriaşul drum împinseseră însuşi oraşul cu un bloc de case mai spre sud, lăsând în apele stătute şi fără curent ale unei alei pe o străduţă laterală vechea închisoare care, asemenea bătrânei oglinzi, privise prea multe lucruri prea mult timp, sau asemenea patriarhului care, fie că el decretase sau nu conversiunea cocioabei încheiate laolaltă din noroaie într-un conac, cel puţin o prevăzuse, şi care acum nu numai că este mulţumit cu asta ci chiar preferă scaunul cel vechi pe veranda din spate, departe de foşnetul formularelor şi de vacarmul arhitecţilor ciufuţi din salonul de acum dărâmat;

Ei (închisorii vechi) nu-i păsa, în apele nelegănătoare în insula stătătoare a oraşului muncit de chinurile naşterii, cu pereţii de buşteni prinşi laolaltă de noroaie închizând încă epavele unor vremuri mai vechi zbătându-se spre ieşirea din nemişcare: doar câte un sclav întâmplător fugind sau vreun indian beat sau moştenitorul veleitar al vechii tradiţii a unora ca Mason sau Hare sau Harpe (aşteptându-şi vremea până când, odată terminată clădirea tribunalului, şi închisoarea avea să fie transpusă în cărămidă, dar, spre deosebire de tribunal, doar într-o aparenţă de cărămidă, căci buştenii vechi umpluţi cu noroaie şi lut de la parter erau încă intacţi sub teaca lor ornamentată şi simetrică); şi acum nici nu mai pândea, aştepta doar ştiutoare, amintindu-şi; ieri abia, o sălbăticie obişnuită, o prăvălie, o fierărie şi acum, astăzi, nemaifiind un orăşel, un oraş, ci oraşul şi oraşul cel mare: cu nume; nu un tribunal, ci tribunalul, ridicându-se, avântându-se asemenea exploziei imobilizate a unei rachete, nici măcar terminat încă, dar de pe acum dominând, rază, focar şi stea călăuză, deja mai înaltă decât orice altceva, ieşind din grăbita, deja începând să se risipească, sălbăticie – nu sălbăticia retrăgându-se din faţa câmpurilor bogate şi arabile aşa cum se retrage fluxul, ci mai degrabă câmpurile înseşi, bogate şi inepuizabile sub pluguri, ridicându-se înspre soare şi spre văzduh din mlaştini şi gloduri, ele însele aruncând în lături şi îndărăt mărăcinişurile şi tufişurile, râpele şi apele stătătoare şi pădurea, laolaltă cu locuitorii lor fără de adăpost – oamenii sălbatici şi animalele – care le bântuiau pe vremuri nemaijinduind, nemaivisând, neînchipuindu-şi altceva – stea călăuzitoare şi pol, atrăgând oamenii – bărbaţii şi femeile şi copiii, fecioarele, fetele de măritat şi tinerii, inundând, revărsându-se cu uneltele şi bunurile şi turmele şi sclavii şi banii lor de aur, în urma atelajelor de boi sau de catâri, cu vapoarele cu aburi în susul bătrânului râu al lui Ikkemotubbe dinspre Mississippi; de-abia ieri calul de curse al lui Pettigrew fusese înlocuit de diligenţă, şi totuşi de pe acum începuse să se vorbească de o cale ferată la mai puţin de o sută de mile spre nord, care să parcurgă tot drumul de la Memphis la Oceanul Atlantic;

Înaintând repede acum; numai şapte ani, şi nu numai că tribunalul era terminat, ci şi închisoarea: nu o închisoare nouă fireşte, ci cea veche înfrumuseţată pe deasupra cu cărămidă, şi cu două etaje, ferestre albe cochete şi cu gratii de fier: doar faţa fiindu-i dreasă, pentru că în spatele lustrului de acum erau încă bătrânele oase de naştere, bătrâna, indelebila aducere aminte: vechii buşteni încleştaţi intacţi şi fără greutate, între cărămizile aliniate simetric şi tencuiala văruită, imună acum chiar şi la obligaţia de a mai privi, vedea, pândi acea nouă vreme care peste câţiva ani încă nici nu avea măcar să-şi mai amintească faptul că vechii buşteni erau rămaşi mai departe în spatele cărămizilor sau că ar fi fost acolo vreodată, o vreme din care indianul beţiv dispăruse, lăsându-l doar pe tâlharul de drumul mare, care-şi juca libertatea pe norocul lui, şi negrul fugit, care, neavând libertate să-şi joace la noroc, îşi punea în joc doar mediul vieţii sale; atât de repede, atât de iute: arhitectul acela neîmblânzit de la Paris al lui Sutpen de mult plecat, dispărut (aşa sperau unii) îndărăt în locul acela, oricare ar fi fost el, spre care încercase fără izbândă să ajungă odată în miez de noapte şi fusese ajuns din urmă şi prins în mlaştini, nu (aşa cum ştia acum oraşul) de Sutpen şi sălbaticul din Indiile de Vest care era şeful sclavilor lui Sutpen şi de câinii de vânat urşi ai lui Sutpen, nici chiar de destinul lui Sutpen şi nici chiar de destinul lui (al arhitectului), ci de cel al oraşului: lungul invincibilul braţ al Progresului însuşi întinzându-se în mlaştina aceea de miez de noapte pentru a-l culege de acolo, din cercul acela lătrător de câini şi negri goi şi de torţe de pin, şi pecetluind oraşul cu el ca şi cu o semnătură imprimată pe cauciuc şi apoi îl eliberase, nu-l aruncase în lături ca pe un tub stors de vopsea, ci mai degrabă (şi neatent chiar) doar deschizându-şi degetele, mâna; pecetluind întipăritura lui (a arhitectului) nu doar pe clădirea tribunalului şi pe închisoare, ci pe întregul oraş, fluxul şi picurarea cărămizilor lui nici măcar încetinindu-se, tiparele şi cuptoarele lui clădind cele două biserici şi apoi acea Academie pentru studente, a cărei diplomă pentru câte o tânără femeie din Mississippiul de nord sau Tennesseeul de vest avea curând să capete aceeaşi semnificaţie mitică pe care ar fi avut-o o invitaţie trimisă de la Castelul Windsor şi semnată de Regina Victoria pentru vreo tânără femeie din Long Island sau Philadelphia;

Atât de repede acum; încă o zi şi calea ferată alerga neîntreruptă de la Memphis spre Carolina, şi locomotivele cu roţi uşoare, cu hornuri ca nişte bulbi şi arzându-şi drumul cu lemne, ţipând şi şuierând prin mlaştini şi prin trestiile de zahăr pe unde ursul şi pantera mai pândeau încă şi prin pădurile deschise unde cerbii păscând unduiau încă în turme palide asemenea fumului neapucând să se înalţe: pentru că ele – animalele sălbatice, fiarele – rămâneau, ele făceau faţă, aveau să îndure, să dăinuie; încă o zi, şi aveau să fugă, să tropăie greoaie, să se risipească în goană prin luminişuri, de la început ajunse şi apoi lăsate să se depărteze de umbrele ca de şoim ale avioanelor de poştă; ele aveau să dăinuie, doar oamenii cei sălbatici dispăruseră; şi încă o zi, mâine, şi oamenii maturi din Jefferson nici măcar să nu-şi mai aducă aminte de vreun indian beat în închisoare; un alt mâine – atât de iute, de repede, de grăbit – şi nici măcar vreun singur tâlhar de drumul mare din sămânţa şi tradiţia veche, adevărată, sângeroasă a lui Hare şi Mason şi a nebunilor Harpe; şi chiar şi Murrell, moştenitorul şi apoteoza lor întreită, care îşi preluase moştenirea de simplă rapacitate şi sete de sânge şi o preschimbase în visul sângeros al unui imperiu al fărădelegii, acum dispărut şi el, terminat şi depăşit de istorie ca şi Alexandru cel Mare, înfrânt şi despuiat nici măcar de om ci de Progres, de o faţadă impenetrabilă de moralitate a clasei mijlocii, care-i refuzase până şi demnitatea execuţiei de tâlhar, şi în schimb îi însemnase numai mâna cu fierul roşu ca unui hoţ de buzunare din epoca elizabetană – până când tot ce mai rămăsese din zilele de demult închisorii să întemniţeze era sclavul fugit, pentru ceasul lui mărunt, pentru minutele lui mărunte, în vreme ce vremea, ţara, naţiunea, pământul american se rotea tot mai repede şi mai repede către prăpastia căscată a destinului său;

Atât de repede, atât de iute; o marfă acum pe pământul care până atunci îşi socotise avuţiile la început în indieni; apoi în acri şi secţii şi hotare: – o economie: Bumbac: un rege: omnipotent şi omniprezent: un destin căruia (era limpede acum) plugul şi securea îi fuseseră doar uneltele; nu plugul şi securea care aboliseră sălbăticia, ci Bumbacul: globurile mărunte ale Mişcării fără greutate şi nenumărate chiar şi în mâna unui copil, neînstare nici măcar să înfunde o puşcă, şi cu atât mai puţin să o încarce, dar de ajuns de puternic ca să reteze cârceii şi rădăcinile înseşi de stejari şi de hicori şi de arbori de cauciuc, lăsându-le coroanele în stare să umbrească acri întregi, să se ofilească şi să dispară într-un singur anotimp sub strălucirea orbitoare, crâncenă, înmiresmată; nu puşca şi nici plugul care i-au împins în cele din urmă pe urşi şi pe cerbi şi pe pantere în ultimele vizuini ale junglelor din râpele râului, ci Bumbacul; nu cupola avântată a clădirii tribunalului atrăgându-i pe oameni în ţara aceasta, ci aceeaşi revărsare albă măturându-i cu sine încoace: firavă peliculă acoperind pământul cafeniu al iernii, înmugurind primăvara şi prin vară până când fluxul alb al lui Septembrie avea să se spargă de pereţii halelor de egrenat şi ai depozitelor şi să sune asemenea clopoţeilor pe tejghelele de marmură ale băncilor; schimbând nu numai faţa pământului, ci şi tenul oraşului însuşi, creându-şi propria aristocraţie de paraziţi nu numai în spatele porticului cu coloane ale caselor pe plantaţii, ci şi în casieriile negustorilor şi bancherilor şi în sanctuarul tăinuit al avocaţilor, şi nu numai în acestea din urmă, ci în cele din urmă în nadirul desăvârşit: şi în oficiile regionale: ale şerifilor şi perceptorilor şi grefierilor şi temnicerilor şi funcţionarilor mărunţi; făcând peste noapte pentru vechea închisoare ceea ce arhitectul lui Sutpen cu toate cărămizile şi fierăriile lui ornamentale nu fusese în stare să facă – închisoarea cea veche, care fusese inevitabilă, o necesitate, asemenea unei instituţii publice, şi care, asemenea unei instituţii publice, nu fusese ignorată, ci pur şi simplu, prin consens mutual, nu fusese văzută, nu era privită, nu era numită după scopurile şi ţelurile ei, şi care totuşi pentru oamenii mai bătrâni din oraş, în ciuda felului în care arhitectul lui Sutpen se străduise să o dreagă cosmetic, era încă vechea închisoare – acum transformată într-un întreg, un pion mobil pe tabla de şah politic a regiunii, asemenea stelei şerifului sau însemnelor funcţionarului sau simbolului funcţiei grefierului; transformată într-adevăr acum, ridicată (o apoteoză) cu zece picioare mai presus de nivelul oraşului, astfel că pereţii vechi de buşteni pe jumătate îngropaţi în pământ cuprindeau acum camerele de locuit pentru familia temnicerului şi bucătăria unde gătea nevasta lui, având atâta şi atâta pentru o masă, pentru deţinuţii din oraş şi din regiune – bacşiş nu pentru munca sau capacitatea ei de muncă, ci pentru fidelitate politică şi pentru împlinirea numărului voturilor cu cei de un sânge sau înrudit prin alianţă – un temnicer sau un paznic al cheilor, el însuşi vărul cuiva şi cu de ajuns de mulţi alţi veri şi cumnaţi ai lui care să fi asigurat alegerea şerifului sau a adjuncţilor lui administrativi sau de circumscripţii – un fermier falit care nici nu fusese victima epocii, ci, dimpotrivă, era stăpânul ei, întrucât incapacitatea lui moştenită şi cu neputinţă de lepădat de a-şi întreţine familia prin propriile lui eforturi îl făcea potrivit cu o epocă şi o ţară în care guvernul se constituise şi se baza pe premisa de lucru de a fi în primul rând un azil pentru incapacitate şi sărăcie, pentru faliţii celor din întreprinderile particulare din rândurile familiei proprii sau a soţiei pe care altminteri ar fi trebuit să-i întreţină el însuşi – şi în atât de mare măsură stăpânul propriului lui destin, încât, într-o ţară şi într-o vreme când supravieţuirea unui om depindea nu numai de iscusinţa lui de a trage o brazdă dreaptă şi de a tăia un copac fără a se schilodi sau a se distruge singur, soarta îl înzestrase cu un copil; o fată firavă anemică şi cu mâini înguste şi fără îndemânarea de a munci, lipsindu-le chiar puterea de a mulge o vacă, şi apoi îşi încununase propria înfrângere şi veşnica subjugare prin paradoxul că-i dăruise drept patronimic însăşi denumirea vocaţiei în care el avea să dea greş: Farmer; acesta era ocupantul, paznicul cheilor, temnicerul; şi buştenii vechi şi aspri care-i cunoscuseră pe indienii beţivi Chickasaw ai lui Ikkemotubbe şi pe căruţaşii scandalagii şi pe vânătorii şi lopătarii de pe fluviu (şi – în această scurtă noapte de vară – pe cei patru tâlhari de drumul mare, din care unul fusese asasinul Wiley Harpe) erau acum arcul de boltă încadrând o fereastră în care şedea îngândurată ceas după ceas şi zi şi lună şi an fata aceea blondă firavă nu numai neînstare (sau cel puţin scutită de asta) să o ajute pe mama ei să gătească, ci măcar să şteargă vasele după ce mama ei (sau tatăl poate) le spăla – gânditoare, nici măcar aşteptând pe cineva sau ceva (aşa se spunea în oraş), nici măcar îngândurată, aşa se spunea în oraş; doar atât, gânditoare parcă, blondă, la fereastră, cu faţa spre oraşul acesta de provincie, zi după zi şi lună după lună şi – atât cât îşi aducea aminte oraşul – an după an, şi să tot fi fost trei sau patru ani, înscriind într-un anumit moment fragila şi indelebila semnătură a meditaţiilor ei pe unul dintre geamurile ei (ale ferestrei); numele ei firav şi nemuncit, zgâriat cu un inel cu diamant de către mâna ei slabă şi nedeprinsă cu munca, şi data: Cecilia Farmer 16 aprilie 1861;

În care moment destinul ţării, naţiunii, Sudului, statului, regiunii, se învârtejea deja în avântul spre prăpastie, nu că statul şi Sudul ar fi ştiut asta, pentru că primele secunde ale căderii par totdeauna să fie un avânt; o deliberare lipsită de greutate, preliminară azvârlirii nu înspre jos ci înspre sus, trupul în cădere răsturnat invers în acea secundă, transsubstanţierea zvâcnind spre înalt a pământului; un avânt, o culme, apoteoza Sudului, a destinului şi mândriei sale, statul Mississippi şi Regiunea Yoknapatawpha nu cele din urmă în aceasta, Mississippi printre primele din cele unsprezece care să ratifice secesiunea, regimentul de „infanterie pe care îl recrutase şi organizase John Sartoris cu Jefferson drept cartier general, mergând la Virginia cu numărul doi în registrul regimentelor din Mississippi, şi închisoarea văzând şi aceasta, dar luând doar act şi cunoştinţă de aceasta de la un bloc de clădiri depărtare: în acea amiază, regimentul nefiind încă un regiment ci doar o asociere voluntară de bărbaţi neinstruiţi care ştiau că sunt ignoranţi şi sperau că sunt curajoşi, cele patru laturi ale pieţei umplute cu taţii sau bunicii lor şi cu mamele şi soţiile şi surorile şi iubitele lor, singura uniformă prezentă atunci fiind cea în care se prezentase Sartoris, cu sabia lui virgină şi tresele lui străvechi de colonel, în balconul tribunalului, şi de asemenea cu capul descoperit în timp ce pastorul baptist se ruga şi ofiţerul de recrutare din Richmond asista la depunerea jurământului de către acest regiment; şi apoi (regimentul) plecase; şi acum nu numai închisoarea ci şi oraşul însuşi suspendat fără mişcare într-o apă stătătoare neclintită; trupul avântat, avansat acum de ajuns de departe în spaţiu ca să-şi fi pierdut orice noţiune de mişcare, fără greutate şi imobil peste presiunea uşoară a aerului invizibil, pierind acum în totală diminuare pe buza prăpastiei, crescând în totală amplificare a pământului vast şi fără spor; un oraş de bărbaţi bătrâni şi de femei şi de copii şi din când în când câte un soldat rănit (John Sartoris însuşi, deposedat de funcţia sa de colonel prin alegerea regimentului după cea de a doua bătălie de la Manassas, s-a întors acasă şi a supravegheat lucrarea şi strângerea unei recolte pe plantaţia sa înainte de a se plictisi de asta şi de a-şi strânge un mic detaşament de cavalerie neregulată şi de a-l duce în Tennessee să se unească cu Forrest), un oraş static, păstrând zvonul, murmurele războiului ca de la o mare şi incredibil de visătoare distanţă, asemenea tunetului depărtat vara: până în primăvara lui ’64 când pământul, odinioară vast, fix, impalpabil, fără putinţa de a mai spori şi de a mai ameninţa, acum ajuns doar un urlet omnivor de stâncă (un urlet atât de uriaş şi de gata-să-arunce-vome, azvârlindu-şi înaintea lui însuşi, asemenea picăturilor spulberate pe deasupra maelstromului, anestezicul preliminar exploziei, astfel încât înfiorarea oaselor şi a cărnii să nici nu mai fie simţită, astfel ca să cuprindă şi să măture laolaltă cu sine începutul, cea dintâi fază efemeră a acestei istorii, permiţându-i să fiarbă o clipă la suprafaţă asemenea unei aşchii sau unei surcele – un băţ de chibrit sau o bulboană, să spunem, prea lipsită de greutate ca să mai opună rezistenţă distrugerii şi să mai reacţioneze împotriva ei; în cazul acesta o băşică, o globulă măruntă avându-şi în ea însăşi propria ei impunitate, întrucât ceea ce ea – globula aceasta – cuprindea, neavând nicio parte de raţionalitate şi rămânând dispreţuitoare faţă de fapte, era imun chiar şi faţă de raţionalitatea stâncii) – o bătălie neaşteptată centrându-se în jurul conacului de pe plantaţia colonelului Sartoris la patru mile la nord, linia pârâului fiind menţinută de ajuns de mult timp pentru ca grosul forţelor confederate să treacă prin Jefferson spre o linie de rezistenţă mai solidă pe înălţimile râului la sud de oraş, şi o acţiune de ariergardă a cavaleriei pe înseşi străzile oraşului (şi aceasta a fost istoria, începutul ei; şi de altfel povestea întreagă, ar fi putut fi îndreptăţit oraşul să creadă, presupunând că ar fi avut timp să vadă, să observe, să remarce, şi apoi să-şi amintească măcar atât de puţin) – ţăcănitul şi izbucnirea pistoalelor, copitele, praful, graba şi dezordinea unui pumn de călăreţi conduşi de un locotenent în susul străzii prin faţa închisorii, şi ei doi – fata firavă şi inutilă, gânditoare, închisă în ceaţa blondă a părului, alături de geamul ferestrei unde cu trei sau patru (sau câţi or fi fost) ani înainte ea îşi înscrisese cu inelul cu diamant al bunicii numele ei paradoxal şi lipsit de semnificaţie (şi unde, aşa i se părea oraşului, ea rămăsese încă de atunci oprită pentru totdeauna) şi soldatul, tras la faţă şi bătătorit de vreme şi lipsuri, cu faţa murdară de fumul luptelor şi fugind acum, neînvins, privindu-se unul pe altul în clipa aceea mai presus de grozăvia şi vălmăşagul luptei;

Apoi pierind; în noaptea aceea oraşul a fost ocupat de trupele federale; două nopţi mai târziu, era pradă flăcărilor (piaţa, prăvăliile, magazinele, oficiile, cabinetele liber-profesioniştilor), devastat (clădirea tribunalului şi ea), ruinele înnegrite dărăpănate şi fără acoperiş, zidurile de cărămidă închizând acum asemenea unei fălci sparte păstaia înnegrită a clădirii tribunalului între cele două şiruri de coloane fără capitel, care (coloanele) erau doar înnegrite şi murdare, fiind mai dure decât locul; dar nu şi închisoarea, ea scăpase, neatinsă, în insula ei de apă stătătoare şi fără vânt din faţa focului; şi acum oraşul închis parcă într-o insulă despărţită de foc şi poate cauterizată de mânie şi de vacarm, de prelungul urlet al stâncii omnivore răsturnându-se peste el şi pierind spre răsărit odată cu vacarmul tot mai îndepărtat ai bătăliei; şi astfel de fapt a fost tot anul acela înainte de Appomattox (numai femeile neînfrânte, cu neputinţă de înfrânt, vulnerabile doar faţă de moarte, au rezistat, au dăinuit, ireconciliabile); şi, înainte chiar să fi fost un nume pentru ei (prototipul lor, înainte chiar ca ei să fi existat ca specie), erau voiajori cu bocceluţe de stofă în Jefferson – unul din Missouri, numit Redmond, un speculant cu bumbac şi produse de intendenţă, care urmase armata nordică până la Memphis în ’61 şi (nimeni nu ştia exact cum şi de ce) fusese împreună cu (sau cel puţin tolerat de) autorităţile militare ale comandantului de brigadă comandând forţele care ocupaseră Jeffersonul, el însuşi – Redmond – netrecând mai departe, oprindu-se, adăstând, nimeni nu ştia nici de data asta de ce, de ce alesese Jeffersonul, selectase acea aşezare devastată de incendii (el însuşi unul dintre cei, sau cel puţin asociat al celor, care aprinseseră incendiul) pentru a-i fi viitorul cămin; şi un soldat simplu german, un fierar, un dezertor dintr-un regiment din Pennsylvania, care apăruse în vara lui ’64, călare pe un catâr (aşa spunea povestea mai departe, atunci când familia sa de fiice deveniseră mamele şi bunicile noii aristocraţii a oraşului), având ca pătură de şa teancuri peste teancuri de bancnote virgine şi netăiate ale trezoreriei Statelor Unite, şi astfel Jefferson şi Ţinutul Yoknapatawpha urcaseră pe Golgota şi trecuseră dincolo de Appomattox cu un an întreg înainte, cu soldaţii reîntorcându-se în oraş, nu numai cei răniţi în bătălia de la Jefferson, ci şi cei nevătămaţi; nu numai cei în permisie de la Forrest în Alabama şi Johnston în Georgia şi Lee în Virginia, ci şi cei din trupele neregulate, epavele rămase întregi şi resturile acelei unice bătălii acum încheindu-şi ultima buclă ce mai legase şirul de la Oceanul Atlantic, de la Old Point Comfort până la Richmond: la Chattanooga: la Atlanta: până la Oceanul Atlantic iarăşi, la Charleston, care erau nu dezertori dar care nu se mai puteau alătura vreunei unităţi confederate încă intacte pentru motivul că erau armate inamice între ele, astfel încât în amurgul aproape risipit acum al acelei ţări, clopotul de înfrângere de la Appomattox nu mai scotea niciun sunet; când în primăvara şi vara timpurie din ’65 soldaţii formal şi oficial demobilizaţi pe parolă începuseră să se scurgă îndărăt în întreaga regiune, se realizase acel punct contrar punctului culminant; se reîntorseseră într-o ţară şi o regiune care nu numai că trecuse prin Appomattox cu mai bine de un an înainte ci mai avusese şi acel an ca să asimileze asta, acel an întreg în care nu numai să înghită capitularea, ci (dând trup metaforei, figurii de stil) să o convertească, să o metabolizeze, şi apoi să o elimine prin defecaţie ca îngrăşământ pentru pământul de patru ani de zile rămas în paragină şi pe care erau pe cale să-l reabiliteze cu un an înainte ca în Virginia clopotul să fi sunat semnalul schimbării formale, oamenii din ’65 întorcându-se ca să se regăsească străini pe înseşi pământurile pe care crescuseră şi unde se născuseră şi pe care se bătuseră timp de patru ani ca să le apere, ca să găsească aici o economie deja în funcţiune şi deja solvabilă bazată pe premisa că putea merge înainte fără ei; (şi acum restul acestei istorii, întrucât se petrece, se întâmplă aici: nu încă iunie ’65; şi într-adevăr acesta anume nu pierduse timpul pentru a se reîntoarce: un străin, singur; oraşul nici măcar nu ştia că-l mai văzuse vreodată, pentru că acea singură dată fusese cu un an înainte şi durase doar timpul în care trecuse în galop prin el trăgând cu pistolul îndărăt spre armata yankee, şi călărise atunci un cal – o iapă frumoasă deşi cam prea mică şi cu sânge prea delicat pe când acum se arăta călare pe un catâr mare, care din motivul acesta – mărimea lui – era un catâr mai bun decât calul fusese cal, dar era totuşi doar un catâr, şi fireşte oraşul nu putea să ştie că el schimbase iapa pe catâr în aceeaşi zi în care-şi schimbase sabia de locotenent – pistolul îl mai avea încă – pe ciorapul plin cu porumb de sămânţă pe care-l văzuse crescând pe un câmp din Pennsylvania şi nu-l lăsase nici măcar pe catâr să mănânce măcar un pumn din el în cursul lungii călătorii prin ţinuturile devastate dintre coasta Atlanticului şi închisoarea din Jefferson, călărind până la închisoare în cele din urmă, încă supt la faţă şi zdrenţuit şi murdar şi încă neînfrânt şi acum nemaifugind ci dezlănţuind sau cel puţin punând la cale un asalt de unul singur împotriva a ceea ce orice om raţional ar fi socotit ca fiind greutăţile de neînvins [dar, la urma urmei, bulboana aceea fusese totdeauna imună în faţa efemerelor fapte]; poate, probabil – fără îndoială: în aparenţă ea rămăsese acolo în picioare stând astfel în acea bulă străvezie de trei sau patru ani până în 1864; nimic nu se întâmplase de atunci, nu într-un ţinut care anticipase chiar şi acel Appomattox, în stare să scuture o meditaţie atât de înrădăcinată, atât de dăinuitoare, atât de străveche – fata îl privise descălecând şi legând catârul de gard, şi poate chiar pe când înainta de la gard spre uşă o privise şi el un moment, deşi era cu putinţă, poate chiar probabil, să n-o fi făcut, întrucât ea nu era obiectivul lui imediat acum, nu era cu adevărat preocupat de ea în clipa aceea, pentru că el avea atât de puţin timp, nu avea deloc timp, cu adevărat: trebuia încă să ajungă în Alabama şi la acea mică fermă pe coline care fusese a tatălui său şi nu avea să fie a sa, dacă – nu când – ar fi putut să ajungă acolo, şi nu fusese ruinată de patru ani de război şi paragină, şi chiar dacă pământul ar mai fi putut fi lucrat, chiar dacă ar fi putut să înceapă să însămânţeze porumbul acela mâine chiar, avea să o fi făcut cu săptămâni şi chiar luni prea târziu; în acei paşi până la uşă şi când îşi ridicase mâna să bată în ea, trebuie să se fi gândit cu un fel de simţământ obosit şi neîmblânzit al ultragiului şi zădărniciei cum, deja luni de zile prea târziu, trebuia să-şi mai piardă o zi sau poate două sau trei zile înainte de a o urca pe fată pe catâr în spatele lui şi de a porni în sfârşit spre Alabama – şi asta, într-un moment când dintre toate el avea nevoie de răbdare şi de o minte limpede, încercând pentru ei [şi chiar şi de politeţe, căci şi aceasta i s-ar fi cerut acum], cu răbdare şi insistent şi curtenitor, neînfrânt, încercând să explice, în termeni pe care ei să-i poată înţelege sau cel puţin accepta, nevoia lui simplă şi urgenţa acestei nevoi, să le explice mamei şi tatălui pe care el nu-i mai văzuse niciodată înainte şi pe care nici nu intenţiona, sau în orice caz nu anticipa să-i mai vadă vreodată, nu că ar fi avut ceva pentru sau împotriva lor: pur şi simplu avea de gând să fie prea ocupat tot restul vieţii lui, odată ce s-ar fi putut urca pe catâr şi să pornească spre casă; nevăzând-o pe fată atunci, în cursul acelei întrevederi, nici măcar cerând să o vadă o clipă atunci când întrevederea se terminase, pentru că acum trebuia să scoată autorizaţia de căsătorie şi să-l găsească pe pastor; astfel că primul cuvânt pe care i-l spusese ei a fost o promisiune formulată printr-un străin; probabil că numai după ce erau pe catâr – mâinile acelea firave şi fără utilitate a căror singură forţă părea să fie cea care să-i ajungă să împăturească autorizaţia de căsătorie în corsajul rochiei ei şi apoi să se agaţe de cingătoarea din jurul taliei lui – o mai privise o dată sau [ei amândoi] avuseseră timp să-şi afle unul altuia numele din mijloc, dintre cel de botez şi cel de familie);

Aceasta a fost povestea, incidentul efemer dintr-o după-amiază de mai târziu, neînregistrat în cronica oraşului şi a regiunii pentru că avuseseră prea puţin timp s-o facă: care (regiunea şi oraşul) anticipaseră acel Appomattox şi urmaseră acest fir, astfel încât în realitate Appomattox însuşi nu-i covârşise niciodată; era partea mai lungă din panglica încheind nodul, fireşte, însă ei avuseseră – aşa cum aveau să-şi dea seama mai târziu – anul acela nepreţuit, incomparabil; în ziua de Anul Nou 1865, în timp ce restul Sudului şedea şi se uita buimac la orizontul dinspre nord-est dincolo de care se afla Richmond, asemenea unei familii cu ochii rămaşi pe uşa închisă spre camera unui bolnav, Ţinutul Yoknapatawpha pornise deja de nouă luni reconstrucţia; în ziua de Anul Nou ’66, zidurile devastate (ploaia a două ierni le spălase curăţindu-le de fum şi de funingine) ale pieţei fuseseră temporar acoperite şi erau acum prăvălii şi magazine şi birouri iarăşi, şi începuseră să restaureze clădirea tribunalului; nu temporar, aceasta, ci să o reconstruiască, exact cum fusese, între cele două portaluri cu coloane, unul la nord şi unul la sud, care fuseseră mai tari decât dinamita şi decât focul, pentru că ele erau un simbol; Regiunea şi Oraşul: şi ei ştiau şi cum şi cine mai făcuseră asta înainte; colonelul Sartoris se întorsese acasă acum, şi generalul Compson, primul fiu Jason, şi deşi i se întâmplase o tragedie lui Sutpen şi mândriei sale – o înfrângere nu a mândriei sale şi nici chiar a oaselor şi trupului său de carne, ci a acelor oase şi a acelei cărni mai firave pe care el le crezuse capabile să sprijine edificiul visului său – ei mai aveau încă planurile vechi ale arhitectului şi chiar şi tiparele arhitectului, şi chiar şi mai mult: bani, (în chip ciudat, curios) Redmond, omul cu bocceluţă de stofă a oraşului, domesticit acum, simbolul unei rapacităţi oarbe aproape asemenea unui instinct biologic, menit să acopere întreg Sudul ca o migraţie de lăcuste; în cazul acestui bărbat ajungând cu un an întreg înainte de vremea lui şi acum închinându-şi o parte, nu mică, din roadele rapacităţii lui pentru a reconstrui însăşi clădirea a cărei distrugere dăduse semnalul ridicării cortinei pentru apariţia lui pe scenă, constituise viza formală pe paşaportul său pentru jaf; şi în ziua de Anul Nou ’76, acelaşi Redmond cu banii lui şi colonelul Sartoris şi generalul Compson construiseră o cale ferată de la Jefferson spre nord în Tennessee pentru a se lega de cea dinspre Memphis spre Oceanul Atlantic; şi nemulţumindu-se nici cu asta, spre nord sau spre sud: alţi zece ani (Sartoris şi Redmond şi Compson se certaseră, şi Sartoris şi Redmond cumpăraseră – probabil cu banii lui Redmond – partea lui Compson în calea ferată, şi în anul următor Sartoris şi Redmond se certaseră şi un an după aceasta, din simplă frică fizică, Redmond îl omorâse pe Sartoris luându-l prin surprindere în Piaţa din Jefferson şi fugise, şi în cele din urmă chiar şi sprijinitorii lui Sartoris – el nu avea prieteni: doar duşmani şi admiratori pasionaţi – începuseră să înţeleagă rezultatul acelor alegeri făcute de regiment în toamna lui ’62) şi calea ferată era o parte a sistemului acoperind întreg sudul şi estul asemenea venelor pe o frunză de stejar şi ea însăşi reciproc adăugându-se celorlalte sisteme complicate acoperind restul Statelor Unite, astfel încât te puteai urca într-un tren la Jefferson acum şi, schimbând şi aşteptând în câteva locuri, să ajungi oriunde în America de Nord;

De acum nu mai era în Statele Unite, ci înăuntrul restului Statelor Unite, pentru că se trăsese acum de funda cea lungă; doar femeile vârstnice neînfrânte rămăseseră neîmpăcate, ireconciliabile, întoarse şi irevocabil întoarse împotriva întregii unanimităţi în mişcare a acestei panorame până când, vechi şi dezordonate acumulări goale, mai presus de fluxul timpului, mai păstrând iluzia mişcării, cu faţa ireconciliabil întoarsă spre vechile bătălii pierdute, spre cauza veche şi pierdută, spre ruinele acelor patru ani ale căror cicatrice foarte trupeşti zece şi douăzeci şi douăzeci şi cinci de schimbări de anotimpuri le îngropaseră la loc în pământ; douăzeci şi cinci, şi pe urmă treizeci şi cinci de ani; nu numai un secol şi o epocă, ci şi un mod de gândire murise; oraşul însuşi le scrisese epilogul şi epitaful: 1900, în Ziua Decoraţiei Confederate, doamna Virginia Depre, sora colonelului Sartoris, trăsese de funie şi pânza de drapel neliniştită de suflul primăverii se năruise şi alunecase, lăsând efigia de marmură – infanteristul de piatră pe piedestalul lui de piatră pe locul exact unde cu patruzeci de ani înainte ofiţerul din Richmond şi pastorul baptist al oraşului primiseră jurământul regimentului colonelului, şi bătrânii în uniformele lor cenuşii şi cu fireturi (toţi ofiţeri acum, niciunul mai mic în rang decât căpitan) se strânseseră în lumina soarelui şi îşi descărcaseră puştile spre cerul blând şi îşi ridicaseră glasurile tremurătoare în uralele stridente, însufleţitoare pe care Lee şi Jackson şi Longstreet şi cei doi Johnstoni (şi Grant şi Sherman şi Hooker şi Pope şi McClellan şi Burnside, şi ei de altfel) le ascultaseră în fumul şi tumultul de atunci; epilog şi epitaf, pentru că, după cât se părea, nici doamnele din Uniunea Decoraţiei Confederate care instigaseră şi cumpăraseră monumentul, nici arhitectul care îl proiectase şi nici pietrarii care-l ridicaseră nu remarcaseră faptul că ochii săi de marmură sub palma de marmură care îi umbrea priveau nu către nord şi spre duşman, ci către sud, către (dacă într-adevăr către ceva) propriul său spate – căutând poate, spuneau cei spirituali (puteau spune acum, cu vechiul război trecut acum de treizeci şi cinci de ani şi chiar puteai să şi glumeşti în legătură cu el – decât că femeile, doamnele, cele care nu capitulaseră, care rămâneau ireconciliabile, chiar după alţi treizeci şi cinci de ani aveau încă să se ridice în picioare şi să iasă mândre din sălile de cinema în care se prezenta Pe aripile vântului), să vadă venind întăririle; sau poate nici nu fusese un soldat din lupte, ci doar un agent de recrutare căutându-i pe dezertori, sau poate căutând el însuşi vreun loc sigur în care să fugă: pentru că vechiul război murise; fiii acestor bătrâni tremurători îmbrăcaţi în cenuşiu muriseră deja în uniformele lor albastre în Cuba, şi aducerile aminte şi mărturiile şi altarele macabre ale războiului cel nou le uzurpaseră la ora aceea pământul şi ţara în salvele de tun şi în alunecarea diafană a pânzei colorate le dezvelise în cele din urmă în ochii bătrânilor;

Nu numai un secol şi un nou mod de a gândi, ci şi de a acţiona şi de a se comporta; acum te puteai culca într-un pat în tren la Jefferson şi te puteai trezi mâine dimineaţă la New Orleans sau Chicago; erau lumină electrică şi apă curgătoare în aproape fiecare casă în oraş, mai puţin în colibele negrilor; şi acum oraşul cumpărase şi adusese de la mare distanţă un fel de piatră de balast cenuşie, strivită, numită macadam, şi pavase toată strada între gară şi hotel, astfel că acum trăsurile aşteptând trenul, pline de voiajori comerciali şi avocaţi şi martori în procese, nu mai aveau nevoie să se zdruncine şi să se hurduce şi să se încordeze prin gropile noroioase iarna; în fiecare dimineaţă venea o caretă până la uşa ta aducând gheaţă artificială şi ţi-o punea în răcitorul de pe veranda din spate, cu copiii din grupurile şi bandele rotindu-se prin vecinătate urmând-o (careta), mâncând bucăţelele de gheaţă pe care vizitiul negru le spărgea pentru ei; şi în vara aceea o saca special creată începuse să facă drumuri pe străzi în fiecare zi; o vreme nouă, o epocă nouă; acum erau jaluzele la ferestre; oamenii (oamenii albi) puteau acum să doarmă în aerul curat de vară al nopţii, găsindu-l inofensiv, neduşmănos: ca şi cum s-ar fi trezit deodată în om (sau oricum în stirpea femeiască a lui) o credinţă în dreptul său civil inalienabil de a fi eliberat de praf şi de insecte;

Mişcându-se mai repede şi tot mai repede: de la viteza a doi cai putere de o parte şi de alta a unei limbi lustruite până la cea a treizeci pe urmă a cincizeci pe urmă a o sută sub un capac mic de tablă nu mai mare decât o albie de rufe: care aproape de la cea dintâi explozie avea să trebuiască să fie controlată de poliţie; deja într-o curte dosnică la marginea oraşului, un fost ucenic de fierar, un bărbat acoperit de unsoare de sus până jos, cu ochii unui călugăr vizionar, îşi construia un căruţ cu benzină, turnându-şi şi sfredelindu-şi propriii lui cilindri şi fiare şi şuruburi, inventându-şi propriile ţevi cotite şi supape şi valve aşa cum constata că are nevoie de ele, care să funcţioneze şi au funcţionat; şi s-a strecurat pocnind şi duhnind din aleea lui, exact în momentul când bancherul Bayard Sartoris, fiul colonelului, trecea în trăsura lui: ca rezultat al cărui fapt există în registrele oficiale ale Jeffersonului şi astăzi o lege interzicând funcţionarea oricărui vehicul de tracţiune mecanică pe străzile acestui oraş al tuturor: care (acelaşi bancher Sartoris) a murit într-un asemenea vehicul (aşa era progresul, atât de iute, atât de rapid) asupra căruia îşi pierduse controlul pe un drum îngheţat nepotul lui (al bancherului), care se întorsese tocmai (astfel era progresul) din doi ani de serviciu militar ca aviator în forţele combatante pe frontul de vest şi acum vopseaua de camuflaj se cojeşte încet de pe un tun francez de 75 chircit, îndesat pe un flanc al bazei monumentului confederat, dar chiar înainte ca ea să se fi cojit exista neon în oraş şi filiale şi organizaţii A.A.A. şi C.C.C. la ţară, şi W.P.A. („şi XYZ şi etc.”, aşa cum „unchiul Pete” Gombault, un bătrân slab curat şi tot timpul mestecând tutun, deţinător al unei sinecure politice sub denumirea de şerif SUA – o funcţie deţinută încă pe vremea reconstrucţiei, când statul Mississippi era un district militar al Statelor Unite, de un negru care mai trăia încă în 1925 – fiind şi îngrijitor al focurilor, măturător, administrator şi om la cuptoare pentru cinci sau şase avocaţi şi doctori şi la una dintre bănci – şi cunoscut încă sub numele de „Dudul bătrân” de la ocupaţia pe care o mai deţinuse înainte şi în timpul şi după funcţia sa de şerif; traficând whisky ilicit în sticle întregi şi de o jumătate dintr-o ascunzătoare sub rădăcinile unui dud mare din spatele prăvăliei proprietarului său de dinainte de 1865 – obişnuia să spună) şi la ţară şi la oraş; W.P.A. şi XYZ marcând oraşul şi regiunea aşa cum războiul nu o făcuse; şi pieriseră acum şi ultimii din copacii de pădure care urmaseră forma pieţei oraşului, umbrind balconul continuu de la etajul al doilea, spre care se deschiseseră cabinetele avocaţilor şi doctorilor, şi care umbrise la rândul său faţadele prăvăliilor şi promenadei de dedesubt; şi acum pierise şi balconul chiar cu balustrada lui de fier forjat de care în lungile după-amiezi de vară avocaţii îşi sprijineau picioarele aşezaţi la taifas; şi lanţul continuu de fier prinzându-se de la stâlp de lemn la stâlp de lemn de-a lungul circumferinţei curţii clădirii tribunalului, pentru fermieri să-şi priponească acolo atelajele; şi jgheabul public pentru apă de unde puteau să le adape, pentru că pierise şi ultima căruţă care să mai stea în piaţă în cursul zilelor de sâmbătă şi de târg primăvara şi vara şi toamna şi nu numai piaţa ci şi străzile ducând în ea erau pavate acum, cu semne fixe de interdicţie şi dojană aplicabile doar lucrurilor în stare să se mişte mai repede decât cu treizeci de mile pe oră; şi acum ultimul copac de pădure pierise şi din curtea clădirii tribunalului, înlocuit de tufişurile formale, sintetic alcătuite şi căpătând formă în serele din Wisconsin, şi în tribunal (care era şi primăria oraşului) un coridor şi un hol de palat al justiţiei, miniaturale fireşte (dar asta nu era vina lor ci vina dimensiunilor şi populaţiei şi averii oraşului şi regiunii), dar bazându-se pe modelul din Chicago şi Kansas City şi Boston şi Philadelphia (şi pentru care, mai puţin dimensiunile lor minuscule, nici Philadephia nici Boston nici Kansas City nici Chicago nu ar fi trebuit să roşească) şi care la fiecare trei sau patru ani avea să încerce iarăşi să şteargă de pe faţa pământului vechiul tribunal pentru ca să construiască altul nou, nu că nu le-ar fi plăcut cel vechi şi nici că l-ar fi vrut pe cel nou, ci pentru că cel nou ar fi adus în oraş şi în regiune un cu atât mai mare spor de bani federal necâştigaţi prin muncă;

Şi acum vopseaua se pregăteşte să se cojească de vreme de pe un tun antitanc chircit pe roţile cu cauciucuri pe flancul opus al monumentului confederat; şi au pierit de pe faţadele prăvăliilor cărămizile vechi făcute din lutul indigen în tiparele vechi ale arhitectului lui Sutpen, înlocuite acum de foi de sticlă mai înalte decât un om şi mai lungi decât o căruţă cu atelajul ei, turnate şi presate intacte în fabricile din Pittsburgh şi încadrând interioare scăldate acum, într-o unică strălucire cadaverică şi fără umbre, de lumina fluorescentă; şi, acum şi în sfârşit, şi ultima înfăţişare a tăcerii; unicul vuiet şi bubuit, rezonant şi găunos şi răsturnat în aerul local, al radioului; şi aceasta era aria care să nu mai fie acum a Yoknapatawphei şi nici a lui Mason şi Dixon, ci a Americii; modelul comedianţilor, ţipetele baritonilor şi vocalizele femeilor, presiunea bolborositoare cerând să se cumpere, să se cumpere, să se cumpere, mai instantanee decât lumina, de la două mii de mile, de la New York şi Los Angeles; o arie, o naţiune; strălucirea cadaverică, fără umbre, fluorescentă, scăldându-i pe fiii şi fiicele bărbaţilor şi femeilor, negri şi albi deopotrivă, care se născuseră şi îşi petrecuseră toate vieţile lor în salopete de pânză şi de stambă, târguindu-se cu bani peşin sau în rate pentru veşminte copiate săptămâna trecută din Harper’s Bazaar sau Esquire în prăvăliile ieftine din East Side; pentru că o generaţie întreagă de fermieri dispăruse, nu numai din Yoknapatawpha ci şi de pe pământurile lui Mason şi Dixon; cei care consumau doar pentru ei; maşina care îl înlocuise pe om pentru că exodul omului nu mai lăsase pe nimeni care să mâne catârul acum că maşina ameninţa să stârpească de tot catârul; fusese o vreme când catârii stăteau în cârduri la lumina zilei în locurile pentru catâri, pe plantaţii, dincolo de drumul de catâri al plantaţiei în faţa şirurilor strânse identice de cocioabe cu câte două camere în care trăia în cârduri cu familia sa arendaşul sau părtaşul sau simplul lucrător negru care-i punea căpăstrul (catârului) pe locul lui la răsăritul soarelui şi-l urma prin monotonia dreaptă, ca trasă cu firul de plumb, a brazdelor identice şi îndărăt la locul lui la apusul soarelui, cu (el, omul) un ochi pe locul spre care se îndrepta catârul şi cu celălalt ochi la călcâiele lui (ale catârului); amândoi pieriţi acum: unul spre ultimele ferme de patruzeci şi cincizeci şi şaizeci de acri pe coline inaccesibile din drumurile noroioase nemarcate, celălalt spre ghetourile din New York şi Detroit şi Chicago şi Los Angeles, sau mai degrabă nouă din zece ca el, al zecelea urcând de la coarnele plugului la scaunul fără arcuri şi dur al vreunui tractor, deposedându-i şi scoţându-i de la locurile lor pe ceilalţi nouă, tot aşa cum tractorul îi deposedase şi scosese de la locurile lor pe ceilalţi optsprezece catâri cărora cei nouă le-ar fi fost complementul; pe urmă Varşovia şi Dunkerque îl scoseseră de la locul lui şi pe acest al zecelea, şi acum fiul încă neajuns să se înroleze al plantatorului conducea el tractorul; şi apoi Pearl Harbour şi Tobruk şi Plaja Utah îl scoseseră de la locul lui şi pe acest fiu, lăsându-l pe fermier el însuşi pe scaunul tractorului, pentru o mică bucată de timp, adică – sau cel puţin aşa credea el, uitând că victoria sau înfrângerea, amândouă, sunt cumpărate cu acelaşi preţ exorbitant al schimbării şi alterării; o naţiune, o lume: tineri care nu trecuseră niciodată mai departe de Regiunea Yoknapatawpha decât Memphis sau New Orleans (şi asta nu prea des) acum vorbeau cu risipă de cuvinte despre intersecţii de stradă din capitalele asiatice sau europene, nemaiîntorcându-se acum să moştenească lungile şi monotonele şi nesfârşitele şi cu neputinţă de dus la capăt brazde din câmpurile de bumbac ale Mississippiului, trăind (cu, acum, o nevastă şi anul viitor cu o nevastă şi copil şi anul de după aceea cu nevastă şi copii) în remorci de automobile sau barăci militare la marginile colegiilor de ştiinţe umaniste, şi tatăl şi acum bunicul conducând el însuşi tractorul peste câmpurile treptat micşorându-se dintre lungile, îmbinatele pelicule ale firelor electrice aducând energie electrică din munţii Apalaşi, şi venele subterane de oţel aducând gazul natural din şesurile vestice până la micile ferme pierdute, singuratice, scânteind şi licărind cu sobele lor automate şi maşinile de spălat şi antenele de televiziune;

O naţiune: acum nemaifiind nicăieri, nici chiar în regiunea Yoknapatawpha, o singură ireconciliabilă fortificaţie şi fortăreaţă din care să se pătrundă în Statele Unite, pentru că în sfârşit până şi ultima văduvă sau mătuşă fată bătrână, bătrâna, şi fără sevă şi neîmblânzită şi neînfrântă murise şi bătrâna şi nemuritoarea Cauză Pierdută devenise doar un club sau o castă socială decolorată (deşi încă aleasă), sau o formă de comportare când îţi mai aduceai aminte să o respecţi, în ocaziile când tinerii din Brooklyn, studenţi bursieri la Universităţile din Mississippi sau Arkansas sau Texas, îşi agitau micile steaguri de luptă confederate în mijlocul mulţimilor de pe stadioanele de sport pline sâmbăta după-amiaza; o lume; tunul de tanc: capturat de la un regiment de germani într-un deşert african de un regiment de japonezi în uniforme americane, ale căror mame şi taţi la vremea aceea se aflau într-un lagăr de detenţie din California pentru străinii inamici în război, şi purtat (tunul) îndărăt cale de şapte mii de mile pentru a fi aşezat la jumătatea drumului între ele, ca un fel de fortăreaţă zburătoare de grad secundar pentru un monument de comemorare pentru Shiloh şi Pustietatea Sălbăticiei; un univers, un cosmos; cuprins într-o unică Americă; un edificiu ameţitor de înalt, febril, cumpănit asemenea unui castel de cărţi de joc peste un abis al generaţiilor ipotecate; o perioadă de înflorire, una de pace; un vuiet învârtejindu-se ca al unei rachete, umplând zenitul strălucitor cu pene de aur parcă, până când vasta şi găunoasa sferă a aerului dinăuntru, uriaşa şi teribila povară sub care mai încearcă încă să stea drept şi să-şi ridice capul bătut de vremuri şi de neîmblânzit – însăşi substanţa în care trăieşte şi în lipsa căreia ar pieri în câteva secunde – se face un tot murmurător cu fricile şi spaimele şi negările şi repudierile sale şi aspiraţiile şi visurile şi speranţele sale fără temei, zvâcnindu-i iarăşi în faţă în valuri de radar dinspre constelaţii;

Şi încă – vechea închisoare – dăinuia, îndura, aşezată în aleea sa închisă şi fără tremure şi sunete, în apele ei stătătoare aproape încremenite dincolo de schimbările anotimpurilor, în mijlocul acelei revărsări şi acelui vuiet al progresului civic şi al alterărilor şi schimbărilor sociale, asemenea unui bătrân fără guler (şi rezonabil de curat; doar puţin cam sărăcăcios; cu barba de o zi şi fără jartiere la ciorapi) aşezat cu bretelele la vedere şi picioarele numai în ciorapi, pe treptele din spate de la bucătărie într-o curte împrejmuită de ziduri; de fapt nu izolată prin aşezarea ei cât insularizată din cauza ieşirii ei din actualitate, învechirii ei; pe cale de a ieşi din lume, fireşte (de a dispărea de pe suprafaţa pământului laolaltă cu restul oraşului în ziua când întreaga Americă, după ce avea să-şi taie toţi copacii şi să-şi netezească dealurile şi munţii cu buldozerele, avea să se mute sub pământ ca să le facă loc, să le lase drum liber automobilelor), dar asemenea unuia care merge pe nişte urme printr-un tunel, cu tunetul expresului crescându-i în spate, şi care se găseşte în faţa unei nişe sau crăpături exact de mărimea lui în stânca vie şi impregnabilă a peretelui de stâncă şi intră acolo, inviolabil şi în siguranţă în timp ce distrugerea trece urlând pe lângă el şi îl depăşeşte şi piere, adâncindu-se ineluctabilă în şinele păienjeneşti ale destinului şi destinaţiei ei; nici chiar – închisoarea – meritând osteneala să fie vândută statului, Statelor Unite, pentru vreo alocaţie corespunzătoare provenită din trezoreria federală; nici chiar (atât de rapid, atât de departe era acum progresul) nemaifiind un pion real, cu atât mai puţin un cal sau o tură, pe tabla de şah politică a Ţinutului, nici un penaj în adevăratul înţeles al cuvântului; pur şi simplu o sinecură modestă pentru soţul verişoarei cuiva, care eşuase nu ca tată de familie ci doar ca fermier neînsemnat sau ca muncitor cu ziua;

A supravieţuit, a dăinuit; şi-a avut un loc de naştere în oraş şi în întreaga regiune; şi chiar mai adăuga cu modestie nu doar la propria sa istorie ci şi la cea a oraşului şi regiunii; undeva dincolo de faţada sordidă de cărămidă, între cărămida veche, dăinuitoare, făcută cu mâna şi tencuiala crăpată, impregnată de creozot, a pereţilor interiori (deşi puţini în oraş sau în regiune mai ştiau că ele erau acolo) erau buştenii vechi şi noduroşi legaţi laolaltă cu lut şi noroi şi care îl ţinuseră între ei (şi asta oraşul şi regiunea îşi mai aminteau; era parte din legenda lor) pe cineva care ar fi putut fi Wiley Harpe; în vara aceea a lui 1864, comandantul de brigadă federal care incendiase piaţa şi tribunalul folosise închisoarea ca sediul pazei poliţiei sale militare; şi chiar copiii de şcoală îşi aminteau cum închisoarea îl găzduise pe guvernatorul statului când executase o sentinţă de condamnare la treizeci de zile pentru atitudine dispreţuitoare faţă de tribunal prin refuzul de a depune mărturie într-un proces de paternitate intentat unuia dintre locotenenţii săi; ci izolată, chiar şi legenda şi cronica şi istoria ei, indisputabilă în autenticitatea ei, totuşi puţin cam oblică înfăţişându-se, eliptică sau poate doar elipsoidală, spălată subţiratic cu un suflu abia simţit, liniştit de apocrife; pentru că erau oameni noi în oraş acum, străini, veniţi din afară, trăind în case noi mărunte cu pereţii de sticlă, aşezate curate şi ordonate şi aseptice ca nişte iesle într-o curte de creşă, în noile subdiviziuni orăşeneşti numite Fairfield sau Longwood sau Halcyon Acres şi care fuseseră odinioară pajiştile sau curţile dosnice sau grădinile de legume ale vechilor rezidenţe (vechile case cu coloane acum demodate încă ridicându-se printre ele ca nişte cai bătrâni înălţându-se deodată din somnolenţa lor în mijlocul unei turme de oi), care nu văzuseră niciodată închisoarea; adică, o priviseră în treacăt, ştiau unde e, când rudele sau prietenii sau cunoştinţele lor din est sau din nord sau din California îi vizitau sau treceau prin Jefferson în drum spre New Orleans sau Florida, puteau chiar să recite câte ceva din legenda sau istoria ei acestor oaspeţi; dar nu avuseseră niciun contact cu ea; nu era o parte din vieţile lor; ei îşi aveau cuptoarele electrice şi coşurile de fabrică şi laptele livrat acasă şi pajiştile de mărimea unor covoare mari; ei nu trebuiseră niciodată să se ducă la închisoare în dimineaţa de după ziua de Zece Iunie sau Patru Iulie sau Ziua Recunoştinţei sau Crăciun sau Anul Nou (sau de fapt în aproape orice luni dimineaţă) pentru a plăti amenda pentru vreun servitor al casei sau grădinar sau muncitor necalificat astfel ca acesta să se poată grăbi spre casă (încă ducându-şi cu el mahmureala sau rănile abia închise făcute cu briciul) să mulgă vaca sau să cureţe sobele sau să tundă pajiştea;

Astfel că doar cetăţenii bătrâni mai cunoşteau acum închisoarea, nu bătrânii ci cetăţenii bătrâni ai oraşului: bărbaţi şi femei bătrâni nu în ani ci în constanţa oraşului, sau împotriva acestei constanţe, concordând (nu nefiind leat, fireşte, data oraşului era cu un secol şi un sfert în urmă, ci în acord împotriva acestei continuităţi) cu acea subţiratică şi dăinuitoare continuitate născută în urmă cu o sută şi douăzeci şi cinci de ani dintr-un pumn de bandiţi capturaţi de o patrulă de miliţieni beţi, şi dintr-un călăreţ de poştă amar ironic incoruptibil străbătând pustietatea şi un lacăt monstruos din fier masiv – acea continuitate fermă şi dăinuitoare şi cu neputinţă de a fi grăbită, împotriva căreia sau peste care pulsaţiile efemere, vane şi licăritoare ale progresului şi alterării îşi spărgeau valurile lipsite de substanţă şi repetitive şi evanescente şi neînstare să lase urme, întocmai ca revărsarea scurtă şi orbitor luminoasă a firmei de neon peste clădirea şi acum denumită Casa Holston, aşezată diagonal în faţa ei, şi care se pierdea în fiecare lumină a zorilor de pe pereţii vechi de cărămidă ai închisorii şi nu mai lăsa nicio urmă; doar cetăţenii bătrâni o mai cunoşteau; partea neconcesivă şi desuetă a oraşului care mai insista încă să-şi aibă maşinile de gătit cu lemne şi vaci şi grădini de legume şi argaţi care trebuiau să fie scoşi din puşcărie dimineţile după nopţile de sâmbătă şi de sărbătoare; sau cei care îşi şi petreceau nopţile de sâmbătă şi de sărbătoare în dosul uşilor şi ferestrelor zăvorâte ale celulelor sau sălilor comune, pentru beţie sau încăierări sau jocuri de noroc – servitorii, oamenii de casă şi grădinarii şi argaţii, care aveau să fie scoşi a doua zi dimineaţă de către albii lor, şi ceilalţi (cei pe care oraşul îi ştia ca fiind negrii noi, independenţi de asemenea categorii de marfă) care dormeau acolo în fiecare noapte sub roşiatica licărire, brăzdată de gratii, a luminii, revărsându-se ca o apă subţire şi pierind, a firmei de neon a hotelului, pe când ei îşi ispăşeau amenzile prin stradă; şi Regiunea întreagă, întrucât hoţii de cai şi traficanţii clandestini de alcool erau duşi la proces de aici, şi asasinii trimişi – cu electricitate acum (atât de rapid, chiar atât de rapid era progresul) – spre veşnicie; de fapt mai era încă poate nu un factor, dar cel puţin o integrală, un cifru, în sistemul de instituţii politice ale regiunii; cel puţin încă folosită de Consiliul de administraţie, dacă nu ca o pârghie, cel puţin ca măciucă, neintenţionând să frângă oase, neurmărind să lase cicatrice permanente;

Astfel că numai cei bătrâni o cunoşteau, jeffersonienii şi yoknapatawphienii ireconciliabili care avuseseră (şi fără îndoială intenţionau ferm să continue să aibă) de a face la modul personal şi direct cu ea în dimineţile albastre de luni după zilele de sărbătoare, sau în timpul termenelor semianuale ale Curţii locale sau federale – până când deodată tu, un străin, unul venit din afară, să spunem din est sau nord sau din Vestul îndepărtat, trecând prin acest orăşel printr-o simplă întâmplare, sau poate rudă sau cunoştinţă sau prieten al vreuneia dintre familiile de venetici care se mutaseră în vreuna dintre subdiviziunile acestea străvechi sau recente de periferie, tu însuţi abătându-te din drum ca să cauţi printre indicatoarele drumurilor şi pompele de benzină din curiozitate făţişă, ca să încerci să afli, să înţelegi, să pricepi ce-l făcuse pe vărul sau prietenul sau cunoştinţa ta să aleagă să locuiască aici – nu anume aici, fireşte, nu anume în Jefferson, ci într-un loc ca acesta, ca Jeffersonul – deodată aveai să-ţi dai seama că ceva curios se întâmpla sau se întâmplase aici; că în loc de a muri şi a pieri pe măsură ce trecea timpul era ca şi cum aceşti ireconciliabili, aceşti neîmpăcaţi sporeau de fapt în număr; ca şi cum, la fiecare îngropăciune a unuia, alţii doi aveau să-şi împartă locul gol; pe când în 1900, numai treizeci şi cinci de ani după, n-ar fi putut fi mai mulţi de doi sau trei în stare de aşa ceva, fie prin cunoaştere sau aducere aminte sau răgazul de a o face, sau chiar din simplă voinţă şi înclinaţie de a o face, acum în 1951, optzeci şi cinci de ani după, ei puteau fi număraţi cu duzinile (şi în 1965, o sută de ani după, cu sutele, pentru că – şi acum începuseşi deja să înţelegi de ce rudele sau prietenii sau cunoştinţele tale aleseseră să vină în asemenea locuri şi să spună că asta era viaţa lor – atunci copiii acestei a doua invazii de venetici urmând unui război aveau şi ei să devină nu doar mississippieni ci jeffersonieni şi yoknapatawphieni; şi la vremea asta – cine ştie? – nu numai geamul ferestrei, ci întreaga fereastră, poate întregul perete ar fi putut fi scos şi îmbălsămat intact într-un muzeu de către un club istoric, sau în orice caz, cultural de doamne – de ce, la vremea aceea ei s-ar fi putut să nici nu ştie, sau nici măcar să aibă nevoie să ştie; doar că geamul ferestrei purtând numele fetei şi data este atât de vechi, ceea ce ajunge; a durat atât de mult; un mic dreptunghi de sticlă unduită, grosolan presată, aproape opacă, purtând câteva zgârieturi vagi, în aparenţă nu mai dăinuitoare decât urma subţire uscată de noroi lăsată de trecerea unui melc, dar care a dăinuit o sută de ani) şi care sunt capabili să lase la o parte ce se întâmpla să facă şi care chiar se învoiesc să facă – aşezaţi pe ultima din băncile de lemn sub ultimii salcâmi şi duzi printre coniferele în glastre ale epocii noi, presăraţi prin curtea tribunalului, sau pe scaune de-a lungul promenadei umbrite din faţa Casei Holston, unde bate totdeauna o briză – să te conducă traversând strada până la închisoare (cu scuze politicoase, ca între vecini, faţă de soţia paznicului care amesteca sau întorcea pe foc mazărea şi friptura şi carnea de mâncare – cumpărate în cantităţi generoase prin abile şi neobosite incursiuni de la o prăvălie la alta – şi pe care ea avea să le servească deţinuţilor la masa de prânz sau de seară în cantităţi anume pe cap – pe farfurie – plătibile de regiune, şi care constituie un factor nu lipsit de importanţă în sinecura funcţiei soţului ei) şi deci şi în bucătărie şi astfel la panelul acela de sticlă aburită purtând zgârieturile vagi pe care, după o clipă, tu le vei descrie ca fiind un nume şi o dată;

Nu de la început, fireşte, ci după un moment, o clipă, pentru că la început ai fi puţin încurcat, puţin nerăbdător din cauză că te vei simţi prost astfel, târât fără avertisment sau pregătire în bucătăria personală a unei femei străine gătind de mâncare; te vei gândi doar Ce? Şi ce-i cu asta? plictisit şi chiar puţin jignit, până când deodată, chiar în timp ce gândeşti asta, ceva se va fi întâmplat; zgârietura aceea uşoară firavă ilizibilă, fără înţeles şi chiar fără subînţeles pe sticla veche de proastă calitate la care te uiţi s-a mişcat, sub privirile tale, chiar pe când tu stăteai şi o priveai, a căpătat coalescenţă, părând de fapt să-ţi fi intrat într-un alt simţ decât cel al vederii; o mireasmă, o şoaptă umplând acea încăpere caldă înghesuită străină, de pe acum încrâncenată de zgomotul şi duhoarea grăsimii de porc fripte; cele două elemente intrate în conjuncţie, sticla bătrână, desuetă, lăptoasă, şi zgârieturile de pe ea; numele acela tandru, fără stăpân, desuet, de fată, şi data veche şi moartă în aprilie acum aproape un secol – vorbind, murmurând, de demult din urmă, ieşind din, străbătând un timp la fel de bătrân ca şi levănţica, mai bătrân decât un album sau o poză la stereopticon, la fel de bătrân ca şi dagherotipia însăşi;

Şi fiind un străin şi un oaspete ţi-ar fi fost de ajuns, întrucât, ca străin şi ca oaspete, ai fi dat dovadă de simpla curtenie şi politeţe de a rosti întrebările în chip firesc aşteptate din partea ta de către gazdă sau oricum de ghidul voluntar, care ar fi lăsat la o parte orice ar fi făcut în clipa aceea (chiar dacă n-ar fi fost altceva decât să fi stat cu alţii asemenea lui pe o bancă într-o curte de tribunal sau pe trotuar în faţa unui hotel) pentru a te aduce pe tine aici; ca să nu mai vorbim şi de dorinţa cu totul firească de, poate nu răzbunare, dar cel puţin de compensare, restituire, răscumpărare, pentru şocul şi plictiseala de a fi fost adus aici fără avertisment sau pregătire, în încăperile personale ale unei femei străine, preocupată de o treabă atât de intimă cum ar fi gătitul mâncării; dar la vremea aceea nu numai că ai fi început deja să înţelegi de ce rubedenia ta sau prietenul sau cunoştinţa şi-ar fi ales nu Jeffersonul, ci ceva de felul Jeffersonului, ca să-şi petreacă acolo viaţa, dar ai fi şi auzit vocea aceea, şoapta aceea, murmurul, mai firav decât mireasma de levănţică, şi totuşi (în clipa aceea oricum) mai puternic decât întreaga fierbere şi mânie a grăsimii fripte acolo; aşa încât să pui întrebările, nu numai pe cele aşteptate din partea ta, dar ale căror răspunsuri tu însuţi trebuie să le primeşti dacă mai trebuie să te întorci la maşina ta şi să-ţi pipăi drumul cât de cât cu atenţie şi concentrare printre indicatoarele de direcţie şi pompele de benzină, pentru a ajunge în locul acela, oricare ar fi fost el, spre care porniseşi când te-ai oprit din întâmplare sau prin vreun accident la Jefferson pentru o oră sau o zi sau o noapte, şi gazda – ghidul – le răspunde, cât poate el mai bine, din moştenirea complexă a oraşului alcătuită din aducerile aminte de atâta de multă vreme îndărăt, spuse, repetate, lăsate lui moştenire de către tatăl lui; sau, mai degrabă, de mama lui: de la mama lui; de la mama ei; sau şi mai bine, lui însuşi când el însuşi era copil, direct de la strămătuşa lui: fata bătrână, fecioară şi fără copii dintr-o vreme când fuseseră prea multe femei pentru că prea mulţi dintre bărbaţii tineri erau ologi sau morţi: neîmblânzitele şi neînfricatele înaintaşe fecioare ale descendentelor fecioare bătrâne şi fără de copii încă în stare să se ridice în picioare şi să iasă mândre din sala cu Pe aripile vântului;

Şi iarăşi un simţ îşi asumă funcţia a două sau trei simţuri: nu numai auzind, ascultând, ci şi văzând, dar tu stai acum în picioare chiar pe acelaşi loc, pe aceleaşi scânduri pe care stătea ea în ziua aceea când şi-a scris numele pe fereastră şi în acelaşi loc unde stătea ea cu trei ani mai târziu privind şi auzind, prin şi dincolo de acea ştergere fragilă şi vagă a scrisului, vuietul şi tunetul neaşteptate: praful: zgomotul sec şi zăngănitul pistoalelor: apoi chipul supt, murdar de fumul luptei, acoperit de ţepii bărbii nerase; împins de ceva urgent fireşte, dar de fapt numai pustiit, istovit; nu înfrânt, întorcându-se o clipă fugară prin vacarmul şi mânia din jur, apoi pierind: şi încă fata la fereastră (ghidul tău – gazda – n-a spus niciodată nici una, nici alta; fără îndoială în amintirea oraşului după o sută de ani ea s-a schimbat de tot atâtea ori de la blondă la brună şi îndărăt la blondă iarăşi: ceea ce nici nu mai are vreo importanţă, întrucât în propria ta aducere aminte acea ceaţă şi acel văl de tandreţe vor fi pentru totdeauna blonde) nici măcar aşteptând: gânditoare; un an, şi încă nici măcar aşteptând: meditând, nici măcar nerăbdătoare: doar lipsită de răbdare, în sensul în care orbirea şi zenitul sunt lipsite de culoare; până când, în cele din urmă, catârul nu ieşind din îndelunga panoramă nord-estică a înfrângerii şi prafului şi fumului risipindu-se, ci smuls din ea de acea neînvinsă, acea invincibilă, acea incredibilă, acea teribilă pasivitate, venind pentru această unică muncă neabătută şi fără de odihnă tot drumul din Virginia – catârul care fusese un catâr mai bun în 1865 decât fusese iapa pursânge un cal în ’62 şi în ’63 şi ’64, pentru motivul că acum era 1865, şi bărbatul, încă tras la faţă, neînfrânt: doar pustiit de oboseală şi împins de ceva anume urgent şi nemaiavând timp să ajungă mai departe în Alabama şi să vadă în ce situaţie îi era ferma – sau (de fapt) dacă mai avea fermă, şi acum fata, fata firavă şi fără treabă, nu numai incapabilă să mulgă o vacă, dar căreia nici măcar nu i se ceruse asta vreodată, nu i se solicitase, nu i se sugerase să i se substituie tatălui ei în a şterge vasele, urcând acum la spate pe un catâr, în spatele unui subofiţer de cavalerie demobilizat pe parolă dintr-o armată care capitulase, subofiţer care îşi schimbase calul pe un catâr şi sabia rangului său şi mândria sa neînfrântă pe un ciorap plin cu porumb de sămânţă, şi pe care ea nu-l cunoscuse şi nici măcar nu stătuse destul de mult timp de vorbă cu el ca să-i fi aflat prenumele de al doilea sau preferinţele sale în ce priveşte mâncarea, sau să i le fi spus pe ale ei, şi nici nu mai avea timp acum de asta: călărind, grăbindu-se către o ţară pe care nu o văzuse niciodată, să înceapă o viaţă care nu era nici măcar cea a simplei frontiere, făcând faţă numai sălbăticiei şi sălbaticilor desculţi şi mâinii tandre a lui Dumnezeu, dar o ţară care fusese preschimbată într-un deşert (presupunând că ar mai fi fost acolo ceva la care să se fi reîntors) de către fierul şi focul civilizaţiei;

Ceea ce era tot ceea ce gazda ta (ghidul tău) ar fi putut să-ţi spună, întrucât asta era tot ceea ce ştia el, moştenise el, cu putinţă de a fi moştenit de la oraş; ceea ce era de ajuns, mai mult decât de ajuns de fapt, întrucât tot ce ţi-ar mai fi fost necesar era chipul înrămat în vălul lui blond şi delicat din spatele sticlei zgâriate; tu însuţi, străinul, veneticul din Noua Anglie sau din prerii sau dinspre coasta Pacificului, de data asta nemaivenind din întâmplare sau prin vreun accident al rudeniei sau ca prieten sau cunoştinţă sau pe drumurile de pe o hartă, ci atras, de asemenea, de la o depărtare de nouăzeci de ani de acea incredibilă şi teribilă pasivitate, privind la rândul tău prin şi dincolo de acea sticlă veche, tulbure, lăptoasă, desfigurată, acea formă şi siluetă, acea delicată şi fragilă şi fără rost alcătuire de oase şi carne plecând călare la spate în şa pe un catâr fără nicio singură privire în urmă, pentru a recupera o fermă de coline din Alabama, abandonată şi, fără îndoială, chiar devastată (poate chiar uzurpată) – fiind ridicată pe catâr (prima dată când o atinsese el probabil, decât atunci când îi petrecuse inelul pe deget: nu ca să dovedească şi nici măcar ca să simtă, să atingă, să vadă dacă era cu adevărat o fată sub stamba şi şalurile acelea; nu era încă timp de aşa ceva; ci pur şi simplu ca s-o salte în şa astfel ca să poată porni) ca să călărească o sută de mile să devină mama fără de fermă a unor fermieri (avea să nască o duzină, toţi băieţi, ea însăşi nu mai bătrână, încă firavă, încă fără muncă propriu-zisă printre coveţile şi plita şi măturile şi lemnele stivuite pe care chiar şi o femeie le putea despica în surcele; neschimbată), lăsându-le moştenire tuturor în matronimicul lor moştenirea acelei inaptitudini invincibile, inviolabile;

Pe urmă dintr-odată îţi dai seama că nu te-ai apropiat astfel deloc de ajuns, nu de chipul de atunci al ei şi de apoi – mireasa, mama, bunica, pe urmă văduva şi în cele din urmă mormântul – îndelungul progres paşnic, conubial, către matriarhat într-un balansoar în care nu i se îngăduia nimănui altcuiva să se aşeze, pe urmă o piatră de mormânt într-un cimitir de ţară – nu de acea pasivitate, acea oprire, acea căpitănie invincibilă a sufletului care nici măcar nu avea nevoie să aştepte ci trebuia doar pur şi simplu să fie, să respire liniştea, şi să-şi ia hrana – infinită nu numai în capacitate ci şi în ţelurile ei: faţa aceea, o îngândurare feciorelnică şi care îl atrăsese pe un bărbat scoţându-l din vălmăşagul dezordonat al unei bătălii de cavalerie, un an întreg în jurul lungului perimetru înţepenit al datoriei şi jurământului, din Regiunea Yoknapatawpha, Mississippi, prin Tennessee, în Virginia şi până la marginile Pennsylvaniei, înainte de a împlini ocolul în risipire înceată care să-i închidă bucla de-a lungul apelor stătătoare ale râului Appomattox şi în sfârşit să-i fie luată din mâna lui de fier: acolo unde, în sfârşit la o distanţă sigură în pădurile ploioase de liniile patrulelor şi de steagurile desfăşurate şi de puştile stivuite, o mână de oameni conducându-şi caii istoviţi, cu pistoalele calde încă, desprinse şi gata să fie repede strânse în mâini în tocurile lor descheiate, strânşi în amurgul tot mai întunecat – soldaţi simpli şi căpitani, sergenţi şi caporali şi subalterni – mai vorbind puţin despre o ultimă şi disperată cursă spre sud unde (după ultimele ştiri) Johnston îşi mai avea forţele intacte, ştiind că n-aveau s-o mai încerce, că terminaseră nu numai cu rezistenţa zadarnică ci şi cu neîmblânzirea; deja plecaţi în dimineaţa aceea de fapt spre Texas, spre Vest, New Mexico: o nouă ţară, chiar dacă nu încă (şi istoviţi – ca şi caii – de îndelunga hărţuială şi spaimă care-i menţinuse neîmblânziţi şi neînfrânţi) o nouă speranţă, lăsând în urmă pentru totdeauna şi pe de-a-ntregul pierderea lor: tânăra mireasă moartă – atrăgându-l (faţa aceea) îndărăt chiar şi de aici, de sub obligaţia de a mai trebui să rămână neînfrânt: care-şi schimbase calul pe catâr şi sabia pe ciorapul cu porumb de sămânţă: îndărăt prin întreaga ţară şi regiune devastate şi prin întreg anul dezastruos de acea pasivitate feciorelnică şi cu neputinţă de smuls de acolo, mai de neevitat decât steaua polară;

Nu faţa aceea; asta nu era deloc mai aproape: nu era aici niciun simbol al matriarhatului conubial, ci în schimb fatală cu întreaga ei sterilitate nesătulă şi fără de moarte; fără soţ, stearpă şi fără descendenţi; nici măcar cerând mai mult decât atât: pur şi simplu pretinzând, pretinzând totul – faţa pierdută şi nesătulă a lui Lilith trăgându-şi substanţa – voinţa şi speranţa şi visul şi imaginaţia – din toţi bărbaţii (şi din tine: din tine însuţi şi din gazda ta) în acea unică plasă şi capcană strălucitoare şi fragilă; nici măcar ca să fiţi prinşi, covârşiţi prin vreo unică aruncare, care să nu dea vreodată greş, a plasei, ci atraşi să pândiţi în răsucirea răbdătoare şi tot mai strânsă însăşi ţeserea firelor ei de aur tot mai strânse laolaltă – atrăgându-vă pe voi amândoi de la aproape o sută de ani depărtare la rândul vostru – tu însuţi, străinul, veneticul cu vreun titlu universitar de licenţiat sau (poate chiar) doctor de la Harvard sau de la vreo Universitate din nord-vest sau de la Stanford, trecând prin Jefferson din întâmplare sau accidental în drum spre undeva în altă parte, şi gazda care de trei generaţii nu mai ieşise din Yoknapatawpha mai departe decât câteva nopţi prelungite de sâmbătă la Memphis sau la New Orleans, care auzise de Jenny Lind nu pentru că ar fi auzit de Mark Twain şi Mark Twain vorbise frumos despre ea, ci pentru acelaşi motiv pentru care Mark Twain vorbise frumos despre ea: nu pentru că ea cânta cântece, ci pentru că le cânta în Vestul de demult în zilele de demult, şi bărbatul căruia i se permite prin afirmare publică să poarte un pistol făţiş la cingătoare este o parte de neînlocuit din visul din Missouri şi din Yoknapatawpha, dar niciodată de Duse sau de Bernhardt sau de Maximilian al Mexicului, cu atât mai puţin să fi ştiut dacă împăratul Mexicului ar fi avut sau nu o nevastă (spunând – gazda – „Vrei să spui că ea a fost una dintre ele? Poate chiar nevasta împăratului ăstuia?” şi tu: „De ce nu? N-a fost şi ea o fată din Jefferson?”) – să stea acolo în picioare în acea încăpere mică şi prea încălzită şi străină, încrâncenată de grăsimea friptă acolo, printre registre şi cronici, murmurul fără moarte al numelor sublime şi fără moarte şi al feţelor nemuritoare, feţele omnivore şi nesătule şi pentru veşnicie nemulţumite; demon-călugăriţă şi înger-vrăjitoare; împărăteasă, sirenă, Erinie: dar şi Mistinguette, invincibil posedată de o jumătate de secol de ani în plus decât cele trei duzini sau aşa ceva pe care şi le afirma şi cu care se mândrea, şi tu puteai să alegi de aici, care anume era ea – nu care ar fi putut să fie, nici măcar ar fi fost cu putinţă să fie, ci era; atât de vastă, de nelimitată în capacitate este imaginaţia omenească să risipească şi să ardă până la capăt rămăşiţele şi resturile faptelor şi probabilităţilor, lăsând doar adevărul şi visul – pe urmă pierind, şi tu eşti iarăşi afară, în soarele fierbinte al amiezii: târziu; ai pierdut şi aşa prea mult timp: ca să scormoneşti îndărăt prin semnele drumului şi pompele de benzină ca să ajungi îndărăt la o şosea pe care o cunoşti, îndărăt în Statele Unite; nu că ar mai avea vreo importanţă, pentru că ştii iarăşi acum că nu mai există timp: nici spaţiu: nici distanţă: o zgârietură fragilă şi fără rost, aproape lipsită de vreo adâncime pe o foaie de sticlă bătrână, de-abia transparentă, şi (tot ce aveai de făcut era să priveşti o vreme la ea; tot ce ai de făcut acum e să-ţi aminteşti de ea) este vocea limpede şi nedepărtată, ca şi cum ieşind din firele delicate de antenă ale radioului, mai departe decât tronul împărătesei, decât insaţietatea superbă, chiar dacă balansoarul matriarhal, liniştit legănându-se, dincolo de intruziunea uriaşă, instantanee, din vremea de demult, de demult: „Ascultă, străinule; aceasta am fost eu însămi: asta am fost eu”.

Scena întâi

Interior. Închisoarea. Ora 10,30 a.m. Doisprezece martie.

Sala cea mare, „la comun”. E la etajul al doilea. O uşă greu ferecată la stânga e intrarea spre întreg sistemul de celule, care – celulele – sunt indicate de un şir de uşi de oţel, fiecare cu propria fereastră mică, individuală, cu gratii, de-a lungul peretelui din dreapta. Un coridor îngust la capătul cel mai depărtat al peretelui din dreapta duce spre alte celule. O singură fereastră mare cu gratii grele în peretele din fund răspunde jos în stradă. E mijlocul dimineţii unei zile însorite.

Uşa din stânga se deschide cu un zgomot greoi al broaştei de oţel şi se trage îndărăt şi spre afară. Intră Temple, urmată de Stevens şi de Temnicer. Temple şi-a schimbat rochia, dar are mai departe haina de blană şi aceeaşi pălărie. Stevens e îmbrăcat exact ca în Actul al II-lea. Temnicerul este un paznic tipic de oraş provincial, în cămaşă şi fără cravată, ducându-şi cheile grele pe un inel mare de fier care i se leagănă peste picior, aşa cum un fermier îşi poartă cu el lanterna, să spunem. Trage uşa după el când intră.

Temple se opreşte chiar la intrarea în încăpere. Stevens se opreşte şi el dacă s-a oprit ea. Temnicerul închide uşa şi o încuie pe dinăuntru cu un alt clănţănit şi zgomot mare de oţel, şi se întoarce spre ei.

TEMNICERUL

Mda, domnule avocat, orele de cântare la noi la şcoală se termină la noapte, nu?

(către Temple)

Dumneavoastră aţi fost plecată. Nu le ştiţi pe astea toate, nu sunteţi la curent cu…

(se opreşte repede, era pe punctul să comită ceea ce el ar fi numit o foarte urâtă impoliteţe, ceea ce după criteriile mediului şi clasei lui ar fi fost cea mai gravă stângăcie şi dovadă de prost-gust: să se refere direct la o pierdere recentă în prezenţa celui care a suferit-o, mai ales una de o asemenea natură, chiar dacă la vremea asta mâine statul însuşi va fi făcut restituţia cu viaţa celui care a săvârşit fapta. Încearcă să dreagă lucrurile acum)

Nu că eu n-aş fi făcut-o, dacă eu aş fi fost mama…

(oprindu-se iarăşi; s-a încurcat şi mai rău; acum nu numai că-l priveşte pe Stevens, ci i se şi adresează lui)

În fiecare sâmbătă noapte, şi în fiecare noapte, de sâmbăta trecută, cu excepţia nopţii de astă-noapte – şi dacă stau să mă gândesc, domnule avocat, unde ai fost astă-noapte? Ţi-am dus lipsa – domnul avocat aici de faţă şi Na… deţinuta, au cântat imnuri în celula ei. Prima dată el şedea doar acolo pe trotuar în vreme ce ea stătea la fereastra de acolo. Ceea ce era foarte bine, nu făcea niciun rău, doar cânta imnuri de biserică. Pentru că noi toţi aici acasă în Jefferson şi în Ţinutul Yoknapatawpha îl cunoaştem pe domnul avocat Stevens, chiar dacă unii dintre noi ar fi putut să se gândească de fapt că el a cam sărit puţin peste cal…

(iarăşi a sărit el însuşi peste cal; îşi dă seama, acum nu mai are ce face; e ca cineva păşind pe un buştean care se rostogoleşte: tot ce mai poate face este să se mişte cât mai repede îndrăzneşte, până când poate atinge pământul ferm, sau cel puţin trece pe lângă un alt buştean pe care să poată sări)

…să apere o ucigaşă negresă ca să nu mai spunem că a fost propria lui nepoată cea care a fost uci…

(şi ocheşte un alt buştean şi sare pe el fără să se oprească: cel puţin e unul care se rostogoleşte în unghi drept faţă de celălalt pe o mică distanţă şi spre o simplă generalitate)

…poate să zicem că vreun străin, vreun turist yankeu dracului, s-ar întâmpla să treacă pe aici în maşină, cum tot încasăm destule critici dracului de la yankei şi aşa – şi pe lângă asta, un alb care să stea acolo în frig, în vreme ce o asasină negresă dracului e aici la căldură şi confort; şi aşa s-a întâmplat că eu şi doamna Tubbs nu ne duseserăm la întrunirea de rugăciune în noaptea aceea, aşa că l-am invitat să intre; şi, ca să spun drept, ne-am şi bucurat de asta. Pentru că, cum am văzut că nu aveam să ridicăm vreo obiecţie, ceilalţi deţinuţi negri (mai am încă alţi cinci acum, dar i-am dus în spate şi i-am încuiat în magazia de cărbuni ca să aveţi şi dumneavoastră linişte aici) s-au alăturat şi ei, şi într-a doua sau a treia sâmbătă noaptea se oprea lumea pe stradă să-i asculte în loc să se mai ducă la biserică cum trebuie. Fireşte ceilalţi negri intrau şi ieşeau peste noaptea de sâmbătă şi de duminică pentru bătăi sau jocuri de cărţi sau vagabondaj sau beţie, aşa că tocmai la vremea când ar fi ajuns să înceapă să se potrivească la voce, tot corul se schimba cu totul. De fapt mi-a venit odată ideea să-l pun pe şerif să mai perie cârciumile şi locurile de întrunire de felul ăsta ale negrilor, nu după beţivi şi cartofori, ci după başi şi baritoni.

(începe să râdă, hohoteşte o dată, apoi se stăpâneşte; o priveşte pe Temple cu o expresie a feţei aproape blândă, aproape de vorbirea articulată, apucând – cum s-ar putea spune – de coarne situaţia, făcând faţă, sincer şi făţiş, dilemei propriului viciu de care nu scapă)

Iertaţi-mă, doamnă Stevens, vorbesc prea mult. Tot ce vreau să spun e că în toată regiunea asta nu e bărbat sau femeie, soţie, sau mamă în tot statul Mississippi, care să nu – să nu simtă…

(oprindu-se iarăşi, privind-o pe Temple)

Şi uite la mine, tot dându-i cu gura, tot vorbind prea mult. N-aţi vrea ca doamna Tubbs să vă aducă o ceaşcă de cafea sau o Coca Cola poate? Are de obicei câte o sticlă sau două de băuturi din astea răcoritoare în frigider.

TEMPLE

Nu, vă mulţumesc, domnule Tubbs. Dacă am putea s-o vedem pe Nancy…

TEMNICERUL

(întorcându-se)

Sigur, sigur.

Străbate încăperea spre fund în dreapta, şi dispare pe coridor.

TEMPLE

Şi iarăşi legată la ochi. De data asta dintr-o sticlă de Coca Cola sau dintr-o ceaşcă de cafea din fondurile districtului.

Stevens scoate acelaşi pachet de ţigări din buzunarul paltonului, deşi Temple l-a refuzat chiar înainte de a i-l oferi.

Nu, mulţumesc. Mi s-a tăbăcit de tot şi pielea. Abia dacă mai simt ţigara. De fapt ei sunt cu adevărat, în chip firesc, inerent, blânzi şi compătimitori şi buni. Asta e ceea ce te crispează, te frământă… îţi face ceva. Poate la măruntaie. Ca unul din gloată care ţine în loc toată ceremonia timp de câteva secunde sau chiar minute, câtă vreme mută o familie de gângănii sau şopârle de sub buturuga pe care vrea s-o pună pe foc…

(se aude clănţănitul unei alte uşi de oţel în culise, când Temnicerul descuie celula lui Nancy. Temple tace o clipă, se întoarce şi ascultă, apoi vorbeşte mai departe repede)

Şi acum eu trebuie să spun „te iert, surioară” negresei care mi-a asasinat copilaşul. Nu: e mai rău: trebuie chiar să transpun asta, s-o întorc pe dos. Trebuie să-mi încep viaţa mea nouă fiind iarăşi iertată. Cum pot să spun asta? Spune-mi. Cum pot să fac asta?

Se opreşte iarăşi şi se întoarce şi mai mult când Nancy intră din spate, urmată de Temnicer, care trece pe lângă ea şi intră în scenă cu inelul lui de chei, purtându-l iarăşi cum îşi poartă un fermier lanterna.

TEMNICERUL

Aşa, domnule avocat. Cât timp vă trebuie? Treizeci de minute? O oră?

STEVENS

Zece minute ar trebui să-mi ajungă.

TEMNICERUL

(mergând mai departe spre ieşire, în stânga)

Bine.

(către Temple)

Sunteţi sigură că nu vreţi cafeaua aia sau o Coca Cola? Aş putea să vă aduc un balansoar…

TEMPLE

Mulţumesc, nu, domnule Tubbs.

TEMNICERUL

Foarte bine.

(la uşa de ieşire din scenă, descuind-o)

Zece minute, atunci.

Descuie uşa, o deschide, iese, o închide şi o încuie în urma lui; clanţa se închide cu zgomot, paşii i se depărtează. Nancy şi-a încetinit mersul şi s-a oprit acolo unde Temnicerul a trecut pe lângă ea; acum e la vreo doi metri în spatele lui Temple şi al lui Stevens. Faţa îi e calmă, neschimbătoare. E îmbrăcată exact ca mai înainte, în afară de şorţ; îşi poartă încă pe cap pălăria.

NANCY

(către Temple)

Ai fost în California, mi-au spus. Mă tot gândeam că am să ajung şi eu acolo, într-o zi. Dar am aşteptat prea mult ca să mai pot să ajung acolo acum.

TEMPLE

Şi eu. Prea târziu şi prea mult timp. Prea târziu când m-am dus în California, şi prea târziu când m-am întors. Adică, prea târziu şi prea mult, nu numai pentru tine, ci şi pentru mine; deja prea târziu când noi amândouă ar fi trebuit să pornim şi să dăm zor, ca atunci când fugi de moarte chiar, ca să nu ieşi chiar din aerul pe care să-l fi respirat cineva care să se cheme Drake sau Mannigoe.

NANCY

Numai că noi n-am făcut-o. Şi tu te-ai întors, ieri seară. Am auzit şi asta. Şi ştiu şi unde-ai fost astă-noapte, şi tu, şi el, amândoi.

(arătându-l pe Stevens)

V-aţi dus să staţi de vorbă cu Primarul.

TEMPLE

O, Doamne, Primarul. Nu: guvernatorul, Marele Om, chiar el însuşi, la Jackson. Sigur; ai ştiut asta cum ai văzut că domnul Gavin n-avea să mai fie aici astă-noapte ca să te ajute să cânţi, nu-i aşa? De fapt, singurul lucru despre care n-ai cum să ştii este ce ne-a spus guvernatorul. N-ai cum să ştii asta încă, oricât de clarvăzătoare ai fi, pentru că noi – guvernatorul şi domnul Gavin şi cu mine – nici măcar n-am vorbit despre tine; motivul pentru care eu – noi a trebuit să ne ducem să stăm de vorbă cu el n-a fost ca să ne rugăm de el, să insistăm sau să-l rugăm să lege sau să dezlege, ci pentru că ar fi dreptul meu, datoria mea, privilegiul meu… Nu te uita la mine, Nancy.

NANCY

Nu mă uit la tine. Pe lângă asta, e foarte bine aşa. Eu ştiu ce v-a spus guvernatorul. Poate c-aş fi putut să vă spun de astă-noapte ce avea să vă spună el, şi să vă fi scutit de tot drumul ăsta. Poate că ar fi trebuit să… vă trimit vorbă de cum am auzit că tu te-ai întors acasă, şi am ştiut ce tu şi cu el – (din nou arată spre Stevens cu acea mişcare abia vizibilă a capului, cu mâinile încă împreunate peste mijloc ca şi cum ar mai purta încă şorţul absent) – voi amândoi aţi fi avut de gând probabil. Numai că n-am făcut-o. Dar e foarte bine aşa…

TEMPLE

De ce n-ai făcut-o? Da, uită-te la mine. Asta e mai rău, dar celălalt lucru e cu adevărat îngrozitor.

NANCY

Ce?

TEMPLE

De ce nu mi-ai trimis vorbă?

NANCY

Pentru că asta ar fi însemnat încă speranţa; lucrul cel mai greu dintre toate de care să te scuturi, de care să scapi, pe care să-l laşi să cadă, ultimul lucru pe care omul păcătos, săracul de el, să vrea să-l lase la o parte. Poate că asta din cauză că e tot ce i-a mai rămas. Cel puţin se mai ţine de asta, se mai agaţă de asta. Chiar cu salvarea acolo la îndemână, şi tot ce mai are de făcut e să aleagă între ele; chiar şi cu salvarea deja în mâna lui şi tot ce mai are de făcut e să-şi strângă degetele, păcatul cel vechi este încă prea puternic pentru el, şi uneori, chiar înainte să-şi dea seama, a şi aruncat la o parte salvarea, numai ca să pipăie îndărăt spre speranţă. Dar e foarte bine aşa…

STEVENS

Vrei să spui că atunci când ai salvarea nu mai ai speranţă?

NANCY

Nici măcar nu mai ai nevoie de ea. Tot ce mai ai nevoie atunci, tot ce mai ai de făcut e doar să crezi. Aşa că poate…

STEVENS

Să crezi ce?

NANCY

Numai să crezi. – Aşa că poate e mai bine că tot ce am făcut eu astă-noapte a fost doar să ghicesc unde v-aţi dus voi. Dar ştiu acum, şi ştiu şi ce v-a spus Omul acela Mare. Şi e foarte bine aşa. Eu am terminat cu toate astea încă de demult, chiar în ziua aceea cu procesul şi cu judecătorul. Nu: chiar înainte de asta: în camera copiilor în noaptea aceea, înainte chiar de a-mi fi ridicat mâna…

TEMPLE

(convulsiv)

Taci! Taci!

NANCY

Bine. Am tăcut. Pentru că e foarte bine aşa. Eu pot să mă cobor jos de tot şi în numele Domnului nostru Isus Hristos. Pot să mă cobor jos de tot şi în numele lui.

TEMPLE

Taci! Taci! Cel puţin, nu mai spune şi blasfemii. Dar cine sunt eu să mă împotrivesc la limba în care vorbeşti tu despre El, când El însuşi e sigur că nu i se mai împotriveşte, întrucât e singura limbă pe care a lăsat-o ca tu s-o înveţi?

NANCY

Şi ce e nepotrivit în ce am spus eu? Isus e şi el un om. Trebuie să fie. Bărbaţii ascultă pe câte unul din cauză că ce spune El. Femeile nu. Lor nu le pasă de ce a spus El. Ele ascultă pentru ceea ce este El.

TEMPLE

Atunci lasă-l pe El să vorbească cu mine. Şi eu pot să cobor jos de tot în numele lui, dacă asta vrea El, doreşte, cere El. Am să fac tot ce vrea El, dacă El vrea numai să-mi spună ce să fac. Nu: cum să fac. Eu ştiu ce să fac, ce trebuie să fac, ce am de făcut. Dar cum? Noi – mă gândeam că tot ce aş fi avut eu de făcut ar fi fost să mă întorc şi să mă duc la Omul acela Mare şi să-i spun că nu tu ai fost cea care mi-a omorât copilul, ci că eu o făcusem acum cinci ani în  ziua aceea când m-am strecurat şi am coborât pe uşa din spate din trenul acela, şi că asta avea să fie totul. Dar ne-am înşelat. Pe urmă eu – noi ne-am gândit că tot ce ar fi trebuit să fie ar fi fost ca eu să mă întorc doar aici şi să-ţi spun ţie că trebuie să mori; să vin tot drumul de două mii de mile din California, să stau trează toată noaptea mergând cu maşina la Jackson aici şi să stau acolo de vorbă o oră sau două şi pe urmă îndărăt cu maşina ca să-ţi spun ţie că trebuie să mori; nu să-ţi aduc adică ştirea că trebuie să mori, pentru că asta ar fi putut-o face orice trimis, ci doar ca să pot să fiu eu cea care să stau trează toată noaptea şi să stau acolo de vorbă o oră sau două ore şi apoi să-ţi aduc ţie îndărăt aici ştirea de care-ţi spun. Ştii: nu ca să te scap, asta nici nu era lucrul care să conteze: ci doar ceva pentru mine, doar pentru suferinţă şi pentru plată: puţin mai multă suferinţă pur şi simplu pentru că mai rămăsese puţin mai mult timp pentru puţin mai multă suferinţă, şi puteam la fel de bine s-o folosim dacă tot plăteam deja pentru ea; şi că asta ar fi fost totul; că atunci avea să se termine. Dar şi de data asta ne-am înşelat. Asta era totul, doar pentru tine. Tu n-ai fi într-o situaţie mai rea dacă eu nu m-aş fi întors niciodată din California. Nici măcar n-ar fi fost mai rău pentru tine. Şi la vremea asta mâine tu n-ai să mai fii nimic, deloc. Dar eu nu. Pentru că există mâine, şi mâine, şi mâine. Tot ce ai tu de făcut e doar să mori. Dar El să-mi spună mie ce să fac. Nu: nu e bine aşa; eu ştiu ce să fac, ce am să fac; am descoperit asta şi eu tot în noaptea aceea, în camera copiilor. Dar să-mi spună El mie cum. Cum? Mâine, şi mâine, şi încă mâine. Cum?

NANCY

Ai încredere în El.

TEMPLE

Încredere în El. Uite ce mi-a făcut El deja până acum. Şi e foarte bine aşa; poate că am meritat; cel puţin nu eu sunt cea care să-l critice sau să-i dicteze ce să facă. Dar uite la ce ţi-a făcut El ţie. Asta mai poţi s-o spui. De ce? De ce? Asta pentru că nu mai există nimic altceva?

NANCY

Nu ştiu. Dar trebuie să ai încredere în El. Poate că aşa plăteşti tu pentru suferinţă.

STEVENS

A cui suferinţă, şi a cui plată de plătit? Fiecare pentru plata lui?

NANCY

Plata tuturor. A întregii suferinţe. A tuturor oamenilor sărmani şi care păcătuiesc.

STEVENS

Salvarea, mântuirea lumii este în suferinţa oamenilor. Asta e?

NANCY

Da, vă rog.

STEVENS

Cum?

NANCY

Nu ştiu. Poate când oamenii suferă au să fie prea ocupaţi să mai ajungă la treburile diavolului, n-au să mai aibă timp să-şi bată capul şi să se mai amestece unii în treburile altora.

TEMPLE

Dar de ce trebuie să fie suferinţa asta? El este atotputernic, sau aşa ni se tot spune. De ce n-ar fi putut El inventa altceva? Sau dacă trebuie să existe suferinţa, de ce nu poate fi numai a ta? De ce nu poţi să-ţi răscumperi propriile păcate cu propriul tău chin? De ce trebuie ca tu şi copilul meu, voi amândoi, să suferiţi doar din cauză că m-am hotărât să mă duc la un meci de baseball acum cinci ani? Trebuie ca tu să suferi spaimele tuturor celorlalţi doar pentru ca să crezi în Dumnezeu? Ce fel de Dumnezeu este acesta care trebuie să-şi şantajeze clienţii cu jalea şi năruirea lumii întregi?

NANCY

El nu vrea ca tu să suferi. Nici lui nu-i place suferinţa. Dar El n-are cum să se oprească. Este ca un om care are prea mulţi catâri. Dintr-odată, într-o dimineaţă se uită în jur şi vede mai mulţi catâri decât poate măcar să-i numere dintr-odată, şi cu atât mai puţin să le găsească treabă de făcut, şi tot ce ştie este că sunt ai lui, pentru că cel puţin nu e nimeni altcineva care să pretindă că ar fi ai lui, şi că gardul locului de păşune îi mai ţinea locului noaptea dinainte acolo unde să nu-şi poată face vreun rău singuri şi cât mai puţin posibil altora. Şi că atunci când vine lunea dimineaţă El poate să intre acolo la ei şi să-i strângă laolaltă pe unii din ei şi poate chiar să-i şi prindă dacă are grijă să nu se întoarcă cu spatele la cei pe care nu i-a strâns încă. Şi că, odată ce a pus căpăstrul pe ei, ei au să-şi facă treaba şi au să şi-o facă bine, numai că el trebuie să aibă grijă să nu se apropie prea mult de ei, sau să nu uite că vreun altul din ei este în spatele lui, chiar şi atunci când le dă de mâncare. Chiar dacă e iarăşi sâmbătă la amiază acum, şi el îi mână îndărăt la păşune, unde până şi un catâr poate să-şi dea seama că are până luni dimineaţă oricum timp să alerge în libertate în păcatele lui de catâr şi plăcerea lui de catâr.

STEVENS

Şi deci trebuie să păcătuieşti?

NANCY

Nu trebuie. Nu te poţi împiedica s-o faci. Şi El ştie asta. Dar tu poţi să suferi. Şi El ştie şi asta. El nu-ţi spune să nu păcătuieşti, îţi cere doar să n-o faci. Şi El nu-ţi spune să suferi. Dar El îţi dă şansa asta. El îţi dă lucrul cel mai bun la care poate El să se gândească, pe care tu eşti în stare să-l faci. Şi El are să te mântuie.

STEVENS

Şi pe tine? O ucigaşă? În cer?

NANCY

Eu pot să muncesc pentru asta.

STEVENS

Harpa, veşmântul, cântecul s-ar putea să nu fie pentru Nancy Mannigoe – nu acum. Dar mai e munca pentru asta care trebuie făcută – spălatul şi curăţatul, poate chiar şi copiii care trebuie îngrijiţi şi hrăniţi şi păziţi de ce-i poate răni sau le poate face rău şi scoşi din picioarele oamenilor în toată firea?

(tace o clipă. Nancy nu spune nimic, imobilă, fără să privească pe nimeni)

Poate chiar copilul acela?

(Nancy nu se clinteşte din loc, nu se mişcă, în aparenţă fără să privească pe vreunul dintre ei, cu faţa încremenită, extatică, lipsită de expresie)

Şi pe acela, Nancy? Pentru că tu îl iubeai pe copilul acela, chiar şi în clipa când ţi-ai ridicat mâna asupra lui, ştiai că nu mai rămăsese nimic altceva decât să-ţi ridici tu mâna?

(Nancy nu răspunde şi nici nu se clinteşte)

Un cer în care copilaşul acela să nu-şi mai amintească nimic despre mâinile tale decât blândeţea şi duioşia pentru că acum pământul acesta nu va mai fi nimic decât un vis care nu mai contează? Asta e?

TEMPLE

Sau poate nu copilul acela, nu al meu, pentru că, întrucât mi l-am distrus eu însămi pe al meu când m-am strecurat să cobor pe la coada trenului aceluia acum cinci ani, eu am să am nevoie de toată iertarea şi uitarea de care e în stare un copil de şase luni. Dar celălalt: al tău: cel despre care mi-ai spus, pe care-l purtai în tine de mai bine de şase luni, şi te-ai dus la picnicul acela, sau dansul sau petrecerea sau bătaia sau ce-o fi fost şi bărbatul acela te-a lovit cu piciorul în stomac şi l-ai pierdut? Şi pe acela?

STEVENS

(către Nancy)

Cum? Tatăl lui te-a izbit în burtă când erai însărcinată?

NANCY

Nu ştiu.

STEVENS

Nu ştii cine te-a lovit?

NANCY

Asta ştiu. Credeam că zici de tatăl lui.

STEVENS

Vrei să spui că omul care-a dat cu piciorul în tine nici măcar nu era tatăl lui?

NANCY

Nu ştiu. Oricare dintre ei ar fi putut să fie.

STEVENS

Oricare dintre ei? N-ai idee cine era tatăl copilului?

NANCY

(îl priveşte nerăbdătoare pe Stevens)

Dacă te dai cu dosul îndărăt într-un fierăstrău ai mai putea să spui care dinte te-a muşcat întâi?

(către Temple)

Ce-i cu acela?

TEMPLE

Are să fie şi acela acolo, cel care n-a avut niciodată tată şi care nici nu s-a născut niciodată, care să te ierte? Este un cer pentru el unde să se ducă şi să poată să te ierte? Este un cer, Nancy?

NANCY

Nu ştiu. Eu cred.

TEMPLE

Ce crezi?

NANCY

Nu ştiu. Dar eu cred.

Tac toţi la sunetul paşilor care se apropie dincolo de uşa de ieşire, toţi se uită spre uşă când cheia intră cu zgomot iarăşi în broască şi uşa se deschide şi intră Temnicerul, trăgând uşa după el.

TEMNICERUL

(încuind uşa)

Treizeci de minute, domnule avocat. Dumneata ai spus aşa, ştii: nu eu.

STEVENS

Am să mă întorc mai târziu.

TEMNICERUL

(se întoarce şi merge spre ei)

Cu condiţia să nu amâni până prea târziu. Ce vreau să spun e că dacă aştepţi până la noapte să te întorci, s-ar putea să ai tovărăşie; şi dacă mai amâni până mâine, n-ai să mai ai nici client.

(către Nancy)

L-am găsit pe predicatorul pe care-l vrei. Are să fie aici la apusul soarelui, a spus. După glas ar putea chiar să fie încă un bariton bun. Şi prea mulţi n-ai cum să ai, mai ales că după noaptea asta n-ai să mai ai nevoie de niciunul, nu? Nu te supăra, Nancy. Ai săvârşit poate crima cea mai oribilă pe care a văzut-o ţinutul ăsta al nostru, dar acum ai să plăteşti cu legea pentru ea, şi dacă şi mama copilului…

(ezită, aproape tace, se controlează şi continuă repede, mişcându-se iarăşi din loc)

Uite, iar vorbesc prea mult. Haide, dacă domnul avocat a terminat cu tine. Poţi s-o iei mai uşor cu timpul din zori mâine dimineaţă, pentru că s-ar putea să ai un drum lung. Trece pe lângă ea şi se îndreaptă repede spre alcovul din fund. Nancy se întoarce să-l urmeze.

TEMPLE

(repede)

Nancy.

(Nancy nu se opreşte. Temple continuă, repede)

Şi cu mine ce e? Chiar dacă există vreunul şi e acolo în el cineva care să mă ierte pe mine, mai e încă ziua de mâine şi de mâine. Şi închipuie-ţi mâine şi mâine, şi pe urmă nimeni acolo, nimeni care să aştepte să mă ierte…

NANCY

(merge după Temnicer)

Să crezi.

TEMPLE

Să cred ce, Nancy? Spune-mi.

NANCY

Să crezi.

Iese în alcov urmându-l pe Temnicer. Uşa de oţel din culise se trânteşte cu zgomot, cheia scârţâie. Apoi Temnicerul reapare, se apropie, străbate scena spre ieşire. Descuie uşa şi o deschide iarăşi, şi se opreşte.

TEMNICERUL

Da, vă rog. Un drum lung şi greu. Dacă aş fi fost destul de nebun să săvârşesc un asasinat care să-mi pună gâtul în ştreang, ultimul lucru pe care aş vrea să-l mai văd ar fi un popă. Aş prefera mai degrabă să cred că nu e nimic după moarte decât să risc gara unde ar trebui probabil să cobor.

(aşteaptă ţinând uşa deschisă, privind îndărăt spre ei. Temple stă nemişcată până când Stevens o atinge uşor pe braţ. Atunci se mişcă, se poticneşte uşor şi infinitezimal, atât de infinitezimal şi revenindu-şi atât de repede încât Temnicerul abia a avut timp să reacţioneze, deşi o face; cu îngrijorare grăbită, cu acea grabă aproape blândă, aproape ca o vorbire articulată, întorcându-se de la uşă, chiar lăsând-o deschisă când se grăbeşte spre ea)

Haide; staţi aici pe bancă; vă aduc un pahar cu apă.

(către Stevens)

Ce dracu’, domnule avocat, de ce-a trebuit s-o aduceţi…

TEMPLE

(şi-a revenit)

Nu e nimic.

Se îndreaptă cu mers sigur spre uşă. Temnicerul o priveşte.

TEMNICERUL

Sunteţi sigură?

TEMPLE

(merge cu pas sigur şi grăbit spre el şi spre uşă acum)

Da, sigură.

TEMNICERUL

(întorcându-se către uşă)

Bine. Eu în orice caz nu vă condamn. Dracu’ să mă ia dacă-mi dau seama cum chiar şi un nenorocit de ucigaş negru poate să reziste în duhoarea asta.

Se opreşte o clipă în uşă şi iese, invizibil, deşi mai ţine încă uşa deschisă şi aşteaptă s-o încuie.

Temple, urmată de Stevens, se apropie de uşă.

VOCEA TEMNICERULUI

(din culise, surprinsă)

Ce faci, Gowan, uite-o aici şi pe nevastă-ta.

TEMPLE

(mergând spre uşă)

Cineva, oricine, care să mântuie asta. Cineva, oricine, care să vrea asta, dacă nu e nimeni, sunt pierdută. Toţi suntem. Condamnaţi. Damnaţi.

STEVENS

(înaintând după ea)

Sigur că suntem. Nu ne spune El asta de acum aproape două mii de ani?

VOCEA LUI GOWAN

(în culise)

Temple.

TEMPLE

Vin.

Ies. Uşa se închide, se trânteşte, zgomotul când se trânteşte şi scrâşnetul cheii când Temnicerul o încuie la loc; cele trei perechi de paşi răsună şi încep să se îndepărteze pe coridorul de afară.

CORTINA

POSTFAŢĂ

The past is never dead. It’s not even past.

(Requiem for a Nun)

Nancy Mannigoe, guvernanta de culoare din casa respectabilei familii Gowan şi Temple Stevens, îl asasinează pe copilul stăpânilor ei, în vârstă de numai şase luni. La arestare, ca şi la proces, îşi recunoaşte liniştită vinovăţia. Juriul o condamnă la spânzurătoare. Cum se explică o crimă atât de netipică? Gowan reacţionează violent: la ce te poţi aştepta de la o negresă, fostă – sau încă? – prostituată şi drogată? Temple, ca şi avocatul Gavin Stevens, unchiul lui Gowan, dar apărătorul lui Nancy, tac. Par a şti mai mult. Ce?

Întreaga piesă de teatru este un răspuns la această întrebare. În primul act Gavin o constrânge pe Temple să mărturisească guvernatorului statului Mississippi tot ce s-a întâmplat pentru a încerca astfel s-o salveze, în ultimul moment, pe Nancy. Al doilea act este constituit din respectiva confesiune, şi al treilea, din ultima întrevedere cu Nancy la închisoare: ea nu poate fi însă graţiată; va muri, pentru că a ucis. La sfârşitul confesiunii toţi cei prezenţi, inclusiv Gowan, sosit pe furiş în biroul guvernatorului, sunt însă de acord că întregul demers a fost, de fapt, destinat să smulgă o confesiune lui Temple, nu să o salveze pe Nancy: chiar pentru Gavin era evident că aceasta nu mai putea fi salvată. Confesiunea este deci o punere în scenă din motive moral-psihologice: numai sub starea de stres respectivă putea găsi Temple tăria necesară pentru a povesti ce s-a întâmplat cu adevărat. Temple este personajul principal, toţi ceilalţi gravitează literalmente în jurul ei: piesa, ca şi lumea din piesă, are o structură perfect circulară şi în centrul acesteia se află personajul care îi poate da coerenţă ori, dimpotrivă, o poate dezagrega şi arunca în haos: Temple. Nancy se află în afară „lumii albilor” şi a conflictului lor, ea este observatorul tăcut care-şi acceptă „muţenia” atâta timp cât nimeni nu pare a avea nevoie de glasul ei. Ce determină apariţia acestui glas şi a gestului care-i urmează?

Povestea este lungă, şi dureroasă. Fascinantă în aceasta piesă este „tehnica scufundării” în trecut ca într-o apă adâncă şi mâloasă, spirala pe care-o coboară Temple, ezitarea ei la fiecare răsucire a acesteia şi încurajarea ei, de fiecare dată, de către Gavin ori guvernator. O şedinţă de psihanaliză? Nu, Temple coboară doar în conştientul ei, nu mai departe, ea îşi învinge doar „ruşinea” de femeie „respectabilă”. Guvernatorul joacă rolul preotului şi al analistului, dar nu este în fond nici una, nici alta, aşa cum Gavin Stevens este doar prietenul ce-o ţine de mână pe Temple la virajele periculoase, fără a şti – sau a vrea – să-i dea sfaturi de viitor.

Povestea lui Temple Drake vine din altă carte, romanul Sanctuar. Adolescentă încă, pleacă cu trenul la un meci de baseball, dar se dă jos pentru a continua drumul în maşina unui tânăr cam haihui, Gowan Stevens. Un gest poate necugetat, dar inocent, care-i va schimba întreaga viaţă: „greşeala tragică”, specifică universului faulknerian – ori poate predestinarea? –, pe care nimeni şi nimic nu o mai poate corecta după aceea. Gowan are un accident de maşină, ajunge la vechea „Moşie a Francezului”, conacul părăsit al lui Grenier, unul dintre primii colonişti din Yoknapatawpha, acum un cuib de bandiţi. Gowan se sperie şi fuge, părăsind-o pe Temple. Unul dintre bandiţi, Popeye, îl ucide pe un altul, Tommy, şi apoi o violează sadic, cu un păpuşoi, pe Temple, el fiind impotent, după care o aruncă într-un bordel din Memphis. Aceste detalii nu sunt spuse de Temple în Recviem, iar mizeria ei morală din bordel este înfăţişată doar ca o lungă plictiseală, întreruptă de „vizite” la care asistă, pare-se, şi Popeye. Ceva mai pe larg este tratat episodul „Red”, un tânăr de care Temple chiar se îndrăgosteşte, dar care este ucis de Popeye. Curând după aceea Popeye va fi executat, ca o ironie a soartei, pentru o crimă pe care nu a înfăptuit-o; un mod de-a spune că, de fapt, crimele lui reale rămân nepedepsite. Oroarea pe care o inspiră Popeye în Sanctuar este doar sugerată în Recviem. Faulkner pare a fi vrut să deseneze în acest personaj o figură a Răului, un demon shakespearian ori dostoievskian, reîncarnat într-un gangster sudic. Nu numai crime propriu-zise i se pot atribui, ci şi o ciudată forţă de iradiere a Răului. Primele sunt descrise mai pe larg în Sanctuar, a două este analizată (şi) în Recviem, căci Temple se întreabă, pe drept cuvânt, de ce nu a fugit de la bordel, deşi materialmente putea s-o facă, sau de ce nu a coborât pur şi simplu din maşina lui Gowan, când a văzut că era beat, înainte de accident. Astfel apare în discursul ei tema complicităţii cu răul, a vinovăţiei proprii. Victima nu-l urăşte pe călău, prostituata nu fuge de la locul umilinţei, deci, continuă Temple, ceva în mine era deja corupt şi juisa masochistic de această situaţie. O concluzie neaşteptată, care îl descumpăneşte pe cititorul de acum, şi la care va trebui să revenim. Dragostea pentru Red o trezeşte pe Temple, dar şi aceasta se va întoarce contra ei. Îi scrie scrisori, pare-se, într-un limbaj atât de direct, încât ele pot fi folosite mai târziu, când Temple Drake a devenit doamna Stevens, drept obiect de şantaj de către Pete, fratele mai tânăr al lui Red. Şi aici Temple se autoacuză: cum „a putut” să scrie aşa de „murdar” o adolescentă de familie? Desigur, răul era în ea însăşi! Al doilea prilej pentru a reveni asupra acestei autoflagelări.

Temple se reîntoarce, finalmente, în lumea ei, iar Gowan, şi el culpabilizat, îi oferă căsătoria ca răsplată. Se naşte un băiat, apoi o fetiţă. Paradisul burghez după infernul bordelului? Temple o angajează drept guvernantă pe Nancy: lumea bună o admiră, soţii Stevens se admiră ei înşişi pentru această „faptă bună”: Nancy este scoasă acum din „şanţ” la fel ca Temple mai înainte. Numai Temple ştie însă adevărul: în paradisul ei aseptic vocile infernului sună acum ca tot atâtea voci de sirene şi trupul ei tânjeşte după abjecţia dinainte. Nu, nu a angajat-o pe Nancy pentru a o salva, ci pentru a se salva pe sine, mărturiseşte Temple guvernatorului, căci numai cu Nancy putea ea vorbi limbajul „abjecţiei”, numai cu ea putea da glas, ziua, vocilor infernale ale nopţii. Tăcută în public, Nancy avea în particular acelaşi glas ca Temple şi ştia, probabil tocmai de-aceea, şi să-l ţină sub control. În public, Nancy tăcea, iar Temple folosea limbajul de salon. Ce limbaj foloseau ele între ele? Limbajul lesbic, nu chiar atât de neobişnuit între prostituate, ori limbajul surorilor întru mizerie şi impusă castitate? Nu ni se spune. O limită a confesiunii, care este limita decenţei faulkneriene: el pomeneşte incestul tată/fiică, ca şi pe cel dintre frate şi soră, în Zgomotul şi furia. Ambele sunt forme – interzise – ale unui eros totuşi heterosexual; homosexualitatea rămâne sub pragul discursului, ea nu capătă glas.

Dar destinul îşi continuă jocul, căci tragicul este, în această lume, ineluctabil: apare Pete. Fratele lui Red vrea bani, dar sfârşeşte repede prin a se îndrăgosti de Temple la fel de violent ca şi ea de el: banii, ca şi scrisorile, nu mai au acum importanţă: cei doi vor să evadeze împreună, cu sau fără bani. Scena a doua din actul al doilea este scena culminantă a piesei. Temple înţelege că, de fapt, nu a putut suporta toţi aceşti ani „recunoştinţa” pe care i-o datora lui Gowan. Pete, un „dublu” al lui Red, cel care a fost singurul bărbat pe care ea l-a iubit cu adevărat, îi oferă dragoste şi libertate; va fugi deci cu el.

Intervine însă Nancy. Ea vrea să împiedice fuga lui Temple nu atât pentru că Pete nu ar merita-o, ci pentru că se gândeşte la cei doi copii care vor rămâne fără mamă. Văzând că Temple, în pofida tuturor argumentelor, este totuşi gata să plece, Nancy îi omoară fata pentru a o determina astfel să rămână acasă: durerea în faţa morţii fetiţei urmează să deştepte în Temple dragostea şi răspunderea pentru băiat.

Aici se termină „confesiunea” lui Temple. Este ea „salvată” de „sacrificiul” lui Nancy? Aparent da, pentru că nu mai pleacă cu Pete. Dar oare este „a nu pleca” acelaşi lucru cu „a rămâne?” Mă îndoiesc. Relaţia lui Temple cu Gowan rămâne glacială, iar cea cu Gavin nu e foarte caldă. Faulkner simte, probabil, aceste „insuficienţe” şi introduce o neaşteptată supradimensionare religioasă. Nancy, care acţionase în actul al doilea mai mult din imperative morale, se vădeşte în actul al treilea o profundă, dar cam neconvingătoare creştină. Credinţa în Dumnezeu îi dă ei tăria sacrificiului. „În ce anume să cred?” întreabă Temple în finalul piesei, dorind detalii. „Crede”, îi răspunde Nancy, fără niciun detaliu. Credinţa este, s-ar zice, necondiţionată: numai ea poate oferi antidotul la forţa răului izvorâtă din Popeye. Credinţa, suferinţa şi sacrificiul: fără „beneficiu”, fără motiv şi, poate, şi fără speranţă. Nancy nu are „argumente”: la întrebările lui Temple se scuză mereu: sunt o biată negresă, mai mult nu ştiu. Nancy este, cu alte cuvinte, o călugăriţă: forţa ei stă în credinţă şi sacrificiu, nu în raţiune, aşa cum forţa lui Popeye nu era nici ea raţională. Fapta contează: binele „absurd” contra răului iraţional, Nancy contra lui Popeye. „Păcatul lui Temple nu poate fi oprit de către ea însăşi: odată intrată pe acest făgaş, ea este doomed, damnată. Numai sacrificiul altcuiva o poate salva: fetiţa ei şi mai ales Nancy trebuie să moară pentru ca Temple să poată trăi.

Dar, încă o dată, este Temple realmente salvată? Ea-mi pare mai curând „disciplinată”, supusă, fără cârtire, normei. Femeia-standard, tăcută, voiceless, sexless. Gowan poate fi acum liniştit: are, în sfârşit, o soţie potrivită.

Este această morală acceptabilă, este ea convingătoare? Nu cred. Obiecţia morală a lui Nancy la „evadarea” lui Temple este neclară, argumentul ei „decisiv”, o crimă, supradimensionarea religioasă, o lipitură în text. Prin toate trei atitudinile, Nancy se identifică lumii albilor. Dintr-un „Es” al lui Temple, ea devine neaşteptatul ei „Uber-Ich”, din vocea nocturnă a trupului, vocea înţepată a normei. Negresa intră în „cercul albilor” şi-şi pierde identitatea: ca şi Gavin ori guvernatorul, Nancy este brusc preocupată de-a o salva pe „biata Temple” din acelaşi punct de vedere cu al lor. De salvarea salvatorului, a lui Nancy, nu se ocupă nimeni. Ce simplu: Nancy este, nu-i aşa, o sfântă, şi sfintele se salvează singure. Cum şi când s-a transformat însă Nancy aşa de radical? „Vocile nopţii” ce o vor fi muncit şi pe ea, ca şi pe Temple, când au părăsit-o? Ce anume şi când i-a scopit vocea alto, cea care-l interpela sarcastic pe albul ce se culcase cu ea fără a o plăti şi apoi o bătea fără milă, cu cuvintele: „Where’s my two dollars, white man?”; cea care şi acum, când Nancy aude că Pete vrea s-o ardă la tălpi pentru a o face să spună unde a ascuns banii, anunţă sarcastic, la intrarea în scenă: „Ţi-am adus tălpile.” („I brought my foot. So he can hold that cigarette against it”). Ce a scopit deci această voce alto în vocea de soprano care ştie doar să repete monoton „crede”? Nu ni se spune. Personajul este făcut din bucăţi şi bucăţile nu sunt lipite bine. Temple şi Gavin i se adresează în final „Nancy”. O respectă, dar nu o înţeleg. Faulkner îi dedică un „recviem” călugăriţei: o idealizează, dar nu pare a o înţelege nici el. Piesa are goluri. Golurile vorbesc. Spun ce?

Faulkner găseşte necesar să adauge fiecărui act al piesei lungi introduceri istorice. Naraţiunea dublează dramaturgia, dar nu se referă la acelaşi lucru. Cartea este hibridă. Sau poate că nu?

Un detaliu narativ sugerează, cred, lectura dorită de Faulkner. Atenţia pe care el o acordă clădirii tribunalului în care se judecă procesul lui Nancy Mannigoe încadrează drama în mod vădit în „ciclul Yoknapatawpha”. Tribunalul se află în chiar centrul pieţei oraşului Jefferson şi, prin aceasta, şi la intersecţia celor două drumuri care străbat vertical şi orizontal harta regiunii{1}; să plasăm atunci şi procesul lui Nancy, ori mărturisirea lui Temple, în centrul de conflicte şi în inima istoriei acestei regiuni?

Lungile naraţiuni istorice ocupă în text spaţiul dramaturgului: convenţia teatrală îi dă acestuia dreptul de-a indica cititorului – dar evident nu şi spectatorului – locul acţiunii, intrările şi ieşirile, decorul, recuzita. Ele sunt totdeauna sincrone – descrierea scenei în momentul apariţiei primului actor –, pe când Faulkner le abordează diacronic: constituirea istorică a scenei. Sensul cărţii trebuie atunci căutat în chiar această deviere de la practica teatrală. Intrarea în scenă a unui personaj are loc numai aparent acum: în fond, el intră în scenă odată cu toată istoria Yoknapatawphei. Trecutul nu moare niciodată, el nici nu devine măcar trecut: mottoul postfeţei mele este spus de Gavin lui Temple, dar el este spus şi cititorului piesei de teatru de către naratorul prologurilor: intrarea în scenă, şi în acţiune, a lui Temple, ca şi a lui Nancy, se poate înţelege numai în cadrul „mentalităţii Yoknapatawpha”.

Un grup de bandiţi fuseseră prinşi spre sfârşitul secolului al XVIII-lea, la începutul cvasimitic al istoriei regiunii, şi erau pe cale să fie linşaţi când unul dintre coloniştii abia sosiţi în regiune, Jason Compson, îi apără de mulţime cu arma şi-i închide într-o cabană din acel loc – spre a fi judecaţi mai târziu – cu lacătul împrumutat de bătrânul Alec Holston, unul dintre primii albi veniţi în Yoknapatawpha. Gestul tipic civilizator – dreptatea o face Justiţia, nu mulţimea – nu are succes: bandiţii fug în aceeaşi noapte dărâmând zidul (!) şi luând cu ei şi faimosul lacăt. Holston cere ferm restituirea bunului său, dar poştaşul Thomas Jefferson Pettigrew remarcă sec că lacătul fusese cedat Statului pentru exercitarea unei funcţii publice, iar Statul nu mai era dator să-l restituie. Ratcliffe, de la agenţia de comerţ cu indienii Chickasaw, Compson, doctorul Habersham şi alţii hotărăsc atunci să construiască o nouă închisoare şi alături de ea tribunalul, instituţiile de bază ale unui oraş, pe care-l botează după prenumele poştaşului: Jefferson. Poştaşul însuşi era un personaj: slab, mărunt de stat, umbla zile întregi pe cal transportând poşta, înarmat numai cu un corn cu care-şi anunţa sosirea, ignorând pericolul de a fi oricând jefuit, dacă nu chiar şi omorât, de bandiţi, din simpla convingere că el, ca reprezentant al Statului american, era inatacabil. Toate aceste trei comportamente, ale lui Pettigrew, Compson şi Ratcliffe, au comună credinţa nezdruncinată că legea se impune singură, nu cu arma, şi că unica şansă a utopiei, victoria legii într-o lume haotică şi violentă, este exemplul personal: supunerea ta însuţi la lege. Trecerea de la sentimentul datoriei către Holston – lacătul era al lui – la sentimentul datoriei către Stat este primul gest de obiectivare, de instituţionalizare a relaţiilor umane.

Construirea tribunalului se face cu aceeaşi îndârjire cu care un alt colonist, Thomas Sutpen, îşi clădeşte conacul în afara „oraşului”, şi cu aceleaşi mijloace: munca proprie, munca sclavilor negri – primii sclavi sunt aduşi tocmai de Sutpen – şi cea a unui arhitect francez, prizonier, de fapt, al acestuia din urmă. Indienii privesc în tot acest timp de la distanţă, tăcuţi. Ei nu iau parte la fundarea oraşului decât prin pierdere: albii le „cumpără” terenul pe nimic, iar Compson însuşi îşi schimbă iapa pe o milă pătrată de teren indian în chiar centrul viitorul oraş, unde se va înălţa conacul lui. „Civilizaţia Sartoris”, cum am numit-o într-o veche carte despre Faulkner, publicată în 1969 la aceeaşi editură la care apare şi volumul de faţă, ca şi într-o altă carte apărută la Paris în 1974{2}, în seria Univers semiotiques; sous la direction de A.J. Greimas), este o civilizaţie eroică, mândră, aristocratică, dar constituită prin două excluderi: indienii, prin deposedare, şi negrii, prin posedarea lor ca sclavi de către aceşti invadatori albi. Faulkner învăluie totul în fumul legendei şi dă naraţiunii ritmul şi muzica epopeii. Şefa de trib Mohataha părăseşte regiunea în căruţă şi se pierde la orizontul Yoknapatawphei şi al istoriei. Amintirea indienilor rămâne în multe povestiri, precum o trăieşte Sam Fathers în Ursul, ca exemplu de cultură iniţiatică, dincolo de timp, „absolved of mortality”. Negrii sunt recuperaţi în marea familie seniorială prin metisaj, ramura neagră a familiei McCaslin ori Sutpen trăind alături de cea albă, pe domeniu, dar nu în conac, ori prin adevărata instituţie a doicilor, precum Dilsey în familia Compson (Zgomotul şi furia), sau Elnora în familia Sartoris. Ele asigură aici stabilitate, ordine afectuoasă, temperând excesele dar permanentizând norme care nu erau ale lor, ca în cazul indienilor, ci ale albilor. Faulkner încheie genealogia Compsonilor{3} cu ultima Quentin, asasinată, prin care familia se stinge, apoi adaugă: „And that was all. These others were not Compsons. They were black”. Urmează câteva cuvinte despre ramura neagră: TP, Frony, Luster şi Dilsey. Despre aceasta din urmă, Faulkner nu mai scrie nimic. Pune punct, dar adaugă, global: „They endured”. Endurance, valoarea umană supremă după Faulkner, înseamnă rezistenţă, răbdare, dar şi suferinţă, şi, desigur, durată în timp. Negrii durează în Yoknapatawpha în aceste sensuri: ei ştiu şi pot să îndure, rezistă, mai mult decât albii, timpului şi vicisitudinilor, conacele albilor ajung ruine – deşi alţi albi construiesc bănci şi acestea durează, pare-se, mai mult – dar negrii „durează”: alături, dar în afara lumii albe. Faulkner, scriitor sudist, le dăruie admiraţia şi, desigur, afecţiunea lui, dar poziţia pe care le-o oferă spre a fi admiraţi este a unui sublim adiacent, în afara realului. Dilsey durează, de fapt, în acelaşi paradis ca Nancy: călugăriţele urcă în paradis după ce mor, sau sunt forţate să omoare, sau sunt omorâte, şi acolo li se cântă un Recviem. Frumos, dar tardiv, aş adăuga eu. Albii, chiar dacă nu familiile iubite ale lui Faulkner, ocupă Realul, indienii durează în Legendă, negrii în Sublim. O distribuţie fixă a rolurilor.

Pe acest fundal istoric acţionează Nancy. Guvernanta modernă preia rolul vechii doici: liantul familiei, păstrătoarea tradiţiei. Şi ea este o instituţie. Nu numai în raport cu „ramura albă” a familiei Stevens, ci şi în sensul instituţiilor în genere. Nancy acţionează acum la fel ca, odinioară, Compson şi Pettigrew: legea este una şi eu mă supun ei indiferent dacă ceilalţi o fac sau nu, indiferent dacă râd de mine ori mă ucid. Căci legea numai prin exemplul meu se poate impune. Sacrificiul meu o va îndrepta pe Temple. O va „civiliza”, aşa cum călăritul poştaşului Pettigrew, neînarmat, printre bandiţi, avea finalmente să-i civilizeze. Căci legea este deasupra noastră, ca şi Statul, ca şi Biserica.

Ca şi Tribunalul, care rezistă războiului civil, ne spune naratorul, şi timpului în genere. Ca şi vechea casă a lui Holston, ca şi, adăugăm noi, continuând această lectură dincolo de prologori, însuşi Gavin Stevens. Descendent al uneia dintre primele familii de colonişti din regiune, de pe vremea lui Holston, el luptă acum pentru lege contra agenţilor răului, precum „flagelul Flopes” din trilogia Cătunul, Oraşul şi Casa cu coloane. Un coleg al lui, Horace Benbow, luptase în Sanctuar contra lui Popeye, fără succes; normal deci ca acum Gavin să lupte contra „efectului, Popeye” asupra lui Temple. Răul intră în Yoknapatawpha pe aceeaşi poartă pe care au intrat odinioară primii colonişti: Popeye îl omoară pe Tommy şi o siluieşte pe Temple la „Moşia Francezului”. Flem Snopes îşi începe cariera alături, la magazinul lui Varner, şi se va căsători numai pentru bani – căci era, ca şi Popeye, impotent – cu frumoasa fiică a patronului, Eula, cea râvnită de Gavin Stevens, dar cucerită de aristocratul Cassius de Spain, pe care Flem îl va manipula apoi în voie în schimbul toleranţei lui. Răul coboară din aceste dealuri cu pini în Jefferson: Flem Snopes devine aici directorul băncii bătrânului Sartoris, şi el unul dintre fondatorii regiunii.

Temple este obligată să se prostitueze în Memphis şi drumul către acel oraş traversează, conform hărţii lui Faulkner, vechile terenuri Chickasaw. „Recuperată” de acolo, Temple se va întoarce, pentru proces, la tribunalul din Jefferson şi alături va fi ucis Flem de vărul lui, Mink Snopes. Aici, în piaţa oraşului, în inima Yoknapatawphei, se fac şi se desfac iţele istoriei şi tot aici trebuie curmat Răul şi reinstaurat Binele.

Aceasta pare a fi lectura simbolică pe care ne-o propune naratorul şi prin care am putea înţelege bizarul sfârşit al piesei.

Ne mulţumeşte aceasta lectură? Pe mine nu. Căci ce „lege” este aceea pentru care mor Nancy şi fetiţa lui Temple şi pentru care este disciplinată Temple? Aceeaşi lege care rezervă indienilor legenda şi negrilor paradisul creştin: distribuţia imuabilă a rolurilor în societatea tradiţională sudistă. Femeia – neagră sau albă – îşi însuşeşte în această societate valorile bărbatului alb, le apără şi le reproduce pentru copii – negri sau albi. În acest proces femeia este datoare a-şi „învinge” propriile valori, porniri ori sentimente. Cuminţita Nancy o cuminţeşte pe Temple: valorile familiei Stevens sunt mai importante pentru ea decât sentimentele şi nevoile lui Temple şi chiar decât viaţa fetiţei acesteia. Căci, ce curios, şi ce teribil este faptul că absolut nimeni, nici „călugăriţa” Nancy, nu varsă o lacrimă pentru această fetiţă: dreptul ei la viaţă nici nu este pomenit, a servi ca „argument” în cuminţirea lui Temple este singurul ei rol în piesă! Dar de ce se acuză mereu Temple pentru „răul” din ea, când nu era vorba decât de o atracţie sexuală normală, de ce se consideră vinovată că întrebuinţează, în scrisorile către Red, singurul limbaj erotic pe care-l putea şti, cel cu care fusese tratată de bărbaţii din bordelul din Memphis? Şi, în fine, de ce trebuie să renunţe Temple la bărbatul pe care-l iubeşte în favoarea unuia pentru care nu simte nimic, dar care i-a acordat – ce mărinimie! – mâna? Popeye îl împuşcă pe Red, Nancy o forţează pe Temple să renunţe la Pete. Câştigă Gowan, căruia nimeni nu-i mai ia în nume de rău abandonarea lui Temple în mâinile lui Popeye, pentru simplul fapt că s-a căsătorit apoi cu ea.

Bizară piesă! Prima lectură, cea dorită, probabil, de Faulkner, o pune pe Temple în centrul unei lumi a cărei salvare ori prăbuşire depinde de salvarea ori prăbuşirea ei. O a doua lectură, poate împotriva lui Faulkner, o plasează pe Temple tot în centrul unei lumi, dar al unei lumi unite în dorinţa comună de a o disciplina, de a o integra şi a o face aidoma acestei lumi, de a o determina, cu alte cuvinte, să încarneze propriile ei valori. Această lectură secundă, pentru care eu însumi optez, valorifică o Temple hăituită de toţi, strivită la fel de nemilos ca şi Nancy, cea bătută de bărbatul alb pentru că-i cerea banii pentru care se culcase cu el, ori care tremura de frică, în povestirea Soare în amurg, că va fi ucisă de bărbatul ei negru. Cu politeţe, nu altfel, o tratează Gavin şi guvernatorul pe Temple. Şi Nancy. Negresa care, ieşind din muţenia iniţială a observatorului, prinde glas numai în sensul că dă glas celorlalţi. Ambele femei, Temple şi Nancy, îşi pierd în această lume glasul propriu: Temple vorbeşte, ce-i drept, aproape tot timpul, dar glasul ei sarcastic şi viu la început, neîmblânzit (indomitable: o altă valoare de necontestat în opera lui Faulkner), care nu ezită să-l ironizeze pe guvernator, „slujbaşul nostru cel mai bine plătit”, se stinge treptat până la monosilabele de la sfârşitul piesei. Iar glasul lui Nancy, sarcastic şi el în scena a doua din actul doi, se stinge în psalmodie în actul al treilea. Ambele femei, sublimate ori disciplinate, sfârşesc în tăcere: tăcerea morţii ori a ascezei. Poate că recviemul, de fapt, este scris pentru două călugăriţe.

Este această din urmă lectură, parţială, chiar feministă? Nu ştiu. Poate. Cred însă că această lectură indică, altfel decât prima, limita Yoknapatawphei. Schimbând caracterul lui Nancy între actul al doilea şi al treilea, Faulkner acţionează sub presiunea universului ideologic care constituie acest comitat la fel de evident ca şi legendarele lui personaje, ori magia stilistică a naratorului. În toată extraordinara lui operă, Faulkner distribuie rolurile şi genurile la fel: realul, chiar violent şi sadic, dar realul, pentru bărbaţii albi; legenda pentru indieni; compensaţia religioasă şi morală pentru negri, femei şi copii. În alte cărţi, estetic superioare, limitele se văd mai greu; Recviemul, prin dubioasa convertire a călugăriţelor, le indică mai clar: ele transpar prin „găurile” textului, sau poate că ele „găuresc”, aici, textul.

Fie-mi îngăduită, la urmă, şi o mărturisire. Am trăit vreo zece ani, de pe la mijlocul anilor şaizeci, sub fascinaţia lui Faulkner. Îmi părea o operă sublimă şi, scriind două cărţi şi câteva articole despre ea, dădeam eu însumi glas – şi eu! – acestui fior sublim. Înţeleg acum, după douăzeci de ani, că această fascinaţie era, atunci, fascinaţia unei lumi organice. Chiar structuralismul cărţii de la „Univers”, şi cu atât mai mult cel din cartea publicată la Paris, era un tribut plătit acestei organicităţi. Dar am înţeles, între timp, şi altceva: organicitatea lumii Sudului Statelor Unite era, într-un fel, organicitatea lumii româneşti tradiţionale, admiraţia literară pentru prima era iubirea din sângele şi carnea mea pentru a doua. Şi ce curios se înşiră coincidenţele din 1974: publicarea cărţii la Paris; moartea bunicii mele, o făptură descinsă, pentru mine, din Yoknapatawpha Sartorilor şi Compsonilor; căsătoria; „încoronarea” lui Ceauşescu şi opinia prietenilor mei de la Bucureşti că „totul” se terminase, acel „tot” care, pentru mine, era legat şi de prima carte despre Faulkner, apărută în 1969 dar scrisă în 1968, anul „marilor speranţe” pentru generaţia mea; ultima venire la Bucureşti, hotărârea de-a „rămâne” la Amsterdam. Despărţirea de Yoknapatawpha şi de România…

Revizitând Yoknapatawpha am retrăit fiorul sublimului şi am simţit din nou, adânc, ce au însemnat douăzeci de ani de viaţă în afara Yoknapatawphei şi a României. Dar am mai înţeles ceva în aceşti ani, ultimul lucru cu care-l mai plictisesc pe cititor: organicitatea culturii unora se clădeşte pe excluderea altora de la cultură, admiraţia pentru primii înseamnă uitarea celorlalţi, sublimul are un preţ, şi acesta este plătit de cei care nu intră în reflectoarele rampei, de Nancy şi Temple, de mama şi, poate, de bunica mea reală şi de mine neştiută, şi de toţi cei excluşi din istoria „sublimă” a României, şi de toţi cei care au părăsit „sublimul ceauşist”, şi mai ales de cei care n-au făcut-o. Sublimul are un preţ şi orice sacrificiu este un preţ întotdeauna prea mare pentru un sublim întotdeauna prea mic. O societate dreaptă nu se clădeşte pe impunerea sublimului, ci pe excluderea sacrificiului, nu pe „călugăriţe”, ci pe împiedicarea faptului ca femei şi bărbaţi în carne şi oase să poată fi transformaţi în călugăriţe şi călugări. Chiar dacă, prin aceasta, vom pierde recviemurile.

SORIN ALEXANDRESCU

{1} Harta a fost desenată de Faulkner însuşi în două variante, diferite doar prin unele detalii, în romanul Absalom, Absalom!, New York, Random House, 1951 şi în ediţia The Portable Faulkner a lui Malcolm Cowley, New York, The Viking Press, 1946, 1963.

{2} Monografia William Faulkner, Bucureşti, Editura pentru Literatură Universală, 1969, a primit în anul următor premiul de critică al Uniunii Scriitorilor din România. Cartea Logique du personnage. Refléxions sur l’univers faulknérien, a apărut la Paris, Mame, 1974 (368 p.).

{3} The Portable Faulkner, p. 755–756.