RICHARD PIPES

SCURTĂ ISTORIE A REVOLUŢIEI RUSE

Traducere din engleză de

CĂTĂLIN PÂRCĂLABU

HUMANITAS,

1998

Richard Pipes

A Concise History Of The Russian Revolution,

1995

Cuprins

Introducere

PARTEA ÎNTÂI.  Agonia vechiului regim

Capitolul I. RUSIA LA 1900

Ţărănimea

Rusia oficială

Intelighenţia

Capitolul II. EXPERIMENTUL CONSTITUŢIONAL

Revoluţia din 1905

Stolîpin

Capitolul III. RUSIA ÎN RĂZBOI

Perspectivele

Primul an

Semnele catastrofei

Capitolul IV. REVOLUŢIA DIN FEBRUARIE

PARTEA A DOUA.  Bolşevicii cuceresc Rusia

Capitolul V. LENIN ŞI ORIGINILE BOLŞEVISMULUI

Capitolul VI. LOVITURA DE STAT DIN OCTOMBRIE

Eşecul primelor încercări bolşevice de a lua puterea

Lovitura de stat

Capitolul VII. STATUL PARTIDULUI UNIC

Capitolul VIII. INTERNAŢIONALIZAREA REVOLUŢIEI

Tratatul de la Brest-Litovsk

Implicarea străină

Capitolul IX. COMUNISMUL DE RĂZBOI

Crearea economiei de comandă

Războiul împotriva satelor

Capitolul X. TEROAREA ROŞIE

Asasinarea familiei imperiale

Teroarea de masă

PARTEA A TREIA.  Rusia sub regimul bolşevic

Capitolul XI. RĂZBOIUL CIVIL

Primele bătălii: 1918

Apogeul: 1919–1920

Capitolul XII. NOUL IMPERIU

Capitolul XIII. COMUNISMUL DE EXPORT

Capitolul XIV. VIAŢA SPIRITUALĂ

Cultura ca propagandă

Război împotriva religiei

Capitolul XV. COMUNISMUL ÎN CRIZĂ

NEP: Falsul Thermidor

Criza noului regim

Capitolul XVI. REFLECŢII ASUPRA REVOLUŢIEI RUSE

Glosar

Tabel cronologic

Lecturi suplimentare

Note

RICHARD PIPES, profesor de istorie la Universitatea Harvard, şi-a dedicat întreaga carieră studierii trecutului şi prezentului Rusiei. Prima sa carte datează din 1964: The Formation of the Soviet Union: Comunism and Nationalism. I-au urmat cărţi şi studii despre Rusia sub Vechiul Regim, Revoluţia rusă şi dictatura consecutivă ei, toate culminând cu The Russian Revolution (1990) şi Russia under the Bolshevik Regime (1994), a căror versiune prescurtată o reprezintă cartea de faţă. În perioada 1981–1982 a fost consilier al preşedintelui Reagan pentru problemele Rusiei şi ale Europei de Est.

Lui Mark, Sarei şi Annei

Introducere

Cuvântul „revoluţie” are o etimologie interesantă. Întrebaţi de sociologii sovietici, ţăranii ruşi răspundeau că înseamnă „samovolşcina” adică, într-o traducere aproximativă, „să faci ce vrei”. În publicitatea zilelor noastre, „revoluţionar” a ajuns să însemne „absolut nou”, deci implicit „îmbunătăţit”. În vorbirea curentă, el reprezintă un alt mod de a spune „complet diferit”. Această întrebuinţare a cuvântului ne-ar putea cu greu lăsa să bănuim că originile lui ţin de astronomie şi de astrologie.

„Revoluţie” derivă din verbul latinesc revolvere, „a se roti”, folosit iniţial pentru a descrie mişcarea planetelor. Copernic şi-a intitulat marele tratat în care nega poziţia pământului de centru al universului Despre revoluţia corpurilor cereşti. Din astronomie, cuvântul a trecut apoi în vocabularul astrologilor, care pretindeau că pot prevedea viitorul studiind cerul. Astrologii secolului al XVI-lea aflaţi în slujba prinţilor şi a generalilor numeau „revoluţie” evenimentele neaşteptate şi imprevizibile provocate de conjuncţia planetelor – cu alte cuvinte, de forţe pe care omul nu le poate controla. Aşa se face că înţelesul ştiinţific, originar, al cuvântului, care sugera repetitivitate şi regularitate, a ajuns să exprime în câmpul vieţii umane exact opusul, adică neprevăzutul, neaşteptatul.

Cuvântul a fost pentru prima oară utilizat în politică în Anglia anilor 1688–1689, spre a descrie înlăturarea de pe tron a lui Iacob al II-lea în favoarea lui William al III-lea şi a reginei Maria. Ca preţ al obţinerii coroanei, noul rege a trebuit să semneze o „Declaraţie a drepturilor”, prin care se angaja să nu abroge legi sau să impună noi dări fără aprobarea parlamentului, inaugurând astfel un proces care avea să conducă la triumful suveranităţii poporului în Anglia. Era aşa-numita „Glorioasă Revoluţie”. Ea nu a influenţat însă decât regimul politic al ţării.

Un secol mai târziu, Revoluţia Americană avea să aducă schimbări mai profunde, prin faptul că proclama independenţa ţării şi modifica radical raporturile dintre individ şi stat. Ea îmbina principiul suveranităţii poporului şi pe cel al libertăţii individuale cu ceea ce mai târziu urma să fie numit dreptul la autodeterminare naţională. Chiar şi aşa însă, ea se limita la sfera politicului. Cultura Statelor Unite, sistemul lor judiciar, garantarea vieţii şi a proprietăţii – toate moştenite de la Marea Britanie – au rămas neatinse de Revoluţie.

Prima revoluţie modernă a fost cea franceză. În prima sa fază, ea a avut un caracter spontan şi neconştientizat: în iunie 1789, când reprezentanţii celor trei stări au depus jurământul de la Jeu de Paume, act de sfidare care marca declanşarea Revoluţiei, ei vorbeau nu despre o revoluţie, ci despre „o renaştere naţională”. Cu timpul însă, conducerea Franţei răzvrătite a trecut în mâinile unor ideologi care vedeau în prăbuşirea monarhiei o ocazie unică de a împlini idealurile Secolului Luminilor, idealuri care depăşeau cu mult ţelurile politice limitate ale revoluţiilor engleză şi americană, vizând nici mai mult, nici mai puţin decât crearea unei noi ordini sociale şi chiar a unui nou tip de om. Sub regimul iacobin, măsurile luate şi, uneori, puse în practică au anticipat, prin îndrăzneala concepţiei şi brutalitatea cu care au fost aplicate, regimul comunist din Rusia. Cuvântul „revoluţie” a început din acel moment să desemneze planurile grandioase de transformare a lumii – prin urmare, nu schimbările petrecute, ci schimbările înfăptuite.

Secolul al XIX-lea a fost martorul apariţiei revoluţionarilor de profesie, intelectuali care îşi dedicau întreaga viaţă studierii revoltelor din trecut – spre a găsi în ele orientări de ordin tactic – şi analizării evenimentelor epocii lor, pentru a căuta semne ale viitoarelor revolte; odată ce acestea se produceau, revoluţionarii de profesie interveneau, încercând să dirijeze revolta spontană spre o revoluţie conştientă. Acest soi de revoluţionari radicali puneau viitorul sub semnul unor tulburări violente, progresul impunând, în viziunea lor, distrugerea sistemului tradiţional al relaţiilor dintre oameni. Ţelul lor era să elibereze „adevărata” natură umană de sub apăsarea proprietăţii private şi a instituţiilor cărora aceasta le dăduse naştere. Comuniştii radicali şi anarhiştii îşi imaginau revoluţia ca pe un eveniment care avea să schimbe în întregime nu doar aspectele ordinii politice şi social-economice de până atunci, ci însăşi existenţa umană. Scopul ei era, după expresia lui Leon Troţki, să „răstoarne lumea”.

Această tendinţă a culminat cu Revoluţia rusă din 1917. Deşi prăbuşirea monarhiei ruse s-a datorat unor cauze interne, bolşevicii, învingători în lupta pentru putere care a urmat abdicării ţarului, erau internaţionalişti, înflăcăraţi de aceleaşi idei ca şi intelectualii radicali din Occident. Ei au pus mâna pe putere pentru a schimba nu Rusia, ci lumea întreagă. Îşi priveau propria ţară, „veriga cea mai slabă din lanţul imperialismului”, ca pe o simplă rampă de lansare a revoltei universale care avea să transforme din temelii condiţia umană, refăcând, cu alte cuvinte, cea de-a şasea zi a Facerii Lumii.

Cauzele revoluţiilor ulterioare anului 1789 sunt numeroase şi complexe. Observatorii secolului XX, influenţaţi de modele de gândire socialiste şi sociologice, sunt tentaţi să le caute într-o nemulţumire populară generală. Ei pleacă de la supoziţia că ar fi fost vorba de acţiuni disperate, pe care nu avem deci a le judeca. E o viziune care exercită o atracţie deosebită în spaţiul anglo-saxon, unde ideologiile nu au jucat niciodată un rol proeminent. Însă ideea că toate revoluţiile care au avut sau vor avea loc sunt inevitabile – şi prin aceasta, justificate – e valabilă numai într-un sens restrâns. Evident că, într-o ţară în care guvernul reflectă cu fidelitate dorinţele majorităţii populaţiei, cedând în mod paşnic puterea atunci când a pierdut încrederea oamenilor, şi în care există un nivel rezonabil de prosperitate, revoluţiile violente sunt inutile, prin urmare improbabile; alegerile reprezintă de fiecare dată un soi de revoluţie paşnică. Acest adevăr evident nu implică însă şi contrariul: anume că, acolo unde au loc revolte violente, populaţia ar dori o schimbare completă a sistemului politic şi economic – adică o „revoluţie” în înţelesul iacobin sau bolşevic al cuvântului. Istoricii au făcut observaţia că revoltele populare au un caracter conservator, obiectivul lor fiind recâştigarea unor drepturi tradiţionale, de care oamenii simt că au fost privaţi în mod nedrept. Revoltele sunt orientate spre trecut. Ele au un scop în acelaşi timp bine precizat şi limitat. Acele „cahiers des doleances” prezentate de ţăranii francezi în 1789, sau de cei ruşi în 1905 (sub o altă denumire), conţineau nemulţumiri concrete, care puteau fi toate rezolvate în cadrul sistemului existent.

Cei care transpun aceste doleanţe concrete într-o forţă atotdistrugătoare sunt intelectualii radicali. Dorinţa lor este nu de a reforma, ci de a şterge cu totul trecutul, spre a crea o ordine a lucrurilor care nu a existat niciodată până la ei, cu excepţia miticei Vârste de Aur. Revoluţionarii de profesie, majoritatea proveniţi din rândurile clasei de mijloc, dispreţuiesc cererile modeste ale „maselor”, ale căror interese reale pretind că le înţeleg doar ei. Ei sunt aceia care transformă revoltele populare în revoluţii, propovăduind că lucrurile nu se pot îmbunătăţi decât dacă totul se schimbă. Această filosofie, aliaj intim de idealism şi dorinţă de putere, deschide drumul unor tulburări permanente. Cum însă oamenii de rând nu pot face faţă unui mediu instabil şi imprevizibil, toate revoluţiile de după 1789 au eşuat.

Iată de ce existenţa nemulţumirilor populare este doar o condiţie necesară, nu şi suficientă, a revoluţiilor, care necesită în plus o infuzie de idei radicale. Revoltele care au zguduit Rusia începând cu februarie 1917 au fost posibile datorită colapsului ordinii publice provocat de presiunea unui război ale cărui efecte guvernul nu le mai putea controla. Cauza principală a derivei Rusiei în apele necunoscute ale unei utopii extreme a fost fanatismul acelor intelectuali care, în octombrie 1917, au profitat de extinderea anarhiei pentru a lua puterea în numele „poporului”, fără a avea curajul, nici atunci şi nici în cei şaptezeci de ani care au urmat, să încerce să obţină un mandat popular.

Se poate afirma că Revoluţia rusă a fost evenimentul cel mai important al secolului care se încheie. Nu numai că ea a constituit piedica principală în calea păcii după primul război mondial, dar a influenţat în mod direct ascensiunea naţional-socialismului în Germania şi declanşarea celui de-al doilea război mondial, pe care triumful nazismului o făcuse inevitabilă. În cei cincizeci de ani care au urmat victoriei aliaţilor în cel de-al doilea război mondial, regimul comunist apărut în urma revoluţiei a menţinut lumea într-o stare de permanentă tensiune, uneori cu riscul declanşării unui nou conflict mondial. Toate acestea par să aparţină acum trecutului. Pentru a împiedica însă ca istoria să se repete, este important să aflăm cum s-au petrecut lucrurile; căci problema fundamentală pusă în mod implicit de toate revoluţiile moderne, şi mai cu seamă de cea rusă, este de a şti dacă raţiunea poate ajuta omenirea să-şi depăşească imperfecţiunile cunoscute şi să atingă o ideală perfectibilitate. Eşecul incontestabil al revoluţiei ruse, confirmat în 1991, când Uniunea Sovietică s-a dezmembrat şi Partidul Comunist a fost scos în afara legii, poate fi interpretat ca o dovadă concludentă a faptului că utopia conduce în mod inevitabil la chiar opusul ei, că drumul spre paradisul terestru sfârşeşte în infern; în acelaşi timp însă, acest eşec ar putea fi considerat doar un accident vremelnic în eforturile omenirii de a-şi construi o existenţă ideală.

Autorului rândurilor de faţă, care şi-a dedicat aproape întreaga viaţă studiului acestei probleme, Revoluţia rusă îi apare ca desfăşurarea unei tragedii. În care evenimentele sunt produsul mentalităţii şi caracterului protagoniştilor. Poate că unii se simt mulţumiţi să o considere rezultatul unor forţe economice şi sociale grandioase, prin urmare, „inevitabilă”, însă condiţiile „obiective” sunt o abstracţie; ele nu intră în acţiune. Nu constituie decât un fundal al deciziilor subiective, luate de un număr relativ redus de indivizi pentru care politica şi războiul sunt ocupaţia principală. Evenimentele se dovedesc „inevitabile” doar privite retrospectiv. Documentele pe care se bazează istoria de faţă ne înfăţişează oameni care îşi urmează propriile interese şi aspiraţii, fără a fi capabili sau dornici să ia în considerare interesele sau aspiraţiile celorlalţi. De multe ori, autorul s-a simţit înclinat să-şi povăţuiască personajele să se oprească şi să mediteze înainte de a se arunca orbeşte în catastrofa care avea să-i devoreze pe învingători şi învinşi laolaltă. E o experienţă din care ieşi mai umil şi mai puţin încrezător în capacitatea omenirii de a se schimba prin propriile puteri.

Paginile care urmează rezumă volumele mele: Revoluţia rusă (1990) şi Rusia sub regimul bolşevic (1994). Cele două cărţi descriu în mod detaliat şi pe baza întregii documentaţii disponibile istoria Rusiei în „epoca frământărilor” dintre 1899 şi 1924. Dat fiind că interesul istoriei rezidă în detalii, mulţi cititori atraşi de acest subiect nu au timpul necesar pentru a citi două volume care totalizează 1300 de pagini, sprijinite pe 4500 de referinţe. Am scris această Scurtă istorie cu gândul la ei. Cartea urmează îndeaproape structura celor două volume, omiţând ceea ce se poate omite, condensând restul şi restrângând referinţele la minimul necesar{1}. Toată informaţia conţinută în acest volum poate fi coroborată prin referire la cele două cărţi pe baza cărora a fost alcătuit. În cele câteva ocazii în care am introdus informaţii noi, sursele au fost indicate.

RICHARD PIPES

PARTEA ÎNTÂI.

Agonia vechiului regim

Capitolul I.
RUSIA LA 1900

La începutul secolului XX, Rusia era o ţară a contrastelor izbitoare. Un călător francez din epocă, Anatole Leroy-Beaulieu, o compara cu „unul dintre acele castele, construite de-a lungul a mai multe epoci, în care vezi alăturate stilurile cele mai discordante, sau cu o casă, ridicată la întâmplare şi suferind mereu adăugiri, lipsită de caracterul unitar şi de confortul locuinţelor construite după un plan definitiv”. Optzeci la sută din populaţie era formată din ţărani, care duceau în provinciile Marii Rusii o viaţă nu foarte diferită de aceea a strămoşilor lor din Evul Mediu. La cealaltă extremă a spectrului social se aflau scriitorii, artiştii, compozitorii, oamenii de ştiinţă, perfect familiarizaţi cu stilul de viaţă occidental. O economie capitalistă viguroasă – Rusia era cel mai mare producător de ţiţei şi principalul exportator de grâne din lume la momentul respectiv – coexista cu un regim al cenzurii politice şi al arbitrariului poliţienesc. Rusia aspira la statutul de mare putere, egală a Franţei democrate, dar menţinea un regim autocratic, în care oamenii nu aveau niciun cuvânt de spus în guvernarea ţării şi care sancţiona cu asprime orice expresie a nemulţumirii faţă de starea de lucruri existentă. Era singura dintre marile puteri care nu avea nici constituţie, nici parlament. Aceste contradicţii creau o impresie de provizorat şi sentimentul, cel puţin în rândul claselor educate, că lucrurile nu mai puteau continua astfel şi că odată cu trecerea în noul secol, Rusia avea să facă saltul în modernitate, ajungând din urmă Europa occidentală şi poate chiar depăşind-o. Din motive care vor fi expuse în continuare, ţăranii aşteptau şi ei mari transformări, deşi de natură economică mai degrabă decât politică. Impresia lui Jules Legras, un alt călător francez, că Rusia era o ţară „neterminată” reflectă aceste aşteptări legate de schimbare, care îi umpleau pe unii de entuziasm şi pe alţii de teamă.

Ţărănimea

Agricultura reprezenta baza economică şi socială a Rusiei ultimilor ţari. Aproximativ patru cincimi din populaţia ei erau alcătuite din ţărani care cultivau pământul şi care, în provinciile nordice, aveau şi ocupaţii secundare în industrie. Un călător care ar fi survolat regiunile centrale ale Rusiei în balon ar fi avut sub ochi o întindere nesfârşită de terenuri cultivate, împărţite în fâşii înguste, întrerupte din loc în loc de păduri şi păşuni, pe care erau presărate la fiecare cinci-zece kilometri sate cu colibe de lemn. Oraşele erau mici şi situate la mare distanţă unele de altele.

Populaţia Rusiei rurale alcătuia, într-o măsură de neimaginat pentru occidentali, o lume închisă în sine, care nu era integrată nici în edificiul social, nici în maşinăria administrativă. Raporturile ei cu oficialităţile şi cu clasele educate erau similare celor dintre locuitorii Africii sau Asiei şi administraţia colonială. Ţărănimea continua să fie credincioasă orânduirilor vechii Moscove, rămânând neatinsă de occidentalizarea la care Petru cel Mare supusese elita ţării. Ţăranii ruşi purtau barbă, vorbeau un grai al lor, aveau o logică proprie, îşi urmau propriile interese, fără să simtă că ar avea ceva în comun cu reprezentanţii imberbi ai autorităţilor sau cu mica nobilime, care le cereau dări, arende şi recruţi, fără a le oferi nimic în schimb. Ei nu datorau credinţă decât satului, sau cel mult administraţiei acestuia (volosti).

Până la 1861, aproape jumătate din ţăranii ruşi erau iobagi, supuşi autorităţii arbitrare a proprietarilor de pământuri (cealaltă jumătate era alcătuită din ţăranii statului şi cei ai ţarului, administraţi de funcţionarii guvernamentali). Lipsiţi de drepturi civile, iobagii nu erau totuşi sclavi. În primul rând, nu puteau fi vânduţi în mod public. Apoi, nu lucrau pe mari plantaţii, ci pe loturi individuale, din care o parte o cultivau pentru proprietari, ca plată pentru teren (când nu plăteau în bani sau produse); restul era destinat consumului propriu sau vânzării. În esenţă, erau legaţi de glie şi îşi îndeplineau obligaţiile faţă de proprietari fie prin muncă (de obicei, trei zile pe săptămână), fie plătindu-i acestuia o rentă. Deşi neprotejaţi de tribunale, ei se bucurau de garanţiile oferite de cutume, pe care nici latifundiarii, nici funcţionarii statului nu-şi permiteau să le ignore.

În februarie 1861, ţarul Alexandru al II-lea a semnat decretul prin care iobagii erau eliberaţi, primeau pământ şi echivalentul unei ipoteci pe timp de patruzeci şi nouă de ani, cu care urmau să plătească foştilor proprietari terenurile pe care aceştia le cedaseră. Principala moştenire a iobăgiei, sistem care durase peste două secole şi jumătate, a fost izolarea ţăranilor de restul societăţii şi înrădăcinarea în minţile lor a convingerii că lumea e un loc al fărădelegilor, în care nu poţi supravieţui decât prin forţă şi viclenie. Era o mentalitate care avea să facă foarte dificilă transformarea lor în cetăţeni.

Viaţa ţărănimii ruse se desfăşura în jurul a trei instituţii: gospodăria (dvor), satul (derevnia sau selo) şi comuna (mir sau obşcina).

Gospodăria, unitatea de bază a vieţii Rusiei rurale, era în fapt familia lărgită: tatăl, mama, fiicele nemăritate şi fiii însuraţi, împreună cu soţiile şi copiii acestora. Ea cuprindea de obicei între şase şi zece persoane. În condiţiile de climă caracteristice Rusiei, cu un sezon agricol scurt, care presupunea perioade de muncă intensivă primăvara şi toamna, gospodăriile mari erau avantajate în raport cu cele mici. Gospodăria era organizată în mod autocratic, capul familiei – numit bolşak – dispunând de o autoritate absolută asupra celorlalţi membri şi a bunurilor lor. La moartea capului familiei, dvor-ul se destrăma de obicei, proprietatea comună fiind împărţită între membrii lui, care se mutau pentru a-şi crea fiecare propria gospodărie. Această practică explică lipsa de continuitate a vieţii rurale în Rusia. În contrast puternic cu situaţia din Europa Occidentală sau Japonia, satele ruseşti se aflau într-o stare de permanentă instabilitate.

Două din caracteristicile gospodăriei merită discutate în detaliu, ele explicând în mare măsură comportamentul social al ţărănimii ruse. Membrii gospodăriei nu aveau o proprietate personală (în afara bunurilor de folosinţă imediată), totul aflându-se la dispoziţia bolşak-ului. De asemenea, ei nu aveau drepturi individuale, interesele lor fiind subordonate celor ale întregii familii. În aceste condiţii, ţăranii Rusiei Mari nu puteau dobândi conştiinţa drepturilor lor individuale, nici pe aceea a proprietăţii private – ambele, elemente indispensabile ale noţiunii moderne de cetăţean. Ei se obişnuiseră să trăiască sub autoritatea arbitrară a bolşak-ului, în sistemul de proprietate colectivă asupra mijloacelor de producţie.

Satul rus era o aglomerare de case din lemn, dispuse de o parte şi de alta a unui drum central. Nu existau niciun fel de organe oficiale de autoadministrare. Conducătorul satului (starosta) era numit, adeseori împotriva voinţei lui, de funcţionari ai guvernului, care aveau şi puterea să îl înlăture. Din acest punct de vedere – din nou, în puternic contrast cu situaţia din vestul Europei sau Japonia – satul rus era o instituţie fluidă şi nestructurată.

Comuna nu era specifică doar Rusiei, instituţii similare existând în trecut şi în alte părţi ale lumii. În jurul anului 1900 însă, această instituţie nu mai exista, în ciuda lipsei sale de eficienţă practică, decât în Rusia. Ca sistem de organizare a deţinerii şi cultivării pământului, ea era departe de concepţia modernă despre proprietate.

Comuna cuprindea ansamblul ţăranilor care dispuneau, fiecare, de o parte din pământul aflat în proprietatea ei. Deşi în multe privinţe ea coincidea cu satul, cele două instituţii nu erau identice, dat fiind că sătenii care nu aveau acces la pământul comunei, precum învăţătorii şi preoţii, nu făceau parte din ea. În anumite regiuni un sat mare putea cuprinde mai multe comune. Suprafaţa de pământ aflată în proprietatea comunei era împărţită într-un mare număr de fâşii înguste de teren. În funcţie de tradiţia locală, în mod periodic, de obicei la fiecare zece-cincisprezece ani, aceste terenuri erau „redistribuite” între gospodării, pentru a se ţine cont de schimbările produse prin moartea, naşterea sau plecarea membrilor diferitelor familii. Scopul acestor realocări era să asigure fiecărei gospodării suficient pământ arabil pentru a-şi putea hrăni membrii şi a face faţă obligaţiilor legate de impozite. Terenurile erau distribuite în funcţie de fertilitatea solului şi de distanţa până la vatra satului.

La 1900, practic toate gospodăriile ţărăneşti din provinciile centrale ale Rusiei erau organizate în comune. În zonele de graniţă ale imperiului – fostul stat polono-lituanian, Ucraina, regiunile din sud-est ale cazacilor – predominau fermele individuale. Apartenenţa la o comună nu îi împiedica pe membrii acesteia să cumpere de la marii proprietari sau de la alţi deţinători, cu titlu individual sau în asociere, suprafeţe de pământ ai căror proprietari direcţi deveneau. În preajma Revoluţiei, aceşti ţărani-proprietari, luaţi laolaltă, ajunseseră să deţină tot atâta pământ cât latifundiarii şi negustorii.

Toate deciziile în probleme care priveau comuna erau luate de adunarea sătească, care includea numai bărbaţi, capii gospodăriilor. Hotărârile respective, adoptate în unanimitate, erau obligatorii pentru toţi. Ele priveau chestiuni legate de calendarul muncilor agricole, repartiţia dărilor sau conflictele dintre gospodării. Adunarea decidea de asemeni în probleme de afiliaţie religioasă şi, mai târziu, când Rusia a avut un parlament, hotăra cărui partid îşi dădeau votul membrii ei.

Sistemul comunal avea numeroase dezavantaje. Cultivarea pământului prin împărţirea lui în fâşii irosea o mare parte din timpul ţăranilor, obligaţi să-şi mute mereu animalele de povară şi uneltele de pe un teren pe altul. Modul de repartiţie îi încuraja să exploateze la maximum pământul, cu un minimum de investiţii, ceea ce ducea la epuizarea solului. În fine, comuna îngăduia existenţa unui element ţărănesc neproductiv, întârziind dezvoltarea clasei micilor proprietari liberi. Egalitarismul ei producea o nivelare socială în sens negativ.

Figura 1. Exploatare agricolă în fâşii înguste de pământ, aşa cum se practica în Rusia centrală în jurul anului 1900

.

Cu toate acestea, sistemul comunal supravieţuia tuturor dificultăţilor, fiind sprijinit atât de oficialităţi cât şi de ţăranii înşişi. Guvernul era mulţumit de sistem şi făcuse aproape imposibilă, prin lege, ieşirea ţăranilor din cadrul lui, dat fiind că astfel era asigurată plata la timp a dărilor şi altor obligaţii faţă de stat, evitându-se (cel puţin în teorie) un şomaj rural masiv. Ţăranii se simţeau încă şi mai ataşaţi de sistemul comunal: credinţa lor era că Dumnezeu a creat pământul, precum aerul şi apa, spre folosul tuturor oamenilor, motiv pentru care acesta putea fi doar cultivat, nu şi deţinut în proprietate. Sistemul comunal garanta (din nou, în teorie) accesul fiecăruia la o bucată de pământ. Pentru ţărani, era drept şi inevitabil ca toate pământurile din Rusia aflate în proprietate privată să fie luate proprietarilor şi date comunelor. La începutul secolului nostru, ţăranii ruşi aşteptau cu încredere ca, de la o zi la alta, ţarul să hotărască o astfel de mare „redistribuire” naţională şi să împartă comunelor tot pământul aflat în mâinile proprietarilor. Această aşteptare, bazată pe credinţa retrospectivă într-un trecut îndepărtat, când pământul era disponibil în cantităţi nelimitate, făcea din ţăranul rus un potenţial adept al intelectualităţii revoluţionare.

Exista la începutul secolului opinia generală că Rusia se confruntă cu o criză agrară din ce în ce mai gravă, datorată în cea mai mare parte suprapopulării. Cu un spor natural al populaţiei de cincisprezece până la optsprezece la mie, ea înregistra cea mai rapidă creştere demografică din Europa. O suprafaţă de teren care în anii ’60 ai secolului trecut, în momentul desfiinţării iobăgiei, asigura hrana pentru două persoane, trebuia patruzeci de ani mai târziu să hrănească trei; rezultatul a fost apariţia tocmai a acelei clase rurale de ţărani fără pământ sau cu pământ puţin, a cărei formare sistemul comunal fusese menit să o întârzie. În trecut, ţarii asiguraseră prin cuceriri pământul necesar unei populaţii în permanentă creştere. Lucrul nu mai era posibil, fiindcă Imperiul atinsese limitele expansiunii rapide, dincolo de care nu se mai putea extinde decât cu riscul declanşării unui război generalizat. Ţăranii erau prea săraci şi prea conservatori ca să treacă de la agricultura extensivă la una intensivă, ceea ce le-ar fi permis să mărească recoltele şi să o scoată la capăt cu mai puţin pământ. Industria, deşi aflată în plină expansiune, nu putea absorbi decât o mică parte din surplusul de populaţie rurală. Iar emigrarea peste ocean, care salvase restul Europei de la o criză asemănătoare, nu era o soluţie în acest caz, în parte pentru că ruşii nu puteau concepe să trăiască într-o ţară neortodoxă, dar şi pentru că, obişnuiţi cu viaţa comunităţilor tradiţionale, ţăranii ruşi nu se simţeau capabili să o ia de la capăt, căutându-şi norocul aiurea. Ca urmare, presiunea demografică se intensifica an după an, odată cu ea crescând şi riscurile unei explozii în mediul rural.

Proletariatul industrial rus a apărut din rândurile ţărănimii. Majoritatea muncitorilor ruşi erau de fapt angajaţi sezonieri ai căilor ferate şi ai fabricilor de textile, lucrând acolo doar în perioadele în care nu era nevoie de ei la arat sau la strânsul recoltelor. Din acest motiv, cea mai mare parte a fabricilor din Rusia nu erau amplasate în oraşe, ci în mediul rural, unde forţa de muncă era la îndemână. O clasă de muncitori calificaţi, angajaţi permanent şi separaţi atât economic cât şi psihologic de lumea satului, s-a dezvoltat doar în industriile miniere şi în cele cu tehnologie avansată, existente în Urali, Ucraina şi Sankt Petersburg. Cu totul, Rusia începutului de secol nu avea probabil mai mult de un milion de muncitori industriali permanenţi, faţă de circa o sută de milioane de ţărani. Legislaţia ţaristă interzicea muncitorilor să se organizeze în sindicate şi încercările, chiar timide, de a crea cercuri educative sau asociaţii de întrajutorare erau pedepsite cu asprime.

Mentalitatea ţăranului rus, deşi esenţială pentru înţelegerea istoriei moderne a Rusiei, nu a fost studiată în mod serios: intelectualii par să-i fi privit pe ţărani ca pe nişte creaturi primitive, ţinute cu bună ştiinţă în ignoranţă de către stăpânii lor şi, de aceea, nedemne de o atenţie deosebită. Ceea ce însă intelectualitatea urbană lua drept ignoranţă era în realitate inteligenţa adaptării la condiţiile în care ţăranii erau obligaţi să trăiască: o climă aspră şi o administraţie care îi trata exclusiv ca pe o sursă de exploatat. Ţăranul rus nu conta pe nimeni în afară de el însuşi, nici măcar pe cei asemenea lui. Iar despre patriotismul lui, iată ce spunea Lev Tolstoi:

Nu am observat niciodată la oamenii din popor vreo urmă de sentimente patriotice, dimpotrivă, am auzit adesea la cei mai serioşi şi mai respectabili dintre ei cuvinte care exprimă o indiferenţă desăvârşită şi chiar dispreţ faţă de orice formă de patriotism.

Sentimentele religioase şi xenofobia înnăscută a ţăranului rus au făcut posibilă ridicarea lui împotriva inamicilor din afară. Ele nu erau însă suficiente pentru a îi cere sacrificii în numele naţiunii. În timpul Revoluţiei şi al războiului civil, generalii ruşi au avut doar motive de dezamăgire atunci când au încercat să ralieze ţărănimea împotriva comuniştilor, folosind sloganuri patriotice; comuniştii au avut mult mai mult succes făcând apel la resentimentele de clasă şi la lăcomie.

Până în secolul al XVIII-lea, ţăranul occidental nu se deosebea prea mult de cel rus de la începutul secolului XX. Însă o serie de inovaţii introduse în Occident în secolul al XIX-lea i-au transformat pe supuşii pasivi din mediul rural în cetăţeni activi: ne referim la generalizarea învăţământului, apariţia pieţelor naţionale şi a partidelor politice. Nimic din toate acestea nu exista însă în Rusia anului 1900. Ţăranul rus nu juca prin urmare niciun rol social sau politic. El rămânea pentru moment un outsider.

Rusia oficială

Administraţia începutului de secol era marcată de aceleaşi contradicţii ca şi restul Rusiei. La vârf, un aparat birocratic greoi, care dispunea de puteri nelimitate; la bază, o populaţie pusă, în general, în situaţia să se descurce pe cont propriu. În mod paradoxal, rusul obişnuit, trăind sub regimul autocratic, se afla mai puţin în contact cu administraţia şi resimţea mai puţin impactul politicii decât cetăţeanul Angliei, Franţei sau al Statelor Unite, state democratice. Lucrul a devenit evident în timpul primului război mondial, când guvernul ţarist a mobilizat populaţia cu mult mai mare greutate decât au reuşit să o facă democraţiile occidentale.

Până în 1905, Rusia fusese condusă de o monarhie cu puteri nelimitate. Întreaga putere emana de la împărat. Conform Codului de procedură penală, orice încercare de a pune la îndoială autoritatea ţarului sau simpla exprimare a dorinţei de a vedea schimbat regimul constituiau delicte majore. Toate propunerile – inclusiv cele care veneau din rândul cercurilor oficiale – de a include în procesul de luare a deciziilor reprezentanţi ai poporului, fie şi numai cu titlu consultativ, erau respinse. Autoritatea politică era considerată o proprietate a dinastiei, încredinţată fiecărui ţar, care avea datoria să o treacă întreagă urmaşilor.

Absolutismul fusese desigur forma de guvernământ predominantă în restul Europei continentale până în secolul al XIX-lea, când a fost înlocuit de suveranitatea poporului. În Rusia el a supravieţuit secolului al XIX-lea, luând forme extreme. La apogeul absolutismului, regii din Occident respectau proprietatea privată a supuşilor, încălcarea dreptului de proprietate fiind considerată aici o manifestare a tiraniei. Un jurist spaniol din secolul al XV-lea scria, exprimând un principiu fundamental al sistemelor politice din Occident: „regelui îi este încredinţată numai administrarea regatului, nu şi posesia bunurilor, căci proprietatea şi drepturile Statului sunt publice şi nu pot constitui patrimoniul nimănui”{2}. Dreptul de proprietate constituia o limitare reală a autorităţii regale, chiar şi atunci când aceasta nu era în mod oficial îngrădită. Dimpotrivă, în vechea Rusie, precum în „despoţiile orientale”, ţarul domnea şi era, în acelaşi timp, proprietarul regatului său. Lui îi aparţineau pământul şi resursele naturale, el deţinea monopolul pieţei interne şi al comerţului exterior şi, ca şi cum nu ar fi fost suficient, supuşii lui îi erau slujitori pe viaţă. Cei din pătura aristocratică îl slujeau în mod nemijlocit, în rândurile armatei sau ale administraţiei, în vreme ce supuşii de rând munceau pământurile lui sau pe cele ale servitorilor lui, nobilii. Acest gen de regim „patrimonial” echivala cu o autocraţie dusă la extrem.

Regimul patrimonial din Rusia a început să se destrame spre mijlocul secolului al XVIII-lea. În 1762, ţarul a decretat scutirea de serviciul public a nobililor şi, la scurt timp după aceea, le-a cedat dreptul de proprietate asupra pământurilor pe care până atunci le deţinuseră în numele lui. Ideea de proprietate privată a prins rădăcini de-a lungul secolului al XIX-lea, ajungând să se bucure de mai mult respect din partea autorităţilor decât drepturile personale ale proprietarilor. Desfiinţarea iobăgiei în 1861 a distrus şi ultimele rămăşiţe ale structurii sociale patrimoniale. Regimul patrimonial a supravieţuit însă într-un domeniu, respectiv în spaţiul autorităţii politice. Ţarul a continuat să considere suveranitatea drept un bun al său, iar administraţia şi armata îi datorau loialitate personală: funcţionarii publici şi ofiţerimea jurau supunere nu statului sau naţiunii, ci persoanei ţarului. Oficialii guvernamentali, la rândul lor, continuau să fie consideraţi slujitorii lui.

Funcţionarea sistemului autocratic era condiţionată de existenţa unui autocrat nu doar cu numele, ci în persoană, ca deţinător al prerogativelor puterii şi singurul care ştia cum să le folosească. Întâmplarea a făcut ca la 1900 Rusia să fie condusă de un om lipsit de oricare din calităţile cerute unui autocrat veritabil – cu excepţia simţului datoriei. Nicolae al II-lea avea o inteligenţă limitată şi o voinţă slabă, lipsuri pe care încerca să le suplinească prin accese periodice de încăpăţânare. Nici puterea, nici privilegiile pe care i le aducea ea nu îl făceau fericit. Ţarul mărturisea odată unui ministru că menţine autocraţia nu pentru plăcerea lui personală, ci pentru că ţara are nevoie de ea. În afară de soţie şi copii, nu îl preocupau decât Rusia şi armata; suprema lui plăcere erau exerciţiile fizice. Orice altceva îl lăsa rece. Mărturiile concordă asupra faptului că nu a părut niciodată mai fericit decât după abdicare.

Soţia lui, Alexandra Fedorovna, era făcută dintr-un aluat diferit. De origine germană, nepoată a reginei Victoria, a asimilat foarte repede tradiţiile patrimoniale ale ţării de adopţiune. Conştientă de slăbiciunile soţului ei, Alexandra îi cerea cu insistenţă să se comporte ca un adevărat autocrat, să fie un al doilea Petru cel Mare. „Tu şi Rusia sunteţi una”, îi repeta ea; ori: „Rusia iubeşte biciul.” Lipsit de influenţa ei, Nicolae ar fi cedat poate presiunilor, acceptând rolul de monarh decorativ, ceea ce ar fi putut preveni declanşarea Revoluţiei.

Trebuie atunci să ne întrebăm: de ce ţarul Nicolae – asemeni multor ruşi de bună credinţă – a ţinut să conserve un regim politic perimat, în ciuda opoziţiei crescânde a elitelor cultivate ale ţării? Liberalii şi radicalii respingeau argumentele favorabile autocraţiei ca servind interesele personale ale ţarului. O privire asupra evenimentelor ulterioare ne arată că aceste voci ar fi meritat cel puţin să fie ascultate.

Poziţia monarhiştilor de respingere a înlocuirii regimului autocratic cu o monarhie constituţională se sprijinea pe două argumente.

Primul dintre ele era că Rusia, ţară prea vastă şi prea eterogenă din punct de vedere etnic, nu putea fi guvernată eficient de un regim parlamentar. Populaţia ei nu forma o societate închegată, ci trăia în comunităţi izolate, închise, lipsite de conştiinţa apartenenţei la o singură naţiune sau chiar la un singur stat. Ţăranii trăiau într-un soi de anarhie primitivă, incompatibilă cu responsabilităţile cerute unor veritabili cetăţeni; ei ar fi putut interpreta opoziţia parlamentului faţă de coroană drept un semn că regimul e slab şi că-şi pot însuşi nepedepsiţi pământurile aflate în proprietate privată (necomunală, deci). Doar autoritatea personală a unui ţar, situat deasupra neînţelegerilor dintre etnii sau partide şi liber de constrângeri constituţionale, putea menţine unită o asemenea ţară.

Un al doilea argument era că eventualele instituţii parlamentare ar fi fost, în mod aproape cert, dominate de liberali şi socialişti, care ar fi refuzat să coopereze cu un monarh constituţional. Amatori într-ale politicii, cu capetele pline de idei utopice împrumutate din literatura occidentală, aceştia nu ar fi fost satisfăcuţi decât de abolirea monarhiei şi înlocuirea ei cu o republică în care parlamentul urma să exercite întreaga putere. Rezultatele ar fi fost anarhia şi războiul civil.

Deşi desfăşurarea evenimentelor avea să dovedească multe din temerile lor întemeiate, monarhiştii nu ofereau altă soluţie pentru rezolvarea crizei politice decât represiunea. Coroana folosea în acest scop cinci instrumente: funcţionarii publici, poliţia secretă, nobilimea funciară, armata şi Biserica Ortodoxă.

Birocraţia rusă era din multe puncte de vedere unică. Provenită din rândurile servitorimii prinţilor din Evul Mediu, ea continua să se comporte ca şi cum s-ar fi aflat în slujba monarhului şi nu în aceea a naţiunii. Funcţionarul rus acţiona după bunul plac al ţarului şi al superiorilor lui direcţi. Putea fi destituit fără a primi vreo explicaţie şi fără a avea dreptul să protesteze. Nu putea demisiona din proprie iniţiativă. Astfel de practici duceau la servilism. Complet dependent de superiorii lui, funcţionarul public rus era, în relaţiile cu oamenii de rând, un personaj intangibil. În Rusia ţaristă, oficialii administraţiei, în calitatea lor de reprezentanţi ai suveranului autocrat, nu puteau fi aduşi în faţa justiţiei decât cu consimţământul superiorilor. Acest consimţământ venea însă foarte rar, fiindcă greşelile slujbaşului s-ar fi răsfrânt în mod negativ asupra celor care îl numiseră şi, în ultimă instanţă, asupra ţarului însuşi. Această situaţie încuraja abuzurile şi corupţia. Reversul servilismului era teroarea.

Deşi în ministerele din Sankt Petersburg lucrau destui funcţionari bine pregătiţi şi cinstiţi, marea masă a membrilor administraţiei o alcătuiau carieriştii lipsiţi de scrupule. Una dintre particularităţile sistemului rus era că intrarea în serviciul public nu se făcea pe baza unei diplome sau a unui examen de aptitudini: candidatul trebuia doar să demonstreze că ştie să citească, să scrie şi să efectueze operaţii matematice elementare. Principalele însuşiri cerute pentru a fi angajat şi a promova erau de fapt loialitatea şi supunerea oarbă.

Poate că cea mai frapantă caracteristică a administraţiei ruse era sistemul de „ranguri” introdus de Petru cel Mare în 1722. Fiecare funcţionar avea un rang (cin), numărul total al acestora fiind de paisprezece. Proaspătul angajat începea de la cel mai de jos, al paisprezecelea, străduindu-se apoi să urce scara demnităţilor. Iniţial, obţinerea celui de-al optulea rang conferea nobleţe ereditară, însă în jurul anului 1900 funcţionarii trebuiau să atingă rangul al patrulea pentru a se bucura de o astfel de onoare. Intenţia lui Petru fusese ca orice creştere a responsabilităţii să fie însoţită de o creştere în rang. Însă urmaşii lui au denaturat sistemul. Ecaterina cea Mare, ajunsă pe tron în urma unei lovituri de stat care s-a sfârşit prin moartea soţului ei, ţarul Petru al III-lea, a încercat să-şi consolideze poziţia cumpărându-i pe nobili şi pe funcţionari. În timpul domniei ei, ridicarea în rang a ajuns să depindă nu de asumarea unor responsabilităţi mai mari, ci pur şi simplu de vechime: după ce servea o anumită perioadă de timp – de obicei trei sau patru ani – într-un anumit rang, funcţionarul era avansat în mod automat la rangul imediat superior. În plus, cum tradiţia cerea ca numai deţinătorii unui cin să poată avea funcţii administrative, serviciul public rus s-a transformat într-o castă închisă. Cu excepţia posturilor celor mai înalte, pentru care numirile erau făcute direct de ţar, nimeni nu putea obţine o poziţie în cadrul administraţiei dacă nu avea un cin. Această practică a avut două urmări: a izolat administraţia de restul societăţii şi a lipsit-o de calităţile şi aportul celor care nu erau birocraţi de carieră.

Principalele organe executive ale Rusiei, ministerele, nu se deosebeau în mod esenţial de instituţiile similare din Occident, deşi aveau anumite particularităţi. Până în 1906, de exemplu, nu existaseră nici cabinet, nici prim-ministru. Fiecare ministru răspundea direct în faţa ţarului, îndeplinind instrucţiunile acestuia fără să-şi consulte colegii. Această practică era motivată de temerea că discutarea deciziilor imperiale în cadrul cabinetului ar fi putut impieta asupra prerogativelor coroanei. De aici, o lipsă de coordonare politică şi, prin urmare, un mare grad de confuzie în administrarea ţării.

Administraţia provinciilor era afectată de penuria de personal. Deşi Rusia ţaristă avea reputaţia unei tiranii, iar tirania presupune de obicei o autoritate arbitrară, conducând cu mână de fier, marea majoritate a ruşilor veneau rar în contact cu statul. Numărul funcţionarilor, fie el raportat la teritoriu sau la populaţie, reprezenta doar o mică fracţiune din cel existent în ţări ca Franţa sau Germania. Faptul este explicat de constrângerile fiscale. Trezoreria nu dispunea de resursele necesare administrării corespunzătoare a unui stat atât de întins, bazându-se în schimb pe guvernatorii provinciali, învestiţi cu o autoritate arbitrară, şi pe autoadministrarea instituţionalizată la nivelul comunelor ţărăneşti.

Astfel, autoritatea ţarului, deşi nelimitată, avea o arie de cuprindere efectivă redusă. În toate problemele de natură practică, autoritatea guvernului imperial se oprea la nivelul celor optzeci şi nouă de capitale de provincie, în care îşi aveau reşedinţele guvernatorii şi subordonaţii lor; dincolo de ei, un imens vid administrativ. În subdiviziunile provinciale nu existau reprezentanţi permanenţi ai administraţiei; funcţionarii acesteia erau simpli vizitatori, aflaţi în trecere, cel mai adesea pentru a colecta dările neplătite la timp, după care dispăreau. Reprezentanţii ministerelor în capitalele provinciale erau responsabili direct faţă de instituţiile lor centrale şi nu cooperau unii cu alţii.

Cel mai important minister era cel de interne, însărcinat cu administrarea ţării şi asigurarea securităţii în interior. Ministerul de interne numea guvernatorii, a căror putere discreţionară îi făcea comparabili cu satrapii Orientului. Una dintre manifestările acestei puteri era dreptul de a cere Ministerului de interne instaurarea în provinciile lor a „garanţiilor sporite” sau „extraordinare”, un fel de lege marţială care îi autoriza să suspende drepturile civile şi activitatea instituţiilor private. Ministerul de interne supraveghea de asemeni supuşii de altă religie decât cea ortodoxă – inclusiv evreii –, ca şi ramurile disidente ale Bisericii Ortodoxe. În plus, era însărcinat cu aplicarea cenzurii şi administrarea închisorilor.

Baza principală a puterii acestui minister era însă controlul poliţiei politice. Departamentul Poliţiei, creat în 1880, în urma unui atentat terorist în care ţarul Alexandru al II-lea fusese la un pas de moarte, era unic în felul său. Rusia era singurul stat cu două poliţii diferite: una însărcinată cu menţinerea legalităţii şi ordinii în rândul populaţiei, cealaltă, cu protejarea statului faţă de populaţie. Departamentul Poliţiei se ocupa exclusiv cu menţinerea ordinii politice, având în acest sens dreptul să efectueze supravegheri deschise sau secrete, percheziţii şi arestări, încarcerări şi, prin ordonanţă administrativă – deci, fără proces –, să hotărască exilarea unor persoane pentru perioade de până la cinci ani. Prin reţeaua sa de agenţi, acest departament avea acces în toate domeniile societăţii ruseşti, iar secţiile sale externe se ocupau inclusiv de urmărirea membrilor emigraţiei. Astfel de măsuri erau considerate necesare pentru a se contracara valul fără precedent de terorism politic declanşat de radicalii extremişti, care au făcut mii de victime în rândul reprezentanţilor administraţiei în deceniul dinaintea primului război mondial. În multe privinţe, măsurile respective făceau din Rusia ultimilor ani ai ţarismului un prototip al statului poliţienesc modern.{3}

Birocraţia ţaristă oferea lumii exterioare imaginea unei unanimităţi fără fisuri, disputele din interiorul ei nefiind niciodată făcute publice. Caracterul secret al majorităţii activităţilor pe care le desfăşura întărea această impresie. În realitate, ea era divizată în două tabere aflate în conflict: una liberal-conservatoare, cealaltă reacţionară. Oficialii de orientare liberal-conservatoare, concentraţi în Ministerul justiţiei şi în cel de finanţe, deşi erau de acord că Rusia avea nevoie de o autoritate centrală puternică, considerau sistemul existent perimat. Ei doreau o Rusie guvernată de legi: e adevărat, legi emise de un autocrat care nu dădea socoteală nimănui, dar care să fie obligat să-şi respecte propriile decizii. Considerau de asemenea că autoritatea guvernului putea fi întărită prin participarea la procesul de decizie a elementelor conservatoare ale societăţii, chiar dacă numai cu titlu consultativ. În fine, doreau să se pună capăt izolării ţărănimii, prin abolirea legilor care o legau de sistemul comunelor şi prin desfiinţarea tribunalelor speciale din mediul rural. Prin astfel de măsuri sperau ca ruşii să se poată treptat adapta unor metode mai moderne de guvernare.

Facţiunea reacţionară considera că întreaga societate este proprietatea ţarului şi eticheta orice formă de iniţiativă publică drept „nesupunere”. Guvernarea nu putea accepta, în optica lor, principiul domniei legii, fiindcă ar fi fost inevitabil slăbită, ceea ce ar fi deschis calea dezordinilor sociale. Iată ce afirma unul dintre miniştrii de interne ţarişti:

Populaţia Rusiei, risipită pe un teritoriu uriaş, depărtarea faţă de tribunale care decurge în mod inevitabil de aici, situaţia economică precară a oamenilor şi tradiţiile patriarhale ale clasei rurale – toate acestea impun existenţa unei autorităţi ale cărei acţiuni să nu fie supuse constrângerilor unui formalism exagerat, o autoritate capabilă să restabilească ordinea şi să sancţioneze cât mai prompt încălcările drepturilor şi intereselor populaţiei.{4}

Ruşii care nutreau astfel de convingeri nu se opuneau schimbărilor, dar susţineau că acestea trebuiau iniţiate şi puse în practică de sus în jos, de către guvern.

Poziţia reacţionarilor pornea de la ideea că „societatea” – mai exact, toţi cei care nu se aflau în serviciul guvernului – era în sensul cel mai propriu un duşman al statului. Această convingere era larg răspândită în cadrul Departamentului Poliţiei, aripa cea mai reacţionară din sânul facţiunii reacţionare. Unul dintre foştii conducători ai Departamentului spunea, referindu-se la atitudinea poliţiei secrete ţariste, că ea pornea de la principiul că „există un popor şi o autoritate a statului şi aceasta din urmă este în permanenţă ameninţată de cel dintâi… Prin urmare, orice formă de manifestare publică echivalează cu o ameninţare la adresa autorităţii statului. Iată de ce apărarea statului ia forma unui război împotriva întregii societăţi…”{5} Acest gen de atitudine, predominantă în Ministerul de interne, bloca tendinţele reformatoare. Din nefericire pentru Rusia, intelectualii radicali şi în special teroriştii radicali făceau jocul reacţionarilor.

Chiar şi în aceste condiţii, era evident că, pe termen lung, reacţionarii erau condamnaţi să piardă partida. În primul rând, ambiţiile Rusiei de a fi o mare putere îi impuneau dezvoltarea învăţământului superior, incompatibil cu un regim care îşi trata supuşii ca pe nişte copii neascultători. Alexandr Herzen, autor politic de la jumătatea secolului al XIX-lea, surprindea această contradicţie în felul următor:

Ne asigură o educaţie cuprinzătoare, sădesc în conştiinţele noastre toate dorinţele, aspiraţiile şi suferinţele lumii de astăzi, apoi strigă „Rămâneţi nişte sclavi muţi şi pasivi, altfel veţi fi striviţi”.{6}

Celălalt element care ameninţa supravieţuirea statului poliţienesc birocratic era de natură economică: este vorba de apariţia în Rusia la sfârşitul secolului al XIX-lea a industriei capitaliste. Rusia ţaristă a pornit pe calea capitalismului cu oarecari ezitări, temându-se să tulbure orânduirea cvasinaturală a comunităţii rurale, care părea să-i asigure stabilitatea. Statul rus se temea atât de mult de efectele destabilizatoare ale industrializării, încât la treizeci de ani după inventarea transportului feroviar, ţara era încă practic lipsită de căi ferate. În cele din urmă regimul ţarist a trebuit să înceapă să se adapteze ritmului lumii occidentale. În cea de-a doua jumătate a secolului al XIX-lea, trezoreria rusă era afectată de un deficit permanent, pe care îl acoperea prin împrumuturi externe. Oamenii de stat cu vederi deschise au realizat că Rusia nu putea rămâne o mare putere dacă nu crea o industrie proprie şi o bază economică capabile să-i asigure independenţa în raport cu capitalul străin. Serghei Witte, ministru de finanţe şi principalul promotor al industrializării, argumenta cu ardoare că atâta vreme cât nu avea să-şi creeze o bază industrială proprie, Rusia nu-şi putea dobândi independenţa economică, fără de care nu putea aspira la statutul de mare putere.

În 1897, la iniţiativa lui Witte, Rusia a adoptat standardul aur. De acum înainte toate bancnotele trebuiau să aibă acoperire în aurul aflat în trezoreria statului, putând fi convertite în monedă de aur. Această reformă a făcut din rublă una dintre cele mai stabile valute din lume şi a stimulat investiţiile străine. Între 1892 şi 1914, străinii au investit în întreprinderile ruseşti peste un miliard de dolari americani (echivalentul a 20 de miliarde de dolari-aur, la nivelul anului 1995). Rusia a cunoscut un salt al dezvoltării industriale care, deşi destul de mic la scara economiei naţionale, avea să aducă ţării, împreună cu agricultura şi resursele ei miniere, locul al cincilea între economiile lumii.

Aşa cum avertizaseră reacţionarii, politica de stimulare a dezvoltării industriale a afectat regimul autocratic. Deţinătorii de obligaţiuni ruseşti din străinătate exercitau presiuni asupra guvernului pentru ca acesta să acţioneze în limitele legalităţii, penalizând surplusurile prin deprecierea obligaţiunilor, ceea ce forţa Rusia să plătească dobânzi mai mari pentru împrumuturile contractate. Un efect la fel de important l-a avut activitatea oamenilor de afaceri ruşi şi străini, ale căror decizii influenţau ocuparea forţei de muncă, transporturile şi investiţiile de capital, făcând ridicolă pretenţia monarhiei de a fi singura autoritate a ţării. Incompatibilitatea dintre capitalism şi autocraţie devenise frapantă pentru toţi cei care erau preocupaţi de soarta ţării, iar populaţia avea din ce în ce mai mult conştiinţa precarităţii stării de lucruri existente.

În afară de birocraţie şi poliţie, principalul element de susţinere al regimului era armata.

Cu cei 1,4 milioane de militari ai săi, Rusia avea cea mai mare armată permanentă din lume, mai mare decât armatele inamicilor ei potenţiali, Germania şi Austro-Ungaria, luate la un loc. Menţinerea unor forţe armate atât de mari şi de costisitoare avea trei motivaţii principale. În primul rând, distanţele mari şi reţeaua de căi ferate slab dezvoltată nu făceau posibilă o mobilizare rapidă: s-a estimat că în vreme ce Germania îşi putea mobiliza rezerviştii în termen de 15 zile, Rusia ar fi avut nevoie de 105 zile pentru o mobilizare totală. Cum teoriile militare ale epocii susţineau că soarta următoarelor războaie avea să se decidă într-o perioadă de ordinul săptămânilor, viteza de mobilizare avea o importanţă crucială. În al doilea rând, atât din lipsa resurselor financiare, cât şi datorită unui dispreţ adânc înrădăcinat faţă de civili, corpul ofiţeresc rus nu fusese capabil să pună la punct un sistem de rezervişti compatibil cu necesităţile unei mari armate naţionale şi apt, în caz de urgenţă, să reunească toate forţele disponibile, la capacitatea maximă. În fine, armata rusă era prin tradiţie un instrument de suprimare a dezordinilor interne: în 1903, o treime din efectivele de infanterie şi două treimi din cele de cavalerie din partea europeană a Rusiei au fost implicate în acţiuni represive. Nici Revoluţia din 1905, nici cea din 1917 nu ar fi putut avea loc dacă armata nu ar fi fost angajată în lupte la mare distanţă de centrul Rusiei.

Tradiţia militară rusă cerea ca armata să nu se amestece în politică. Ofiţerii considerau politica şi pe politicieni sub demnitatea lor profesională; datoria armatei era să servească în mod loial puterea: pe ţar, iar ulterior, după căderea ţarului, Guvernul Provizoriu şi mai târziu pe bolşevici.

Cel de-al patrulea pilon al regimului ţarist, nobilimea, se afla deja la acea epocă în declin. În epoca de aur a autocraţiei patrimoniale, în secolele al XVI-lea şi al XVII-lea, nobilimea (dvorianstvo) fusese principalul sprijinitor al Coroanei. Ţarii dăruiau membrilor ei moşii cu tot cu ţăranii care să lucreze pământul, în schimbul cărora nobilii se puneau pe viaţă în serviciul monarhului, de obicei luptând în armata acestuia. Treptat însă, aristocraţia a reuşit să se elibereze de sub mâna de fier a monarhiei. De-a lungul secolului al XVIII-lea, profitând de prezenţa pe tron a unor ţari lipsiţi de autoritate, nobilii au obţinut o reducere a obligaţiilor faţă de suveran şi în cele din urmă, în 1762, au ieşit complet din situaţia de vasalitate. Moşiile pe care le primeau iniţial în schimbul slujirii ţarului au intrat atunci în deplina lor proprietate. Deşi sărăcia îi obliga pe mulţi dintre aceşti dvoriane să rămână toată viaţa în serviciul coroanei, cei mai bogaţi dintre ei au format treptat o clasă parazită, care se bucura de drepturi şi privilegii specifice supuşilor regilor din Occident, fără a avea însă şi răspunderile acestora. Cei mai prosperi dintre reprezentanţii acestei clase s-au îndreptat spre cultură; primii creatori, ca şi primii consumatori ai literaturii şi artei ruseşti proveneau aproape în întregime din rândurile marii nobilimi.

La începutul secolului al XIX-lea, o mare parte a tineretului de origine aristocratică a intrat sub influenţa ideilor occidentale care promovau liberalismul şi necesitatea desfiinţării privilegiilor. În decembrie 1825, ofiţeri aparţinând unora din familiile cele mai de vază ale Rusiei s-au răzvrătit, cu intenţia de a aboli autocraţia şi de a o înlocui cu o monarhie constituţională sau o republică. Aşa-zisa Revoltă a Decembriştilor a fost rapid înăbuşită. Ea a marcat însă pentru nobilime începutul declinului: monarhia, sub impresia şocului provocat de trădarea suferită din partea unei clase pe care o acoperise de privilegii, şi-a pierdut încrederea în nobili, începând să se bazeze din ce în ce mai mult pe birocraţii de carieră. Edictul de desfiinţare a iobăgiei din 1861 a dat nobilimii lovitura de graţie. Incapabili să îşi exploateze în mod eficient moşiile fără munca foştilor şerbi şi obişnuiţi cu un stil de viaţă luxos, nobilii s-au înglodat în datorii şi au început să îşi vândă moşiile. Din punct de vedere politic, aristocraţia s-a scindat, membrii ei alăturându-se uneia din cele două tendinţe principale existente: cea reacţionară sau cea a intelighenţiei liberale. Legislaţia din ultimii ani ai Imperiului avea să se orienteze din ce în ce mai mult spre desfiinţarea privilegiilor nobiliare şi promovarea egalităţii în drepturi a cetăţenilor. Spre începutul secolului XX, apartenenţa la dvorianstvo nu mai aducea niciun fel de avantaje semnificative şi pierduse orice relevanţă din punctul de vedere al afilierilor politice: Lenin, de pildă, provenea din rândurile nobilimii ereditare.

În fine, Biserica Ortodoxă. Religie oficială a Imperiului, ortodoxia reprezenta aproximativ 55 la sută din populaţia acestuia.{7} Începând cu domnia lui Petru cel Mare, biserica rusă îşi pierduse autonomia şi era condusă de administratori numiţi de ţar; ulterior, în timpul Ecaterinei cea Mare, şi-a pierdut şi marile proprietăţi, care i-au fost confiscate. Biserica nu s-a ridicat împotriva acestor măsuri: credincioasă moştenirii bizantine, ea a continuat să sprijine cu loialitate monarhia şi să nu se implice în politică. A rămas de asemenea departe de conflictele sociale şi de disputele ideologice care zguduiau Rusia, convinsă că misiunea ei trebuia să se limiteze la mântuirea sufletelor. Ea propovăduia supunerea faţă de puterea lumească, fiind din acest punct de vedere un stâlp de nădejde al regimului. Statul i-a răsplătit loialitatea încredinţând clericilor răspunderea învăţământului elementar, finanţând-o şi interzicând credincioşilor ortodocşi să treacă la alte confesiuni.

Însă la începutul secolului, chiar şi în sânul acestei instituţii loiale regimului au început să se producă fisuri, odată cu apariţia unui cler liberal, care dorea emanciparea bisericii de sub tutela statului şi o implicare mai activă în viaţa politică şi socială a ţării.

Fără îndoială că majoritatea ruşilor şi mai ales ţăranii respectau cu sfinţenie riturile ortodoxe, toate posturile şi sărbătorile bisericii. Profunzimea credinţei lor rămâne totuşi discutabilă: sub imperiul evenimentelor, ea nu s-a dovedit a fi la fel de puternică pe cât era cea a catolicilor, evreilor sau musulmanilor din Imperiu. Religiozitatea ortodoxă pare să se fi bazat mai mult pe îndeplinirea ritualurilor decât pe respectarea preceptelor morale ale bisericii.

Intelighenţia

De ce acest cuvânt cu rezonanţă străină, „intelighenţie”, atâta timp cât există termenul de „intelectualitate”? Fiindcă avem nevoie de termeni diferiţi pentru a desemna realităţi diferite – în cazul de faţă, pentru a deosebi pe contemplatorii pasivi ai vieţii de oamenii de acţiune hotărâţi să o schimbe. Această din urmă atitudine a fost exprimată succint de Marx, în formula: „Filosofii nu au făcut decât să interpreteze lumea în diferite moduri; important este însă de a o schimba.” Termenul „intelighenţie” desemnează prin urmare acea categorie de intelectuali care vor să obţină puterea cu scopul de a schimba lumea. Este un cuvânt de origine latină, care la jumătatea secolului al XIX-lea a trecut din germană în rusă şi, după Revoluţia din 1917, din rusă în engleză.

Dacă nemulţumirile şi conflictele existente în orice societate sunt rezolvate în mod paşnic, sau dacă dimpotrivă se acumulează şi generează explozii revoluţionare – totul depinde în mare măsură de prezenţa/absenţa unor instituţii democratice capabile să răspundă revendicărilor societăţii printr-o legislaţie adecvată, sau de prezenţa/absenţa unei intelighenţii hotărâte să dirijeze nemulţumirea populară pentru a lua puterea. Intelighenţia radicală este aceea care transformă revendicările punctuale – deci rezolvabile – într-o atitudine generală de respingere a status quo-ului. Revoltele se petrec; revoluţiile se înfăptuiesc. Cei care le înfăptuiesc sunt „revoluţionarii de profesie”, mai exact intelighenţia radicală.

Două elemente trebuie întrunite pentru apariţia intelighenţiei. Primul este existenţa unei ideologii materialiste, conform căreia fiinţele omeneşti nu sunt creaturi unice dăruite cu un suflet nemuritor, ci entităţi pur fizice modelate de mediul înconjurător. Acest gen de ideologie conduce la argumentul că o transformare raţională a mediului în care trăieşte omul poate da naştere unui tip nou de fiinţă, dotată cu toate virtuţile perfecţiunii. E o convingere care face din reprezentanţii intelighenţiei adevăraţi ingineri sociali, justificându-le ambiţiile politice.

Al doilea element necesar este prezenţa unor oportunităţi economice care să-i asigure intelighenţiei autonomia: intelectualii reuşesc să se emancipeze de sub „tirania” stablishmentului odată cu dispariţia claselor sociale tradiţionale şi naşterea unor profesiuni liberale (precum acelea de jurnalist sau profesor universitar), în condiţiile existenţei unei economii industrializate care are nevoie de specialişti şi ale constituirii unui public cititor educat. Aceste condiţii, atunci când sunt însoţite de garantarea dreptului la libera exprimare şi asociere, permit intelighenţiei să-şi creeze o bază de sprijin în rândul opiniei publice, principalul mijloc de influenţare a situaţiei politice.

Intelectualii şi-au făcut apariţia ca grup distinct în Europa secolului al XVI-lea, în contextul naşterii unei societăţi secularizate şi al progresului ştiinţei. Erau gânditori laici, care abordau problemele tradiţionale ale filosofiei din afara cadrului teologic şi ecleziastic al lumii postclasice, cadru al unui adevărat monopol în materie speculativă. Asemeni filosofilor Greciei şi Romei antice, ei se considerau chemaţi să îi înveţe pe contemporanii lor virtutea şi înţelepciunea, să le arate cum să îşi modereze pasiunile şi să accepte părţile întunecate ale vieţii, inclusiv inevitabilitatea morţii.

Apoi, un nou tip de intelectual şi-a făcut apariţia. Acesta, impresionat de progresele ştiinţei şi de posibilităţile aparent nelimitate ale metodei ştiinţifice, nu vedea de ce omul nu şi-ar fi putut folosi percepţiile despre lume, pe care ştiinţa le făcuse posibile, pentru a ajunge să stăpânească natura. Aplicaţiile acestei idei erau foarte vaste. Metoda ştiinţifică (empirică) pleca de la principiul că numai ceea ce poate fi observat şi măsurat există cu adevărat. Ea punea sub semnul întrebării doctrinele teologice şi metafizice după care omul posedă un suflet nemuritor şi idei înnăscute, argumentând că observaţia ştiinţifică nu dovedea existenţa sufletului sau a respectivelor idei.

Primul care a trasat toate implicaţiile filosofice ale empirismului a fost John Locke, în lucrarea sa fundamentală Eseu asupra intelectului omenesc (1690). În scrierile sale politice, Locke a creat bazele pentru viitoarele constituţii liberale ale Marii Britanii şi Statelor Unite. Tratatul său filosofic, în schimb, a stimulat fără voia autorului un curent de gândire politică complet diferit, antiliberal. Eseul punea sub semnul întrebării postulatul filosofiei şi teologiei occidentale despre existenţa în om a unor „idei înnăscute”, printre care s-ar fi numărat cunoaşterea lui Dumnezeu şi discernământul binelui şi răului. Afirmând că omul se naşte gata format în plan spiritual şi intelectual şi este prin urmare o fiinţă imuabilă, respectivul postulat favoriza o teorie conservatoare despre politică. De aici ideea că principiile guvernării trebuiau să fie aceleaşi pentru orice naţiune şi în orice epocă. Locke considera, dimpotrivă, că omul se naşte ca o placă de ardezie nescrisă, pe care senzaţiile fizice şi experienţa trasează acele date care fac din el ceea ce este. Liberul arbitru nu există: omul nu poate respinge ideile pe care simţurile i le înscriu în minte, aşa cum o oglindă nu poate „refuza, modifica, sau ascunde imaginile sau ideile cărora obiectele aşezate în faţa ei” le dau naştere.

Implicaţiile teoriei lui Locke despre cunoaştere, ignorate în propria-i ţară, au fost preluate şi dezvoltate în Franţa de unii gânditori radicali, precum Claude Helvetius. Inspirat de epistemologia lockeiană, acesta afirma în De Vesprit (1758) că, de vreme ce omul este modelat în întregime de mediu, un mediu perfect va produce în mod inevitabil fiinţe omeneşti perfecte. Mijloacele prin care poate fi atins acest obiectiv sunt educaţia şi legile. Prin urmare, scopul unui sistem social şi politic nu ar fi acela de a crea condiţii optime pentru realizarea potenţialului umanităţii, ci mai degrabă de a face această umanitate „virtuoasă”. Buna guvernare nu numai că asigură „un maximum de fericire pentru cei mai mulţi”, (formulă atribuită lui Helvetius) – ci remodelează literalmente omul. În acest principiu fără precedent îşi află originea atât ideologiile liberale cât şi cele radicale ale epocii moderne. El justifică intervenţia pe scară largă a guvernului în viaţa cetăţenilor.

Este o idee care prezintă o atracţie irezistibilă pentru intelectuali, dat fiind că îi înalţă din poziţia de observatori pasivi ai vieţii în cea de modelatori ai ei. Cunoaşterea superioară a ceea ce este raţional şi virtuos le permite să aspire la statutul de „educatori” ai omenirii. În timp ce oamenii obişnuiţi achiziţionează, pentru a-şi câştiga existenţa, cunoştinţele specifice profesiei lor, intelectualii – şi numai ei – pretind că se bucură de o cunoaştere „generală” a lucrurilor. Creatori ai unor „ştiinţe” despre om – ştiinţe economice, ştiinţe politice, sociologie – ei îşi asumă libertatea de a respinge ca lipsite de relevanţă practici şi instituţii pe care omenirea le-a fixat de-a lungul mileniilor, prin încercări şi erori. Acest gen de revoluţie filosofică a transformat o parte a intelectualităţii în ceea ce numim intelighenţie, categorie implicată activ în politică. Iar implicarea în politică face din reprezentanţii intelighenţiei politicieni, adică oameni care, sub pretextul că lucrează pentru binele comun, urmăresc în fapt realizarea propriilor interese.

Prin premisele lor, ideile lui Locke şi Helvetius conduc la două tipuri de rezultate practice. În ţările în care există instituţii democratice şi dreptul la liberă exprimare este garantat, membrii intelighenţiei îşi promovează obiectivele pe calea influenţării opiniei publice şi, prin ea, a legislaţiei. Acolo unde asemenea instituţii şi garanţii lipsesc, ei se coalizează într-o castă care atacă în permanenţă ordinea existentă, pentru a o discredita şi a deschide calea unor schimbări revoluţionare. Această din urmă situaţie era caracteristică Franţei în preajma anului 1789 şi Rusiei ţariste dinainte de 1905.

Condiţiile de ordin mental şi social favorabile naşterii unei intelighenţii revoluţionare au apărut pentru prima oară în Franţa anilor ’60 şi ’70 ai secolului al XVIII-lea, în mediul asociaţiilor literare şi al cluburilor „patriotice”. Astfel de cluburi aveau ca obiect imediat realizarea unui consens ideologic, ideile urmând să fie judecate nu prin raportare la realităţile vieţii, ci în funcţie de anumite principii teoretice apriorice care fixau ceea ce este raţional şi virtuos. Pentru membrii unor astfel de cluburi, termenii în care trebuia să se desfăşoare politica nu erau mai binele sau mai răul, verificabile prin experienţă, ci binele şi răul, prestabilite ca principii. Chestiunile publice erau astfel puternic personalizate: cel care susţinea o opinie considerată eronată nu era pur şi simplu un om care se înşela, ci – dat fiind că adevărul era evident şi numai din rea voinţă putea fi ignorat – era un om rău.

Intelighenţia franceză de la sfârşitul secolului al XVIII-lea, deşi exclusivistă şi inspirată de idei care îi erau proprii numai ei, pretindea că acţionează în numele „omului”: nu al omului în came şi oase, ci al noţiunii abstracte despre om existente în minţile intelectualilor; nu al omului aşa cum era el, ci al omului aşa cum ar fi putut şi ar fi trebuit să fie. Una dintre trăsăturile definitorii ale radicalismului modern este credinţa că umanitatea aşa cum se află ea este un produs defectuos, o variantă diformă a proiectului originar. Intelectualul radical are pretenţia că înţelege nevoile oamenilor mai bine decât le pot înţelege ei înşişi, fiindcă el şi numai el cunoaşte „adevăratul” lor eu, cel ideal.

Această categorie de intelectuali avea să se afle, atât în Franţa cât şi în alte ţări ale continentului, inclusiv Rusia, la originea transformării revoltelor în revoluţii, a trecerii de la proteste populare dirijate spre satisfacerea anumitor revendicări la negarea totală a ordinii sociale şi politice. Niciuna dintre condiţiile existente în Rusia la începutul secolului XX nu făcea inevitabilă o revoluţie – niciuna, în afară de prezenţa unei categorii neobişnuit de vaste şi fanatice de revoluţionari de profesie. Nu există documente care să ateste că ţărănimea, sau chiar muncitorimea, ar fi cerut abolirea ţarismului şi schimbarea din temelii a Rusiei. Intelighenţia a fost aceea care a transformat, prin campaniile agitatorice orchestrate în 1917, un conflict local precum revolta garnizoanei Petrograd într-o conflagraţie naţională. Clasă situată în permanentă opoziţie, ostilă oricăror reforme şi compromisuri, intelighenţia a împiedicat rezolvarea pe cale paşnică a gravelor probleme ale Rusiei, cu scopul de a demola sistemul de raporturi umane existent şi a construi pe ruinele lui o lume nouă, după propriile proiecte.

Teoria şi practica socialismului, ca de altfel şi cele ale descendentului său, comunismul, postulează că viaţa omenirii aşa cum se desfăşoară ea este iraţională şi că misiunea celor care au acces la adevărata cunoaştere este de a o transforma în mod radical: întreaga istorie a omenirii nu ar fi decât un lung ocol pe drumul spre adevăratul ei destin. Robert Owen, precursor al socialismului englez, a dat expresie acestei aspiraţii afirmându-şi dorinţa de a transforma „această casă de nebuni într-o Lume Raţională”{8}.

La vârsta de douăzeci şi unu de ani, Marx surprindea astfel implicaţiile teoriilor lui Locke şi Helvetius: „Întreaga dezvoltare a omului… depinde de educaţie şi mediu”, deducând de aici că:

dat fiind că omul îşi extrage cunoştinţele, senzaţiile etc. din lumea simţurilor şi din experienţa pe care a câştigat-o prin intermediul acesteia, lumea empirică trebuie astfel organizată încât în mijlocul ei omul să capete experienţa şi obişnuinţa a ceea ce este cu adevărat omenesc… Dacă este adevărat că omul este modelat de ceea ce îl înconjoară, trebuie ca ceea ce îl înconjoară să fie umanizat.

Era desigur un îndemn la o schimbare radicală a condiţiei umane – schimbare care urma să fie făcută nu de oamenii de rând, incapabili să-şi înţeleagă condiţia, ci în numele lor.

Cât de nemăsurate erau ambiţiile socialiştilor radicali se poate vedea şi din reflecţiile lui Leon Troţki, care în 1924 înfăţişa omul nou, produs al revoluţiei, în modul următor:

Omul va deveni în fine cu adevărat o fiinţă armonioasă… El va începe prin a controla procesele semiconştiente, apoi şi pe cele inconştiente ale organismului său: respiraţia, circulaţia, digestia, reproducerea, ajungând să le subordoneze în măsura dorită controlului raţiunii şi voinţei… Omul îşi va putea controla emoţiile, ridicându-şi instinctele la înălţimea conştiinţei, făcându-le transparente… reuşind să creeze un tip biologic superior, un supraom… Omul va deveni incomparabil mai puternic, mai înţelept, mai subtil. Corpul îi va fi mai armonios, mişcările mai ritmice, vocea mai melodioasă. Viaţa va atinge forme de o teatralitate dinamică. Tipul uman mediu va ajunge la anvergura unui Aristotel, Goethe sau Marx. Iar dincolo de toate acestea, ni se vor arăta culmi încă şi mai înalte.

Aceste fantasme, aparţinând nu unui adolescent care visează cu ochii deschişi, ci tovarăşului de luptă al lui Lenin, unul dintre principalii artizani ai triumfului bolşevic din anii 1917–1920, ne dau o idee despre structura mentală a celor care au declanşat şi condus cea mai mare revoluţie a epocii moderne. Ţelul lor pare să fi fost nici mai mult nici mai puţin decât repetarea celei de-a şasea zile a Facerii Lumii, repararea erorii pe care o reprezintă fiinţa umană: misiunea omului ar fi deci nici mai mult, nici mai puţin decât să se reconstruiască pe sine. Ne apare acum mai limpede înţelesul cuvintelor unui influent reprezentant al radicalismului rus, care scria în anii ’60 ai secolului trecut că „omul este Dumnezeu pentru om”{9}.

Rusia de la începutul secolului semăna cu Franţa vechiului regim prin absenţa libertăţii de expresie şi a unor instituţii care să reprezinte interesele marii mase a populaţiei. Intelighenţia, a cărei formare a început în anii ’60 ai secolului trecut, amintea în multe privinţe de acei philosophes francezi din urmă cu un secol. Ca şi predecesorii ei, intelighenţia rusă alcătuia o castă închisă, din care nu puteau face parte decât cei cu convingeri materialiste, socialiste şi utilitariste. (Utilitarismul era doctrina după care moralitatea acţiunilor omului este dată de gradul de durere sau plăcere pe care acestea le produc, iar buna guvernare este aceea care asigură un maximum de fericire pentru cei mai mulţi.) Cei care credeau în existenţa lui Dumnezeu şi a unui suflet nemuritor, în limitele raţiunii omeneşti şi în avantajele compromisului, în valorile tradiţiei şi în dragostea de ţară nu puteau aspira să devină membri ai intelighenţiei sau să aibă acces la publicaţiile ei, oricât de deosebite le-ar fi fost calităţile intelectuale.

Contactul cu ruşii de rând nu a avut niciun efect asupra convingerilor intelighenţiei. În anii ’70, sute de studenţi au părăsit sălile de curs, „mergând printre oamenii din popor”, pentru a-şi propovădui ideile. Oamenii însă s-au dovedit total nereceptivi: ţăranul credea cu toată tăria în Dumnezeu şi ţar şi nu vedea nimic greşit în exploatarea semenilor, atâta vreme cât ţarul era exploatatorul. Radicalii fervenţi nu s-au lăsat însă zdruncinaţi în convingerile lor, preferind să aleagă calea violenţei. În 1879 un număr de circa treizeci de intelectuali (într-o populaţie de 100 de milioane), au creat o organizaţie teroristă clandestină autointitulată „Voinţa Poporului”, cu intenţia declarată de a-l asasina pe ţarul Alexandru al II-lea. Era prima organizaţie din istorie care îşi făcea un obiectiv din recursul la teroarea politică, prototip al numeroaselor grupuri teroriste care au luat naştere în a doua jumătate a secolului nostru în Europa, Orientul Mijlociu şi în alte părţi ale lumii. Acţiunea teroriştilor ruşi pleca de la premisa că violenţa declanşată împotriva regimului avea să demoralizeze autorităţile şi, în acelaşi timp, să zdruncine respectul amestecat cu teamă pe care masele de ruşi îl nutreau faţă de ţar. După un număr de încercări eşuate, ei au reuşit să-l asasineze pe Alexandru, dar efectele au fost contrare celor aşteptate. Masele nu au reacţionat, iar păturile educate, revoltate de crimă, au întors spatele intelectualităţii radicale; guvernul, în loc să cedeze, şi-a înteţit acţiunile represive.

Una dintre consecinţele acestui eşec al terorismului a fost apariţia în anii ’90 a mişcării social-democrate ruse. Social-democraţii, inspirându-se din teoriile lui Marx, calificau terorismul drept lipsit de sens. Din punctul lor de vedere, transformările politice şi sociale nu puteau fi decât rezultatul unor modificări fundamentale în relaţiile economice. Evoluţia lucrurilor nu putea fi grăbită. Chiar dacă ar fi reuşit să doboare ţarismul, teroriştii nu ar fi fost capabili să construiască pe ruinele acestuia un regim democratic, socialist, fiindcă nu erau întrunite condiţiile economice necesare. Rusia, aflată încă în etapa de formare a capitalismului, urma inevitabil să atingă în timp o dezvoltare capitalistă completă. Printre rezultatele noului tip de relaţii economice aveau să se numere, la început, apariţia unui regim de democraţie „burgheză”, iar apoi, când acesta avea să cadă victimă contradicţiilor sale inerente, revoluţia socialistă. Toată această evoluţie cerea însă răbdare şi adaptarea atentă a tacticilor politice la realităţile socioeconomice, în niciun caz recurgerea la acte de eroism nesăbuit.

Strategia social-democrată prevedea că revoluţia trebuia să aibă două etape. În prima dintre acestea, socialiştii urmau să ajute burghezia rusă nou apărută să răstoarne ţarismul şi să instaureze în ţară un regim de tip occidental, cu garantarea libertăţilor civile şi politice. Apoi, profitând de aceste libertăţi, aveau să organizeze clasa muncitoare, pe care o considerau mai potrivită ca agent al revoluţiei decât ţărănimea, pregătind-o pentru ziua în care, împins la disperare de sărăcie, proletariatul ar fi ridicat armele împotriva exploatatorilor lui.

Ca şi radicalii anilor ’80, care încercaseră să atragă de partea lor ţărănimea, social-democraţii din ultimul deceniu al secolului al XIX-lea au fost repede dezamăgiţi de atitudinea celor pe care pretindeau că îi reprezintă. Contactul mai strâns cu lucrătorii industriali le-a arătat că aceştia nu erau câtuşi de puţin radicali şi că erau interesaţi în primul rând să îşi organizeze sindicate (încă interzise în Rusia la acea vreme) – or, pentru revoluţionari, asta însemna o acomodare cu status quo-ul. Majoritatea socialiştilor însă au acceptat situaţia, dedicându-se îmbunătăţirii statutului economic al muncitorimii. Din rândul lor a luat naştere la începutul secolului facţiunea menşevică. Minoritatea condusă de Lenin, care a format facţiunea bolşevică, a ajuns la concluzia că muncitorii, care se dovediseră mai degrabă reformişti decât revoluţionari, aveau nevoie de un corp de preceptori-revoluţionari de profesie, care să le insufle ardoarea necesară. Această idee, care circula atunci doar în mici cercuri de iniţiaţi, a avut efecte dintre cele mai profunde asupra întregii istorii a secolului XX.

Deşi încă interzise de lege, partidele politice au început să capete formă spre sfârşitul secolului trecut.

Partidul Socialist-Revoluţionar, cel mai radical dintre ele şi descendent direct al organizaţiei Voinţa Poporului, a fost creat în mod oficial în 1902. Câteva aspecte importante îi deosebeau pe socialist-revoluţionari de social-democraţi. Primii nu făceau, precum ceilalţi, o distincţie atât de strictă între ţărănime şi muncitorime, considerându-le pe amândouă drept materie primă a revoluţiei. (Social-democraţii considerau că ţăranii, cu excepţia lucrătorilor de fermă lipsiţi de pământ, erau o clasă „mic-burgheză” şi reacţionară prin excelenţă, prin urmare nişte duşmani ai proletariatului.) Socialist-revoluţionarii desfăşurau o propagandă activă şi făceau agitaţie în sate, cerând lichidarea proprietăţii funciare private şi transferarea tuturor suprafeţelor în mâinile comunelor („socializarea pământului”). Programul fiind în acord cu dorinţele ţăranilor, popularitatea partidului printre aceştia era de neegalat; fiindcă ţărănimea era grupul social cel mai numeros, socialist-revoluţionarii aveau cel mai mare număr de simpatizanţi dintre toate partidele. Această popularitate avea să se dovedească totuşi efemeră, din cauza organizării lor, mult mai slabe decât a social-democraţilor.

Principala strategie a socialist-revoluţionarilor rămânea teroarea politică. Asemeni predecesorilor lor din urmă cu două decenii, ei considerau că regimul ţarist era iremediabil corupt şi că prin atacuri hotărâte îndreptate împotriva funcţionarilor de rang înalt el ar fi putut fi răsturnat. Strategia rivalilor social-democraţi li se părea demnă de dispreţ. Bărbaţi şi femei, tineri îndrăzneţi dispuşi să îşi sacrifice vieţile pentru cauza socialist-revoluţionară, fuseseră atraşi în rândurile partidului. Acţiunile lor, care făceau viaţa politică rusească şi mai brutală decât era, păreau încununate de o aură romantică, fiind pentru unii tineri un soi de ritual al trecerii la maturitate. Deciziile cele mai importante privitoare la operaţiunile teroriste erau luate de o „Organizaţie de Luptă” ultrasecretă, dar multe celule locale acţionau şi din proprie iniţiativă. Primul act de teroare politică al socialist-revoluţionarilor a fost uciderea în 1902 a ministrului învăţământului. Până la lichidarea lor în 1908–1909, teroriştii au supus forţele legale ale statului unui asalt permanent.

Ne vom ocupa de Partidul Social-Democrat ceva mai departe (Capitolul V). Pentru moment să precizăm că, spre deosebire de socialist-revoluţionari, care împărţeau societatea în „exploataţi” şi „exploatatori”, social-democraţii defineau clasele în funcţie de poziţia lor faţă de mijloacele de producţie şi considerau muncitorimea industrială („proletariatul”) singura clasă cu adevărat revoluţionară, dat fiind că, spre deosebire de ţăranii-agricultori independenţi, o bună parte a câştigului lor era însuşită de patron. Strategia social-democrată prevedea naţionalizarea terenurilor agricole, urmată de colectivizare, astfel încât ţăranii urmau să devină angajaţi ai statului, în contrast cu rivalii lor, social-democraţii considerau „burghezia” drept un aliat temporar în prima fază a Revoluţiei. În plus, aşa cum am subliniat deja, desconsiderau terorismul: din punctul lor de vedere, teroarea urma să fie pusă în aplicare abia după preluarea puterii, când aveau să dispună de întreg aparatul represiv al statului.

Membrii activi ai celor două organizaţii radicale erau în fond oameni cu orientări asemănătoare. Apartenenţa la unul sau celălalt dintre partide era mai mult o chestiune de temperament, cei mai îndrăzneţi şi cu mai mult spirit de aventură preferind în general tabăra socialist-revoluţionară. În ambele cazuri, adepţii proveneau mai ales din rândurile studenţilor sau ale celor excluşi din mediul universitar. După afirmaţia unui social-democrat:

În esenţă, activitatea grupurilor locale ale socialist-revoluţionarilor se deosebea destul de puţin de cea a social-democraţilor. Organizaţiile ambelor partide erau alcătuite din mici comitete de intelectuali (intelighentî), care aveau legături slabe cu masele, considerându-le un simplu receptor al agitaţiei politice.

Principala grupare liberală rusă, care în 1905 avea să constituie Partidul Constituţional-Democrat, se deosebea de organizaţiile radicale atât prin componenţă cât şi prin program. Liderii ei erau reprezentanţi ai nobilimii şi ai intelectualităţii, printre aceştia din urmă numărându-se foşti socialişti dezamăgiţi. Majoritatea celor din profesiile liberale – universitari, avocaţi, medici – se îndreptaseră spre acest partid. Conducătorii partidului fiind persoane cu statut social înalt, unii chiar membri ai unor cunoscute familii aristocratice, poliţia nu îndrăznea să îi trateze pe liberali cu duritatea cu care îi persecuta pe tinerii socialişti. Liberalii ocoleau interdicţia privitoare la activităţile politice organizând întruniri sub paravanul conferinţelor profesionale şi al evenimentelor mondene. Într-o primă fază, ei speraseră să schimbe sistemul din interior, prin îmbunătăţirea situaţiei economice şi ridicarea gradului de civilizaţie a populaţiei. Acţiunile represive ale guvernului, din ce în ce mai intense în timpul domniei lui Alexandru al III-lea (fiu şi succesor al ţarului asasinat, Alexandru al II-lea), i-au împins însă treptat spre tabăra opoziţiei. Liberalii ruşi se mândreau, nu fără motiv, că reprezintă gruparea liberală cea mai radicală din Europa.

Mişcarea lor politică a căpătat o formă organizată odată cu fondarea în 1902, în Germania, a jurnalului Eliberarea. Peter Struve, fost teoretician marxist de vază, şi-a asumat misiunea de a uni toate facţiunile opoziţiei ruse, de la dreapta conservatoare la stânga radicală, sub sloganul „Jos autocraţia!” Doi ani mai târziu, pe baza acestei platforme, a luat naştere Uniunea de Eliberare, mişcare eterogenă alcătuită din diferite grupări anti-autocratice, care avea să joace un rol decisiv în prima revoluţie rusă, cea din 1905.

La începutul secolului XX, mii de locuitori ai Rusiei erau devotaţi ideii unei schimbări fundamentale. Mare parte dintre ei făceau parte din specia nouă, a revoluţionarilor de profesie, al căror ţel era răsturnarea prin violenţă a tuturor instituţiilor statului. Nu se înţelegeau poate asupra strategiilor şi tacticilor de urmat, dar fie că promovau teroarea, fie că urmăreau „socializarea” sau „naţionalizarea” pământului, fie că pentru ei ţărănimea era un aliat sau un duşman al clasei muncitoare, toţi erau de acord asupra unei chestiuni esenţiale: niciun compromis cu regimul social, economic şi politic existent nu era posibil; acest regim trebuia distrus din temelii, nu numai în Rusia, ci şi în restul lumii.

Simpla existenţă a unei astfel de intelighenţii era un factor de risc major pentru ordinea socială. Aşa cum avocaţii favorizează litigiile şi birocraţii circulaţia hârtiilor, revoluţionarii fac într-un fel inevitabile revoluţiile. Fiecare profesie are interesul să stimuleze apariţia unor situaţii în care talentele ei specifice să fie exploatate. Excluzând orice fel de compromis cu cei care guvernau Rusia, exacerbând nemulţumirile şi opunându-se unor reforme graduale, intelighenţia făcea imposibilă rezolvarea pe cale paşnică a problemelor cu care se confrunta Rusia.

Capitolul II.
EXPERIMENTUL CONSTITUŢIONAL

Revoluţia din 1905

Evenimentele istorice nu au un început sau un sfârşit bine definite: iau naştere şi dispar în mod imperceptibil, iar istoricii nu reuşesc mai niciodată să se pună de acord în datarea lor.

Am putea căuta începutul Revoluţiei ruse în revolta decembriştilor din 1825. Sau în anii ’70 ai secolului trecut, când studenţii din universităţi, sfidând autorităţile, „au coborât în mijlocul poporului”. Sau în 1879–1881, când organizaţia Voinţa Poporului şi-a lansat campania de teroare politică. Un spirit mai conservator ar putea plasa acest început între 1902 şi 1904, când cele trei principale mişcări politice care îşi propuneau răsturnarea regimului autocratic – socialist-revoluţionarii, social-democraţii şi liberaţionism – s-au organizat ca partide.

La fel de justificată ar putea fi însă datarea începutului Revoluţiei în februarie 1899, când în universităţile ruse au izbucnit tulburări grave; cu perioade succesive de intensificare şi acalmie, agitaţiile nu au încetat până în 1905–1906, când monarhia, confruntată cu greva generală, s-a văzut nevoită să cedeze, dând ţării o Constituţie. Mulţi dintre contemporani, inclusiv funcţionari ai poliţiei, au considerat aceste tulburări substanţial diferite de cele care avuseseră loc până atunci.

Cauza imediată a agitaţiilor din universităţi din 1899 a fost una cum nu se poate mai banală; faptul că ele au avut consecinţe atât de grave arată cât de mare era prăpastia dintre conducătorii Rusiei şi elitele instruite.

La Universitatea din Sankt Petersburg, tradiţia cerea ca la fiecare 8 februarie, aniversarea fondării universităţii, studenţii – după încheierea ceremoniilor oficiale – să descindă în masă în centrul oraşului, cântând, strigând şi umplând cafenelele şi restaurantele.{10} Poliţia nu privise niciodată cu ochi buni acest gen de sărbătorire; fiindcă, deşi lipsită de orice accente politice, ea era neautorizată, reprezentând prin urmare un act de „insubordonare”. La începutul anului 1899, poliţia a cerut rectorului universităţii să îi avertizeze pe studenţi că astfel de festivităţi nu vor mai fi tolerate; cei care nu se supuneau erau pasibili de închisoare şi plata unor amenzi substanţiale. Afişe purtând aceste avertismente au fost lipite în interiorul universităţii. În semn de protest, studenţii au întrerupt ceremoniile oficiale ale aniversării. Apoi, cântând Marseieza, s-au revărsat în stradă şi s-au îndreptat spre centrul oraşului. Poliţia călare era însă pregătită, blocând podurile peste care urmau să treacă studenţii. În ciocnirea care a urmat, studenţii au aruncat în poliţie cu bulgări de zăpadă şi bucăţi de gheaţă, iar aceasta a ripostat cu lovituri de bici.

Într-un regim mai sigur de propria-i stabilitate, o astfel de tulburare neînsemnată ar fi fost rezolvată rapid şi fără urmări. În Rusia ţaristă, unde guvernanţii şi clasele educate se considerau unii pe alţii duşmani de moarte, ea s-a transformat rapid într-o criză majoră.

Studenţimea în fierbere a convocat adunări, conduse de militanţi organizaţi într-un Fond de Ajutorare Mutuală. Dornici să exploateze incidentul pentru a-i radicaliza pe studenţi, aceştia au chemat universităţile din întreaga ţară la o grevă de sprijin pentru cei din Sankt Petersburg. Bătăile poliţiei, afirmau ei, nu reprezentau un incident izolat, ci o nouă manifestare a lipsei de respect pentru lege care domnea în Rusia autocratică: singura soluţie era răsturnarea regimului. Aproximativ 25.000 de studenţi (din totalul celor 35.000 înregistraţi în instituţiile de învăţământ superior) au răspuns apelului prin boicotarea cursurilor. Autorităţile i-au arestat pe conducătorii grevei, desemnând în acelaşi timp o comisie care să cerceteze cauzele tulburărilor. Înduplecaţi de această ultimă decizie, studenţii s-au întors în amfiteatre.

Episodul este în mic un simbol al tragediei care a lovit Rusia Imperială în ultimii ei ani: el ilustrează măsura în care Revoluţia a fost în realitate rezultatul unor atitudini ireconciliabile şi nu al condiţiilor politice insuportabile. Guvernanţii au preferat să trateze expresia inofensivă a unei stări de spirit tinereşti ca pe un act de răzvrătire. Intelectualitatea radicală, la rândul ei, a folosit protestele studenţilor faţă de acţiunea violentă a poliţiei ca un prilej de a contesta „sistemul” în ansamblul lui. Era, fireşte, absurd să pretinzi că nemulţumirile studenţeşti care au dus la greva din februarie 1899 nu ar fi putut fi rezolvate decât prin răsturnarea monarhiei absolute. Această tehnică a transpunerii unor doleanţe punctuale în cerinţe politice de ordin general a devenit în Rusia strategia specifică de acţiune atât pentru radicali cât şi pentru liberali. Ea a blocat compromisurile şi reformele, pentru că pleca de la premisa că starea de lucruri nu putea fi ameliorată atâta vreme cât regimul existent rămânea la putere şi că revoluţia era prin urmare o condiţie necesară pentru realizarea unor minime progrese.

În iulie 1899, guvernul a anunţat că studenţii care comiteau abateri grave urmau să fie trimişi în armată înainte de terminarea studiilor. Când, în decembrie 1900, s-au produs noi tulburări în universităţi, de astă dată la Kiev, ministrul educaţiei a ordonat încorporarea unui număr de 183 de studenţi. În replică, un terorist din rândul studenţimii a tras asupra lui, omorându-l. Au urmat noi greve în universităţi. De acum înainte, universităţile ruse aveau să constituie focare de permanentă opoziţie: în această atmosferă de politizare profundă, cercetarea şi învăţământul deveneau practic imposibile.

În aprilie 1902, teroarea socialist-revoluţionară a împins lucrurile şi mai departe, prin asasinarea ministrului de interne. Ţarul Nicolae l-a numit ca succesor în acest post pe Viaceslav Plehve, un reacţionar inflexibil, cu o experienţă de o viaţă în Ministerul de Interne şi în Departamentul Poliţiei, în cei doi ani ai mandatului său, Rusia s-a apropiat, mai mult decât oricare altă ţară până atunci, de situaţia de stat poliţienesc, în sensul totalitar, modern, al termenului. Plehve nu numai că a înăbuşit în faşă orice manifestare de iniţiativă populară, dar a infiltrat întreaga societate cu agenţi de poliţie. Marele lui triumf a fost strecurarea unuia din agenţii poliţiei în „Organizaţia de Luptă” a socialist-revoluţionarilor, coordonatoarea celor mai importante acţiuni teroriste. Acest succes i-a permis să prevină multe din atentatele puse la cale de radicali.

Măsura în care mentalitatea poliţienească pusese stăpânire pe Rusia este exemplificată de apariţia sindicatelor controlate de poliţie. Unul dintre cei mai buni agenţi ai Ohranei – secţie a poliţiei secrete însărcinată cu protecţia înalţilor funcţionari guvernamentali – un oarecare S. V. Zubatov, a pus la punct un plan prin care poliţia să ia sub control şi astfel să neutralizeze din punct de vedere politic mişcarea sindicală în curs de organizare. Zubatov susţinea că muncitorimea este fundamental apolitică şi că, tratând drept răzvrătire orice forme de iniţiativă ale acesteia, fie ele economice sau culturale, guvernul o radicaliza în mod inutil, împingând-o în braţele revoluţionarilor. Cu binecuvântarea unor personalităţi influente ale Curţii, Zubatov a început să organizeze sindicate sprijinite de poliţie, care au atras un număr mare de muncitori. Planul lui avea şi dezavantaje totuşi, fiindcă în eventualitatea unor tulburări în rândul muncitorilor, autorităţile s-ar fi aflat în situaţia stânjenitoare de a sprijini grevele ilegale ale unor sindicate controlate chiar de ele, împotriva patronilor. Plehve şi-a dat seama de pericol, dar s-a supus presiunilor venite de sus şi a sprijinit planul.

Guvernul ţarist avea o experienţă considerabilă în a face faţă nemulţumirilor interne şi ar fi reuşit fără îndoială şi de această dată să le controleze, dacă nu ar fi comis între timp o eroare de judecată, angajându-se într-un război fără ieşire cu Japonia. Războiul implica pentru guvern un dublu risc. În primul rând, o eventuală înfrângere i-ar fi scăzut şi mai mult prestigiul în ochii populaţiei. Pe de altă parte, armata fiind desfăşurată departe, în Orientul îndepărtat, guvernului i-ar fi lipsit forţele necesare pentru a curma posibilele dezordini interne. Pentru mulţi dintre sprijinitorii monarhiei, aceste riscuri erau totuşi contrabalansate de perspectiva unei victorii hotărâtoare şi rapide, care ar fi asigurat regimului ţarist sprijinul populaţiei, izolându-i în acelaşi timp oponenţii.

Deschiderea arhivelor după 1917 a confirmat fără nicio urmă de îndoială că responsabilitatea pentru declanşarea războiului a aparţinut Rusiei.

Pentru realizarea marelui lui proiect de industrializare, Witte îl convinsese pe Alexandru al III-lea să aprobe construirea unei căi ferate de-a lungul Siberiei, care să lege centrul Rusiei de Oceanul Pacific şi China. Demarat în 1891 şi încheiat abia douăzeci şi cinci de ani mai târziu, Transsiberianul rămâne şi astăzi cea mai lungă linie continuă de cale ferată din lume (9441 kilometri). Witte era convins că noua cale avea să înlocuiască Suezul ca rută preferată de transport a bunurilor dinspre Europa către Orientul îndepărtat, permiţând în acelaşi timp Rusiei să câştige supremaţia pe pieţele extrem-orientale. Pentru a scurta traseul între Lacul Baikal şi punctul terminus reprezentat de oraşul-port Vladivostok, Witte a obţinut permisiunea Beijingului pentru ca acest ultim segment al liniei să străbată Manciuria chineză. China ceruse stipularea expresă a faptului că Rusia se obliga să respecte cu scrupulozitate suveranitatea regiunii.

Cu toate acestea, ruşii au încălcat de la bun început termenii acordului, introducând pe teritoriul Manciuriei numeroase unităţi ale poliţiei şi armatei, cu misiunea oficială de a asigura securitatea Transsiberianului, în realitate însă cu intenţia de a-şi întări prezenţa în zonă, în vederea unei viitoare anexiuni. În ianuarie 1903, după o lungă deliberare, Nicolae al II-lea a cedat presiunilor consilierilor săi, care îl sfătuiau să anexeze Manciuria. Japonezii, care aveau propriile lor interese în regiune, au propus ruşilor o împărţire a sferelor de influenţă, cedând Rusiei Manciuria, în schimbul recunoaşterii de către ruşi a pretenţiilor nipone asupra Peninsulei Coreea. Ruşii au respins oferta. Japonezii erau obiectul unui dispreţ profund în Rusia: erau porecliţi „maimuţe”, iar oamenii de rând îşi exprimau, în chip de glumă, intenţia de a înăbuşi micile maimuţe cu căciulile.

La 8 februarie 1904, fără o declaraţie prealabilă de război, Japonia a atacat, declanşând asediul bazei de la Port Arthur, închiriată de chinezi Rusiei. Scufundând un număr de vase ruseşti şi respingându-le pe celelalte, japonezii au neutralizat flota rusească din Pacific şi şi-au asigurat astfel controlul asupra Mării Chinei. Campaniile de uscat care au urmat s-au desfăşurat în Manciuria, la mii de kilometri de inima Rusiei, ceea ce a provocat mari probleme logistice, agravate şi de faptul că linia ferată transsiberiană nu era încă terminată.

Şase luni după izbucnirea conflictului ruso-japonez, socialist-revoluţionarii reuşeau să-şi atingă unul dintre principalele lor obiective, asasinarea lui Plehve. Reuşita atentatului l-a pus pe Nicolae al II-lea în faţa unei alegeri dificile: să aducă în fruntea Ministerului de Interne un alt reacţionar sau să cedeze presiunilor populare crescânde şi să numească o personalitate liberală. Ştirile proaste care soseau din Manciuria, unde japonezii continuau să împingă înapoi trupele ţariste, l-au convins să adopte o soluţie conciliantă. Alegerea lui a căzut asupra prinţului P.D. Sviatopolk-Mirski, un birocrat de carieră, cu vederi foarte diferite de cele ale predecesorului său. Mirski a ajuns la concluzia că Rusia nu mai putea fi guvernată exclusiv prin metode poliţieneşti; monarhia trebuia să câştige încrederea supuşilor, pentru a putea izola stânga radicală. Conceptul de delict politic nu avea să mai includă exprimarea publică a opiniilor, ci doar recurgerea la terorism şi incitarea la violenţă. Cuvântul preferat al noului ministru era „încredere”; Mirski şi-a început campania de câştigare a sprijinului popular prin anularea unora dintre măsurile cele mai odioase luate de administraţia lui Plehve.

Liberalii au salutat numirea lui Mirski. Cei mai activi dintre ei făceau parte din consiliile locale de autoadministrare – zemstvele. Introduse în 1864, într-o epocă de reforme, pentru a oferi populaţiei şansa de a-şi îmbunătăţi situaţia economică şi nivelul de cultură, zemstvele erau alese de mica nobilime rurală împreună cu ţăranii din fiecare regiune. Ele îi atrăgeau pe acei intelectuali care considerau că Rusia avea nevoie nu de schimbări violente la vârf, ci de reforme chibzuite şi graduale la bază; nu de o revoluţie politică, ci de evoluţie culturală şi economică. Deşi zemstvele nu aveau niciun fel de putere administrativă, birocraţii din Ministerul de Interne le considerau un obstacol în calea activităţii lor. În anii ’80-’90, această birocraţie nu a încetat să restrângă atribuţiile consiliilor respective şi să-i hărţuiască pe reprezentanţii ei cei mai curajoşi şi mai sinceri. Rezultatul a fost politizarea zemstvelor, pe măsură ce un număr tot mai mare de membri ai acestora ajungeau, spre regretul lor, la concluzia că o acţiune în limitele legii, în interiorul sistemului, nu mai era posibilă. În primii ani ai secolului XX, deputaţii din zemstve au devenit principalii susţinători ai recent apărutei mişcări liberale.

Temându-se că ele ar putea constitui nucleul unui viitor partid politic, guvernanţii au restrâns dintru început activitatea zemstvelor la nivelul provinciilor, interzicând reprezentanţilor lor să ţină adunări naţionale. Aceste interdicţii au fost ocolite în anii ’90, prin organizarea unor întruniri private şi profesionale, în cursul cărora se stabileau contacte personale şi se formulau programe comune de acţiune.

Numirea lui Mirski şi încrederea faţă de societate pe care el o manifesta i-a convins pe conducătorii zemstvelor că sosise timpul să fie convocată o adunare naţională oficială. Mirski, abordat pentru a-şi da permisiunea, le-a oferit un răspuns confuz, pe care ei l-au interpretat ca un semnal că pot merge mai departe, organizând o întrunire nesecretă, dar cu caracter privat. La începutul lui noiembrie 1904, reprezentanţi ai zemstvelor din întreaga Rusie au sosit la Sankt Petersburg, reunindu-se în casele unor proeminente figuri liberale. Poliţia nu a intervenit. Participanţii s-au împărţit în două facţiuni, una conservator-liberală, cealaltă liberală. Prima, susţinând că parlamentul era o instituţie străină de tradiţia rusă, dorea ca schimbările constituţionale să se limiteze la introducerea unui organism reprezentativ, care să aibă doar un caracter consultativ pe lângă ţar. Liberalii nu se declarau mulţumiţi decât dacă ar fi fost creat un parlament care să dispună de autoritate legislativă. Problema fiind supusă la vot, liberalii au câştigat în proporţie de aproape doi la unu. Evenimentul este, prin consecinţele sale, comparabil doar cu convocarea Stărilor Generale în Franţa, în 1789. Pentru prima dată în istoria Rusiei, o adunare discuta în mod deschis posibilitatea unor modificări în Constituţie şi se exprima în favoarea limitării autorităţii ţarului.

În săptămânile care au urmat, Uniunea de Eliberare, care acţiona în strânsă legătură cu zemstvele, a organizat o campanie naţională de „banchete”. Întrunite după modelul unor adunări similare din timpul Revoluţiei Franceze de la 1848, aceste reuniuni aşa-zis private au adoptat rezoluţii în care cereau crearea unei Constituţii şi a unui Parlament, în unele cazuri chiar convocarea unei Adunări Constituante. Autorităţile locale, dezorientate de instrucţiunile contradictorii primite de la centru, au asistat la evenimente fără să ia niciun fel de măsuri.

Confruntat cu o sfidare crescândă a autorităţii lui, guvernul a încercat să liniştească opinia publică prin concesii lipsite de convingere, care nu au satisfăcut pe nimeni. Coroana tergiversa, cu speranţa că o răsturnare favorabilă în situaţia frontului din Orientul îndepărtat avea să-i consolideze poziţia în interior. În octombrie 1904, flota baltică a fost trimisă într-o expediţie la celălalt capăt al lumii, pentru a pune capăt asediului bazei de la Port Arthur. În loc să se îmbunătăţească, veştile care soseau de pe câmpurile de bătălie erau însă din ce în ce mai îngrijorătoare. În decembrie în timp ce forţa navală trimisă în ajutorul trupelor din Extremul Orient abia ajunsese în largul coastelor Africii, Port Arthur s-a predat. Japonezii au făcut 25.000 de prizonieri şi au capturat ceea ce mai rămăsese din flota rusă a Pacificului.

Până în acest moment, masele populare nu luaseră parte la fierberile politice din Rusia. Presiunile în favoarea unei schimbări constituţionale exercitate asupra guvernului veneau aproape exclusiv din partea studenţilor, a revoluţionarilor de profesie şi a micii nobilimii din zemstve. Situaţia s-a modificat în chip dramatic la 9 ianuarie 1905, în urma evenimentelor care aveau să fie cunoscute sub numele de „Duminica însângerată”. Dacă marele congres al zemstvelor din noiembrie 1904 reprezentase pentru Rusia ceea ce Stările Generale înseninaseră pentru Franţa, Duminica însângerată avea să fie o zi rusă a Bastiliei.

Cea mai însemnată personalitate a sindicatelor controlate de poliţie era un preot, Gheorghi Gapon. Figură carismatică, Gapon înfiinţase la Sankt Petersburg mai multe sindicate înfloritoare, prin intermediul cărora încerca să insufle muncitorilor principiile creştine. Deşi în ochii radicalilor, incomodaţi de popularitatea lui, nu era decât un agent al poliţiei, Gapon începuse să se identifice din ce în ce mai mult cu adepţii lui şi cu doleanţele acestora. Spre sfârşitul anului 1904, devenise deja imposibil de ştiut dacă poliţia îl folosea pe Gapon sau el folosea poliţia, dat fiind că preotul ajunsese cel mai important lider al muncitorilor din Rusia.

Impresionat de congresul zemstvelor şi de campania de banchete, Gapon a intrat în contact cu reprezentanţii din Sankt Petersburg ai Uniunii de Eliberare. La îndemnul acestora, el a stabilit o serie de obiective politice pentru sindicatele pe care le controla şi care nu fuseseră angajate până atunci decât în activităţi culturale şi spirituale. În memoriile lui, Gapon afirmă că se temea de un eventual eşec al intelectualilor liberali, în cazul în care nu ar fi fost sprijiniţi de muncitori.

La sfârşitul lunii decembrie a anului 1904, după ce un număr de muncitori de la cea mai mare fabrică din Sankt Petersburg, membri ai organizaţiilor lui Gapon, au fost concediaţi, mai multe mii de muncitori au intrat în grevă, în semn de protest. La 7 ianuarie acţiunea din industrie cuprindea 120.000 de muncitori. Preotul, aflat în strânsă legătură cu Uniunea de Eliberare, a decis să urmeze exemplul liberalilor şi al campaniei de banchete a acestora, organizând o procesiune pentru a prezenta ţarului o petiţie cu doleanţele muncitorilor. Redactată cu ajutorul intelectualilor liberali, petiţia cerea ţarului să convoace o Adunare Constituantă şi să accepte totodată alte cereri ale Uniunii.

Administraţia petersburgheză, derutată, a autorizat desfăşurarea procesiunii, cu condiţia ca ea să nu se apropie de Palatul de Iarnă (pe care ţarul îl părăsise în ajun, îndreptându-se spre reşedinţa lui de la ţară). În dimineaţa zilei de duminică, 9 ianuarie, muncitorii, purtând icoane, s-au adunat în mai multe zone ale oraşului şi s-au pus în mişcare spre centru, fără ca poliţia să intervină. Mulţimea era liniştită şi totul semăna cu o procesiune religioasă. Curând însă demonstranţii s-au pomenit faţă în faţă cu trupe înarmate, care blocau accesul spre Palat. Împinşi din spate, participanţii nu au reuşit să se disperseze la somaţiile armatei, care a deschis focul, omorând 200 de persoane şi rănind alte 800.

Vestea masacrării unor demonstranţi paşnici a provocat un val de indignare în întreaga ţară. Organizaţii reprezentând aproape toate orientările politice au condamnat guvernul. Mai multe sute de mii de muncitori au intrat în grevă. Protestele care au urmat au fost reprimate cu sălbăticie de armată şi poliţie, care au ucis un mare număr de persoane.

Ţarul Nicolae, nehotărât ca întotdeauna, ezita. Impresionat de argumentele consilierilor săi cu înclinaţii liberale, a acceptat după un timp să convoace un organism consultativ format din „oamenii cei mai de valoare” aleşi de naţiune. A fost de acord chiar să ceară supuşilor să-i supună atenţiei „sugestii” menite să le îmbunătăţească soarta. Cu un an mai înainte, astfel de măsuri ar fi putut linişti spiritele. Acum însă, ele nu mai erau suficiente. Liberalii, încurajaţi de sprijinul masiv manifestat faţă de programele lor, au format o Uniune a Uniunilor, în care se regăseau diferite asociaţii profesionale (ale avocaţilor, medicilor, profesorilor, inginerilor etc.), cu scopul de a cere renunţarea la autocraţie şi trecerea la un regim constituţional. Preşedintele acestei Uniuni, istoricul Pavel Miliukov, avea să joace ulterior un rol de frunte în partidul liberal.

O ultimă lovitură dată speranţelor monarhiei de a-şi salva prerogativele autocratice a reprezentat-o dezastrul marinei ruse. Flotele combinate ale Balticii şi Mării Negre au primit ordin să-şi continue drumul spre Orientul îndepărtat, chiar şi după căderea Port Arthurului. Flota japoneză le aştepta în strâmtoarea Tsushima, care desparte Peninsula Coreeană de sudul Japoniei. Dispunând de informaţii mai precise şi de nave mai rapide, japonezii au reuşit să scufunde flota rusă în mai 1905. Dispărea astfel şi ultima speranţă de a salva ceva în acest război dezastruos. Profitând de oferta preşedintelui Theodore Roosevelt de a arbitra conflictul, ruşii l-au trimis pe Serghei Witte la Portsmouth, în New Hampshire, spre a negocia un tratat de pace. Graţie sprijinului american şi talentului diplomatic al lui Witte, Rusia a obţinut o pace destul de onorabilă.

Când Witte a revenit din America, o grevă la scară naţională era pe punctul de a se declanşa. După dezastrul din Tsushima, Uniunea Uniunilor hotărâse să organizeze o grevă politică generală care să paralizeze ţara, nelăsând monarhiei altă alternativă decât acceptarea cererilor care îi erau prezentate. Sarcina i-a fost uşurată de o decizie surprinzătoare a autorităţilor, care au anunţat la sfârşitul lui august 1905 o relaxare în regimul de funcţionare a universităţilor. Decizia, aparent luată în speranţa de a asigura liniştea în rândurile studenţimii în anul universitar care urma să înceapă, restabilea dreptul facultăţilor de a-şi alege rectorii şi permitea studenţilor să organizeze întruniri – libertăţi inexistente în restrictivul statut universitar din 1884. În mod încă şi mai surprinzător, cu scopul de a preveni confruntările cu studenţii, noile reglementări interziceau accesul poliţiei în spaţiile universitare.

Radicalii, până atunci eclipsaţi de liberali, au exploatat fără întârziere noile concesii. Ei au formulat o strategie pentru anul universitar care se apropia, chemând la transformarea universităţilor în centre ale activităţii revoluţionare, prin organizarea de întruniri politice la care să participe şi muncitorii din fabricile învecinate. Neîncrezători în tinerii intelectuali, muncitorii au privit iniţial cu suspiciune demersurile lor, dar, văzându-se trataţi cu un respect cu care nu erau obişnuiţi, au început să capete curaj şi să participe la întruniri. Activitatea universităţilor a fost paralizată, acestea transformându-se în arene de agitaţie politică; profesorii şi studenţii care voiau să-şi continue activitatea academică normală erau hărţuiţi şi intimidaţi. Speranţa că relaxarea regulamentelor universitare avea să liniştească spiritele s-a dovedit o iluzie: ea nu a făcut decât să ofere elementelor celor mai radicale adăpostul legalităţii.

La sfârşitul lunii septembrie, în regiunile centrale ale Rusiei au izbucnit noi greve. Semnalul a fost dat de încetarea lucrului la tipografiile moscovite, cărora li s-au alăturat curând şi cele din Sankt Petersburg. Au urmat apoi lucrătorii căilor ferate. Obiectivul protestelor era creşterea salariilor şi a pensiilor, deci revendicări de natură economică, însă Uniunea Uniunilor a avut grijă ca organizaţiile muncitorilor care îi erau afiliate să nu piardă din vedere obiectivele politice. Încetările lucrului, menite să conducă la o grevă generală, erau coordonate din interiorul universităţilor, singurele locuri în care se puteau ţine întruniri politice fără ca poliţia să intervină. Sălile de curs, folosite din ce în ce mai mult pentru organizarea de întruniri, se umpleau cu mii de studenţi şi oameni din afara universităţilor. La 8 octombrie, Uniunea Uniunilor a decis prin vot crearea unor comitete de grevă în întreaga ţară, în vederea declanşării grevei generale.

La 9 octombrie, Witte s-a întâlnit cu ţarul, căruia i-a declarat, cu o francheţe neobişnuită, că este pus în faţa a două alternative: fie să dea puteri depline unui dictator militar, fie să accepte anumite concesii de ordin politic. Witte era perfect conştient de faptul că o dictatură militară era exclusă, atâta vreme cât armata se afla la mii de kilometri depărtare, dar a prezentat ţarului această opţiune fiindcă ştia că acesta ar fi preferat-o. În ceea ce priveşte concesiile, Witte le-a expus într-un memorandum. Conţinutul acestuia demonstrează că Witte acceptase atât premisele, cât şi programul Uniunii de Eliberare. Reluând aproape textual cuvintele lui Struve din ziarul Eliberarea, el afirma: „Sloganul «libertate» trebuie să devină sloganul activităţii guvernului. Nu există altă cale pentru a salva statul.” Situaţia devenise critică. Rusia se radicalizase într-un mod periculos, înseşi temeliile statalităţii ei fiind ameninţate:

Progresul omenirii este de neoprit. Ideea de libertate va triumfa, dacă nu pe calea reformelor, atunci prin revoluţie. Dar în această din urmă eventualitate, ea va lua naştere din cenuşa unei istorii de o mie de ani, care va fi distrusă. Bunt-ul rusesc [răzvrătirea], nătâng şi nepăsător, va mătura totul în calea lui, nelăsând în urmă decât praful şi pulberea. Ce fel de Rusie se va naşte din această încercare nemaiîntâlnită depăşeşte puterea imaginaţiei omeneşti: grozăviile bunt-ului rusesc pot întrece tot ceea ce a cunoscut istoria. E cu putinţă ca o intervenţie străină să sfâşie ţara. Încercările de a da viaţă idealurilor socialismului teoretic – care sunt sortite eşecului, dar vor fi fără îndoială puse în practică – vor distruge familia, credinţa, proprietatea, temeliile legii.

Pentru evitarea acestei catastrofe, Witte propunea să fie acceptate cererile liberalilor, pentru a-i izola astfel de radicali. Puneţi-vă în fruntea Mişcării de Eliberare, îl îndemna el pe Nicolae. Daţi ţării o constituţie şi un parlament cu putere legislativă, ales prin vot democratic şi având autoritatea de a numi miniştrii. În continuare, Witte propunea îmbunătăţirea situaţiei muncitorimii şi a minorităţilor etnice, ca şi acordarea deplinei libertăţi de expresie, a presei şi de întrunire.

Ţarul a promis că va lua în considerare aceste propuneri revoluţionare, dar ezita să le dea curs, pe de o parte din convingerea că ele echivalau cu o încălcare a jurământului – depus la încoronare – de a menţine autocraţia, pe de altă parte de teamă că ar fi putut provoca tulburări şi mai grave.

Evenimentele se precipitau însă şi curând Nicolae s-a văzut pus în situaţia de a nu mai avea de ales. În a doua săptămână a lui octombrie, Rusia părea să se împotmolească în criză, pe măsură ce angajaţii serviciilor de primă necesitate intrau în grevă. La 13 octombrie, un comitet de grevă era convocat la Institutul Tehnologic din Sankt Petresburg; patru zile mai târziu, el lua numele de Soviet al Deputaţilor Muncitorilor. Participau şi reprezentanţi ai muncitorilor, însă conducerea noii instituţii, care avea să joace un rol important pe viitor, se afla în mâinile intelighenţiei radicale: Comitetul Executiv al Sovietului era compus din intelectuali desemnaţi de partidele socialiste. Această procedură a creat un precedent de care avea să profite Sovietul din Petrograd în 1917.

Nicolae era în continuare chinuit de îndoieli. I-a cerut guvernatorului general al Sankt Petersburgului să-i spună dacă restabilirea ordinii prin forţă putea fi înfăptuită fără multe victime. Guvernatorul general i-a dat un răspuns negativ. Nicolae a avut mai multe consfătuiri cu Witte, ca şi cu alţi consilieri, printre care şi vărul lui, Marele Duce Nikolai Nikolaievici. Răspunzând ofertei ca el, Marele Duce, să-şi asume puteri dictatoriale, acesta a spus că pur şi simplu nu existau forţele capabile să susţină o dictatură militară; a ameninţat de asemeni că se va împuşca dacă ţarul nu acordă Rusiei libertăţi politice.

La 17 octombrie, Witte i-a prezentat ţarului proiectul unui manifest politic. Acesta relua sub o altă formă rezoluţiile Congresului zemstvelor ţinut la Moscova în luna precedentă, care cereau garantarea drepturilor civile şi crearea unui parlament cu putere legislativă (Duma), ales prin vot universal. În aceeaşi seară, Nicolae semna documentul care avea să fie cunoscut sub numele de Manifestul din Octombrie şi care conţinea, printre altele, următoarele angajamente:

(1) Să oferim populaţiei fundamentele inviolabile ale libertăţii civile [bazate] pe principiile autentice ale inviolabilităţii persoanei, ale libertăţii de conştiinţă, de expresie, de întrunire şi de asociere;

(2) …să lărgim pe viitor, prin noul corp legiuitor, principiul votului universal; şi,

(3) Să stabilim ca inviolabilă regula ca nicio lege să nu poată intra în vigoare fără aprobarea Dumei de Stat şi ca reprezentanţi ai poporului să aibă posibilitatea reală de a lua parte la supravegherea legalităţii acţiunilor întreprinse de autorităţile pe care noi le-am numit.

Era în fapt sfârşitul autocraţiei în Rusia. Înainte de a merge la culcare, Nicolae şi-a notat în jurnal: „După o astfel de zi, capul ţi se îngreunează şi gândurile îţi devin confuze. Să ne ajute Domnul să salvăm Rusia şi să-i redăm liniştea.”

Două din aspectele Manifestului din Octombrie se cuvin comentate, fără ele mare parte din istoria celor zece ani ai experimentului constituţional fiind imposibil de înţeles.

În primul rând, semnarea Manifestului a fost smulsă ţarului Nicolae sub constrângere, motiv pentru care acesta nu a simţit niciun moment obligaţia morală de a-l respecta. În al doilea rând, documentul nu pomenea de nicio „constituţie”. Nu era vorba de o simplă scăpare. Nicolae evitase cuvântul mult detestat, pentru a-şi păstra iluzia că rămânea un autocrat chiar şi după crearea unui organism cu putere legislativă. Fusese asigurat de consilierii lui liberali, inclusiv de Witte, că putea oricând revoca ceea ce acordase. Această autoiluzionare – bazată pe noţiunea absurdă de autocraţie limitată – nu avea să rezolve problemele Rusiei în anii care au urmat.

Proclamarea Manifestului, care a fost citit în biserici, a provocat în oraşe demonstraţii tumultuoase ale unor mulţimi entuziaste. Ea a dat însă naştere şi unor pogromuri sângeroase împotriva evreilor şi intelectualilor, acuzaţi că îl forţaseră pe ţar să renunţe la prerogativele autocratice. Pogromurile, la care autorităţile nu au instigat, dar pe care nici nu au făcut nimic să le prevină, au avut un rezultat neaşteptat, ţăranii simţindu-se încurajaţi să ocupe marile proprietăţi. Urmând propria lor logică, ţăranii au tras concluzia că incapacitatea poliţiei de a-i proteja pe evrei de violenţe şi jafuri era un semn că şi ei, la rândul lor, pot recurge la pogromuri împotriva moşierilor. Scopul lor era să „izgonească” proprietarii de pe domeniile lor, pentru a-i obliga apoi să-şi cedeze proprietăţile la preţuri de nimic. Nicolae, îngrozit de permanentele dezordini, s-a simţit înşelat de consilieri, care îl asiguraseră că dând ţării o constituţie va reinstaura pacea.

Ultimul act al Revoluţiei din 1905 s-a jucat la Moscova. La 6 decembrie, Sovietul din Moscova, dominat de bolşevici, chema la revoltă armată pentru răsturnarea guvernului ţarist, convocarea unei Adunări Constituante şi proclamarea unei republici democrate. Strategia pe care se bazau aceste acţiuni, cunoscută ulterior ca „strategia revoluţiei permanente”, fusese formulată de Alexander Helphand (mai cunoscut sub pseudonimul Parvus), care urma să joace un rol de prim rang în triumful bolşevismului în 1917.

Parvus afirma că bolşevicii nu trebuie să permită încremenirea Revoluţiei în primul ei stadiu, cel al regimului „burghez”, ci să treacă imediat la etapa următoare, cea socialistă. Witte a zdrobit fără milă revolta din Moscova, după înfrângerea căreia Parvus a emigrat în Germania.

Numit preşedinte al Consiliului de Miniştri – post echivalent în mod neoficial cu cel de prim-ministru –, Witte a făcut mai multe încercări de a include în cabinet reprezentanţi ai opiniei publice moderate. Încercările lui au eşuat. Pentru a accepta să participe la guvernare, liberalii şi liberalconservatorii au pus condiţii imposibil de îndeplinit; Witte credea că reticenţele lor sunt cauzate de teama de a fi asasinaţi. În cele din urmă, guvernul a fost alcătuit exclusiv din deţinători de cm-uri. Witte a demisionat în 1906, cu sentimentul că pierduse încrederea ţarului.

Anul 1905 a marcat apogeul liberalismului rus – triumful programului, strategiei şi tacticilor lui. Socialiştii au jucat în evenimentele respective doar un rol secundar. Succesul liberalilor s-a dovedit totuşi firav. Aşa cum viitorul urma să demonstreze, ei nu reprezentau decât o minoritate în sânul intelighenţiei, având ulterior să fie prinşi în focul încrucişat, mortal, dintre conservatori şi radicalii extremişti.

Revoluţia din 1905 a modificat în chip substanţial instituţiile politice ale Rusiei, lăsând însă neschimbate atitudinile politice. Monarhia a continuat să ignore implicaţiile Manifestului din Octombrie, ca şi cum nimic nu s-ar fi schimbat cu adevărat. Deşi acordase noului parlament drept de veto asupra legislaţiei emise de el, Nicolae nu a încetat nicio clipă să îl considere un simplu corp consultativ. Ţarul se bucura de sprijinul mulţimii, în rândurile căreia se aflau şi muncitori şi care se arăta gata să-i pedepsească pe cei care îl umiliseră. În ceea ce priveşte intelighenţia socialistă, aceasta era acum mai hotărâtă ca oricând să profite de concesiile guvernanţilor, pentru a trece la etapa următoare a Revoluţiei, cea socialistă. Experienţa anului 1905, în loc să o modereze, o radicalizase. Slăbiciunea legăturilor care ţineau laolaltă puternicul Imperiu Rus devenise vizibilă pentru toată lumea. Guvernul o interpreta însă ca un semn al necesităţii de a-şi întări autoritatea, în timp ce radicalii şi chiar mulţi dintre liberali vedeau în ea o ocazie de a da sistemului existent lovitura de graţie. În mod deloc surprinzător, atât guvernul cât şi opoziţia considerau noul parlament nu un instrument al compromisului, ci o arenă de confruntare. Vocile moderate, care pledau pentru conlucrare, se vedeau atacate din ambele direcţii.

Rusia nu obţinuse până la urmă decât un scurt răgaz.

Stolîpin

Atitudinile monarhiei şi opoziţiei după experienţa anului 1905 nu prevesteau nimic bun pentru noua ordine constituţională. Ambele părţi erau lipsite de bunăvoinţa indispensabilă pentru succesul oricărei înţelegeri contractuale, deci şi al Constituţiei.

După spusele unui om spiritual al epocii, Coroana era gata să accepte o constituţie, cu condiţia ca autocraţia să rămână intactă. Duma era privită nu ca un partener, ci ca un factor care complica responsabilităţile administrative ale birocraţiei. Pentru partidele liberale şi radicale, aranjamentul constituţional nu era decât un episod intermediar în drumul ireversibil al Rusiei spre o democraţie în deplinul înţeles al cuvântului.

În cele şase luni care au urmat lansării Manifestului din Octombrie, specialiştii guvernului au lucrat la redactarea legislaţiei menită să instituţionalizeze promisiunile conţinute în el. În noiembrie 1905, cenzura a fost abolită şi ruşii au primit pentru prima dată dreptul de a publica fără îngrădiri. Legile anunţate în martie 1906 garantau libertatea de întrunire şi asociere. Ele permiteau, pentru prima oară în istoria ţării, constituirea de partide politice şi sindicate. Rămânea cu toate acestea în vigoare practica impunerii legii marţiale în provinciile în care aveau loc tulburări, ceea ce îngăduia birocraţiei să încalce noile libertăţi ori de câte ori considera că siguranţa statului ar fi fost ameninţată.

În aprilie 1906, autorităţile au făcut public textul constituţiei, sub numele de Legile Fundamentale. Documentul avea o orientare conservatoare, menţinând în legătură cu ţarul titulatura de „autocrat”. Rusia căpăta un parlament bicameral. Camera superioară, Consiliul de Stat, era alcătuită din reprezentanţi numiţi sau desemnaţi de instituţii publice precum Biserica sau adunările nobilimii. Camera inferioară, Duma de Stat, era constituită în întregime din reprezentanţi aleşi pe baza unui sistem electoral complicat, menit să asigure preponderenţa elementelor mai conservatoare. Toate legile trebuiau să aibă, pe lângă semnătura monarhului, aprobarea celor două camere. Bugetul anual trecea de asemeni prin ambele camere. Promisiunea din Manifest, de a permite corpului legiuitor să supravegheze legalitatea acţiunilor guvernanţilor, era îndeplinită doar parţial, Duma fiind împuternicită să adreseze interpelări publice guvernului. În rest, birocraţia rămânea în afara controlului parlamentar.

Spre marea dezamăgire a liberalilor, Coroana şi-a păstrat dreptul de a numi miniştrii: această prerogativă avea să provoace fricţiuni între parlament şi ţar, mai mult decât oricare altă chestiune. Coroana îşi rezerva de asemeni dreptul de a declara război şi de a încheia pace.

Merită comentate şi alte două prevederi ale Legilor Fundamentale din 1906. Precum în Marea Britanie, parlamentul avea un mandat normal de cinci ani, însă ţarul îl putea dizolva oricând. În sistemul britanic modern, ca şi în alte monarhii constituţionale, Coroana nu putea recurge la o asemenea prerogativă decât dacă guvernul pierdea un vot de încredere. În Rusia, aşa cum se va vedea, ţarul a făcut uz de acest drept pentru a pedepsi parlamentele care excelau prin agresivitate. Prilej de abuzuri era şi Articolul 87 din Legile Fundamentale, care îl abilita pe ţar ca, în situaţii de urgenţă, atunci când parlamentul nu era întrunit în sesiune, să guverneze prin decrete. Coroana folosea această clauză pentru a ocoli Duma, atunci când avea motive să creadă că ea s-ar fi putut împotrivi voinţei monarhului.

În anumite privinţe, poate că singura prerogativă importantă a Dumei era imunitatea parlamentară de care se bucurau membrii ei. Deputaţii liberali şi radicali au profitat de acest drept pentru a se angaja în critici violente, adesea incendiare, la adresa regimului. Aceste critici împuţinau şi mai mult prestigiul Coroanei, distrugându-i aura de înţelepciune şi atotputernicie pe care şi-o cultivase cu atâta asiduitate şi pe care marea masă a populaţiei o considera piatra de temelie a unei bune guvernări.

Răspunsul la întrebarea dacă Legile Fundamentale din 1906 au fost un semnificativ pas înainte sau, dimpotrivă, nişte înşelătoare jumătăţi de măsură depinde de criteriile adoptate în judecată. După standardele democraţiilor industriale avansate, Constituţia din 1906 lăsa fără îndoială mult de dorit. Dar dacă ne raportăm la tradiţiile Rusiei, ea echivala cu un uriaş pas spre democraţie. Pentru prima oară în istoria ţării, Coroana îngăduia unor reprezentanţi aleşi de supuşii ei să iniţieze legi sau să li se opună prin veto, să controleze bugetul, să critice politica guvernului şi să adreseze interpelări miniştrilor. Dacă experimentul constituţional nu a reuşit să aducă stabilitate ţării, faptul se datorează nu atât textului Constituţiei, cât lipsei de voinţă din partea coroanei şi a parlamentului pentru respectarea spiritului şi prevederilor ei.

Conflictele au început din chiar ziua în care Duma şi-a deschis lucrările. Din cauză că socialist-revoluţionarii şi social-democraţii boicotaseră alegerile, constituţional-democraţii de orientare liberală, cunoscuţi şi sub numele de „cadeţi”, care părăsiseră Uniunea de Eliberare în octombrie rămâneau partidul cel mai radical între cele reprezentate în parlament, în speranţa de a-şi asigura un control permanent asupra circumscripţiilor muncitoreşti şi ţărăneşti, cadeţii au adoptat o strategie a confruntării. Deţinând numărul cel mai mare de locuri în parlament (179 din 478), inclusiv totalitatea locurilor din Sankt Petersburg şi Moscova, au trecut direct la ofensivă. Din punctul lor de vedere, Legile Fundamentale nu reprezentau decât o schiţă preliminară a adevăratei Constituţii, care ar fi trebuit să creeze un regim de democraţie parlamentară, mai degrabă decât o monarhie constituţională: urmând exemplul Stărilor Generale din Franţa anului 1789, cadeţii au încercat să îngenuncheze monarhia. În cadrul unor dezbateri parlamentare aprinse, ei au cerut desfiinţarea camerei superioare, dreptul de a numi miniştrii, exproprierea marilor domenii funciare şi amnistia generală pentru deţinuţii politici, inclusiv pentru cei condamnaţi pentru acţiuni teroriste.

Consternată de comportamentul intransigent al parlamentului, Curtea a decis dizolvarea lui. Pe 8 iulie 1906, la nici trei luni de la deschiderea lucrărilor, ţarul a dizolvat Duma şi a decretat ţinerea de noi alegeri. Deputaţii cadeţilor au replicat acestei măsuri – care încălca poate spiritul, nu însă şi litera constituţiei – retrăgându-se în oraşul finlandez Vîborg, la adăpost de poliţia rusă. De acolo, ei au îndemnat populaţia să refuze plata impozitelor şi să nu respecte decretele ţarului. Aşa-zisul Manifest de la Vîborg era în acelaşi timp neconstituţional şi inutil. Populaţia l-a ignorat, singurul lui efect fiind privarea de drepturi electorale a semnatarilor, printre care se numărau unii din cei mai renumiţi politicieni liberali din Rusia.

În timp ce ţara vota pentru desemnarea unei a doua Dume, Coroana căuta omul forte capabil să-i îmblânzească pe politicienii răzvrătiţi. Alegerea a căzut asupra lui Piotr Stolîpin, guvernator al provinciei Saratov, care se făcuse remarcat prin modul eficient în care pusese capăt agitaţiilor ţărăneşti din 1905-1906. Era o alegere extrem de fericită, şi Stolîpin avea să se dovedească omul de stat cel mai remarcabil din ultimii ani ai Rusiei imperiale.

Descendent al unei vechi familii de servitori imperiali, Stolîpin manifesta un devotament absolut faţă de monarhie. În acelaşi timp însă, era conştient că Rusia nu mai putea fi condusă de vechiul regim patrimonial, ca un domeniu al ţarului. Coroana avea nevoie, pentru a supravieţui, de o solidă bază socială de sprijin şi de o guvernare bazată pe consens, nu pe supunerea faţă de ordine. Asemeni lui Bismarck, deşi conservator convins, el îşi dădea seama că monarhia era obligată să se adapteze dispariţiei vechiului sistem de ranguri şi naşterii unei naţiuni moderne.

Stolîpin voia să colaboreze cu Duma, formând în cadrul ei un bloc de sprijinitori loiali şi izolând astfel stânga. Dincolo de manevrele parlamentare însă, plănuia în acelaşi timp să creeze o clasă de mici proprietari funciari liberi, care să îndeplinească aceeaşi funcţie stabilizatoare pe care o îndeplineau categoriile sociale similare din Franţa sau alte ţări europene. În acest scop, intenţiona să slăbească şi, în cele din urmă, să desfiinţeze sistemul comunelor, spre a transforma loturile de pământ comunale în proprietăţi individuale, deţinute de agricultori liberi. Concepuse de asemeni proiecte ambiţioase de modernizare a serviciilor sociale ale Rusiei şi urmărea să elimine ultimele vestigii ale regimului birocratic şi poliţienesc.

Câtă vreme monarhia s-a simţit ameninţată de tulburările sociale şi de atitudinea de răzvrătire a parlamentului, Stolîpin s-a bucurat de sprijinul ei generos. Dar pe măsură ce reuşea să restabilească liniştea în ţară, a devenit tot mai mult ţinta unei ostilităţi care avea în cele din urmă să-l distrugă ca om politic. Birocraţii nu îl considerau unul dintre ai lor, fiindcă în loc să urce treaptă cu treaptă scara demnităţilor ministeriale, fusese promovat direct din funcţia de guvernator în cea de prim-ministru. Curtea privea cu îngrijorare manevrele lui în parlament, suspectându-l că urmăreşte interese personale. Iar stânga radicală îl detesta pentru neînduplecarea cu care zdrobise mişcarea revoluţionară.

Primul obiectiv pe care Stolîpin şi l-a fixat după desemnarea lui ca ministru de interne (aprilie 1906) şi apoi ca preşedinte al Consiliului de Miniştri (iulie 1906), a fost să pună capăt tulburărilor din mediul rural şi campaniei de teroare a socialist-revoluţionarilor. Teroarea continua să lovească. Se estimează că în cursul anilor 1906 şi 1907 teroriştii au ucis sau rănit 4500 de funcţionari ai administraţiei. Dacă includem şi victimele din rândul populaţiei, numărul total se ridică la 9000 de persoane. Stolîpin a suprimat atât terorismul politic, cât şi violenţele din mediul rural, organizând curţi marţiale care puteau judeca pe loc civilii implicaţi, prin procese sumare încheiate adesea cu sentinţe de condamnare la moarte. Procedura a scandalizat opinia publică, dar s-a dovedit eficientă pentru restabilirea ordinii.

Spre deosebire de predecesorii săi, Stolîpin nu s-a mulţumit doar să suprime violenţa, pe care o considera simptomul unui rău mai profund. Voia să taie de la rădăcină acest rău. Fără să mai aştepte convocarea celei de-a doua Dume şi făcând apel la Articolul 87, a trecut la promulgarea unei serii de acte legislative privitoare la ţărănime. Pentru început, a ridicat ultimele restricţii legale privitoare la ea, acordându-i deplină libertate de mişcare şi abolind ultimele vestigii ale iobăgiei. L-a convins apoi pe Nicolae să transfere Băncii Funciare Ţărăneşti terenuri din domeniile Coroanei şi ale statului, spre a fi vândute ţăranilor, în condiţii accesibile. A urmat apoi singura lege mai importantă a mandatului său, prin care ţăranii primeau dreptul de a se retrage din sistemul comunal şi a-şi întemeia ferme individuale.

Cercurile conservatoare îşi pierduseră în acea vreme orice iluzie cu privire la funcţionarea sistemului comunal, pe care, cu cincizeci de ani mai înainte îl considerau încă piatra unghiulară a stabilităţii în mediul rural. Comunele menţineau pe pământurile lor elementele marginale – familii prea mici sau prea ineficiente – stânjenind totodată familiile mari, puternice, care şi-ar fi putut extinde gospodăriile. Redistribuirea periodică a terenurilor făcea ca ţăranii să-şi piardă interesul pentru pământ, pe care îl exploatau până la epuizare înainte de a-l ceda la următoarea reîmpărţire. Datele de care dispunea Stolîpin demonstrau că problema agrară nu putea fi rezolvată prin exproprierea marilor domenii, aşa cum îndemnau liberalii şi radicalii: pur şi simplu nu exista suficient pământ pentru a satisface nevoile ţărănimii, a cărei creştere demografică întrecea orice exemplu cunoscut în Europa. Soluţia era o cultivare mai intensivă a solului, ceea ce ar fi condus la recolte mai mari. Cel mai bun mijloc pentru atingerea acestui obiectiv îl reprezenta privatizarea bunurilor funciare ale ţărănimii.

Legea din noiembrie 1906, legată indisolubil de numele lui Stolîpin, stabilea proceduri rapide prin care o gospodărie, exprimându-şi dorinţa de a se retrage din cadrul comunei, putea obţine titlul de proprietate asupra terenului propriu. Familia respectivă putea apoi fie să vândă pământul, fie să-şi întemeieze o fermă.

Cât de eficace au fost reformele agrare iniţiate de Stolîpin? Destul de puţin, în ultimă instanţă. Ţăranii preferau sentimentul de securitate pe care li-l ofereau comunele; cea mai mare parte dintre ei, care aleseseră să rămână în cadrul lor, resimţeau legea lui Stolîpin ca pe o ameninţare. Deşi legea preciza că ţăranii care părăseau comuna îşi puteau lucra pământurile în asociere, în multe sate ei erau nevoiţi să preia loturi foarte dispersate, ceea ce făcea ca vechiul flagel al agriculturii ruse, cultivarea fragmentată, în fâşii, să subziste. Între 1906 şi 1916, 2,5 milioane de gospodării, adică 22% din total, deţinătoare a 14,5% din suprafaţa de pământ cultivată în sistem comunal, au completat cereri de preluare cu titlu de proprietate a loturilor lor. Datele arată că cei care doreau să profite de noua legislaţie erau ţăranii cei mai săraci; cei mai mulţi o făceau cu intenţia de a vinde pământul. Scopul reformei lui Stolîpin, acela de a contribui la crearea unei clase puternice de agricultori autonomi, rămânea astfel departe de a fi fost îndeplinit. În preajma Revoluţiei din 1917, numai 10% din gospodăriile ruseşti funcţionau ca ferme independente. Chiar şi acestea aveau să dispară între 1917-1918, când ţăranii din comune au pus mâna pe pământurile aflate în proprietate particulară, inclusiv pe cele ale ţăranilor independenţi, pentru a le împărţi între ei. Mult-aşteptata revoluţie agrară nu s-a mai produs.

Stolîpin a reluat încercările lui Witte de a introduce în cabinet reprezentanţi ai societăţii, inclusiv din rândul cadeţilor, fără să aibă mai mult succes decât predecesorul lui. A cerut cadeţilor să condamne terorismul, dar aceştia au refuzat, ratând şansa de a câştiga un statut legal ca partid politic.

Spre dezamăgirea Coroanei, cea de-a doua Dumă, care şi-a deschis lucrările în februarie 1907, s-a dovedit chiar mai radicală decât cea care o precedase. Atât social-democraţii, cât şi socialist-revoluţionarii hotărâseră să participe la alegeri, cu intenţia de a folosi privilegiile şi imunitatea parlamentară pentru a submina parlamentul şi a radicaliza masele. În aprilie social-democraţii au decis să participe la lucrările Dumei, pentru „[a exploata] în mod sistematic conflictele dintre guvern şi Dumă, ca şi pe cele din interiorul Dumei, în interesul extinderii şi adâncirii mişcării revoluţionare”. Socialist-revoluţionarii au hotărât prin vot să participe la alegeri cu scopul de „a utiliza Duma de Stat pentru organizarea maselor şi răspândirea spiritului revoluţionar în rândul lor”. Cadeţii, sub impresia înfrângerii suferite cu un an înainte, au adoptat o strategie mai constructivă, care a fost însă dejucată de partidele radicale situate la stânga lor, deţinătoare a 222 de fotolii parlamentare.

Ţarul Nicolae şi consilierii lui erau deja excedaţi de acţiunile Dumei şi luau în considerare desfiinţarea ei. Poate că şi-ar fi pus în practică planul, dacă nu ar fi existat riscul ca pieţele financiare internaţionale să reacţioneze negativ şi să devalorizeze obligaţiunile ruseşti. Membrii luminaţi ai administraţiei au adus propriile argumente împotriva ideii de a desfiinţa Duma. În cele din urmă s-a hotărât menţinerea acesteia, însă în condiţiile unei revizuiri a legii electorale, care să întărească reprezentarea păturilor conservatoare şi să reducă în mod corespunzător influenţa liberală şi radicală.

Guvernul a dizolvat a doua Dumă la 2 iunie 1907 şi, în ziua următoare, prevalându-se de Articolul 87, a făcut public textul unei noi legi electorale. Aceasta creştea reprezentarea claselor de proprietari, în detrimentul ţărănimii, muncitorilor şi al minorităţilor etnice. Rezultatul a fost formarea unei legislaturi ruse mai conservatoare şi mai omogene din punct de vedere etnic. Fără discuţie că manevra era neconstituţională, din moment ce Legile Fundamentale interziceau în mod explicit utilizarea Articolului 87 în scopul modificării dispoziţiilor privitoare la dreptul de vot. Opoziţia a calificat de aceea legea electorală de la 3 iunie drept „o lovitură de stat”, dar termenul pare neadecvat, în măsura în care legea nu afecta drepturile fundamentale ale parlamentului.

Cea de-a treia Dumă, întrunită în noiembrie 1907, a fost singura care şi-a dus mandatul de cinci ani până la capăt. Din cei 422 de deputaţi, 154 aparţineau Uniunii „17 Octombrie”, ai cărei membri, cunoscuţi sub numele de octombrişti, îmbrăţişau o ideologie liberal-conservatoare şi se declarau deschişi colaborării cu Coroana. Alţi 147 de deputaţi aparţineau diferitelor grupări de dreapta şi naţionaliste. Cadeţii trebuiau să se mulţumească cu 54 de locuri, iar socialiştii ajunseseră la 32 de reprezentanţi. Deşi noua Dumă era mult mai pe placul Coroanei, nu avea nici pe departe un rol decorativ. Stolîpin s-a văzut obligat să recurgă la manevre parlamentare dificile pentru a face să treacă unele din proiectele de lege ale guvernului.

Octombriştii, care dominau a treia Dumă, aşa cum liberalii o dominaseră pe prima şi socialiştii pe cea de-a doua, au acceptat aranjamentul constituţional din 1906. Dacă pentru liberali bunul cel mai de preţ era libertatea, iar pentru socialişti, egalitatea, octombriştii puneau accentul pe legalitate; din acest punct de vedere, se aflau pe aceeaşi lungime de undă cu birocraţia liberală pe care o reprezenta Stolîpin. Liderul lor, Alexandr Guşkov, îmbina patriotismul cu credinţa în necesitatea unei autorităţi puternice şi respectul faţă de lege. Cooperarea dintre Stolîpin şi Guşkov a oferit celei de-a treia Dume echilibrul de care avea nevoie pentru a desfăşura o activitate intensă şi constructivă. Duma a votat 2571 de proiecte de lege propuse de guvern, a iniţiat 205 proiecte proprii şi a adresat 157 de interpelări miniştrilor. Comisiile din cadrul ei se ocupau de probleme agrare, de legislaţie socială şi alte chestiuni similare. În 1908 şi mai ales în 1909, recoltele au fost extrem de bogate, ceea ce a readus liniştea în mediul rural. Violenţa în descreştere şi relansarea dezvoltării industriale păreau să fi şters urmările nefericite ale Revoluţiei. Stolîpin se afla la apogeul carierei lui.

În chiar acest timp însă, primii nori negri au apărut la orizont. Curtea era nemulţumită de manevrele din parlament ale lui Stolîpin, suspectându-l că în loc să servească interesele Coroanei, aşa cum afirma, îşi construia o bază proprie de putere. După moartea lui, ţarina avea să îi avertizeze succesorul, făcând în mod clar aluzie la Stolîpin, „să nu caute sprijin în rândul partidelor politice”. Cu cât primul ministru înregistra mai multe succese, cu atât Coroana făcea mai puţin apel la el şi îi arăta mai multă ostilitate.

Reformele în curs şi cele proiectate ale lui Stolîpin se loveau de interese din ce în ce mai puternice. Politica lui agrară irita aristocraţia funciară conservatoare, care nu privea cu ochi buni perspectiva ca micii agricultori independenţi să devină clasa dominantă în mediul rural. Birocraţii se împotriveau planurilor lui de descentralizare a administraţiei şi diminuare a prerogativelor poliţiei. Încercările lui, de altfel lipsite de succes, de a acorda evreilor drepturi civile depline au înfuriat extrema dreaptă, care era convinsă că evreii se aflau la originea tuturor dificultăţilor prin care trecea Rusia. Liberalii şi socialiştii îl detestau pentru eforturile lui de a consolida monarhia şi pentru reprimarea terorismului. Atacat din toate direcţiile, izolat şi din ce în ce mai descurajat, Stolîpin a început să şovăie şi să comită gafe politice.

Prima lui confruntare cu Duma a avut loc în 1908-1909, când corpul legiuitor a refuzat suplimentarea bugetului cu suma necesară lărgirii flotei, menită să compenseze pierderea suferită în războiul cu Japonia. Însă cel mai grav şi, în cele din urmă, cel mai dezastruos conflict s-a declanşat în martie 1911, în chestiunea extinderii zemstvelor în provinciile occidentale ale Imperiului. În momentul creării lui, în 1864, sistemul zemstvelor nu a inclus şi provinciile occidentale, teritorii obţinute în urma împărţirii Poloniei în secolul al XVIII-lea. Alegerile pentru zemstve erau astfel organizate încât să-i favorizeze pe marii proprietari, or, în regiunile respective, o mare parte a nobilimii era alcătuită din polonezi şi alte grupuri catolice, considerate ostile Rusiei. Stolîpin a ajuns la concluzia că sosise vremea ca omisiunea să fie îndreptată. A prezentat parlamentului un proiect de lege pentru alegerea unor zemstve în vest, printr-o procedură complicată, în care ruşii şi polonezii ar fi urmat să voteze în cadrul unor camere diferite. Evreii urmau pur şi simplu să fie lipsiţi de dreptul de a avea reprezentanţi. Măsura era minoră şi abia dacă ar fi atras atenţia, însă grupurile reacţionare, ostile lui Stolîpin şi conştiente că influenţa lui la Curte slăbise, au decis să o utilizeze ca un pretext pentru a-l înlătura. În mai 1910, proiectul privind zemstvele din provinciile occidentale a fost aprobat de Dumă cu un vot strâns şi trimis camerei superioare, în care aprobarea ar fi fost practic o formalitate. Însă, fără ştirea lui Stolîpin, doi din membrii Consiliului au obţinut permisiunea ţarului pentru ca deputaţii să fie lăsaţi să voteze aşa cum doreau şi nu aşa cum, de obicei, le cerea Curtea. Spre surprinderea şi indignarea lui Stolîpin, Consiliul a respins proiectul de lege.

Stolîpin şi-a înaintat demisia, dar s-a lăsat ulterior convins să renunţe la ea de către ţar, care nu bănuise cât de umilit avea să se simtă ministrul. La sugestia lui, Nicolae a suspendat lucrările celor două camere pentru trei zile, interval în care legea zemstvelor din provinciile vestice a fost promulgată pe baza Articolului 87. Era o mişcare fatală, care l-a îndepărtat pe Stolîpin de octombrişti şi i-a atras duşmănia Curţii: ţarul nu i-a iertat niciodată situaţia delicată în care fusese pus. Stolîpin ştia, ca şi ceilalţi, că era sfârşitul carierei lui politice.

La începutul lui septembrie 1911, Stolîpin a însoţit familia imperială la Kiev, pentru festivităţile ocazionate de dezvelirea monumentului lui Alexandru al II-lea. Poliţia primise avertismente privind posibile atacuri teroriste şi măsurile de securitate fuseseră sporite. Stolîpin a sfidat ameninţările, refuzând să poarte o vestă antiglonţ şi să fie urmat îndeaproape de gărzile de corp. În timpul unui spectacol la opera din Kiev, un terorist s-a apropiat şi a tras două gloanţe de la mică distanţă, unul dintre ele lovindu-l pe Stolîpin în ficat. Ancheta a scos la iveală că asasinul, un tânăr dintr-o familie bogată, era agent dublu şi lucra pentru poliţie, fiind în acelaşi timp în legătură cu cercurile teroriste. Inventând o poveste despre un atentat împotriva ţarului, plănuit să aibă loc în timpul spectacolului, reuşise să pătrundă în operă sub pretext că voia să descopere presupusul terorist. Ţarul şi soţia lui nu au părut prea afectaţi de moartea ministrului, de care considerau că se pot dispensa cu uşurinţă, dat fiind că regimul redevenise stabil.

Stolîpin şi-a depăşit cu mult atât predecesorii cât şi succesorii, prin modul în care a ştiut să pună de acord viziunea a ceea ce era necesar cu un lucid simţ al posibilului; omul de stat şi politicianul se îmbinau în el într-un mod unic. Witte, singura personalitate de o anvergură comparabilă cu a lui, era un politician strălucit şi plin de realism, dar avea un temperament mai degrabă de executor decât de conducător şi o oarecare doză de oportunism. Stolîpin a fost practic singurul prim-ministru al deceniului constituţional care a tratat cu Duma ca un partener în efortul comun de construcţie a unei Rusii puternice şi măreţe, nu ca un intendent regal. Monarhist convins, el se considera totodată pus în slujba naţiunii.

Şi totuşi: dacă vrem să fim realişti, nu putem susţine, aşa cum fac unii conservatori ruşi, că, dacă Stolîpin ar fi supravieţuit, revoluţia rusă nu ar mai fi avut loc. Reformele lui fie au eşuat, fie nu au fost puse în practică. Cariera lui politică era deja încheiată atunci când s-a prăbuşit sub gloanţele atentatorului şi fără îndoială că ar fi fost curând destituit. Deşi ucis de un revoluţionar, Stolîpin a fost în fapt distrus ca om politic de chiar aceia pe care îi slujise şi pe care încercase să-i salveze.

Cei trei ani care s-au scurs între moartea lui Stolîpin şi izbucnirea celui de-al doilea război mondial au fost marcaţi de tendinţe contradictorii, unele conducând spre stabilizare, altele prevestind catastrofa.

Situaţia Rusiei părea, la prima vedere, promiţătoare. Represiunile lui Stolîpin şi avântul economic cu care, întâmplător, acestea au coincis reuşiseră să restaureze ordinea. Conservatorii şi radicalii, deşi cu sentimente diferite, recunoşteau că monarhia supravieţuise cu bine Revoluţiei din 1905. Economia prospera. Faţă de 1900, producţia de fier era în 1913 cu peste 50% mai mare, iar cea de cărbune se dublase; nivelul exporturilor şi al importurilor se dublase de asemenea. Un economist francez previziona în 1912 că, dacă Rusia avea să-şi menţină până la jumătatea secolului ritmul de creştere economică pe care îl cunoscuse începând cu 1900, ar fi ajuns să domine Europa din punct de vedere economic, politic şi financiar. În mediul rural domnea liniştea. Creşterea numărului de greve în industrie nu prevestea neapărat o revoluţie, fiindcă acelaşi fenomen se întâlnea în anii din preajma primului război mondial şi în Marea Britanie sau Statele Unite. În Rusia fenomenul era expresia unei creşteri a puterii sindicatelor, pe care legislaţia anilor 1905–1906 o făcuse posibilă. Opinia publică începea să încline spre dreapta. Socialismul îşi pierdea forţa de atracţie, fiind înlocuit de patriotism şi gustul pentru estetică.

În ciuda acestor tendinţe pozitive, Rusia rămânea o ţară agitată şi marcată de probleme. Nici violenţele din 1905, nici reformele lui Stolîpin nu rezolvaseră aceste probleme. Prevala sentimentul că evenimentele din 1905 fuseseră doar preludiul unei noi izbucniri violente.

Pentru un istoric, trăsătura cea mai frapantă – şi cea mai neliniştitoare – a acestei perioade este prezenţa urii, atotstăpânitoare şi intensă: ura cu motivaţie ideologică, etnică sau socială. Radicalii urau establishment-ul. Ţăranii îi urau pe aceia dintre vecinii lor care se retrăseseră din comune. Ucrainenii îi urau pe evrei, musulmanii pe armeni, nomazii kazahi îi urau şi voiau să-i izgonească pe ruşii care se instalaseră printre ei în vremea lui Stolîpin. Ceea ce împiedica această ură să se dezlănţuie era prezenţa forţelor de ordine – armata, jandarmeria, poliţia –, aflate la rândul lor sub asaltul stângii. Din cauză că nu apăruseră instituţiile politice şi nu se produseseră evoluţiile susceptibile să conducă la o rezolvare paşnică a acestor contradicţii, exista riscul recurgerii din nou la violenţă şi la exterminarea fizică a celor care, cu sau fără voia lor, s-ar fi aflat în calea uneia sau alteia din taberele în conflict.

Era un lucru obişnuit în acele zile să auzi spunându-se că Rusia trăieşte deasupra unui „vulcan”. Poetul Alexandr Blok recurgea în 1908 la un alt gen de metaforă, vorbind de tic-tac-ul „bombei” ascunse în inima Rusiei. Unii au încercat să o ignore, alţii să fugă de ea, iar alţii chiar să o dezamorseze. Fără folos:

…fie că ne aducem aminte sau uităm, în fiecare din noi sălăşluieşte senzaţia de rău, de spaimă, presentimentul catastrofei, al exploziei… Nu ştim ce fel de întâmplări ne aşteaptă, dar în inimile noastre acul seismografului s-a mişcat deja.

Capitolul III.
RUSIA ÎN RĂZBOI

Perspectivele

Judecând după rezultatul războiului cu Japonia, o înfrângere urmată de revoluţie, conducătorii Rusiei ar fi dat dovadă de înţelepciune evitând participarea la primul război mondial: cauza directă a declanşării Revoluţiei din 1917 a fost prăbuşirea fragilelor structuri politice ale Rusiei sub loviturile unui război de uzură. S-ar putea desigur argumenta că din ce în ce mai slaba capacitate de a guverna a ţarului şi existenţa unei intelighenţii militante făceau ca revoluţia să fie inevitabilă, indiferent dacă războiul ar fi izbucnit sau nu. Chiar dacă acceptăm acest argument însă, o revoluţie în timp de pace, cu armata prezentă şi pregătită să pună capăt dezordinilor, ar fi fost mult mai puţin violentă, iar elementele moderate ar fi avut mai multe şanse să preia puterea.

Neutralitatea nu se număra totuşi printre opţiunile la îndemână, date fiind ambiţioasele planuri ale Germaniei wilhelmiene privitoare la Europa şi la Rusia. În urma înfrângerii Franţei în războiul din 1870–1871, germanii se aşteptau ca francezii să încerce, mai devreme sau mai târziu, să îşi ia revanşa. Se pregăteau de aceea pentru eventualitatea unui nou război, care, sperau ei, urma să se soldeze cu instaurarea unei hegemonii germane incontestabile pe continent. Anumiţi publicişti germani cu influenţă îi prevedeau Rusiei un statut de colonie economică, menită să furnizeze Germaniei mână de lucru şi materii prime ieftine. Pentru conducătorii ruşi devenise limpede că, dacă Germania ar fi reuşit să zdrobească pentru a doua oară Franţa, următoarea victimă ar fi fost Rusia. Ţarul Alexandru al III-lea scria în 1892 că era absolut necesar ca Rusia să încheie o înţelegere cu Franţa şi, „în eventualitatea unui război între Franţa şi Germania, să-i atace neîntârziat pe germani, pentru a nu le lăsa răgazul să înfrângă Franţa şi să se întoarcă apoi împotriva noastră”. Francezii, la rândul lor, îşi dădeau seama că nu pot învinge Germania de unii singuri şi că au nevoie de un aliat. În anii ’80, cele două ţări au început demersurile pentru încheierea unei alianţe; aceasta a fost oficializată în 1894, sub forma unui tratat de apărare mutuală, prin care părţile se angajau să vină una în ajutorul celeilalte în cazul unui atac al Germaniei sau al aliaţilor acesteia.

Confruntat cu perspectiva unui război pe două fronturi, statul major general al armatei germane a pus la punct o strategie complexă, cunoscută sub numele de Planul Schlieffen. În forma lui finală, acesta prevedea desfăşurarea de către Germania a nouă zecimi din forţele ei pe frontul francez, rămânând ca armata austro-ungară, sprijinită de câteva divizii germane, să-i ţină în şah pe ruşi, până când s-ar fi decis soarta bătăliei din Vest. Armata germană urma să-i zdrobească pe francezi în patruzeci de zile – înainte ca ruşii să se poată mobiliza complet – şi să-şi îndrepte apoi grosul forţelor spre est. Succesul Planului Schlieffen era condiţionat de viteza de acţiune şi mai ales de cea de mobilizare. El pornea de la postulatul că ruşii ar fi avut nevoie de 105 zile pentru a-şi aduce armata la capacitatea de luptă maximă, timp suficient pentru ca francezii să fie scoşi din calcul.

Statele majore generale ale Rusiei şi Franţei, aflate în linii mari la curent cu intenţiile germanilor, au pregătit o contra-strategie. Ruşii ar fi trebuit ca, la numai cincisprezece zile de la începerea mobilizării, să lovească fie trupele germane din Prusia Orientală, fie pe cele care controlau căile de acces spre Berlin. Se spera ca germanii, confruntaţi cu o ofensivă care le-ar fi ameninţat capitala, să îşi retragă trupele de pe frontul de vest într-un moment critic al operaţiunilor, ceea ce ar fi dus la prăbuşirea întregii strategii conţinute în Planul Schlieffen. Ruşii nu erau prea satisfăcuţi de propunerile franceze, convinşi că în lipsa germanilor, ocupaţi cu bătălia din Vest, ar fi putut spulbera mai slaba armată austro-ungară. În cele din urmă s-a ajuns la un compromis: forţele ruse urmau să-i atace simultan pe germani şi austro-ungari. Decizia era una nefericită, fiindcă ruşii nu dispuneau de forţe suficiente pentru a lupta pe două fronturi.

În 1912 germanii au fost alarmaţi de anunţarea la Sankt Petersburg a unui plan de modernizare militară, care urma să fie pus în aplicare cu sprijinul financiar al Franţei şi al cărui obiectiv era scurtarea perioadei de mobilizare a armatei ruse la optsprezece zile. Odată adus la îndeplinire, planul ar fi făcut inutilă strategia Schlieffen. Această perspectivă i-a făcut pe unii din factorii de decizie germani să ia în considerare varianta unui război preventiv, ceea ce explică rapiditatea riscantă cu care Germania a acţionat în vara lui 1914.

Europa era prin urmare deja pregătită de război, când un incident tragic, dar relativ minor – asasinarea de către un terorist sârb a moştenitorului tronului austriac – a deschis ostilităţile între Austria şi Serbia. Deşi sârbii erau gata să satisfacă cererile conţinute în ultimatumul austriac, Viena, încurajată de Berlin, a exclus orice compromis, declarând război (15/28 iulie). Ruşii, protectori autodeclaraţi ai creştinătăţii ortodoxe, temându-se că prestigiul lor în Balcani ar fi fost iremediabil afectat dacă nu veneau rapid în sprijinul sârbilor, au răspuns prin decretarea unei mobilizări parţiale şi apoi a mobilizării generale (15-17/28-30 iulie). La 30 iulie Germania a adresat Rusiei un ultimatum, cerându-i să oprească masarea de trupe la frontiera comună. Nu a primit niciun răspuns. În aceeaşi zi Germania şi Franţa au declanşat mobilizarea, iar la 19 iulie/l august, Germania a declarat război Rusiei. În noaptea următoare, fără o declaraţie oficială de război, trupele germane au trecut graniţa în Belgia şi Luxemburg, îndreptându-se spre Paris.

Era Rusia pregătită de război? Depinde despre ce fel de război vorbim: unul scurt, măsurat în luni, sau unul de durată, întins pe mai mulţi ani.

Membrii statului major general al armatei ruse nu erau singurii care se aşteptau la un război scurt. Ei se bazau pe experienţa războaielor din secolul precedent, în care deciziile erau luate de obicei cu rapiditate, mizându-se totul pe un singur angajament, şi aveau convingerea că interdependenţele din economia mondială făceau imposibil un conflict de lungă durată. Rusia era bine pregătită pentru un astfel de război rapid, dat fiind că dispunea de o armată permanentă numeroasă.

Lucrurile stăteau cu totul altfel dacă potenţialul militar al Rusiei era evaluat în perspectiva unui conflict care s-ar fi măsurat în ani, aşa cum fusese cazul războiului de secesiune american. Resursele ei umane, considerate inepuizabile, erau în realitate destul de limitate: populaţia, dată fiind rata neobişnuit de mare a natalităţii, era foarte tânără, aproape jumătate din locuitorii Rusiei fiind la începutul secolului sub vârsta încorporării. Sistemul rezerviştilor, aşa cum am văzut, era slab dezvoltat şi, după încheierea mobilizării, lipsa unor cadre bine pregătite a început să se facă simţită. Soldaţii ruşi se dovedeau curajoşi în bătaia focului şi nu se temeau prea mult de moarte, dar nu ştiau pentru ce luptă şi se supuneau din obişnuinţă: de îndată ce autoritatea slăbea, începeau să nu mai respecte ordinele şi dezertau. Erau în mare parte lipsiţi de patriotismul soldaţilor occidentali, care le-a permis acestora să reziste unui carnagiu de patru ani. Soldaţii nici unei alte armate participante la primul război mondial nu s-au predat în număr atât de mare duşmanului. Ofiţerii ruşi dispreţuiau tehnica de război modernă, spunând că aceasta distruge moralul trupei: tactica lor preferată de luptă era asaltarea poziţiilor inamice cu baionete şi grenade de mână. Mulţi dintre comandanţii superiori erau aleşi după criterii de obedienţă politică şi aveau o experienţă de luptă redusă.

Posibilităţile Rusiei de a duce un război prelungit erau la fel de limitate şi din punct de vedere economic. Hrana era disponibilă în cantităţi suficiente în timpul războiului, dar capacităţile de transport nu făceau faţă necesarului de cereale al oraşelor nordice, cereale care trebuiau aduse din regiunile agricole din sud şi sud-est. În ciuda dezvoltării impresionante din ultimul sfert de secol, structura industrială a Rusiei era incomparabil mai slabă decât aceea a ţărilor avansate din Vest. Cea mai mare parte a armelor şi muniţiei erau produse în manufacturi controlate de stat, incapabile să facă faţă cerinţelor unui război modern. La sfârşitul anului 1914, odată mobilizarea încheiată, Rusia avea 6,5 milioane de soldaţi sub arme, dar numai 4,6 milioane de puşti. Industria rusească putea în cel mai bun caz să producă 27.000 de puşti lunar. De aceea în prima fază a războiului o parte din soldaţii ruşi au trebuit să aştepte armele camarazilor căzuţi în luptă. Nici în privinţa proiectilelor de artilerie situaţia nu era mai bună. Fuseseră repartizate 1000 de proiectile pentru o gură de foc, dar consumul real a depăşit cu mult disponibilul, astfel încât după patru luni de lupte depozitele erau goale. Numărul maxim de proiectile pe care manufacturile îl puteau furniza lunar în 1914 era de 9000. Rezultatul a fost că după câteva luni multe din piesele de artilerie au tăcut neputincioase în faţa focului inamic.

Transportul constituia de asemeni un motiv de îngrijorare. Raportat la suprafaţă, Rusia se afla mult în urma celorlalţi beligeranţi majori: ea dispunea de numai 1,1 kilometri de cale ferată pentru fiecare 100 kilometri pătraţi, faţă de 10,6 în Germania, 8,8 în Franţa şi 6,4 în Austro-Ungaria. Trei sferturi din lungimea totală, inclusiv Transsiberianul, erau alcătuite din linii simple. Complet neprevăzător, guvernul de la Sankt Petersburg nu luase în considerare riscul ca în caz de război principalele porturi să fie scoase din uz de inamici – germanii în Marea Baltică şi turcii în Marea Neagră – şi ţara să se afle sub o blocadă totală. Rusia din timpul războiului a fost comparată cu o casă în care nu se poate pătrunde decât prin hornuri. Atâta doar că până şi hornurile erau astupate. În afară de Vladivostok, situat la mii de kilometri depărtare, Rusiei îi rămăseseră doar două porturi maritime deschise spre lumea exterioară. Primul, Arhanghelsk, era blocat de gheţuri şase luni pe an. Cel de-al doilea, Murmansk, deşi nu îngheţa, nu dispunea încă în 1914 de o cale ferată: linia de legătură cu Petrograd-ul a fost începută în 1915 şi terminată abia în ianuarie 1917, în ajunul Revoluţiei. Ca urmare, o mare parte a materialului de război trimis de aliaţi între 1915 şi 1917 a zăcut tot timpul în depozitele din Arhanghelsk, Murmansk şi Vladivostok.{11}

Ultima slăbiciune, nu însă şi cea mai puţin importantă, o constituiau relaţiile încordate dintre guvernanţi şi societate. După epuizarea valului de entuziasm patriotic de la începutul războiului, această încordare a afectat mobilizarea „frontului intern”. Guvernul era hotărât să nu permită reprezentanţilor societăţii să profite de război pentru a-i mina autoritatea. În unele momente, guvernul rus a trebuit să ducă război pe două fronturi: unul militar, cu germanii şi austriecii, celălalt politic, împotriva opoziţiei interne. Şi, oricât de incredibil ar părea, unii monarhişti considerau că inamicul intern era cel mai periculos. Din nefericire pentru Rusia, atitudinea societăţii, aşa cum era ea exprimată în cadrul Dumei, s-a dovedit a fi încă şi mai ostilă şi mai inflexibilă. Deputaţii liberali şi socialişti doreau o victorie a armatei, dar nu se dădeau în lături să exploateze situaţia creată de război pentru a slăbi poziţia guvernului. În 1915 şi 1916, opoziţia a refuzat să vină în întâmpinarea cererilor Coroanei, conştientă de faptul că dificultăţile acesteia ofereau parlamentului o ocazie unică de a-şi consolida puterea în detrimentul monarhiei. Iată de ce se poate spune că, dintr-un anumit punct de vedere, liberalii şi socialiştii au intrat într-o alianţă tacită cu Germania, folosind victoriile acesteia împotriva Rusiei pentru a obţine avantaje politice, într-o oarecare măsură, nerezolvarea crizei politice a ţarismului se află la originea înfrângerii militare şi a prăbuşirii finale a acestuia.

Au existat spirite clarvăzătoare care au realizat riscurile pe care războiul le presupunea pentru stabilitatea internă a ţării. Atât Witte cât şi Stolîpin au pledat pentru păstrarea neutralităţii într-un posibil conflict european. Fostul ministru de interne şi şef al Departamentului Poliţiei, Piotr Durnovo, pe care intelighenţia îl considera întruchiparea obtuzităţii birocratice, a avut intuiţia profetică a ceea ce avea să se întâmple în cazul unui război, într-un memorandum către ţar din februarie 1914, Durnovo prezicea că, în eventualitatea unor înfrângeri militare, „o revoluţie socială, în formele ei cele mai teribile, va deveni de neevitat în Rusia”. Ea va începe, afirma el, cu blamarea guvernului de către toate păturile societăţii, pentru eşecurile înregistrate pe câmpul de bătălie. Politicienii din Dumă vor profita de situaţia dificilă a guvernului pentru a incita masele. Odată cu dispariţia în luptă a militarilor de profesie, se va putea conta din ce în ce mai puţin pe armată. Cadrele care îi vor înlocui, proaspăt recrutate, nu vor avea nici autoritatea, nici voinţa să îi oprească pe ţărani să dezerteze şi să se întoarcă acasă pentru a lua parte la împărţirea pământurilor. În agitaţia care va urma, partidele de opoziţie, pe care Durnovo le considera lipsite de sprijin popular, nu vor reuşi să restabilească autoritatea, iar Rusia „se va prăbuşi într-o anarhie absolută, ale cărei consecinţe nici măcar nu pot fi imaginate”.

Primul an

Din prima zi a ostilităţilor, francezii au început să-i bombardeze pe ruşi cu apeluri de a-i ataca pe germani. Devenea evident că ofensiva germană în Belgia se desfăşura pe un front mai larg şi cu forţe mai mari decât se anticipase. Contraatacurile franceze pe mijlocul acestui front s-au dovedit ineficace.

Nicolae voia să preia comanda trupelor pe teren, dar a fost convins (pentru moment) de miniştrii lui să renunţe, aceştia fiind îngrijoraţi de efectul negativ pe care eventualele insuccese pe front l-ar fi avut asupra prestigiului ţarului. Comanda trupelor a revenit Marelui Duce Nikolai Nikolaievici.

Răspunzând apelurilor din partea Franţei, ruşii au trimis două corpuri de armată în Prusia Orientală. Intenţia era ca, după nimicirea trupelor germane din zonă, ele să facă joncţiunea şi să înainteze spre Berlin. Deşi terenul, acoperit de lacuri şi păduri, îi favoriza pe apărători, ruşii au reuşit într-o primă fază să avanseze în mod simţitor. Însă, cu cât înregistrau mai multe succese, cu atât deveneau mai neprevăzători, renunţând să-şi mai cifreze comunicările şi aruncându-se orbeşte înainte, fiecare comandant fiind grăbit să smulgă laurii victoriei. Germanii, sub comanda lui Paul von Hindenburg şi a şefului său de stat major, Erich Ludendorff, aşteptau momentul potrivit. Când au considerat că acest moment sosise, au lansat un atac surpriză, izolând cele două armate ruse una de alta. Au început prin a anihila Armata a II-a Rusă, apoi au străpuns liniile Armatei Întâia, obligând-o să se retragă în Polonia. Era o înfrângere catastrofală, pe care însă comandamentul rus, ca de obicei nepăsător faţă de pierderi, a tratat-o cu uşurinţă. Ataşatului militar francez, care şi-a exprimat compasiunea pentru aceste pierderi, cifrate la aproape un sfert de milion de oameni, Nikolai Nikolaievici i-a răspuns cu nonşalanţă: „Suntem fericiţi să putem face asemenea sacrificii pentru aliaţii noştri.” Însă ataşatul britanic, care relatează incidentul, a avut sentimentul că ruşii acţionaseră astfel mai puţin de dragul aliaţilor, cât din pură iresponsabilitate: Nu erau altceva decât „nişte copii cu suflet mare, incapabili să prevadă ceva, care călcaseră pe jumătate adormiţi peste un cuib de viespi”.

Dezastrul din Prusia Orientală a fost eclipsat de victoriile ruşilor împotriva austriecilor. Într-o operaţiune impresionantă, ei au capturat cea mai mare parte din Galiţia, scoţând din luptă o treime din armata austro-ungară şi deschizându-şi drum spre sud către Ungaria şi spre est către Silezia.

În următoarele şase luni s-au desfăşurat lupte intense pe frontul de est, fără ca balanţa să încline de o parte sau de alta. În iarna 1914–1915, armata rusă a început să resimtă lipsa materialelor de război; jumătate din trupele de întărire trimise pe front nu aveau puşti.

După trei luni de război, înaltul comandament german se vedea pus în faţa unei perspective sumbre. Planul Schlieffen eşuase, în primul rând pentru că nu luase în calcul oboseala soldaţilor şi dificultatea de a asigura trupelor aflate în înaintare rapidă sprijinul logistic necesar. Aripa dreaptă a armatei invadatoare, în loc să se desfăşoare la sud de Paris şi să prindă astfel armata franceză ca într-un cleşte, a trebuit să-şi îngusteze liniile, îndreptându-se spre nordul capitalei franceze. După contraofensiva franceză de pe Marne, campania germană s-a împotmolit. Spre sfârşitul anului 1914, frontul de vest se stabilizase, trupele rămânând în tranşee. Germania se vedea confruntată cu situaţia de care se temuse cel mai mult: un război prelungit, pe două fronturi, pe care nu îl putea câştiga, dată fiind superioritatea inamicului (Marea Britanie se alăturase Franţei) în efective şi resurse.

Singura speranţă rămânea scoaterea din război a ruşilor. În ultima parte a lui 1914, înaltul comandament german a decis să adopte o atitudine defensivă în Vest şi să lanseze la începutul primăverii o campanie decisivă împotriva Rusiei, cu scopul de a o forţa să ceară încheierea păcii. Acţionând în cel mai mare secret, germanii au început să transfere trupe pe frontul de est. În aprilie 1915, odată aceste mişcări încheiate, Puterile Centrale se bucurau, în raport cu ruşii, de o superioritate considerabilă în efective şi de un avantaj de patruzeci la unu în materiale de artilerie. Planul lor strategic prevedea o mişcare de cleşte, cu un corp de armată, sprijinit de austrieci, înaintând pe teritoriul Poloniei dinspre sud-vest şi un altul lovind dinspre nord-vest. Obiectivul era capturarea celor patru armate ruse desfăşurate în centrul Poloniei.

Ofensiva germană a fost declanşată prin surprindere la 15/28 aprilie, cu un baraj susţinut al artileriei, care i-a scos pe ruşi din adăposturile lor, insuficient de adânci. Ruşii au trebuit să se retragă. Când, la 30 iunie/12 iulie, i s-a adus la cunoştinţă că armata germană din nord-vest se pusese de asemeni în marş, Nikolai Nikolaievici s-a văzut pus în faţa unei alternative dureroase: să decidă rămânerea pe poziţii, cu riscul de a-şi vedea trupele încercuite, sau să abandoneze Polonia inamicului, cu toate consecinţele politice dezastruoase pe care acest gest avea să le aducă. În mod înţelept, a ales cea de-a doua opţiune. Ruşii s-au retras, abandonând Polonia şi odată cu ea 13% din populaţia Imperiului. Armata rusă a suferit pierderi grele în oameni – căzuţi în luptă, răniţi sau luaţi prizonieri. Corpul ofiţerilor de carieră, elita armatei ruse, a fost practic distrus. Cei recrutaţi ca să-i înlocuiască, în majoritate proaspeţi absolvenţi de liceu şi studenţi, nu se bucurau de respectul trupei – exact ceea ce prevăzuse Durnovo. Soldaţii ruşi căpătaseră o teribilă frică faţă de germani: convinşi că germanii „sunt capabili de orice”, erau gata să întoarcă spatele şi să fugă la vederea duşmanului.

Cu toate acestea, se poate spune că impresionantele victorii de pe frontul de est i-au făcut pe germani să piardă războiul. Ofensiva din Polonia, în 1915, nu şi-a atins niciunul dintre obiective: să anihileze armata rusă şi să oblige Rusia să ceară pace. Armatele ruse, deşi puternic slăbite, au reuşit să evite căderea în mâinile inamicului, iar Sankt Petersburg-ul ignora ofertele de pace ale Germaniei. Campaniile din Răsărit au oferit frontului vestic un an de relativă stabilitate, pe care britanicii l-au folosit ca să mobilizeze întreaga populaţie şi să-şi convertească vasta infrastructură industrială la producţia de război. În 1916, când au reluat ofensiva în Vest, germanii aveau în faţă un inamic mult mai bine pregătit. Dezastrul din 1915 se va fi dovedit cea mai însemnată contribuţie – involuntară – a Rusiei la victoria aliată.

Nici politicienii ruşi şi nici opinia publică nu erau totuşi conştienţi de acest lucru; ei ştiau doar că armatele ruse suferiseră o înfrângere dezastruoasă şi umilitoare. Se căutau ţapi ispăşitori. Primul sacrificat a fost ministrul de război, generalul Vladimir Suhomlinov, demis pentru neglijenţa cu care pregătise Rusia pentru război şi ulterior închis sub acuzaţia de trădare şi deturnare de fonduri. Înlocuitorul lui, generalul Aleksei Polivanov, bun cunoscător al naturii războiului modern, era mult mai potrivit pentru postul respectiv şi, spre deosebire de Suhomlinov, a ştiut să lege relaţii strânse atât cu politicienii cât şi cu industriaşii ruşi. Împărăteasa s-a arătat însă nemulţumită, plângându-se soţului ei că îl prefera pe fostul ministru care, deşi mai puţin inteligent decât Polivanov, îi era mai „devotat”. Alţi miniştri impopulari au fost de asemeni destituiţi şi înlocuiţi de funcţionari cu o mentalitate mai liberală. O parte a politicienilor ruşi continuau totuşi să considere că problema nu era atât lipsa personalităţilor, cât întreaga concepţie a ducerii războiului. Această concepţie trebuia complet revizuită, dacă se dorea ca Rusia să iasă nevătămată din război. Dezastrele anului 1915 reprezentau pentru ei ocazia de a desăvârşi Revoluţia din 1905.

Când a început campania din Polonia, Duma se afla în vacanţă parlamentară. Exista totuşi promisiunea ca ea să fie convocată, dacă situaţia războiului ar fi impus-o – ceea ce părea acum să fie cazul. Împărăteasa îşi implora soţul, în engleza ei pitorească, să nu convoace parlamentul:

…rogu-te nu, nu-i treaba lor, vor să discute lucruri ce nu-i privesc, vor aduce şi mai multă discordie – trebuie ţinuţi deoparte – fi încredinţat că nu vor face decât rău – nu fac decât să vorbească. Slavă Domnului, Rusia nu e o ţară constituţională[!], cu toate că fiinţele acelea încearcă să ia parte, să se amestece în lucruri de care nu sunt în stare. Nu le îngădui să facă presiuni – e îngrozitor dacă cedezi, capetele li se vor înfierbânta.

Nicolae, ignorând totuşi sfaturile ţarinei, a convocat corpul legiuitor pentru o sesiune de şase săptămâni, începând cu data de 19 iulie 1915 – după calendarul rusesc, prima aniversare a izbucnirii războiului.

Deputaţii din Dumă au profitat de ocazie pentru a se lansa în jocuri de culise. Micul Partid Progresist i-a convins pe cădeţi şi pe conservatorii moderaţi că, în acele momente tragice pentru ea, Rusia avea nevoie de o autoritate eficientă, pe care doar Duma o putea reprezenta. Însăşi supravieţuirea Rusiei impunea o confruntare cu monarhia asupra împărţirii prerogativelor, îndeosebi în privinţa numirii miniştrilor, rezervată de Legile Fundamentale din 1916 Coroanei.

Duma şi-a deschis lucrările în momentul în care trupele ruse abandonau Varşovia în mâinile germanilor. Pe un ton plin de pasiune, deputaţii au început să atace guvernul pentru incompetenţă. Unul dintre cei mai înverşunaţi oratori era Alexandr Kerenski, avocat radical în vârstă de treizeci şi patru de ani, care, aşa cum avea să iasă la iveală după Revoluţie, făcea uz de imunitatea parlamentară pentru a organiza forţe în vederea răsturnării regimului ţarist. Criza politică a atins punctul culminant la sfârşitul lunii august, când 300 dintre cei 420 de deputaţi ai Dumei au format „Blocul Progresist”. Acesta a anunţat un program în nouă puncte care cerea ca Duma să aibă drept de veto la numirea miniştrilor. Alte clauze se refereau la eliberarea deţinuţilor politici şi religioşi şi la abolirea discriminărilor împotriva minorităţilor religioase, inclusiv a evreilor. În mod surprinzător, majoritatea miniştrilor şi-au manifestat disponibilitatea de a demisiona pentru a lăsa locul unui guvern care să aibă aprobarea Dumei.

În august 1915 a apărut astfel o situaţie ieşită din comun: parlamentarii liberali şi cei conservatori, reprezentând laolaltă aproape trei sferturi dintr-un corp legiuitor ales pe baza unui sistem electoral extrem de restrictiv, au făcut front comun cu cei mai înalţi funcţionari numiţi de ţar, pentru a cere o guvernare parlamentară – asta în plin război şi, după cum se pretindea, în interesul victoriei.

Nicolae a replicat prin suspendarea lucrărilor Dumei şi a plecat pe front. Aici, respingând sfaturile miniştrilor săi, a preluat comanda directă a forţelor armate. Făcea acest lucru din patriotism şi din dorinţa de a împărtăşi soarta grea a armatei în momentele cele mai dificile. Spre sfârşitul lunii septembrie i-a demis pe miniştrii care se opuseseră cel mai vehement hotărârii lui de a-şi asuma comanda trupelor. Unii martori din epocă au văzut în acţiunile ţarului din august-septembrie 1915, care făceau imposibil transferul paşnic al puterii de la Coroană către reprezentanţii naţiunii, preludiul unei inevitabile revoluţii.

Pentru moment însă, decizia din septembrie a Germaniei de a opri înaintarea forţelor sale l-a salvat pe Nicolae. Temerile că germanii vor mărşălui asupra Moscovei şi Sankt Petersburgului, ocupându-le, nu s-au confirmat. Această întorsătură a evenimentelor a liniştit pentru o vreme opinia publică.

Deşi refuzase să acorde mai multă putere societăţii şi reprezentanţilor ei, ţarul a acceptat să atribuie deputaţilor Dumei şi membrilor cercurilor de afaceri un rol mai însemnat în mobilizarea frontului intern. Împreună cu sprijinitorii săi monarhişti, Nicolae spera ca aceste măsuri să stimuleze efortul de război şi să tempereze opoziţia. În vara lui 1915 au fost înfiinţate un număr de consilii speciale, însărcinate cu organizarea producţiei de armament şi rezolvarea dificultăţilor legate de transport şi de aprovizionarea cu alimente şi combustibili. Apariţia acestor consilii, care în Occident erau o prezenţă de rutină, a constituit pentru Rusia o inovaţie ieşită din comun: alături de oficialii care deţineau în mod tradiţional monopolul posturilor guvernamentale, făceau parte din ele deputaţi din Dumă şi din Consiliul de Stat, ca şi reprezentanţi ai zemstvelor, ai consiliilor municipale şi oameni de afaceri. Cel mai important dintre aceste consilii speciale, Consiliul de Apărare, avea autoritatea să intervină în activitatea fabricilor care nu aparţineau statului dar participau la producţia de apărare. Consiliul a creat un Comitet Central Militaro-Industrial, cu sarcina de a include în efortul de apărare un număr de 1 300 de unităţi industriale mici şi mijlocii care până atunci nu fuseseră implicate în acest efort. A luat de asemeni iniţiativa fără precedent de a cere reprezentanţilor lucrătorilor din industria de război să colaboreze cu guvernul pentru întărirea disciplinei muncii, prevenirea grevelor şi rezolvarea problemelor muncitorilor. În acest demers, Consiliul a fost sprijinit de un Grup Muncitoresc Central, organizat la iniţiativa menşevicilor: la începutul lui 1917, acest Grup Muncitoresc avea să constituie nucleul Sovietului din Petrograd. Participarea muncitorilor la administrarea industriei şi, indirect, la organizarea economiei de război era încă un semn al schimbărilor sociale şi politice pe care războiul le impusese monarhiei.

Consiliul de Apărare şi Comitetul Militaro-Industrial au contribuit în mod semnificativ la creşterea producţiei de război, aşa cum arată cifrele privitoare la producţia de proiectile de artilerie. În timp ce în 1914 industria de apărare rusă, aflată atunci în întregime sub controlul statului, putea furniza cel mult 108.000 proiectile anual, în 1915, odată cu includerea sectorului privat, cifra a ajuns la 950.000, iar în 1916, la 1.850.000. În preajma Revoluţiei din Februarie, penuria de proiectile era deja o problemă de domeniul trecutului.

O a treia instituţie creată pentru a sprijini guvernul în efortul de război a fost Uniunea Zemstvelor şi Consiliilor Municipale din întreaga Rusie, cunoscută sub numele de Zemgor. Zemgor-ul a ajutat populaţia civilă să facă faţă greutăţilor războiului, demonstrându-şi eficienţa mai ales în rezolvarea problemelor sutelor de mii de refugiaţi din zona frontului.

În afară de aceste organisme cvasipublice, şi-au făcut apariţia mii de organizaţii de voluntari, inclusiv asociaţii cooperative de producţie şi consum.

În plin război lua astfel naştere, pe nesimţite, o Rusie nouă: birocraţia îşi pierdea monopolul asupra administraţiei. Procesul poate fi comparat cu creşterea viguroasă a puieţilor la umbra unei păduri bătrâne şi putrede. Prezenţa în instituţiile guvernamentale, alături de purtătorii de ranguri, a cetăţenilor de rând şi participarea unor reprezentanţi ai muncitorilor la administrarea industriei echivalau cu o veritabilă revoluţie tăcută. Birocraţii conservatori erau consternaţi de apariţia acestui „guvern fantomă”, care îi umplea în schimb pe membrii opoziţiei de optimism. Liderii cadeţilor afirmau că organizaţiile civice create în timpul războiului îşi vor dovedi în mod atât de convingător superioritatea asupra birocraţiei încât, odată pacea reinstaurată, nimic nu le-ar mai fi putut opri să preia conducerea ţării.

Semnele catastrofei

În cursul celui de-al doilea an de război, Rusia a reuşit să depăşească penuria de armament. Apăruseră însă noi probleme, de astă dată de natură economică, care făceau ca nemulţumirile, până atunci limitate la cercurile educate şi înstărite, să cuprindă şi marea masă a populaţiei urbane.

Una dintre aceste probleme noi era inflaţia. În timpul jumătăţii de secol care a precedat primul război mondial, preţurile fuseseră în Rusia, ca de altfel peste tot în lume, remarcabil de stabile. În iulie 1914 însă, guvernul rus a suspendat convertibilitatea rublei în aur pentru tot restul războiului, dând trezoreriei permisiunea să emită bancnote în cantităţile necesare pentru a acoperi costurile războiului, fără raport cu rezerva de aur. Această măsură a avut urmări inflaţioniste. Deficitul trezoreriei a fost agravat şi de decizia, luată de guvern la începutul războiului, de a interzice vânzarea băuturilor alcoolice. Populaţia a trecut peste urmările prohibiţiei recurgând la alcoolul de contrabandă, însă tezaurul de stat a pierdut un sfert din veniturile pe care le obţinea prin impozitarea alcoolului. O parte a deficitului a fost acoperită prin împrumuturi, în special din Marea Britanie; restul a fost compensat prin emiterea de monedă de hârtie. De-a lungul războiului, cantitatea de ruble de hârtie aflată în circulaţie a crescut de patru până la şase ori. Afluenţa de bancnote nu a afectat imediat preţurile la consumator, fiindcă oprirea exporturilor a supraaglomerat piaţa cu alimente şi alte bunuri. Spre mijlocul anului 1915, preţurile au început să crească, iar în anul următor urcau deja vertiginos.

Inflaţia nu a afectat populaţia rurală. Dimpotrivă, pe măsură ce războiul se prelungea, produsele agricole se vindeau la preţuri mai mari, în timp ce alocaţiile guvernamentale pentru familiile soldaţilor aduceau ţăranilor venituri suplimentare. Mobilizarea dusese în mare parte la dispariţia excedentului de populaţie rurală, făcând să crească preţul forţei de muncă. După standardele ruseşti, ţăranii se scăldau realmente în bani. Ei au început de aceea să reducă suprafaţa cultivată şi chiar să stocheze produse, în speranţa că mai târziu aveau să obţină preţuri şi mai mari pe ele.

Inflaţia şi penuria de alimente afectau prin urmare doar populaţia urbană, care crescuse în mod considerabil datorită afluxului refugiaţilor de război şi al noilor muncitori angajaţi în industria de apărare. Se estimează că oraşele au atras pe durata războiului un număr de 6 milioane de noi veniţi. Orăşenii reuşeau din ce în ce mai greu să-şi procure produsele de bază, iar când le găseau nu-şi puteau permite să plătească preţul cerut. Departamentul de Poliţie estima în octombrie 1916 că în cei doi ani precedenţi salariile se dublaseră, în timp ce preţul bunurilor de strictă necesitate crescuse cu 300%.

O problemă suplimentară o punea incapacitatea căilor ferate, suprasolicitate de nevoile armatei, de a mai asigura o aprovizionare satisfăcătoare a oraşelor.

Nemulţumirile populaţiei urbane rămâneau deocamdată de natură economică. Dar, spre sfârşitul anului 1916, Departamentul de Poliţie avertiza că ar fi fost suficiente chiar şi nişte provocări minore pentru ca doleanţele economice să îmbrace un caracter politic.

Aliaţii, care în urma dezastrului din Polonia aproape că încetaseră să mai conteze pe armata rusă, au fost surprinşi în mod plăcut de vigoarea ofensivei acesteia împotriva austriecilor, declanşate în iunie 1916. Operaţiunea şi-a pierdut repede din suflu, dar reuşise deja să cauzeze pierderi grele inamicului. Austro-Ungaria se afla pe marginea prăpastiei, însă germanii au salvat-o încă o dată, trimiţând pe frontul de est cincisprezece divizii.

Nicolae a plătit un preţ greu pentru decizia nechibzuită de a prelua personal comanda trupelor: instalându-se la cartierul general de la Moghilev, a pierdut contactul cu situaţia politică. Conducerea treburilor ţării a trecut în mâinile ţarinei care, convinsă că se pricepea mai bine cum să discute cu politicienii din opoziţie, era fericită să-l ştie departe. În scrisorile pe care i le trimitea, nu înceta să îl liniştească: „Nu fi îngrijorat pentru ce laşi în urmă… Iubire, aici sunt, nu râde de bătrâna ta soţioară, care pe ascuns poartă «pantaloni»…” În ultimul an şi jumătate de război, Alexandra a avut o influenţă hotărâtoare în numirile de funcţionari din administraţie, atât la nivel central cât şi în provincie. Candidaţii la posturile de vârf erau judecaţi exclusiv după criteriul loialităţii lor faţă de tron. Miniştrii care nu treceau acest test erau destituiţi într-un ritm atât de rapid, încât o nouă expresie a luat naştere: „capra ministerială”. Dezorganizarea aparatului administrativ nu se oprea la nivelul instituţiilor centrale. Guvernatorii erau şi ei numiţi şi destituiţi într-un ritm alarmant. Numai în primele nouă luni ale anului 1916 au avut loc patruzeci şi trei de numiri pentru posturile de guvernator, ceea ce înseamnă că în mai puţin de un an majoritatea provinciilor îşi schimbaseră capii.

Alexandra nu acţiona de una singură, fiind sfătuită de confidentul ei, Rasputin. Pomenit adeseori sub numele de „călugărul nebun”, Rasputin nu era nici nebun, nici călugăr. Era un ţăran siberian cu puteri de vindecător, un posibil adept al sectei hlîstilor, ai cărei membri credeau că păcătuind fac să scadă numărul păcatelor în restul lumii. Rasputin îşi datora poziţia câştigată la Curte faptului că reuşea – prin ce mijloace, nu se ştie – să oprească sângerările şi durerile care îl chinuiau pe moştenitorul tronului, Alexei, bolnav de hemofilie. Boala acestuia, transmisă de mamă, era o tragedie care rodea familia imperială, amplificând fatalismul ţarului şi înclinaţiile superstiţioase ale soţiei sale. Rasputin s-a folosit de influenţa lui pe lângă ţarină pentru a stoarce bani anturajului acesteia şi a trăi într-o neîntreruptă orgie alcoolică; poveştile despre performanţele lui sexuale sunt însă pură fantezie: un doctor care îl examinase se îndoia chiar că ar fi fost capabil de un act sexual.

Rasputin a ajuns să câştige influenţă politică abia după plecarea pe front a ţarului. Începând cu august 1915, devenise imposibil pentru oricine să se menţină într-un post sau să obţină unul fără consimţământul lui. Nicolae, care nu ţinea în mod deosebit la Rasputin, îl tolera de dragul ţarinei şi al fiului său, respingând enervat orice sugestie de a îl înlătura, sub motiv că prezenţa lui la Curte era o „chestiune de familie”. Perechea imperială ajunsese de altfel să creadă că Rasputin, care repeta de câte ori avea ocazia că ruşii de rând îl iubesc, reprezenta glasul poporului. Lui îi revenea în mare parte răspunderea pentru înstrăinarea crescândă faţă de Curte a monarhiştilor conservatori, care aveau sentimentul că Rasputin dezonorase Coroana.

Printre victimele intrigilor puse la cale de Alexandra şi Rasputin s-a numărat şi Polivanov, ministrul de război, cel care salvase armata rusă de la prăbuşire. Polivanov a fost demis pentru că întreţinea legături strânse cu politicienii şi cu industriaşii. Înlocuitorul lui era un general incompetent, expert în încălţăminte militară. Când opinia publică a început să vorbească de trădare în sferele înalte ale puterii, se pare că noul ministru ar fi exclamat indignat: „Sunt poate prost, nu însă şi trădător!” – cuvinte care aveau să-i ofere lui Miliukov prilejul unei figuri retorice în senzaţionalul discurs ţinut în faţa Dumei la 1 noiembrie 1916.

O evaluare din octombrie 1916 a Departamentului Poliţiei, referitoare la starea de spirit din ţară, oferea un tablou sumbru. Nemulţumirile populaţiei legate de lipsa bunurilor de strictă necesitate puteau exploda în orice moment şi da naştere unei revolte deschise. Extrem de îngrijorător era faptul că, pentru prima dată, poliţia secretă înregistra în rândurile mulţimii o mânie care nu mai era îndreptată doar împotriva miniştrilor, ci şi a perechii imperiale. Nemulţumirile o vizau mai ales pe împărăteasă, care din pricina originii ei germane era suspectată că trădează duşmanului secretele militare ale Rusiei.

Spre finele lui 1916, elementele cele mai conservatoare erau deja atât le dezgustate de ceea ce se petrecea la Curte, încât vorbeau de necesitatea mor măsuri care „să salveze monarhia de monarh”. Pentru prima oară cercurile de dreapta au încercat o apropiere de liberali, sperând că prin eforturile lor comune Rusia ar fi putut continua războiul şi explozia socială ar fi putut fi prevenită.

Pentru a linişti opoziţia, Nicolae a recurs la ceea ce părea a fi o concesie majoră, numindu-l ca ministru de interne pe Aleksandr Protopopov, om de afaceri şi membru al Blocului Progresist, care nu deţinea nicio poziţie oficială. Numirea, aparent o încercare de apropiere faţă de Dumă, stârnit speranţa entuziastă că ţarul ar fi pe punctul să renunţe la prerogativa sa de a alege miniştri. Măsura s-a dovedit a fi însă doar o manevră politică. Curtea ştia că Protopopov era un carierist vanitos şi lipsit de scrupule, gata să îndeplinească orice ordin. Alexandra fusese aceea care îl recomandase, la sfatul lui Rasputin. „Te rog, numeşte-l pe Protopopov ministru de interne”, îl îndemnase ea pe ţar, „face parte din Dumă – asta îi va impresiona şi le va închide gura”. Impresia a fost de scurtă durată totuşi: de îndată ce a realizat că Protopopov nu e nimic altceva decât un slujitor al ţarului, Duma s-a întors împotriva Coroanei cu o furie înzecită.

Furia a izbucnit făţiş odată cu redeschiderea, în noiembrie 1916, a lucrărilor Dumei, întrunită pentru a vota bugetul. În septembrie şi octombrie, principalele partide de opoziţie, în urma unor reuniuni ţinute mai întâi separat, apoi în cadrul Blocului Progresist, au reuşit să ajungă la o strategie comună. Deputaţii simţeau că se află în faţa unei urgenţe: trebuia făcut ceva, cât mai repede, înainte ca ţara să explodeze. Cadeţii au adoptat o platformă extrem de radicală, prin care Miliukov, purtătorul lor de cuvânt din Dumă, era însărcinat să îl acuze în mod public pe primul ministru, Boris Stürmer, de înaltă trădare. Stürmer, vechi membru al aparatului birocratic şi monarhist înveterat, era într-adevăr foarte puţin potrivit să conducă guvernul Rusiei în vremuri de criză. Nu existau însă – şi nici până astăzi nu au ieşit la lumină – dovezi că ar fi comis acte care să aducă măcar pe departe a trădare. Fusese ales ca ţintă din cauza numelui de origine germană, care trezea printre şovini şi ignoranţi suspiciuni în legătură cu loialitatea lui. Sub presiunea elementelor conservatoare din Blocul Progresist, Miliukov a acceptat să îşi tempereze întrucâtva acuzaţiile, fără a ascunde însă încotro bătea.

Stürmer, căruia îi ajunseseră la ureche informaţii despre planul opoziţiei, i-a cerut ţarului permisiunea de a dizolva Duma, în cazul în care situaţia ar fi impus-o: proferarea unor acuzaţii de trădare la adresa guvernului, într-o ţară aflată în război, era în sine un act de trădare. Dar Nicolae, stăpânit de acum de o descurajare fără leac, devenise şovăielnic. Dormea prost şi era atât de scârbit de comportamentul – după el, lipsit de patriotism – al politicienilor, încât refuza chiar şi să mai citească ziarele.

Duma şi-a deschis lucrările la 1 noiembrie 1916, într-o atmosferă extrem de tensionată. După cuvântul de deschidere, Kerenski a urcat la tribună şi s-a lansat într-un atac virulent la adresa guvernului, afirmând că adevăraţii duşmani ai Rusiei se aflau nu pe front, ci în interiorul ţării. A cerut răsturnarea guvernului, acuzându-l că trădează interesele ţării.

Cum Kerenski avea reputaţia unei personalităţi isterice, discursul lui nu a făcut prea multă impresie. Nu la fel au stat lucrurile cu Miliukov, un om de ştiinţă controlat în atitudini, cunoscut în întreaga Rusie în calitatea lui de lider al cadeţilor şi redactor-şef al ziarului acestora. În discursul lui, Miliukov, îmbinând cu abilitate adevăruri şi insinuări, încerca să sugereze, fără a o declara explicit, că Stürmer se făcea vinovat de înaltă trădare. În acest scop, Miliukov cita presa franceză şi pe cea germană şi făcea aluzie la probe chiar mai compromiţătoare pe care le-ar fi deţinut, dar pe care nu putea să le prezinte. A trecut în revistă toate greşelile comise de guvern, însoţindu-şi enumerarea cu o întrebare retorică repetată: „E aceasta prostie sau e trădare?”, la care Camera răspundea de fiecare dată prin strigăte de „Prostie!”, „Trădare!”, „Amândouă!”

Acuzaţiile lui Miliukov erau lipsite de orice fundament, practic o înşiruire de minciuni. Mai târziu, aflat în emigraţie, el avea să recunoască acest lucru, justificându-şi calomniile prin necesitatea unor măsuri extreme, care ar fi permis Blocului Progresist să preia conducerea înainte ca ţara să se prăbuşească. În fapt, discursul lui a contribuit la fel de mult ca activitatea – sau lipsa de activitate – a guvernului la aprinderea pasiunilor revoluţionare. Deşi cenzura militară a interzis presei să citeze sau chiar să relateze despre discurs, sute de mii de copii ale acestuia au fost răspândite în ţară şi pe front. Civili şi soldaţi laolaltă erau acum convinşi că „deputatul Dumei, Miliukov, a adus dovezi că împărăteasa şi Stürmer au vândut Rusia Kaiserului Wilhelm”. Pasiunile stârnite de Miliukov au avut un rol hotărâtor în declanşarea Revoluţiei din Februarie, în care presupusa trădare a guvernului a constituit iniţial principala motivaţie a protestatarilor.

Şedinţele Dumei care au urmat nu au îmbunătăţit cu nimic situaţia autorităţilor, oratorii, inclusiv monarhişti, alăturându-se atacurilor.

Lucrările din noiembrie ale Dumei au marcat instalarea unei psihoze revoluţionare – a unui sentiment iraţional, dar prin asta nu mai puţin apăsător, că „lucrurile nu mai puteau continua astfel”, că întregul edificiu al Rusiei ţariste trebuia dărâmat. Psihoza, care! stăpânea de mult cercurile intelighenţiei radicale, cuprinsese acum centrul liberal şi începea să se răspândească până şi în rândul conservatorilor. Un aghiotant al ţarului vorbeşte în memoriile sale de „convingerea larg răspândită că ceva trebuia să cedeze, să fie distrus – o convingere care îi frământa pe oameni şi nu le dădea pace”. Un alt contemporan scria în decembrie 1916 despre „instituţia autorităţii devenită obiect de amuzament”.

La 8 noiembrie 1919, Nicolae, într-un efort zadarnic de a linişti Duma, l-a demis pe Stürmer, numindu-l în locul lui pe liberalul A. F. Trepov. Urmând exemplul lui Stolîpin, acesta a încercat să-şi facă din Dumă un partener de discuţie. A promis să satisfacă mare parte din cererile deputaţilor. Dar, la 19 noiembrie, când a apărut în faţa Dumei cu intenţia de a-şi prezenta programul, stânga l-a primit cu strigăte insultătoare şi, timp de patruzeci de minute, l-a împiedicat să vorbească. Când în cele din urmă ordinea a fost restabilită, Trepov a adresat deputaţilor un apel la reconciliere, cerându-le sprijin:

Să lăsăm în urmă disputele, să uităm pentru o vreme duşmăniile… În numele guvernului, declar fără ocolişuri, în mod deschis, că suntem gata să ne închinăm eforturile unei acţiuni constructive, pragmatice, dusă în cooperare cu parlamentul.

Totul s-a dovedit inutil. Spre finele lunii decembrie 1916, ţarul l-a demis pe Trepov, despre care într-un mesaj personal împărăteasa spunea că e un mincinos şi merită să fie spânzurat.

În vreme ce liberalii şi radicalii doreau o schimbare constituţională completă, monarhiştii erau de părere că ar fi fost suficient să fie înlăturată ţarina. Or pentru asta, credeau ei, nu trebuia decât să fie eliminat Rasputin, de care ţarina pretindea că depinde echilibrul ei emoţional. Trepov încercase să îl mituiască pe Rasputin pentru a-l convinge să părăsească Petrograd-ul, însă vicleanul favorit i-a adus la cunoştinţă acest lucru Alexandrei, rezultatul fiind că influenţa lui la Curte a atins cote fără precedent. Nu mai rămânea altă soluţie decât asasinarea lui. Prinţul Felix Iusupov, educat la Oxford, fiul celei mai bogate femei din Rusia (ea însăşi duşmană declarată a împărătesei), a pus la cale complotul, în care mai erau implicaţi Marele Duce Dimitri, vărul ţarului, şi Vladimir Purişkevici, unul dintre deputaţii cei mai reacţionari din Dumă. Iusupov acţiona pornind de la principiul că

echilibrul spiritual [al împărătesei] se sprijină în întregime pe Rasputin: odată cu dispariţia lui, acest echilibru se va prăbuşi. Şi, din clipa în care împăratul va fi eliberat de sub influenţa soţiei sale şi a lui Rasputin, totul se va schimba: [Nicolae] va deveni un bun monarh constituţional.

În noaptea de 16 spre 17 decembrie, Iusupov l-a atras pe Rasputin în luxosul lui palat, unde el şi Purişkevici l-au împuşcat. Cadavrul, îngreunat cu lanţuri, a fost aruncat într-un canal, unde avea să fie descoperit câteva zile mai târziu.

Asasinatul a avut asupra perechii imperiale un efect contrar celui scontat: în loc să-i înstrăineze pe cei doi, i-a apropiat şi mai mult. Nicolae şi Alexandra se simţeau acum izolaţi şi înconjuraţi de trădători. Ţarul a fost dezgustat să afle că propriul lui văr era implicat în crimă: „Mă simt ruşinat în faţa întregii Rusii”, scria el, „de faptul că mâinile unora din rudele mele sunt mânjite cu sângele acestui ţăran.” Când un grup de mari duci şi ducese l-au implorat să nu îl pedepsească pe Dimitri, Nicolae le-a răspuns: „Nimeni nu are dreptul să recurgă la crimă.”

Nicolae s-a întors de pe front şi şi-a petrecut următoarele două luni împreună cu soţia şi copiii la Ţarskoe Selo, întrerupând practic orice contacte cu lumea din afară. Un vizitator frecvent din acea vreme al reşedinţei imperiale compara atmosfera de acolo cu aceea a unei case aflate în doliu. Protopopov prezenta ţarului rapoarte liniştitoare, afirmând că în ţară domneşte calmul şi că dispune de forţe mai mult decât suficiente pentru a face faţă oricăror tulburări. Când vreunul dintre vizitatorii ocazionali de la Ţarskoe Selo îl avertiza că un dezastru este iminent, Nicolae asculta politicos, dar distrat, studiindu-şi unghiile sau răsucind o ţigară. „Împărăteasa şi cu mine ştim că totul e în mâinile Domnului”, repeta el. „Facă-se voia Lui.” Rasputin prezisese în mai multe rânduri că, dacă lui i s-ar fi întâmplat ceva rău, Rusia avea să fie „scăldată în sânge şi trecută prin foc”.

Seninătatea nu l-a părăsit pe ţar decât într-o singură ocazie. La 7 ianuarie 1917, a primit vizita lui Mihail Rodzianko, preşedintele Dumei. A ascultat netulburat obişnuitele avertismente, însă când oaspetele i-a cerut să nu pună poporul în situaţia de „a alege între Voi şi binele ţării”, Nicolae „şi-a apăsat tâmplele cu mâinile” şi a spus: „Este oare cu putinţă ca timp de douăzeci şi doi de ani să fi încercat să fac ce e mai bine şi totuşi aceşti douăzeci şi doi de ani să nu fi fost decât o lungă greşeală?”

Eşuând în încercarea lor de a modifica situaţia politică prin eliminarea lui Rasputin, conservatorii au ajuns la concluzia că pentru a salva monarhia trebuiau să îl înlăture pe monarh. Au fost iniţiate mai multe comploturi, prin care Nicolae urma să fie răpit şi forţat să abdice în favoarea fiului său în vârstă de doisprezece ani, pus sub regenţa Marelui Duce Nikolai Nikolaevici. Într-unul dintre ele era implicat generalul Mihail Alekseev, comandantul şef de facto al forţelor armate ruse. Conspiraţiile nu au depăşit niciodată stadiul unor simple discuţii.

Chiar şi în aceste condiţii, Protopopov continua să respire încredere prin toţi porii – lucru care i-a făcut pe mulţi dintre contemporani să pună la îndoială sănătatea lui mintală. În clipele lui de răgaz, îi plăcea să stea de vorbă cu spiritul lui Rasputin.

Capitolul IV.
REVOLUŢIA DIN FEBRUARIE

După două ierni blânde, cea dintre 1916 şi 1917 a fost una neobişnuit de rece; temperaturile erau atât de scăzute, încât tărăncile renunţaseră să-şi mai ducă mărfurile la oraş. Viscolul scotea din funcţiune locomotivele şi aduna munţi de zăpadă pe linii. Vremea a avut un efect devastator asupra aprovizionării oraşelor din nord, mai ales a îndepărtatului Petrograd.{12} Brutăriile au fost nevoite să înceteze lucrul, din lipsă de făină şi combustibil. Tot lipsa combustibilului a obligat unele fabrici să-şi închidă porţile şi să concedieze zeci de mii de lucrători.

Ţarul, pe care Protopopov îl asigurase că situaţia se afla sub control, a plecat pe front la 22 februarie: avea să se întoarcă două săptămâni mai târziu, când nu mai era decât un simplu cetăţean pe nume Nicolae Romanov.

Pe neaşteptate, vremea s-a îmbunătăţit, temperaturile medii urcând de la -14,5 grade Celsius la +8 grade şi menţinându-se la acest nivel până la sfârşitul lunii. Oamenii, care rămăseseră săptămâni în şir închişi în casele lor prost încălzite, ieşeau acum să se bucure de soare. Documentare filmate în timpul Revoluţiei din Februarie înfăţişează o mulţime veselă sub cerul strălucitor.

La o zi după plecarea ţarului, în Petrograd au izbucnit tulburări. Totul a început cu o demonstraţie ocazionată de ziua internaţională a femeii (23 februarie). Mitingul s-a desfăşurat în linişte, dar autorităţile aveau motive să se teamă că trupele de cazaci, răspunzătoare de menţinerea ordinii, vor simpatiza cu demonstrantele, care protestau faţă de lipsa pâinii. Atmosfera era deja tensionată, în urma atacurilor din Dumă (întrunită din 14 februarie) la adresa guvernului. Kerenski şi alte personalităţi din opoziţie incitau din nou populaţia cu discursuri incendiare.

La 24 februarie situaţia din capitală s-a deteriorat: 200.000 de muncitori fără lucru, aflaţi în grevă sau trimişi acasă din cauza închiderii fabricilor, au umplut străzile. Pe principala arteră publică a oraşului, Nevski Prospekt, mulţimea striga: „Jos autocraţia!”, „Jos războiul!” Ici şi colo, grupuri ieşite de sub control jefuiau magazinele alimentare.

În ziua următoare, încurajată de lipsa unei riposte ferme, mulţimea a devenit şi mai agresivă. Aparent sub influenţa intelectualilor radicali, demonstraţiile căpătau acum un caracter politic; îşi făcuseră apariţia steaguri roşii cu slogane revoluţionare, precum „Jos nemţoaica!” în mai multe cartiere ale oraşului, jandarmii începeau să fie atacaţi.

Alexandra relata astfel evenimentele, într-o scrisoare către soţul ei:

E o mişcare huliganică, oameni tineri aleargă peste tot, strigă că nu e pâine, doar ca să stâmească mulţimea, împreună cu muncitorii care îi împiedică pe ceilalţi să muncească. Dacă ar fi foarte frig, probabil că ar sta toţi acasă. Dar toate astea vor trece şi lucrurile se vor linişti, dacă Duma se poartă cum trebuie.

Socialiştii simţeau că revoluţia pluteşte în aer. La 25 februarie, deputaţii menşevici din Dumă au luat în discuţie formarea unui „soviet al muncitorilor”. Agitaţiile avuseseră până în acel moment doar motivaţii economice. Alexandr Şliapnikov, personalitate de frunte a bolşevicilor din Petrograd şi ulterior primul comisar pentru probleme de muncă al Sovietelor, respingea ipoteza unei revoluţii: „Ce revoluţie? Daţi muncitorilor pâine şi totul se va dezumfla.”

Dacă mai existau şanse ca revolta, aflată încă într-un stadiu incipient, să fie pusă sub control, ele au fost spulberate de o telegramă din seara zilei de 25 februarie, în care ţarul cerea comandantului militar al oraşului să restaureze ordinea prin forţă. Nicolae, care continua să primească din partea lui Protopopov rapoarte liniştitoare, nu realiza cât de tensionată devenise situaţia în capitală. I se părea intolerabil ca, în timp ce trupele de pe front înfruntau privaţiuni de tot felul şi chiar moartea, civilii să stârnească tulburări în spatele frontului. Ordinul lui a dus pentru moment la restabilirea liniştii. În dimineaţa de duminică 26 februarie, trupe în ţinută de luptă au ocupat Petrogradul şi totul părea să revină la normal.

Părea doar, fiindcă în aceeaşi zi s-a produs un incident care a schimbat în întregime situaţia. În Piaţa Znamenski, loc obişnuit al întrunirilor politice, trupele regimentului de gardă Pavlovski au deschis focul împotriva mulţimii care refuza să se împrăştie. Patruzeci de civili au fost ucişi. Masacrul a provocat răzvrătirea garnizoanei din Petrograd şi extinderea revoltelor în rândul muncitorilor, ducând la o explozie socială a cărei rapiditate şi anvergură nu încetează nici azi să uimească.

Pentru a înţelege evenimentele, trebuie făcute câteva precizări în legătură cu garnizoana din Petrograd şi cu condiţiile de viaţă de acolo. În vara lui 1916, armata rusă, care epuizase posibilităţile de recrutare a tinerilor, a început să cheme sub arme oameni de treizeci-patruzeci de ani, în mod normal scutiţi de încorporare. Nemulţumirea acestora a fost sporită de faptul că erau încartiruiţi în cazărmi supraaglomerate, situate în plin oraş: la Petrograd, 160.000 de oameni erau înghesuiţi în spaţii care în timp de pace găzduiau abia 20.000. După o instrucţie de numai câteva săptămâni, desfăşurată sub îndrumarea unor ofiţeri aduşi de pe front, recruţii erau trimişi în luptă. Plini de resentimente, ei aveau un comportament diferit de cel al trupelor de pe front, care – spun martori oculari străini – erau disciplinate şi aveau un moral încă bun. Lipsea foarte puţin pentru ca nemulţumirea noilor încorporaţi să izbucnească în mod violent.

Masacrul din Piaţa Znamenski a reprezentat scânteia care a declanşat explozia. Îndată după evenimente, un grup de muncitori mânioşi, care fuseseră martori la masacru, s-au îndreptat spre cazarma regimentului de gardă Pavlovski. Ajunşi acolo, au povestit soldaţilor ceea ce făcuseră camarazii lor. Furioşi la culme, unii soldaţi au pus mâna pe arme şi au pornit înspre Piaţa Znamenski, dar pe drum s-au ciocnit de un detaşament de poliţişti călare. În schimbul de focuri care a urmat, tânărul ofiţer aflat în fruntea lor a fost rănit. Descurajaţi, soldaţii s-au întors în cazarmă. În noaptea următoare însă, trupe ale regimentului Pavlovski au ţinut întruniri în cadrul cărora au decis prin vot să nu se mai supună ordinelor de a trage în civili. Au fost trimişi mesageri la alte unităţi, cerându-le să li se alăture. În dimineaţa zilei de 27 februarie, trei din regimentele petrogrădene se aflau în stare de rebeliune. În unele unităţi, ofiţerii au fost atacaţi şi omorâţi. Soldaţii rebeli au rechiziţionat maşini blindate, patrulând cu ele pe străzile acoperite de zăpadă, agitându-şi armele şi strigând. Un număr de poliţişti în uniformă au fost linşaţi, iar mulţimea a devastat sediul Ministerului de interne. Steagul roşu şi-a făcut apariţia pe clădirea Palatului de iarnă. După-amiaza târziu, mase de oameni au pătruns în cartierul general al Ohranei, împrăştiind şi arzând dosarele – presupuşi informatori ai poliţiei au fost văzuţi luând parte la aceste acţiuni cu un zel ieşit din comun. Porţile arsenalelor au fost sparte şi mii de puşti furate. Au fost jefuite sistematic magazine, restaurante şi locuinţe particulare. Seara, Petrograd-ul se afla deja sub controlul ţăranilor în uniformă militară. Dintr-o garnizoană de 160.000 de soldaţi, jumătate se răzvrătiseră, iar restul păstrau o atitudine de „neutralitate”. Comandamentul militar era incapabil să restabilească ordinea, neavând la dispoziţie decât 2000 de soldaţi loiali, 3500 de poliţişti şi un oarecare număr de cazaci călare.

Nicolae continua să ignore gravitatea situaţiei. Nu lua în seamă telegramele alarmante ale politicienilor, convins că aceştia exagerau amploarea revoltelor spre a smulge puteri sporite pentru Dumă. Enervarea lui a lăsat însă loc neliniştii, pe măsură ce comandanţii militari ai capitalei au început să confirme că situaţia le scăpase de sub control.

Primul lui impuls a fost să ordone restabilirea ordinii prin forţă. A dat instrucţiuni unui batalion de elită, format din veterani care se remarcaseră în război şi pus sub comanda generalului N. I. Ivanov, să se îndrepte spre Petrograd. Totodată, a cerut comandanţilor de pe front să-i trimită opt regimente întărite cu detaşamente de mitraliere. Mărimea acestor forţe indică intenţia lui de a ordona o operaţiune de amploare. Ivanov urma să preia comanda districtului militar Petrograd.

Nu se va şti niciodată dacă misiunea lui Ivanov ar fi putut reuşi în cazul în care ţarul ar fi acţionat fără şovăire în zilele următoare, fiindcă operaţiunea a fost în cele din urmă contramandată. Se pare totuşi că ea nu era atât de lipsită de speranţă pe cât au crezut politicienii şi generalii aflaţi sub influenţa lor. Răzvrătiţii erau doar o masă informă şi anarhică. La prima ameninţare, intrau în panică, fugind să se ascundă. Însă liderii Dumei erau convinşi – şi au reuşit să-i convingă şi pe generali – că numai ei puteau restabili ordinea. În realitate, ceea ce a transformat revolta locală într-o revoluţie la scară naţională au fost tocmai presiunile pe care conducătorii Dumei le-au exercitat asupra lui Nicolae ca să abdice.

Ţarul, nerăbdător să-şi întâlnească familia, a plecat din Moghilev spre Ţarskoe Selo la 28 februarie, orele 5 dimineaţa. Pentru a nu stânjeni misiunea generalului Ivanov, trenul imperial nu s-a îndreptat direct spre nord, ci a urmat o rută ocolită, mergând la început spre est, către Moscova, apoi spre nord-vest. Ajuns la aproape 170 de kilometri de capitală, trenul care-l transporta pe ţar împreună cu suita a fost oprit de un ofiţer, care a raportat că linia se află în mâinile unor trupe ostile. După o scurtă deliberare, călătorii au decis ca trenul să se întoarcă şi să se îndrepte spre Pskov, cartierul general al frontului de nord, de unde se putea intra în legătură cu Petrograd-ul (nu însă şi cu Ţarskoe Selo) prin teleimprimator. Comandantul frontului nordic, generalul N.V.Ruzski, era cunoscut pentru vederile lui antimonarhice, lucru nu lipsit de importanţă pentru desfăşurarea evenimentelor în cele douăzeci şi patru de ore – hotărâtoare – care au urmat.

După ce manifestanţii s-au potolit, centrul atenţiei s-a deplasat spre Palatul Taurida, sediul Dumei. Duma aflase că ţarul îi ordonase dizolvarea. Fără să se supună ordinului, ea nu a avut totuşi curajul de a-l sfida în mod deschis şi, alegând cu precauţie calea de mijloc, a convocat în dimineaţa zilei de 28 februarie o întrunire confidenţială a Blocului Progresist şi a Consiliului Bătrânilor. Conducătorii Dumei, care reclamau de atâta timp şi cu atâta vehemenţă puterea, şi-au pierdut cumpătul tocmai în clipa când această putere era mai aproape ca oricând. Se temeau să incite mulţimea care umplea spaţiul vast din faţa palatului, dar nu puteau nici să rămână cu mâinile încrucişate, fiindcă oamenii le cereau să acţioneze. După îndelungi deliberări, au hotărât să formeze un birou executiv, cu caracter deocamdată oficios, alcătuit din doisprezece membri ai Dumei şi care urma să fie cunoscut sub numele de „Comitetul Provizoriu al Membrilor Dumei pentru Restaurarea Ordinii în Capitală şi Stabilirea de Legături cu Persoane Individuale şi Instituţii”. Condus de Rodzianko, preşedintele Dumei, comitetul a fost alcătuit iniţial din zece membri ai Blocului Progresist şi doi socialişti – dintre care unul era Kerenski. Numele ridicol şi complicat pe care îl purta reflectă lipsa de hotărâre a fondatorilor lui. Un martor ocular afirmă că, într-adevăr, Comitetul Provizoriu – în fond, guvernul de facto al Rusiei – fusese creat cam în modul în care se întrunea în vremuri normale Comitetul pentru Pescuit.

Lucrurile stăteau cu totul altfel în centrul rival de putere, Sovietul din Petrograd, format în cursul aceleiaşi zile (28 februarie). Acesta fusese convocat la iniţiativa menşevicilor, cu sprijinul Grupului Muncitoresc Central (v. mai sus), ai cărui membri fuseseră încarceraţi de Protopopov şi eliberaţi apoi de mulţimea răzvrătită. Sovietul era alcătuit din reprezentanţi aleşi la întâmplare ai fabricilor şi unităţilor militare. Procedura de alegere respecta vechea practică tradiţională a adunărilor populare ruseşti, în care se urmărea obţinerea – de obicei cu multă dificultate – a unei unanimităţi din partea comunităţii, în locul unei reflectări matematic precise a opţiunilor individuale. Micile ateliere aveau tot atâţia reprezentanţi cât giganţii industriali. Unităţile din garnizoană au urmat o procedură similară, rezultatul fiind că din cei 3000 de deputaţi pe care îi cuprindea Sovietul în a doua lui săptămână de existenţă, peste 2000 erau soldaţi – asta într-un oraş în care numărul lucrătorilor industriali era de două-trei ori mai mare decât cel al militarilor. Cifrele ilustrează în ce măsură Revoluţia din Februarie a fost de fapt, în primele ei faze, o revoltă a soldaţilor.

Sesiunile plenare ale Sovietelor semănau cu o uriaşă adunare sătească. Nu existau nici ordine de zi, nici proceduri de vot. Oricine cerea să fie ascultat primea cuvântul, după care se lua o hotărâre prin aclamaţii. Dat fiind că o astfel de organizare nu făcea decât să dea prilejul unor discursuri interminabile şi că intelectualii, în mod conştient sau nu, credeau că ştiu mai bine de ce au nevoie „masele”, autoritatea decizională a Sovietului a trecut curând în seama Comitetului Executiv (Ispolkom). Acest organism nu era ales de Soviet, ci, aşa cum se întâmplase şi în 1905, era alcătuit din reprezentanţi desemnaţi de partidele socialiste, care aveau fiecare dreptul la trei locuri. Iată de ce, în loc să reprezinte un veritabil organ executiv al Sovietului, Ispolkom-ul a devenit un organism prin care partidele sociaiste coordonau activitatea Sovietului, suprapunându-se acestuia şi acţionând în numele lui.

Faptul, trecut cu vederea atunci, a avut trei consecinţe grave. A crescut în mod artificial reprezentarea Partidului Bolşevic, care avea puţini adepţi în rândul muncitorimii şi practic niciunul printre soldaţi. A întărit poziţia locialiştilor moderaţi, care, deşi populari în acel moment, aveau să piardă: urând încrederea populaţiei. În fine, lucrul cel mai important, a condus a birocratizarea Ispolkomului, devenit un organism executiv care lua lecizii cu de la sine putere şi acţiona independent de plenul Sovietului, hotărârile fiind deja luate la nivelul coteriilor intelectualilor socialişti.

Sovietul, dominat iniţial de menşevici, şi-a însuşit doctrina acestora, lupă care în Rusia trebuia înfăptuită o revoluţie „burgheză” de mare anvergură, socialiştii având sarcina să organizeze masele în vederea următoarei faze, cea socialistă, dar fără a se implica în guvernare. Aceasta a fost şi motivaţia refuzului de a trimite reprezentanţi în Comitetul Dumei. Liderii Sovietului considerau că misiunea lor politică era deocamdată de a veghea ca „burghezia” să nu trădeze revoluţia. În Rusia a luat astfel naştere un sistem de guvernare neobişnuit, numit dvoevlastie, „putere duală” sau „diarhie”, care a durat până în octombrie. Comitetul Provizoriu al Dumei – care avea să fie curând rebotezat Guvern Provizoriu – şi-a asumat teoretic întreaga răspundere a guvernării, în timp ce Ispolkom-ul urma să rămână un soi de curte supremă a conştiinţei revoluţionare. În realitate, Ispolkom-ul a avut de la bun început atât funcţii legislative, cât şi executive. Era un aranjament cu totul nerealist, nu doar pentru că atribuia răspunderea unei instituţii şi puterea reală alteia, dar şi pentru că părţile aveau obiective diferite. Duma dorea să limiteze amploarea Revoluţiei; conducătorii Sovietului să o extindă. Pentru prima, cursul evenimentelor trebuia oprit în punctul atins în seara de 27 februarie. Cea de-a doua vedea în ziua de 27 februarie doar un preludiu al „adevăratei” revoluţii – cea socialistă.

Desfăşurarea evenimentelor i-a condus pe liderii Dumei la concluzia inevitabilă că trebuiau să formeze un guvern – chiar dacă astfel îl sfidau pe ţar –, fiindcă nu mai exista nicio altă autoritate în stat. Odată stabilit acest lucru, trebuia găsită o modalitate de a legitima respectivul guvern. Unii au propus să se ia legătura cu ţarul, pentru a i se cere acordul de a forma un cabinet. Majoritatea a preferat însă recursul la Soviet – prin urmare, la Ispolkom. Demersul era explicabil din punct de vedere practic, dată fiind influenţa pe care o avea Sovietul printre soldaţi şi muncitori, dar din perspectiva legitimităţii se dovedea aproape lipsit de sens, pentru că Ispolkom-ul era un organism cu caracter privat, format din reprezentanţi desemnaţi de partidele socialiste, în timp ce Duma rezultase din alegeri.

Socialiştii din Ispolkom nu aveau nici cea mai mică intenţie de a da noului guvern mână liberă. În cursul nopţii de 1 spre 2 martie, ei au avut o întâlnire cu reprezentanţi ai Dumei conduşi de Miliukov, cu scopul de a elabora o serie de directive politice care să asigure sprijinul Sovietului pentru noul guvern. Rezultatul acestei întruniri a fost o platformă în opt puncte, pe care urma să se sprijine activitatea guvernului până la convocarea unei Adunări Constituante. Principalele puncte cereau amnistierea tuturor deţinuţilor politici, inclusiv a teroriştilor; pregătirea alegerilor pentru o Adunare Constituantă desemnată prin vot universal; desfiinţarea instituţiilor poliţieneşti; noi alegeri pentru organele de autoguvernare; garanţii pentru unităţile militare care luaseră parte la Revoluţie că îşi vor putea păstra armele şi că nu vor fi trimise pe front.

Documentul, redactat de nişte oameni extenuaţi după o noapte întreagă de discuţii, avea serioase deficienţe. Cea mai gravă o reprezentau articolele care cereau desfiinţarea imediată a poliţiei şi alegeri noi pentru organele de autoguvernare – ele au fost interpretate ca însemnând desfiinţarea imediată a birocraţiei provinciale. Se punea astfel capăt în mod brutal existenţei unei structuri administrative şi de securitate care asigurase integritatea statului rus mai bine de un secol. Calea anarhiei administrative era deschisă. Aproape la fel de nocive erau punctele privitoare la garnizoana Petrograd, care lipseau guvernul de orice autoritate asupra a 160.000 de soldaţi-ţărani nemulţumiţi şi înarmaţi, gata să se întoarcă în orice moment împotriva lui.

În urma acestei înţelegeri, Comitetul Provizoriu al Dumei a adoptat noua titulatură de Guvern Provizoriu. Cabinetul era prezidat de prinţul G. E. Lvov, activist civic inofensiv şi influenţabil, ales doar pentru că, în calitatea lui de conducător al Uniunii Zemstvelor şi Consiliilor Orăşeneşti (Zemgor), se putea spune că reprezintă ansamblul societăţii. Pentru Lvov, democraţia însemna luarea tuturor deciziilor de către cetăţenii direct interesaţi, guvernul fiind redus la rolul de simplu oficiu de registratură. Convins de nemăsurata înţelepciune a poporului rus, prinţul refuza să dea directive delegaţiilor din provincie, veniţi la Petrograd pentru a primi instrucţiuni. Secretarul cabinetului, Vladimir Nabokov (tatăl scriitorului), nota: „Nu-mi aduc aminte ca măcar o dată [Lvov] să fi folosit un ton autoritar sau să fi spus ceva în mod răspicat… era întruchiparea însăşi a pasivităţii.”

Figurile de frunte ale noului guvern erau cei doi rivali înverşunaţi: Miliukov, ca ministru al afacerilor străine, şi Kerenski, ministru al justiţiei.

Miliukov, în vârstă de cincizeci şi opt de ani, era un om de o energie nestăvilită. Istoric de profesie, reuşea să îmbine munca lui de savant cu conducerea Partidului Constituţional-Democratic şi activitatea de redactor-şef l1 ziarului acestui partid. Lipsa de intuiţie politică era principalul său defect: ajuns, printr-o deducţie strict logică, la un anumit punct de vedere, se crampona de el chiar şi după ce devenise evident pentru oricine că se înşela. Fiind însă personalitatea politică cea mai cunoscută din ţară, avea motive a se considere potrivit pentru funcţia de premier al Rusiei democrate.

Kerenski se situa la antipodul lui Miliukov. În vârstă de numai treizeci şi şase de ani, devenise cunoscut ca apărător în procese politice şi îşi câştigase renumele de cel mai de seamă orator radical al Dumei. Vorbitor cu o exprimare strălucită, deşi lipsit de o ideologie bine precizată, Kerenski era un om mistuit de ambiţii politice. Conştient de asemănarea fizică pe care o avea cu împăratul francez, îi plăcea să adopte atitudini napoleoniene, vanitos şi impulsiv acolo unde Miliukov era rece şi calculat, a cunoscut succes fulgurant, după care a dispărut la fel de rapid.

În calitate de vicepreşedinte al Sovietului şi membru al Ispolkomului, Kerenski ar fi avut datoria de onoare să refuze postul de ministru al justiţiei într-un cabinet „burghez”. Propunerea i s-a părut totuşi irezistibilă şi, dat fiind că Ispolkom-ul nu îi permitea să o accepte, a făcut apel direct la mulţime. Într-un discurs înflăcărat adresat Sovietului, s-a angajat să nu trădeze idealurile democratice dacă avea să devină ministru. „Nu pot trăi altfel decât în mijlocul poporului”, a strigat el, „şi în clipa în care vă veţi îndoi de mine, mă puteţi ucide!” Pronunţând aceste cuvinte, a părut pe punctul să cadă leşinat. Muncitorii şi soldaţii l-au ovaţionat frenetic. Ispolkom-ul, nevoit să cedeze, nu avea să-i ierte niciodată acest şantaj. Kerenski şi-a păstrat şi locul pe care-l ocupa în cadrul Ispolkomului, devenind astfel singura persoană care era membru atât în Soviet cât şi în Guvernul Provizoriu.

Revoluţia din Februarie a fost – pentru o revoluţie –, relativ puţin sângeroasă. Cifra totală a victimelor este estimată la 1 300-1450, din care 169 de morţi. Numărul morţilor ar fi putut fi mai mare, dacă Kerenski, asumându-şi riscuri personale considerabile, nu ar fi salvat de la linşaj funcţionarii ţarişti, ameninţaţi de mulţimea înfierbântată de chiar discursurile lui din Dumă. Aproape 4000 de oficiali ţarişti s-au predat sau au fost luaţi în custodie, pentru a fi protejaţi. Cei mai importanţi dintre ei au fost transferaţi în fortăreaţa Petru şi Pavel. Măruntul Protopopov se făcuse şi mai mic de frică, în timp ce era escortat, cu pistolul la tâmplă, spre fortăreaţă. Ca mulţi alţii, avea să piară în perioada „terorii roşii” bolşevice.

Deşi se intitula organ de „control democratic” al guvernului „burghez”, Ispolkom-ul a decis brusc să-şi aroge puteri legislative. A început prin a sfida guvernul, emiţând la 1 martie, fără nicio consultare prealabilă, documentul de tristă notorietate cunoscut drept Ordinul nr. 1. Acesta era redactat de un grup de ofiţeri şi civili cu convingeri socialiste. Cu toate că scopul lui declarat era de a răspunde doleanţelor soldaţilor, ordinul viza în realitate decapitarea corpului ofiţeresc, pe care intelectualitatea socialistă, versată în materie de istorie revoluţionară, îl considera terenul cel mai propice pentru o reacţie contrarevoluţionară. Adresat garnizoanei Petrograd, Ordinul nr. 1 a fost imediat interpretat ca aplicabil tuturor trupelor, de pe front sau din spatele frontului. El cerea alegerea în unităţile militare a unor „comitete” similare sovietelor, care urmau apoi să trimită reprezentanţi în Sovietul din Petrograd. Articolul 3 stipula că în materie de acţiune politică forţele armate se subordonau Sovietului. Articolul 4 proclama dreptul Sovietului de a anula acele ordine ale Guvernului Provizoriu care priveau chestiuni de natură militară. Articolul 5 prevedea preluarea de către comitetele de companie şi batalion a echipamentului militar şi interdicţia de acces la acest echipament pentru ofiţeri. Doar ultimele două articole se refereau la drepturile soldaţilor.

Acest document extraordinar, emis în plin război, cu acordul socialiştilor, a dus la politizarea armatei; ofiţerii au fost dezarmaţi şi lipsiţi de autoritatea lor asupra trupei. Rezultatul a fost o completă dezorganizare a forţelor armate. Comitetele din armată, îndeosebi cele de la nivelele superioare, au căzut în mâinile unor ofiţeri tineri, dintre care mulţi erau intelectuali menşevici, bolşevici şi socialist-revoluţionari. Guvernul a pierdut controlul forţelor armate, Sovietul devenind adevăratul stăpân al ţării. La 9 martie, la nicio săptămână de la formarea noului guvern, ministrul de război, Guşkov, îi telegrafia generalului Alekseev la Moghilev:

Guvernul Provizoriu nu are niciun fel de putere, iar ordinele sale sunt îndeplinite doar în măsura în care o îngăduie Sovietul de Deputaţi ai Muncitorilor şi Soldaţilor, care controlează cele mai importante pârghii ale puterii: trupele, căile ferate, serviciile poştale se află în mâinile lor. Adevărul crud este că Guvernul Provizoriu funcţionează doar pentru că Sovietul de Deputaţi ai Muncitorilor şi Soldaţilor îl tolerează.

Ţarul nu a participat în niciun fel la desfăşurarea evenimentelor. Ultimul lui ordin important fusese cel din 25 februarie, prin care cerea să se pună capăt dezordinilor. Din momentul în care a fost clar că ordinele ei nu pot fi aduse la îndeplinire, monarhia s-a retras în planul al doilea, puterea alunecând treptat în mâinile Dumei şi ale Sovietului. Însă, odată cu formarea Guvernului Provizoriu, chestiunea viitorului monarhiei devenise extrem de presantă. O parte a miniştrilor – în frunte cu Miliukov şi Guşkov – doreau menţinerea monarhiei, fie şi doar cu rol decorativ, cu argumentul că populaţia identifica statul cu persoana monarhului şi fără acesta s-ar fi lăsat cuprinsă de anarhie. Alţii erau de părere că, dată fiind starea de spirit a oamenilor, o astfel de opţiune era nerealistă. Unul dintre factorii principali care înclinau balanţa în defavoarea prezervării monarhiei era teama militarilor din Petrograd de a fi consideraţi răzvrătiţi şi a se vedea pedepsiţi. Din această cauză, garnizoana s-a opus fără şovăire Coroanei. În ceea ce priveşte restul ţării şi trupele de pe front, nu dispunem de informaţii demne de încredere pentru a aprecia atitudinea lor în această problemă.

În momentul sosirii la Pskov la 1 martie, Nicolae nu se gândea deloc la abdicare. Treptat însă, a început să ia în considerare şi această eventualitate, sub presiunea generalilor, influenţaţi şi ei de argumentele oamenilor politici, care susţineau că, pentru a asigura menţinerea în război a Rusiei până la victoria finală, ţarul trebuia să renunţe la tron. Generalul Alekseev, care preluase funcţia de comandant şef al armatei pe durata absenţei din Moghilev a ţarului, se temea că eventuala continuare a grevelor şi revoltelor în capitală ar fi putut perturba activitatea căilor ferate, întrerupând aprovizionarea frontului. Exista de asemenea riscul ca tulburările să se răspândească şi în rândurile trupelor combatante, desfăşurate la doar câteva sute de kilometri distanţă de Petrograd. Aflând despre izbucnirea unor dezordini la Moscova, Alekseev i-a telegrafiat la 1 martie ţarului:

O revoluţie în Rusia – de neevitat atunci când apar dezordini în spatele frontului – va însemna o încheiere ruşinoasă a războiului, cu toate urmările nefaste pe care acest lucru le-ar putea aduce pentru ţară. Soarta armatei atârnă direct de ceea ce se întâmplă în spatele frontului. Se poate afirma cu toată certitudinea că tulburările de acolo vor atrage tulburări în rândul trupelor de pe front. Nu se poate cere armatei să continue lupta, în timp ce acasă revoluţia se răspândeşte. Vârsta tânără a efectivelor şi a corpului ofiţeresc, alcătuite în foarte mare măsură din rezervişti şi studenţi, nu ne oferă motive să credem că armata nu va reacţiona faţă de evenimentele care se petrec în Rusia.

Alekseev recomanda ţarului să permită Dumei formarea unui cabinet. Telegrama lui Alekseev, recepţionată puţin înainte de miezul nopţii, a lăsat o impresie deosebită asupra ţarului. Sub influenţa ei, Nicolae a luat două decizii: să i se transmită lui Rodzianko că Duma poate demara formarea unui cabinet, iar generalul Ivanov să oprească înaintarea trupelor lui spre Petrograd. După ce a dat aceste instrucţiuni, ţarul s-a retras în vagonul-dormitor, unde a petrecut o noapte albă.

În vreme ce ţarul se răsucea în pat, îngrijorat de soarta familiei lui şi întrebându-se ce efect vor avea concesiile făcute, generalul Ruzski a luat legătura cu Rodzianko. Convorbirea lor, purtată prin teleimprimator, a durat patru ore. Pus la curent cu instrucţiunile ţarului, Rodzianko a răspuns că ţarul pare să nu-şi dea seama cât de mult s-a deteriorat situaţia: garnizoana era complet scăpată de sub control, soldaţii trăgeau unii în alţii. Concesiile lui Nicolae deveniseră irelevante; numai abdicarea lui ar mai fi putut potoli trupele răzvrătite. În timp ce conversaţia lui Ruzski cu preşedintele Dumei continua, benzile cu textul convorbirii erau transmise la Moghilev, generalului Alekseev. Stupefiat de ceea ce citea, Alekseev le-a trimis comandanţilor frontului şi ai flotei, cerându-le punctul de vedere asupra recomandărilor lui Rodzianko. Personal, le scria el acestora, sunt de părere că ţarul ar trebui să abdice în favoarea fiului său minor, iar fratele lui, Marele Duce Mihail, să conducă regenţa.

La 2 martie, orele 10:45, Ruzski i-a prezentat ţarului benzile convorbirii lui cu Rodzianko. Ţarul le-a examinat în tăcere. A spus apoi că ia în considerare o eventuală abdicare, dar se îndoieşte că poporul va înţelege o astfel de măsură. Şi-a reafirmat

convingerea fermă că era blestemat, că adusese Rusiei numai nenorocire. A spus că în noaptea trecută îşi dăduse seama în mod limpede că declaraţia [privitoare la miniştrii Dumei] nu avea să fie de niciun ajutor… „Dacă e nevoie, pentru binele Rusiei, ca eu să mă dau la o parte, sunt pregătit să o fac.”

În jurul orelor 2 după-amiaza, Pskov-ul se afla în posesia răspunsurilor comandanţilor trupelor de uscat şi marinei la cererea lui Alekseev. Toţi, inclusiv Marele Duce Nikolai Nikolaevici, comandant al frontului caucazian, erau de acord că Nicolae trebuie să renunţe la tron. Ruzski, însoţit de doi generali, i-a adus ţarului benzile. După ce le-a citit şi a ascultat opiniile fiecăruia din cei prezenţi – care coincideau cu cele ale celorlalţi comandanţi –, s-a retras. A reapărut după o oră, purtând textul unei declaraţii de abdicare scrisă de mână pe hârtie de telegraf, în două exemplare, unul destinat lui Rodzianko, celălalt lui Alekseev. Coroana urma să treacă ţareviciului Alexei, cu stipularea că până la majoratul acestuia, Mihail avea să fie regent.

Totul demonstrează că Nicolae a abdicat din raţiuni patriotice, convins fiind de generali că trebuia să procedeze astfel pentru a menţine Rusia în război şi a-i aduce laurii victoriei. Dacă ar fi fost preocupat doar să păstreze coroana, ar fi putut pur şi simplu să încheie pace cu germanii – aşa cum avea să facă Lenin un an mai târziu – şi să trimită trupele de pe front împotriva rebelilor din Petrograd şi Moscova.

Înainte ca declaraţia de abdicare să fi fost făcută publică, Ruzski a aflat că doi deputaţi din Dumă, dintre care unul era chiar Guşkov, se aflau în drum spre Pskov. Când i s-a adus la cunoştinţă acest lucru, ţarul a cerut ca documentele de abdicare să-i fie înapoiate: credea poate că cei doi deputaţi, amândoi monarhişti cunoscuţi, aduceau veşti care puteau însemna rămânerea lui pe tron. Aşteptând sosirea mesagerilor, Nicolae l-a consultat pe medicul curţii în legătură cu boala fiului său. Rasputin, spunea el, îl încredinţase că atunci când avea să împlinească treisprezece ani – în chiar acel an, 1917 – Alexei urma să fie complet vindecat de hemofilie. Era adevărat? Medicul i-a răspuns că din nenorocire medicina nu cunoştea asemenea cazuri miraculoase. Primind această lămurire, Nicolae s-a răzgândit. Nedorind să se despartă de băiatul suferind, a hotărât pe loc să lase coroana Marelui Duce Mihail. Acest act impulsiv părea ultima zvâcnire a vechiului spirit patrimonial, pentru care coroana era proprietatea ţarului. Decizia era nu doar ilegală, ci şi nerealistă.

Cei doi membri ai Dumei au sosit la orele 9:45 seara, fiind imediat conduşi în vagonul ţarului. Nu aduceau veşti bune: conducerea Dumei era de părere că ţarul ar trebui să abdice în favoarea ţareviciului. Nicolae a răspuns că se hotărâse deja să procedeze astfel, dar dată fiind posibilitatea ca fiul său să nu se mai vindece niciodată, avea să abdice şi în numele lui Alexei şi să lase coroana lui Mihail. Deputaţii au fost uluiţi de idee, dar Nicolae rămânea de neclintit. A modificat textul declaraţiei, numindu-l succesor pe Mihail. În document, ţarul sublinia că face acest sacrificiu pentru a aduce Rusiei victoria în războiul „crâncen” dus împotriva unui inamic hotărât să subjuge Rusia.{13} în timp ce declaraţia era transcrisă, Nicolae a acceptat cererea deputaţilor ca Lvov să preia funcţia de preşedinte al Consiliului de Miniştri, iar Marele Duce Nikolai Nikolaevici pe aceea de comandant-şef. Ţarul a plecat apoi spre Moghilev, pentru a-şi lua rămas bun de la trupe. În acea noapte, a notat în jurnalul său: „Părăsit Pskov-ul la 1 noaptea cu sentimente apăsătoare despre evenimente. În jur numai trădare şi laşitate şi dezamăgire.”

În contextul strict al momentului, abdicarea lui Nicolae a fost un eveniment mai degrabă lipsit de semnificaţie, fiindcă el fusese deja detronat cu patru zile mai înainte de Dumă şi Sovietul din Petrograd. Într-un context mai larg însă, ea reprezenta un eveniment capital. Ţarul era pivotul structurii politice a ţării. Toate atributele autorităţii erau reunite în persoana lui, toate cadrele administraţiei şi armatei îi datorau ascultare. Populaţia vedea în el întruchiparea statului. Îndepărtarea lui lăsa în urmă un gol: statul dispăruse.

Când Guşkov şi însoţitorul lui au ajuns la Petrograd, în zorii zilei de 3 martie, aducând cu ei declaraţia de abdicare a ţarului, cabinetul se afla într-o întrevedere cu Mihail. Marele Duce era surprins şi contrariat de faptul că fratele lui îl desemnase ca succesor la tron fără a-l fi consultat. A urmat o scenă de mare intensitate emoţională, Miliukov cerându-i să accepte coroana, în timp ce Kerenski îl implora să refuze. Ceea ce a decis deznodământul a fost incapacitatea lui Rodzianko de a garanta siguranţa personală a lui Mihail. Spre seară, Marele Duce a semnat o declaraţie prin care refuza coroana atâta vreme cât Adunarea Constituantă nu ar fi considerat necesar să i-o acorde.

În ziua următoare, la 4 martie, cele două declaraţii au fost făcute publice. Conform martorilor oculari, populaţia a primit apariţia lor cu bucurie.

Nicolae a reuşit în cele din urmă să ajungă la Ţarskoe Selo, unde el şi familia lui au fost plasaţi în arest la domiciliu. În cele cinci luni care au urmat, a dus o viaţă liniştită, curăţind zăpada, făcând lectură în familie şi plimbându-se. Guvernul, care se simţea incomodat de prezenţa lui, a negociat cu Marea Britanie să i se acorde azil. Iniţial, englezii au acceptat, dar apoi şi-au retras invitaţia, de teama eventualelor obiecţii ale Partidului Laburist. Vestea acestui nou act de neloialitate l-a deprimat, se spune, în mod profund pe fostul ţar.

Intelectualii care formau noul guvern al Rusiei se pregăteau de mulţi ani pentru acest moment. Niciunul dintre ei nu avea însă experienţă administrativă, iar în timpul Revoluţiei din 1905 şi după aceea refuzaseră ofertele de a se implica în administrarea ţării. Considerau că politica înseamnă legiferare, şi mai puţin administrare. Guvernul Provizoriu a emis nenumărate legi, cu intenţia de a repara abuzurile vechiului regim, fără a crea noi instituţii în locul celor pe care le desfiinţase. Într-o ţară care de-a lungul întregii sale istorii se obişnuise cu o guvernare centralizată şi ordine venite de sus, Guvernul Provizoriu s-a lansat într-o politică de laissez-faire absolut – şi asta în plin război, cu un nivel al inflaţiei fără precedent şi în contextul unor mari fierberi în mediul rural.

La 4 martie, pe baza programului în opt puncte adoptat împreună cu Ispolkom-ul, guvernul a dizolvat Departamentul Poliţiei, Ohrana şi Jandarmeria, transferând funcţiile poliţiei unor miliţii cetăţeneşti conduse de ofiţeri aleşi şi subordonate zemstvelor locale şi consiliilor municipale, în ziua următoare a demis toţi guvernatorii şi viceguvernatorii, încredinţând responsabilităţile deţinute de aceştia preşedinţilor de consiliu ai zemstvelor, care nu exercitaseră niciodată funcţii administrative. Măsurile au avut ca efect distrugerea întregului aparat administrativ al statului. Rusia din primăvara anului 1917 oferă exemplul fără precedent al unui guvern care, născut în urma unei revoluţii, demontează întregul mecanism administrativ existent înainte de a-l putea înlocui cu unul propriu.

La început, vidul administrativ nu şi-a făcut simţite efectele. Întreaga populaţie, inclusiv elementele cele mai reacţionare, s-a declarat loială Guvernului Provizoriu, care a funcţionat o vreme împins de valul entuziasmului popular. Puterile aliate, începând cu Statele Unite (la 9 martie), satisfăcute de poziţia guvernului rus, favorabilă rămânerii în război, i-au acordat acestuia recunoaştere diplomatică. Dar semnele de sprijin din partea populaţiei şi a puterilor străine erau înşelătoare şi au făcut guvernul să persiste în convingerea că are situaţia sub control, când în realitate se găsea pe nisipuri mişcătoare. Nabokov scria despre Guvernul Provizoriu în memoriile lui: „Lucrul pe care mi-l amintesc cel mai pregnant este senzaţia că tot ceea ce se întâmpla părea ireal.”

Unul dintre aspectele acestei irealităţi îl constituia dubla natură a guvernului. Ispolkom-ul repeta de câte ori avea ocazia că guvernul exista doar cu aprobarea sa şi că, deşi miniştrii puteau, într-o manieră strict limitată, să se ocupe de chestiunile „marii politici”, Sovietul controla aspectele vieţii de zi cu zi. Ispolkom-ul legifera în toate domeniile. Cedând presiunilor muncitorilor, instituise ziua de lucru de opt ore în toate fabricile, chiar şi în cele care participau la producţia de război. La 3 martie a ordonat arestarea membrilor familiei imperiale, inclusiv a Marelui Duce Nikolai Nikolaevici. La 5 martie a dispus încetarea apariţiei ziarelor „reacţionare”. Două zile mai târziu, avea să interzică redactorilor-şefi de la toate cotidienele şi periodicele să mai publice fără permisiunea expresă a Sovietului – adică a Ispolkomului însuşi. Aceste încercări de a reinstaura cenzura de dinainte de 1905 au provocat proteste atât de puternice, încât măsurile au trebuit revocate, dar devenise limpede că intelighenţia socialistă, deşi profesa idealuri democratice dintre cele mai elevate, era pregătită să încalce unul dintre principiile fundamentale ale democraţiei: libertatea de expresie.

Ispolkom-ul insista ca guvernul să nu ia nicio decizie importantă fără aprobarea sa, în care sens a creat o „Comisie de Legătură14 alcătuită din cinci intelectuali socialişti şi însărcinată cu asigurarea respectării acestei directive. Conform afirmaţiilor lui Miliukov, guvernul a îndeplinit toate cerinţele Comisiei.

Din motivele care au fost deja expuse, Ispolkom-ul acorda o atenţie deosebită forţelor armate. Pentru a „facilita legăturile”, el a numit la 19 martie comisari la Ministerul de război, la cartierul general al armatei şi la cartierele generale ale frontului şi flotei. În zona frontului, ordinele comandanţilor militari nu erau puse în aplicare fără aprobarea prealabilă a Ispolkomului şi a comisarilor numiţi de acesta.

În prima sa lună de existenţă, Sovietul din Petrograd coordona doar activitatea capitalei, dar ulterior şi-a extins autoritatea asupra întregii ţări. După ce a inclus în rândurile lui reprezentanţi ai sovietelor oraşelor din provincie şi ale unităţilor de pe front, Sovietul s-a transformat într-un Soviet de Deputaţi ai Muncitorilor şi Soldaţilor din întreaga Rusie, iar Ispolkom-ul şi-a schimbat numele în Comitetul Central Executiv al întregii Rusii (CCE). Numărul membrilor Ispolkomului a fost mărit la şaptezeci şi doi; dintre aceştia, douăzeci şi trei erau menşevici, douăzeci şi doi socialist-revoluţionari şi doisprezece bolşevici. CCE-ul se substituia în fapt Sovietului. În primele patru zile de existenţă (28 februarie-3 martie), Sovietul se întrunea zilnic în plen. În restul lunii martie s-a întrunit de patru ori, iar în aprilie de şase ori. Nimeni nu acorda atenţie şedinţelor lui zgomotoase, limitate în esenţă la aprobarea prin aclamaţii a rezoluţiilor înaintate de CCE.

Cu toate că Ispolkom-ul şi CCE-ul se declarau purtătorii de cuvânt ai maselor, niciun reprezentant al vreunei organizaţii ţărăneşti nu făcea parte din ele. Ţăranii, care constituiau 80% din populaţie, aveau propria lor Uniune, care nu întreţinea legături cu Sovietul. Acest Soviet al întregii Rusii vorbea prin urmare doar în numele unei mici părţi a populaţiei ţării, 10 până la cel mult 15 procente, dacă ţinem cont că ţărănimea şi „burghezia” nu erau reprezentate.

Guvernul Provizoriu emitea lege după lege: industria legislativă devenise sectorul cel mai productiv al economiei ruse. Din nefericire, în vreme ce legile care acordau noi libertăţi erau imediat puse în aplicare, cele care impuneau obligaţii noi nu erau luate în seamă.

În privinţa celor trei urgenţe maxime pe care le avea în faţă – reforma agrară, Adunarea Constituantă şi încheierea păcii – guvernul acţiona cu o încetineală extremă.

În afara zonelor din jurul marilor oraşe, în Rusia rurală, vestea despre abdicarea ţarului se răspândea greu, ţara fiind prinsă în încleştarea iernii. Majoritatea satelor au aflat despre Revoluţie cu o întârziere de patru până la şase săptămâni – adică în prima jumătate a lunii aprilie, după ce a început dezgheţul. Prima lor reacţie a fost să se năpustească asupra gospodăriilor care se retrăseseră din sistemul comunal ca urmare a legilor lui Stolîpin şi să le aducă înapoi în turmă, ca pe nişte oiţe rătăcite. În plus, ţăranii au invadat pe alocuri marile proprietăţi, tăind copacii şi furând grânele de sămânţă. Violenţele individuale au fost totuşi puţine la număr. Socialist-revoluţionarii şi-au creat organizaţii în rândul ţăranilor, îndemnându-i să-şi păstreze răbdarea şi să aştepte decretul asupra marii reforme agrare. Decretul nu avea să mai apară niciodată.

Guvernul a amânat de la o lună la alta convocarea unei Adunări Constituante, în dezacord cu platforma stabilită împreună cu Ispolkom-ul şi contrar propriilor interese. Era singura instituţie care ar fi putut oferi o legitimitate de necontestat guvernului post-ţarist, punându-l la adăpost de atacurile venite dinspre cele două extreme ale spectrului politic. Nu se poate contesta faptul că punerea la punct a unor proceduri electorale echitabile, în condiţiile războiului şi ale revoluţiei, reprezenta o sarcină de o complexitate ieşită din comun. Să nu uităm însă că în 1848, după prăbuşirea Monarhiei din Iulie, Franţa a reuşit să organizeze o Adunare Constituantă în două luni. În Germania, la sfârşitul anului 1918, după înfrângerea suferită în război şi în plină criză socială, oamenii politici care i-au succedat Kaiserului au putut convoca o Adunare Naţională în patru luni. Guvernul Provizoriu rus nu a fost capabil să facă acest lucru de-a lungul celor opt luni în care a funcţionat. Întotdeauna se găseau chestiuni mai urgente de rezolvat. Această întârziere a contribuit în mod substanţial la răsturnarea guvernului, pentru că le-a dat bolşevicilor ocazia să pretindă că numai un guvern al sovietelor ar fi putut asigura convocarea Adunării.

Mai exista în fine şi problema războiului. În această privinţă, vina era a Sovietului. Teoretic, toate partidele, cu excepţia bolşevicilor, sprijineau ideea rămânerii în război până la obţinerea victoriei. Contrar opiniei larg răspândite, din februarie 1917 şi până la începutul verii, populaţia nu s-a opus continuării războiului. Nicolai Suhanov, martor ocular şi autor al celei mai fidele descrieri a evenimentelor anului 1917, scrie că în primele săptămâni ale Revoluţiei din Februarie „soldaţii din Petrograd nu numai că nu voiau să audă vorbindu-se de pace, dar erau gata să străpungă cu baioneta pe «trădătorul» imprudent care ar fi pronunţat cuvântul şi pe cei care «primejduiau frontul împotriva duşmanului»”. Bolşevicii, pentru care sfârşitul ostilităţilor însemna preludiul războiului civil şi şansa de a pune mâna pe putere, au fost foarte rezervaţi în a face propagandă împotriva războiului. Chiar şi în aceste condiţii, lipsa lor de popularitate în rândul soldaţilor era evidentă: în alegerile pentru CCE, desfăşurate la 8 aprilie cadrul secţiei militare a Sovietului, bolşevicii nu au obţinut nici măcar un loc.

În declaraţiile sale publice, Sovietul urma o strategie extrem de contradictorie. Războiul trebuia să continue, deşi era un război „imperialist”, într-un „Apel către popoarele lumii”, datat 15 martie, Ispolkom-ul cerea oamenilor de pretutindeni – „cărora acest război monstruos le-a stors ultima picătură de sânge şi le-a adus numai ruină” – să pornească la revoluţie, angajându-se să „reziste prin toate mijloacele politicii lacome a claselor [lor] conducătoare”. Omul de pe stradă era complet năucit. Dacă „clasele conducătoare” ruse duc o „politică lacomă”, de ce li se îngăduie să rămână la putere şi „să ne stoarcă ultima picătură de sânge” în „războiul lor monstruos”? Guvernul Provizoriu a ignorat aceste gen de apeluri, dând asigurări Aliaţilor că Rusia va continua războiul cu toate forţele şi că îşi menţine pretenţiile de a primi, după victorie, Constantinopolul şi strâmtoarea Bosfor, pe care Aliaţii i le promiseseră în 1915. La presiunile insistente ale Sovietului, guvernul a dat însă înapoi, negând că ar fi dorit cucerirea de teritorii străine.

Revoluţia din Februarie s-a extins în mod paşnic în provincii. În majoritatea localităţilor, funcţionarii ţarişti au demisionat, autoritatea trecând fie în mâinile zemstvelor şi ale consiliilor municipale, fie în acelea ale sovietelor locale.

Aspectul cel mai frapant al Revoluţiei din Februarie a fost rapiditatea ieşită din comun cu care s-a produs dezintegrarea statului rus. Totul s-a petrecut ca şi cum cel mai mare imperiu din lume nu ar fi fost decât o construcţie artificială, lipsită de unitate organică. În clipa în care monarhia a părăsit scena, întreaga structură s-a prăbuşit într-un morman inform. Kerenski afirmă că a avut momente în care i se părea că

„revoluţia” [era] un cuvânt care nu se putea aplica celor ce se petreceau în Rusia… O întreagă lume, lumea legăturilor naţionale şi politice, se scufundase şi dintr-odată toate programele politice şi tactice, oricât de îndrăzneţe şi de bine concepute ar fi fost ele, păreau să plutească în aer, lipsite de obiect şi de utilitate.

Sau, în cuvintele lui V. Rozanov:

I-au fost suficiente două zile Rusiei ca să-şi dea sufletul. Trei, cel mult. Nici chiar [ziarul] The New Times nu şi-ar fi putut opri apariţia atât de repede pe cât s-a oprit inima Rusiei. E uimitor ce iute s-a ales praful de ea. Adevărat: tulburări ca acestea nu au mai avut loc niciodată, nici chiar în vremea „Marilor Migraţii”… Nu mai existau nici Imperiul, nici Biserica, nici armata, nici clasa muncitoare. Ce-a mai rămas? Oricât de ciudat ar părea, nimic, nimic pur şi simplu. Gloata.

În ultimele zile ale lui aprilie, la opt săptămâni după izbucnirea Revoluţiei, Rusia se afla în plină derivă. La 26 aprilie, Guvernul

Provizoriu a lansat un apel patetic, recunoscând că nu mai putea conduce ţara.

Ruşii, după ce se debarasaseră de ţarism, pe care se obişnuiseră să arunce vina pentru toate relele care îi loveau, se trezeau deodată buimăciţi de proaspăt câştigata lor libertate. Erau asemeni doamnei din nuvela lui Balzac, care fusese atâta vreme bolnavă, încât atunci când în fine s-a vindecat a crezut că suferă de o boală nouă şi necunoscută.

PARTEA A DOUA.

Bolşevicii cuceresc Rusia

Capitolul V.
LENIN ŞI ORIGINILE BOLŞEVISMULUI

Nu trebuie neapărat să fii un adept al ideii că istoria o fac „marile personalităţi” pentru a recunoaşte rolul covârşitor pe care Lenin l-a jucat în desfăşurarea Revoluţiei ruse şi în apariţia noului regim. Nu numai pentru că Lenin a acumulat o putere care i-a permis să influenţeze în mod hotărâtor evenimentele, dar şi fiindcă regimul pe care l-a înfiinţat în 1917 reprezenta, într-un fel, o instituţionalizare a personalităţii lui. Partidul Bolşevic era creaţia lui Lenin: fiindu-i fondator, l-a conceput după chipul şi asemănarea lui şi, trecând peste opoziţia din interior şi din afară, l-a menţinut în mod constant pe direcţia pe care el o fixase. Când, în octombrie 1917, acest partid a pus mâna pe putere, a eliminat toate celelalte partide rivale, devenind singura sursă a autorităţii politice în Rusia. De-a lungul celor şaptezeci şi patru de ani ai existenţei sale, Rusia comunistă a personificat în mare măsură spiritul şi sufletul unui singur om: biografia lui Lenin şi istoria Rusiei se contopesc în mod unic.

Deşi puţine sunt personalităţile istorice despre care să se fi scris la fel de mult, informaţiile privitoare la persoana lui sunt departe de a fi abundente. Lenin dorea atât de mult să fie identificat cu propria-i cauză şi era atât de puţin dispus să admită că ar fi avut vreodată o existenţă în afara acestei cauze, încât nu a lăsat practic niciun fel de date autobiografice. Nu se ştie aproape nimic despre anii lui de tinereţe. Înscrisurile privitoare la primii douăzeci şi trei de ani din viaţa lui sunt în număr de douăzeci, fiind vorba aproape în totalitate de documente oficiale: cereri, certificate etc. şi nici prieteni care să-şi amintească de tinereţea lui n-a avut.

Lenin, pe numele lui adevărat Vladimir Ilici Ulianov, s-a născut în aprilie 1870 în oraşul Simbirsk de pe Volga, într-o familie de birocraţi, oameni convenţionali şi relativ înstăriţi. Tatăl, inspector şcolar, atinsese în 1886, când a murit, rangul de consilier de stat, ceea ce îi conferea un statut egal cu acela al unui general şi avantajul nobleţei ereditare. Era un om cu vederi liberal-conservatoare şi un admirator al reformelor lui Alexandru al II-lea. La un an după moartea lui, o nouă tragedie avea să lovească familia: fiul cel mare, Alexandr, a fost arestat şi executat pentru a fi complotat în vederea asasinării ţarului. Ca urmare, Ulianovii au fost ostracizaţi de societatea din Simbirsk. Deşi hagiografia comunistă pretinde că executarea fratelui său a făcut din tânărul Lenin, atunci în vârstă de şaptesprezece ani, un revoluţionar, mărturiile existente nu sprijină în niciun fel această teză. De-a lungul anilor de şcoală Lenin a fost un elev model, obţinând în fiecare an medalia de aur pentru învăţătură şi bună purtare. Faţă de politică, în schimb, nu manifesta niciun interes.

Mulţumită acestui dosar model, a fost admis la Universitatea din Kazan, deşi în mod normal antecedentele de familie nu i-ar fi permis-o. Tatăl lui Alexandr Kerenski, care – coincidenţa face – era director la şcoala din Simbirsk în care a învăţat Lenin, l-a recomandat universităţii ca pe un tânăr „retras” şi „nesociabil”, dar care „nici la şcoală, nici în afara ei nu a dat superiorilor sau profesorilor, prin vorbă sau prin fapte, motive de a-şi forma despre el o părere negativă”. Dacă regimul ţarist nu ar fi tratat, cu o insistenţă iraţională, orice act de nesupunere ca pe o crimă politică, poate că Lenin ar fi făcut o exemplară carieră de funcţionar public.

Intrând la universitate, unde a fost recunoscut de colegi ca fratele acelui Alexandr care fusese executat de curând, Lenin a fost atras într-o organizaţie politică clandestină. Faptul avea să iasă la lumină cu ocazia participării lui la o adunare studenţească cu totul inofensivă, prin care se protesta împotriva anumitor regulamente universitare şi în urma căreia a fost eliminat. Acest gen de represalii disproporţionate alimentau în permanenţă mişcarea revoluţionară cu noi adepţi.

Fiindu-i interzis să se înscrie la altă universitate, plin de o amărăciune uşor de înţeles, Lenin şi-a petrecut următorii patru ani de viaţă într-o inactivitate forţată. Era atât de disperat, încât mama lui, care solicitase fără succes autorităţilor să fie reprimit la universitate, se temea să nu se sinucidă. Aceasta a fost perioada în care tânărul Lenin s-a familiarizat cu literatura radicală, transformându-se într-un revoluţionar fanatic, hotărât să distrugă statul şi societatea care îl trataseră într-un mod atât de meschin. Atunci, ca şi mai târziu, radicalismul lui se hrănea nu din idealism, ci din resentimente de natură personală. Struve, care în anii ’90 avea dese contacte cu el, îşi aminteşte că

Einstellung-ul lui fundamental [starea de spirit] din acea vreme era ura. Lenin s-a apropiat de doctrina lui Marx în primul rând pentru că ea răspundea acestui Einstellung. Doctrina luptei de clasă dusă cu neînduplecare până la capăt, până la distrugerea şi exterminarea adversarului, s-a dovedit a fi în acord cu atitudinea emoţională a lui Lenin faţă de realitatea înconjurătoare. Nu ura doar autoritatea existentă (ţarul) şi birocraţia, lipsa de respect faţă de lege şi arbitrariul poliţienesc, ci şi pe cei aflaţi la antipodul acestora – „liberalii” şi „burghezia”. Această ură avea în ea ceva teribil şi respingător: deşi alimentată de emoţii şi aversiuni concrete, aş putea spune animalice, nu înceta să fie în acelaşi timp rece şi abstractă, precum întreaga fiinţă a lui Lenin.

Prin întregul lui temperament, Lenin se deosebea în mod fundamental de reprezentantul tipic al intelighenţiei ruse, care – pentru a relua categorizarea lui Ivan Turgheniev – era fie un Hamlet, fie un Don Quijote: visător incapabil sau erou imprudent. Personalitatea lui Lenin i-a înstrăinat majoritatea oamenilor. Dar aceeaşi personalitate i-a adus devotamentul nezdruncinat al unei mici mase de adepţi.

Iniţial, la fel ca şi fratele lui, a fost un simpatizant al grupării „Voinţa Poporului”. Din discuţiile cu veterani ai acestei organizaţii teroriste exilaţi în regiunea Volgăi, acolo unde a crescut şi el, Lenin a învăţat cum se alcătuieşte o organizaţie revoluţionară clandestină cu o disciplină strictă, căpătând convingerea că regimul ţarist trebuia atacat frontal, convingere pe care a păstrat-o şi după convertirea la social-democraţie.

Această convertire s-a produs la începutul anilor ’90, sub impresia marilor succese electorale ale Partidului Social-Democrat german şi în urma contactelor avute cu micul grup al social-democraţilor ruşi emigraţi în Elveţia. Lenin încerca să grefeze anarhismului practicat de Voinţa Poporului doctrina marxistă, prin asimilarea tezei lui Marx, conform căreia ţară nu putea deveni socialistă decât după ce trecea prin stadiul capitalist, teză la care se adăuga aceea că Rusia se afla deja în plină dezvoltare capitalistă. În 1891, când autorităţile au cedat în fine şi i-au permis să-şi susţină examenul de diplomat în drept la Universitatea din Sankt Petersburg, Lenin întruchipa un amestec, destul de răspândit (la vremea aceea), de anarho-terorist şi social-democrat.

Lenin, la cei douăzeci şi doi de ani ai lui, avea deja în acel moment o personalitate bine conturată. Silueta lui scundă şi îndesată, chelia prematură, ochii înclinaţi şi pomeţii proeminenţi, bruscheţea exprimării, însoţită adesea de un soi de mic nechezat sarcastic, nu făceau o impresie prea bună. Cei care l-au cunoscut atunci îl descriau prin cuvântul „provincial”: unora le amintea de un comerciant provincial, altora de un băcan sau un profesor de provincie. Acest individ lipsit de strălucire era însă mistuit de un foc interior care făcea repede uitată prima impresie. Nu existau pentru el decât două feluri de oameni: prieteni şi duşmani – cei; are îl urmau şi ceilalţi. În 1904, înainte de a-i fi devenit tovarăş, Troţki îl compara pe Lenin cu Robespierre, care, ca şi el, nu cunoştea decât „două partide – cel al bunilor cetăţeni şi cel al cetăţenilor răi”. Distincţia naturală „eu/noi – tu/ei”, transformată într-un dualism inflexibil, de tipul, prieten-duşman”, a avut două consecinţe cu mare înrâurire asupra istoriei acestui secol.

În primul rând, ea l-a condus pe Lenin la convingerea că politica înseamnă o permanentă stare de război. Într-unul dintre rarele lui momente e sinceritate, definind pacea ca „un moment de respiro între două războaie”, el îşi dezvăluia fără să vrea ascunzişurile cele mai profunde ale minţii. O astfel de mentalitate îl făcea din start inapt pentru orice fel de compromisuri, în afara celor de natură tactică. Atunci când Lenin şi adepţii lui au ajuns la putere, această atitudine a devenit o trăsătură de bază a regimului. O a doua consecinţă a fost incapacitatea de a tolera diferenţele de opinie. Dat fiind că Lenin considera că orice grup sau individ care nu făcea parte din partidul lui era implicit un adversar, deci reprezenta o ameninţare, o astfel de persoană sau grup trebuiau reduse la tăcere şi eliminate. Lenin era practic incapabil să suporte critica; pur şi simplu nu o înregistra. Aparţinea acelei categorii de oameni despre care un scriitor francez spusese cu un secol mai înainte că ştiu totul în afară de ceea ce li se spune. Fie erai de acord cu el, fie trebuia să-l înfrunţi. Aici se află izvorul întregii mentalităţi totalitare.

Convingerea lui Lenin că are dreptate şi lipsa oricărui scrupul moral i-au atras în rândurile Partidului Bolşevic pe pseudo-intelectualii care tânjeau după certitudine într-o lume plină de incertitudini. Bolşevismul oferea un refugiu mai ales tinerilor semianalfabeţi de la ţară, veniţi cu miile la oraş în căutare de lucru şi care se simţeau pierduţi într-o lume stranie şi rece, lipsită de genul de relaţii interpersonale cu care fuseseră obişnuiţi în sate. Partidul lui Lenin le dădea sentimentul unei apartenenţe; le plăceau coeziunea şi lozincile lui simple.

Ataşamentul total al lui Lenin faţă de revoluţie avea şi o latură atrăgătoare, făcându-l îngăduitor cu adepţii lui, chiar şi atunci când îl contraziceau în anumite privinţe. El îi conferea de asemeni un anume aer de modestie: contopit cum era cu cauza lui, ego-ul lui Lenin nu avea nevoie de acea adulaţie personală de care se bucură dictatorii. Îi era suficient triumful cauzei.

Lenin avea o pronunţată înclinaţie spre cruzime. A condamnat la moarte mii de oameni, fără nicio remuşcare, dar şi fără plăcere. Maxim Gorki, care l-a cunoscut îndeaproape, spunea că pentru Lenin fiinţa umană „nu prezenta practic niciun interes… gândea doar în termeni de partide, mase, state…” După 1917, când Gorki îi cerea să cruţe viaţa cutărui sau cutărui condamnat, Lenin părea sincer uimit de faptul că prietenul lui îşi pierdea timpul cu asemenea nimicuri. Aşa cum se întâmplă adesea (lucru valabil şi în cazul lui Robespierre), cruzimea lui Lenin avea drept revers laşitatea. Ori de câte ori intervenea un risc fizic, Lenin dispărea, chiar dacă asta ar fi însemnat să-şi părăsească oamenii. Când în cele din urmă a devenit şef al statului, a folosit puterile nelimitate de care dispunea pentru a-şi exorciza frica, ordonând executarea în masă a unor duşmani reali sau închipuiţi.

Ajuns la maturitate, Lenin era neschimbat. După ce, în jurul vârstei de treizeci de ani, formulase teoria şi practica bolşevismului, s-a înconjurat parcă de un zid invizibil, pe care nicio idee din afară nu îl putea străpunge. Fie erai de acord cu el, fie îl înfruntai; or, dezacordul faţă de opiniile lui trezea în Lenin pasiuni distructive. În asta stătea forţa revoluţionarului şi slăbiciunea omului de stat: deşi de temut în luptă, era lipsit de calităţile umane pe care le cere arta guvernării. Acest defect explică în ultimă instanţă eşecul eforturilor lui de a crea o societate nouă: Lenin era pur şi simplu incapabil să înţeleagă că oamenii obişnuiţi nu voiau altceva decât să trăiască liniştiţi.

În toamna lui 1893 Lenin s-a stabilit la Sankt Petersburg, aparent cu intenţia de a practica avocatura, în realitate pentru a-şi desăvârşi cariera de revoluţionar de profesie. Discuţiile cu marxiştii, din ce în ce mai numeroşi în rândul intelighenţiei tinere, l-au convins să abandoneze (pentru moment) ideologia Voinţei Poporului şi să adere la social-democraţie, acceptând ideea că revoluţia trebuia să fie rezultatul unei dezvoltări complete a capitalismului şi că sarcina imediată a revoluţionarilor era organizarea muncitorimii. Contactul direct cu muncitorii l-a dezamăgit însă, fiindcă aceştia se arătau foarte puţin interesaţi de politică şi erau impermeabili la agitaţia revoluţionară. Lenin, împreună cu unii dintre tovarăşii lui, a început să distribuie în fabrici broşuri în sprijinul revendicărilor economice ale muncitorilor, cu speranţa că îi va ridica împotriva autorităţilor, atrăgându-i astfel în lupta politică. Arestat ca urmare a acestor acţiuni, a fost condamnat la trei ani de exil în Siberia, ani pe care i-a petrecut într-o căsuţă de ţară destul de confortabilă, alături de Nadejda Krupskaia, proaspăta lui soţie, scriind, traducând şi muncind în aer liber.

Veştile pe care le primea erau însă neliniştitoare. Mişcarea social-democrată era sfâşiată de erezii şi măcinată de diviziuni interne. Ceea ce îl neliniştea în mod special era apariţia unei orientări noi în sânul mişcării, orientare care considera apolitismul clasei muncitoare drept un dat inevitabil şi cerea socialiştilor să-şi concentreze eforturile în direcţia activităţii sindicale. Cum însă sindicatele acceptau sistemul capitalist, Lenin le considera antirevoluţionare prin natura lor. Aflat încă în exil, el a formulat o teorie revoluţionară extrem de neortodoxă, expunând-o într-o carte apărută în Germania în 1902 şi intitulată Ce-i de făcut?

Teza fundamentală a noii teorii a lui Lenin era că muncitorii nu voi înfăptui niciodată revoluţia prin ei înşişi, fiind dispuşi să ajungă la înţelegere cu patronii. Era aceeaşi premisă de la care pornise Zubatov atunci când avusese ideea înfiinţării unor sindicate sprijinite de poliţie. „În absenţa social-democraţiei, mişcarea muncitorească devine în mod inevitabil burgheză”, scria Lenin. Concluzia acestei surprinzătoare afirmaţii era că, atâta vreme cât nu erau conduşi de un partid socialist alcătuit din revoluţionari de profesie, muncitorii aveau să-şi trădeze interesele de clasă (aşa cum erau văzute acestea de socialişti), trecând de partea duşmanului. Spre binele lui, proletariatul trebuia condus de o mână de aleşi:

Niciodată în istorie o clasă nu a învins atâta vreme cât nu a dat naştere unor lideri politici… capabili să organizeze mişcarea şi să o dirijeze. Trebuie şi pregătim oameni care să-şi dedice revoluţiei nu doar serile lor libere, ci întreaga lor viată.

Dat fiind că muncitorii trebuiau să-şi câştige existenţa şi nu-şi puteau dedica „întreaga lor viaţă” mişcării revoluţionare, implicaţia premisei lui Lenin era că răspunderea de a conduce cauza proletară spre victorie revenea intelighenţiei socialiste. Această concluzie, care nu prea avea legătură cu marxismul, a dus la apariţia unui partid a cărui preocupare, înainte şi după luarea puterii, a fost să acţioneze în numele muncitorilor, fără a avea mandatul lor.

Pentru a-şi pune în practică noua teorie, Lenin s-a întors la tacticile Voinţei Poporului, cerând ca Partidul Social-Democrat Rus, înfiinţat oficial în 1903, să adopte o structură de organizare clandestină şi centralizată. Toate hotărârile urmau să fie luate de conducerea partidului şi să fie aduse la îndeplinire de celulele lui locale, fără a fi supuse discuţiei. Programul a fost respins de majoritatea reprezentanţilor partidului, însă Lenin a refuzat să se conformeze şi a început să-şi constituie propria facţiune, care avea să evolueze cu timpul spre o organizaţie de sine stătătoare.

Deşi în mod oficial cele două facţiuni au continuat să coexiste în cadrul Partidului Social-Democrat până în 1912, ruptura dintre menşevici şi bolşevici s-a produs încă din anii 1906–1907. Menşevicii, cu toate că rămâneau credincioşi idealului marxist al răsturnării ordinii sociale, se mulţumeau deocamdată să se ocupe de instruirea şi organizarea clasei muncitoare. Bolşevicii pregăteau deja cadre pentru revoluţie, pe care o considerau iminentă. Niciuna dintre grupări nu avea o audienţă de masă. La apogeul popularităţii lor, în 1907, bolşevicii numărau 46.100 de membri, iar menşevicii, 38.200 – într-o ţară cu o populaţie de 150 de milioane de locuitori, din care 2 milioane muncitori. Curând însă, aderenţa lor a început să scadă, numărul adepţilor devenind din ce în ce mai mic. În epoca relativ liniştită a mandatului lui Stolîpin, mai exact la 1910, cele două facţiuni luate laolaltă numărau, după estimarea lui Troţki, sub 10.000 de membri. Bolşevicii aveau audienţă mai ales în rândul ruşilor, în vreme ce menşevicii atrăgeau mai mult membri ai celorlalte etnii, în special pe georgieni şi evrei. La cel de-al cincilea congres al partidului, cel din 1907, 78,3 la sută dintre bolşevici erau ruşi, în rândul menşevicilor proporţia acestora fiind de numai 34 la sută. Intelectualii predominau în ambele facţiuni. Organismele de conducere erau, după afirmaţia lui L. Martov, liderul menşevicilor, alcătuite nu din muncitori, care nu aveau timp pentru astfel de activităţi, ci din intelectuali.

Deosebirile de opinie între Lenin şi menşevici erau nu doar de natură organizatorică, ci şi programatică. Pentru a se înfăptui cu succes revoluţia, atunci când aveau să fie întrunite condiţiile, trebuiau reuniţi toţi potenţialii adversari ai status-quo-ului, era de părere Lenin, inclusiv aceia ale căror aspiraţii de perspectivă erau opuse socialismului. Era vorba aici în primul rând de ţărănime şi de minorităţile neruse.

Social-democraţii ruşi, ca şi marxiştii din Occident, considerau că ţărănimea, cu excepţia unui mic număr de oameni lipsiţi de pământ, era o clasă „mic-burgheză”, reacţionară. Ei se opuneau cererilor comunelor ruse de a prelua tot pământul aflat în proprietate privată. Idealul lor era naţionalizarea terenurilor agricole, ca un prim pas spre colectivizare, în urma căreia ţăranii aveau să devină, asemenea muncitorilor industriali, nişte salariaţi ai statului. Lenin împărtăşea acest punct de vedere, dar tactica revoluţionară îi impunea să considere că sprijinul ţărănimii era indispensabil şi că, pentru a-l obţine, puteau fi acceptate pentru moment revendicările ţăranilor, ca şi programul socialist-revoluţionar, care cerea interzicerea vinderii şi cumpărării pământului şi transferarea lui în proprietatea comunelor. După câştigarea puterii, avea să se poată rezolva şi problema agrară, în conformitate cu doctrina marxistă.

Lenin a adoptat o tactică similară în privinţa minorităţilor naţionale. Ca toţi socialiştii, repudia naţionalismul şi era un adept al asimilării: orice soluţii care ar fi instituţionalizat diferenţele etnice – federalismul sau autonomia culturală, de pildă – trebuiau respinse. Programul lui Lenin oferea minorităţilor totul sau nimic: fie vă lăsaţi asimilaţi şi deveniţi ruşi, fie vă separaţi şi formaţi un stat independent. Celor care argumentau că un asemenea program ameninţa să balcanizeze Rusia, Lenin le răspundea cu două contraargumente: primul, că legăturile economice dintre statele de frontieră şi Rusia ar fi împiedicat secesiunea; al doilea, că, în cazul în care aceste legături nu ar fi fost suficiente pentru a contracara tendinţele centrifuge, socialiştii puteau oricând face apel la principiul superior al „autodeterminării proletariatului”, pentru a aduce înapoi provinciile secesioniste.

Lenin nu vedea în cele două lozinci – pământ pentru ţărani şi autodeterminare naţională pentru minorităţi – decât nişte concesii temporare:

E vorba de sprijinul unui aliat împotriva unui inamic dat, iar social-democraţii acordă acest sprijin spre a grăbi prăbuşirea duşmanului comun, fără să aştepte nimic pentru ei din partea acestor aliaţi şi fără a le oferi nimic.

Deceniul care a precedat Revoluţia din 1917 a reprezentat pentru social-democraţi o perioadă de intrigi şi certuri interminabile, multe dintre ele legate de bani.

În timp ce menşevicii îşi puteau finanţa acţiunile din cotizaţii, Lenin avea nevoie de sume mult mai mari, fiindcă organizaţiile bolşevice erau formate din revoluţionari fără altă profesie. Banii proveneau în parte din contribuţiile unor patroni bogaţi. La vremea aceea, scrie Leonid Krasin, colaborator apropiat al lui Lenin, „era de bon ton în cercurile mai mult sau mai puţin radicale să donezi bani unor partide revoluţionare, printre cei care plăteau în mod regulat contribuţii între 5 şi 25 de ruble numărându-se nu doar avocaţi, ingineri şi medici foarte cunoscuţi, ci şi directori de bancă şi funcţionari guvernamentali”. Astfel de contribuţii ale „burghezilor” pocăiţi nu erau însă suficiente, motiv pentru care bolşevicii recurgeau la jafuri asupra unor bănci, jafuri pe care le numeau, cu un eufemism, „exproprieri”. Într-o faimoasă spargere care a avut loc la Tiflis în 1907, ei au reuşit să fure 250.000 de ruble (125.000 de dolari). Seriile bancnotelor fuseseră înregistrate, iar încercările de a le folosi în străinătate au dus la arestarea unor bolşevici de frunte, printre care şi Maxim Litvinov, viitorul ministru sovietic al afacerilor externe. La un moment dat bolşevicii au reuşit să convingă un bogat simpatizant marxist să verse – în parte de bunăvoie, în parte prin şantaj – în trezoreria lor întreaga sa avere, de peste 100.000 de ruble, pe care iniţial le lăsase prin testament Partidului Social-Democrat. După afirmaţiile lui Martov, sumele provenite din astfel de delicte permiteau bolşevicilor să plătească organizaţiilor lor din Sankt Petersburg şi Moscova 1000 şi respectiv 5000 de ruble lunar, în vreme ce venitul lunar legal, provenit din cotizaţii, al social-democraţilor nu depăşea 100 de ruble. În 1910, când bolşevicii au trebuit să transfere fondurile lor unor administratori germani, comitetele din Rusia ale partidului s-au volatilizat peste noapte.

Lenin folosea aceşti bani pentru a-şi plăti oamenii, dar şi pentru a publica în Rusia ziare bolşevice. În bătălia sordidă dintre organele de siguranţă şi revoluţionari, colaborarea dintre vânători şi vânaţi era un lucru destul de obişnuit. A ieşit astfel la iveală că în operaţiunile lui din Rusia – unele publice, altele clandestine – Lenin lucra mână în mână cu poliţia. Departamentul Poliţiei, care îşi infiltrase oamenii în toate partidele revoluţionare, dorea să provoace disensiuni între ele şi în interiorul lor. Una dintre misiunile principale încredinţate agenţilor secreţi, pe lângă aceea de a raporta asupra acţiunilor şi planurilor revoluţionarilor, era de a exacerba conflictele personale şi ideologice din sânul cercurilor radicale. Poliţia a decis să exploateze ostilitatea lui Lenin faţă de menşevici spre a întreţine tensiunile dintre cele două facţiuni social-democrate şi a le face astfel mai puţin periculoase.

În acest scop, Roman Malinovski, agent al poliţiei, a fost infiltrat în rândul bolşevicilor, devenind principalul lor purtător de cuvânt în Dumă. În plus, Malinovski a folosit bani primiţi de la poliţie pentru a publica cotidianul lui Lenin, Pravda, şi a numit ca redactor al acestuia un alt agent secret. Articolele din Pravda ale lui Lenin erau citite de poliţie înainte de a apărea. Nu este limpede nici până astăzi dacă Lenin pur şi simplu nu cunoştea legăturile lui Malinovski cu poliţia, sau le cunoştea şi spera să obţină din ele mai multe avantaje decât poliţia. Faptul că a refuzat cu iritare să dea crezare informaţiilor care i-au fost oferite de menşevici şi socialist-revoluţionari în legătură cu Malinovski, păstrând relaţii cordiale cu acesta chiar şi după ce legăturile lui cu poliţia fuseseră dovedite fără nicio umbră de îndoială, sugerează că cea de-a doua ipoteză este mai aproape de adevăr.{14}

Lenin a salutat izbucnirea primului război mondial, sperând ca masele de muncitori şi ţărani să se revolte împotriva măcelului şi, sub îndrumarea socialiştilor, să transforme conflictul internaţional într-un război civil. În ianuarie 1913, în timpul uneia din numeroasele crize balcanice, îi scria lui Gorki: „Un război între Austria şi Rusia ar fi extrem de util pentru revoluţie (în întreaga Europă Orientală), dar e puţin probabil ca Franz Josef şi Nicki [Nicolae al II-lea] să ne facă plăcerea asta [!].” Iar amantei lui, Inessa Armand, îi scria la declanşarea războiului o carte poştală care începea cu: „Draga şi scumpa mea prietenă! Îţi transmit cele mai calde salutări cu ocazia începutului Revoluţiei ruse.”{15}

Lenin locuia pe atunci la Cracovia, în zona austriacă din Polonia, şi era în permanentă legătură cu guvernul Austriei. În schimbul unor subvenţii din partea acestuia, făcea propagandă pentru independenţa Ucrainei, idee pe care Austria o sprijinea ca un mijloc de a slăbi Rusia. (Nici atunci şi nici mai târziu, Lenin nu a luat poziţie în favoarea independenţei Ucrainei faţă de Austro-Ungaria.) Internat odată cu izbucnirea ostilităţilor ca supus al unei puteri inamice, a fost curând eliberat şi condus sub pază în Elveţia, unde avea să-şi petreacă următorii doi ani şi jumătate. Ajuns acolo, a redactat o declaraţie programatică, în care susţinea că înfrângerea Rusiei de către germani şi austrieci ar fi fost „cel mai mic dintre rele”. Era unicul socialist european de frunte care pleda pentru înfrângerea propriei ţări.

Sprijinul acordat de aproape toate partidele socialiste din Europa guvernelor din ţările lor la izbucnirea războiului a reprezentat fără îndoială o încălcare a angajamentului solemn pe care şi-l asumaseră, de a nu contribui la declanşarea unui conflict a cărui povară ar fi căzut în primul rând pe umerii celor mulţi. Această trădare a provocat o criză în interiorul mişcării socialiste internaţionale, opunând majoritatea, care se pronunţase în favoarea războiului, unei minorităţi cu puternică reprezentare rusă, care cerea încetarea imediată a ostilităţilor. Lenin se situase în fruntea aripii radicale a acestei minorităţi, cerând în loc de o încheiere imediată a păcii transformarea luptei dintre naţiuni într-o luptă între clase.

Propaganda antirusească a lui Lenin, ca şi dorinţa lui, exprimată deschis, ca Rusia să fie înfrântă au atras atenţia guvernului german. Unul dintre specialiştii în probleme ruseşti ai acestuia era Alexander Helphand-Parvus, radical rus expatriat, care în 1905 formulase teoria „revoluţiei permanente” (Capitolul II). Deziluzionat de eşecul Revoluţiei din 1905, Parvus ajunsese la concluzia că numai armata germană putea elibera Rusia de ţarism. Emigrat în Germania, a intrat în legătură cu Ministerul de externe de la Berlin. După izbucnirea războiului, Parvus a susţinut că interesele revoluţionarilor ruşi coincideau cu cele ale guvernului german, în măsura în care primii nu-şi puteau atinge obiectivul – răsturnarea regimului ţarist – decât dacă armata germană i-ar fi zdrobit pe ruşi. Cu aprobarea autorităţilor, Parvus l-a contactat pe Lenin la Zürich în mai 1915, dar la acea vreme Lenin i-a respins planurile. A acceptat totuşi ca în schimbul unui sprijin financiar să furnizeze unui alt agent german, un naţionalist estonian, rapoartele despre situaţia internă din Rusia pe care colegii lui de partid i le trimiteau în exil. Aceste activităţi, ca şi legăturile lui cu guvernul austriac, erau dovezi de înaltă trădare şi Lenin avea să păstreze până la moarte o tăcere absolută în legătură cu ele. Totul a ieşit la iveală abia după ce Germania şi Austria şi-au deschis arhivele.

În 1915 şi 1916, Lenin a luat parte în Elveţia la două conferinţe ale socialiştilor pacifişti. Cu ambele ocazii, el şi colegii lui bolşevici s-au aflat în minoritate, opunându-se apelurilor de încetare imediată a focului şi cerând cu insistenţă ca războiul „imperialist” să fie transformat într-un război civil. Majoritatea delegaţilor a considerat acest slogan nerealist şi chiar primejdios: după cum sublinia unul dintre ei, semnatarii unei asemenea platforme ar fi riscat pedeapsa cu moartea, în timp ce Lenin rămânea în siguranţă, în Elveţia neutră. Deşi respinsă, moţiunea lui Lenin avea să constituie baza programatică a Internaţionalei a Treia, Internaţionala Comunistă, întemeiată în 1919 în Rusia Sovietică.

Anii de război au reprezentat pentru Lenin şi Krupskaia o epocă de grele încercări, de sărăcie şi izolare faţă de Rusia. Trăiau în cartiere sărace, luau masa în compania prostituatelor şi a criminalilor, abandonaţi de mulţi dintre adepţii lor de odinioară, care vedeau acum în Lenin un fanatic periculos. Singura rază de lumină pentru Lenin în această perioadă sumbră a fost legătura sa sentimentală cu Inessa Armand, fiică a unor artişti de music-hall şi soţia unui bogătaş rus. Ea îl întâlnise pe Lenin în 1910, la Paris, şi îi devenise amantă cu îngăduinţa Nadejdei Krupskaia. Inessa pare să fi fost singura fiinţă umană cu care Lenin a avut o relaţie de adevărată intimitate.

În ciuda discursurilor lui despre războiul civil, Lenin nu credea în iminenţa unei revoluţii. Vorbind la o întrunire a tineretului socialist, organizată la Zürich în 9/22 ianuarie 1917, el prevedea că, deşi Europa nu putea evita o răsturnare socială, „noi, bătrânii, nu vom trăi [să vedem] bătălia finală a revoluţiei care se profilează la orizont”. Şapte săptămâni mai târziu, regimul ţarist se prăbuşea.

Capitolul VI.
LOVITURA DE STAT DIN OCTOMBRIE

Eşecul primelor încercări bolşevice de a lua puterea

Deşi se obişnuieşte să se vorbească despre două revoluţii ruse în 1917 – cea din februarie şi cea din octombrie – numai prima îşi merită numele. În februarie 1917, Rusia a trăit o veritabilă revoluţie, fiindcă tulburările care au dus la prăbuşirea regimului ţarist, deşi nu fuseseră imprevizibile sau neprovocate, izbucniseră în mod spontan, iar Guvernul Provizoriu care a preluat puterea s-a bucurat de o recunoaştere imediată la scară naţională. Nimic din toate acestea în octombrie 1917. Răsturnarea Guvernului Provizoriu nu a fost urmarea unor evenimente spontane, ci rezultatul unei conspiraţii pregătite cu grijă şi aduse la îndeplinire pas cu pas. Conspiratorilor le-au fost necesari trei ani de război civil pentru a supune majoritatea populaţiei. În octombrie a avut loc o lovitură de stat clasică, prin confiscarea autorităţii de către un mic grup, cu o participare de faţadă a maselor – ca pentru a respecta la modul declarativ idealul democratic profesat în epocă – dar fără o implicare reală a acestora.

Lovitura de stat bolşevică a evoluat în două faze. În prima dintre ele, desfăşurată sub conducerea directă a lui Lenin, strategia folosită urmărea repetarea evenimentelor din februarie şi răsturnarea guvernului prin demonstraţii de stradă. Această strategie a dat greş. Troţki, care a preluat conducerea mişcării în septembrie, când Lenin a fost obligat să se ascundă în Finlanda, a renunţat la orchestrarea unor agitaţii de masă. Pregătirile în vederea loviturii de stat au fost mascate prin convocarea, ilegală, a unui al doilea Congres al Sovietelor, iar trupe de şoc special constituite au primit din partea lui Troţki sarcina de a ocupa punctele vitale ale guvernului. În teorie, preluarea puterii s-a făcut cu titlu provizoriu şi în numele sovietelor, în realitate însă ea era permanentă şi realizată în beneficiul bolşevicilor.

Izbucnirea Revoluţiei din Februarie l-a găsit pe Lenin la Zürich; a aflat despre evenimente cu o întârziere de aproape o săptămână, dintr-un ziar elveţian. A hotărât să se întoarcă imediat în Rusia. Pe ce cale însă? Dată fiind poziţia lui pronunţat progermană şi antirusească, Aliaţii aveau în mod sigur să-i interzică tranzitul. Cealaltă alternativă era să călătorească prin Germania spre Suedia neutră şi de acolo, prin Finlanda, să ajungă la Petrograd. Era însă o variantă care îl expunea riscului de a se vedea acuzat de înţelegere cu inamicul, într-o perioadă în care sentimentele antigermane în Rusia erau foarte pronunţate.

Blocat la Zürich, unde – după expresia lui Troţki – se agita furios ca un animal în cuşcă, Lenin era îngrijorat de perspectiva ca bolşevicii să adopte o tactică greşită. Se temea, nu fără motiv, aşa cum aveau să demonstreze evenimentele, că adepţii lui intenţionau să urmeze linia menşevicilor, de sprijinire a Guvernului Provizoriu, în loc să acţioneze pentru înlăturarea imediată a acestuia. La 6/19 martie telegrafia bolşevicilor petrogrădeni:

Tactica noastră: circumspecţie absolută, niciun sprijin noului guvern. Kerenski trebuie suspectat în primul rând. Înarmarea proletariatului constituie singura garanţie. Alegeri neîntârziate pentru Duma [Municipală] din Petrograd. Niciun fel de apropiere faţă de celelalte partide.

În momentul în care Lenin transmitea colegilor săi aceste instrucţiuni, Guvernul Provizoriu exercita puterea de numai o săptămână şi abia dacă avusese timp să-şi dezvăluie fizionomia. În orice caz, îşi demonstrase supunerea faţă de Sovietul socialist. Prin urmare, insistenţa lui Lenin ca guvernul să fie tratat cu „o circumspecţie absolută” şi să nu i se acorde niciun sprijin trebuie interpretată nu ca o respingere a actelor lui, ci ca o dovadă că era considerat un rival politic. Directiva lui Lenin de „înarmare a proletariatului” indică intenţia de răsturnare a guvernului printr-o insurecţie armată. Iar refuzul de a coopera cu celelalte partide arată că lovitura de stat urma să fie exclusiv o operaţiune a Partidului Bolşevic.

Partidul, decimat de poliţia ţaristă, nu avea resursele necesare pentru a înfăptui un program atât de ambiţios. Se bucura de un sprijin aproape nul printre soldaţii răzvrătiţi, iar numărul aderenţilor lui în rândul muncitorilor din Petrograd era mai mic decât acela al menşevicilor sau al socialist-revoluţionarilor. Dar bolşevicii erau buni organizatori. La 2 martie, Comitetul de Partid din Petrograd, abia eliberat din închisoare, şi-a reluat operaţiunile şi, trei zile mai târziu, a reînceput să publice Pravda, care fusese interzisă după declanşarea războiului. Bolşevicii şi-au însuşit, ca sediu pentru partid, luxoasa vilă a balerinei M. F. Kşesinskaia, despre care se spunea că în tinereţe fusese amanta ţareviciului, viitorul Nicolae al II-lea.

Bolşevicii petrogrădeni erau dispuşi să coopereze cu menşevicii pentru a sprijini Guvernul Provizoriu „burghez”, fără însă a face parte din el. Aceasta era şi opţiunea unor bolşevici de frunte, Lev Kamenev şi Iosif Stalin, reîntorşi din Siberia în urma amnistiei declarate de guvern. Strategia bolşevică, aşa cum a enunţat-o Stalin la Conferinţa Bolşevicilor din întreaga Rusie, ţinută la Petrograd între 28 martie şi 4 aprilie, era similară cu cea a menşevicilor: control asupra Guvernului Provizoriu şi colaborare cu celelalte „forţe progresiste” în combaterea „contrarevoluţiei”. Comportamentul „nebolşevic” al bolşevicilor în acel moment şi întoarcerea cu o sută optzeci de grade produsă în atitudinea lor după sosirea lui Lenin demonstrează că acţiunea partidului nu se baza pe principii precise, pe care membrii lui le puteau asimila şi pune în practică, ci pe voinţa conducătorului. Ceea ce îi unea deci pe bolşevici era nu credinţa în anumite principii, ci credinţa în anumite persoane.

Germanii aveau propriile lor planuri în legătură cu radicalii ruşi. În toamna lui 1916, Kaiser-ul Wilhelm făcea următoarele reflecţii:

Din punct de vedere strict militar, este important să izolăm pe unul sau altul dintre beligeranţii aliaţi, printr-o pace separată, pentru a putea astfel să ne aruncăm cu toate forţele împotriva celorlalţi… În consecinţă, efortul nostru de război trebuie organizat ţinând cont de măsura în care tulburările din Rusia pot influenţa încheierea unei păci cu noi.

Se punea deci problema exploatării poziţiei progermane şi antirăzboinice a stângii radicale, al cărei lider necontestat era Lenin.

Cel care insista cel mai mult pentru a se miza pe „cartea Lenin” era Parvus. În 1917 el se afla în Danemarca, ţară neutră, unde desfăşura acţiuni de spionaj sub acoperirea companiei de importuri al cărei proprietar era. Reprezentantul lui de afaceri la Stockholm era polonezul Jacob Fürstenberg-Ganetski, colaborator de încredere al lui Lenin. Familiarizat îndeaproape cu aspectele politicii ruse, Parvus, care era un strateg politic de talie comparabilă cu a liderului bolşevic, l-a asigurat pe ambasadorul german în Danemarca că, odată ce ar fi avut cale liberă, stânga antirăzboinică avea să provoace o asemenea discordie în Rusia, încât în două-trei luni ţara ar fi ieşit din război. El a atras în mod deosebit atenţia asupra lui Lenin, pe care îl descria ca fiind „un nebun mult mai periculos” decât Kerenski. Cu o extraordinară capacitate de previziune, el a afirmat că, odată reîntors în Rusia, Lenin avea să răstoarne Guvernul Provizoriu, să preia conducerea şi să încheie o pace separată. Parvus înţelesese dorinţa de putere a lui Lenin şi era convins că acesta ar fi fost gata să încheie un târg pentru a i se permite să traverseze Germania în drum spre Suedia şi Rusia. La sugestia lui Parvus, ambasadorul german a telegrafiat la Berlin:

Trebuie să încercăm cu orice preţ să provocăm în Rusia cel mai mare haos cu putinţă… Trebuie să facem tot ce ne stă în puteri… pentru a adânci neînţelegerile dintre partidele moderate şi cele extremiste, fiindcă avem tot interesul ca acestea din urmă să învingă, revoluţia urmând să devină atunci inevitabilă şi să îmbrace forme care vor zdruncina cu siguranţă stabilitatea statului rus.

Convins de aceste argumente, guvernul de la Berlin a autorizat ambasada sa din Elveţia să iniţieze negocieri cu exilaţii ruşi în legătură cu tranzitarea Germaniei. Lenin, care a negociat în numele lor, a făcut tot posibilul să se asigure că nu aveau să fie acuzaţi de colaborare cu inamicul. Ruşii urmau să fie schimbaţi cu un număr de civili germani reţinuţi în Rusia; trenul lor urma să aibă un statut extrateritorial şi să fie scutit de controlul paşapoartelor. Obiectivele lui Lenin coincideau întâmplător cu cele ale germanilor şi, ca întotdeauna, liderul bolşevic acţiona şi acum după principiul că trebuie să cooperezi cu cei cu care împărtăşeşti anumite interese de moment împotriva unui duşman comun. Cât despre germani, ei nu făceau decât să aplice o strategie mai generală. După cum scria istoricul Richard M. Watt:

Pentru fiecare din inamicii lor – Franţa, Marea Britanie, Italia şi Rusia –, germanii puseseră de multă vreme la punct planuri menite să sprijine o trădare din interior. În linii mari, desfăşurarea lor urma să fie similară: mai întâi, crearea de discordie prin intermediul partidelor de extremă stângă; apoi, apeluri pacifiste ale unor defetişti, inspiraţi sau pur şi simplu cumpăraţi de Germania; în fine, încheierea unei înţelegeri cu o personalitate politică de frunte, care urma să preia conducerea guvernului pe fondul declinului de autoritate şi să ceară pace.

În Marea Britanie, germanii s-au folosit de un irlandez, Sir Roger Casement, în Franţa de Joseph Caillaux, iar în Rusia de Lenin. Casement a fost spânzurat, Caillaux a sfârşit în închisoare; singur Lenin a avut succes.

La 27 martie/9 aprilie, orele 3:20 după-amiaza, un tren în care se aflau treizeci şi doi de emigranţi ruşi a părăsit gara din Zürich, îndreptându-se spre graniţa cu Germania. Printre pasageri se numărau Lenin, Krupskaia, Grigori Zinoviev cu soţia şi copilul lui, Inessa Armand. La trecerea pe teritoriul german, trenul a avut prioritate maximă. Contrar legendei, el nu era sigilat, însă niciun german nu a pătruns în vagonul respectiv, respectându-se înţelegerea încheiată. La 30 martie/12 aprilie, ruşii au ajuns pe malul Mării Baltice, unde s-au îmbarcat la bordul unui vapor cu aburi, cu destinaţia Suedia.

La Stockholm erau aşteptaţi de Parvus. Acesta a cerut să-l întâlnească pe Lenin, însă Lenin a refuzat, trimiţându-l în locul lui pe un colaborator apropiat, Karl Radek, care, fiind cetăţean austriac, nu putea fi acuzat de înţelegere cu inamicul. Conţinutul discuţiilor dintre Radek şi Parvus nu s-a păstrat, dar practic este aproape sigur că cei doi au stabilit condiţiile sprijinului financiar acordat de Germania bolşevicilor. După încheierea negocierilor, Parvus a plecat imediat la Berlin, pentru a se întâlni cu ministrul de externe german.

Lenin şi însoţitorii lui au ajuns la Petrograd în seara zilei de 3 aprilie, la orele 23:10. Sosirea lor a coincis cu încheierea Conferinţei Bolşevicilor din întreaga Rusie, iar adepţii lui Lenin i-au rezervat o primire de care nicio altă personalitate politică a Rusiei post-ţariste nu se bucurase până atunci. Când trenul a intrat în gara Finlandia, o orchestră a început să cânte Marseieza; în faţa gării aştepta un automobil blindat, iluminat de un proiector. Lenin s-a urcat pe maşină, de unde a adresat celor de faţă un scurt mesaj, după care, urmată de o mulţime de oameni, maşina s-a pus în mişcare spre vila balerinei Kşesinskaia. Aici, Lenin a ţinut un discurs al cărui militantism i-a uimit pe cei prezenţi. Ideea conducătoare a discursului era că trecerea de la etapa „burgheză” a revoluţiei la cea socialistă era o problemă de săptămâni, nu de ani. Suhanov, un menşevic care se afla în acele momente în public, scria:

Nu pot uita acel discurs, care, asemenea unui fulger, m-a zguduit şi stupefiat nu doar pe mine, eretic rătăcit în mijlocul unui delir, dar chiar şi pe adevăraţii credincioşi. Vă asigur că nimeni nu se aştepta la aşa ceva. Părea că toate forţele elementare îşi părăsiseră sălaşurile şi că duhul nimicirii universale, care nu cunoştea piedici sau îndoieli, nici calcule şi slăbiciuni omeneşti, plutea în cercuri deasupra capetelor discipolilor, încremeniţi în holul vilei ca sub puterea unei vrăji.

Ceva mai târziu, Lenin le-a citit simpatizanţilor lui documentul cunoscut sub numele de „Tezele din Aprilie”. Majoritatea celor prezenţi au fost izbiţi de conţinutul documentului, care părea opera unui om rupt de realitate, dacă nu de-a dreptul a unui nebun. Lenin propunea: ieşirea din război; trecerea neîntârziată la etapa următoare a revoluţiei; încetarea oricărui sprijin pentru Guvernul Provizoriu; trecerea întregii puteri în mâinile sovietelor; dizolvarea armatei şi înlocuirea ei cu miliţii populare; confiscarea marilor proprietăţi funciare şi naţionalizarea pământului; integrarea instituţiilor financiare ale Rusiei într-o singură Bancă Naţională, aflată sub directa supraveghere a sovietelor; controlul sovietelor asupra producţiei şi distribuţiei; crearea unei noi Internaţionale.

Comitetul de redacţie al Pravdei a refuzat iniţial să publice „Tezele” lui Lenin. Obligat să o facă, a însoţit textul acestuia de un editorial în care ziarul se disocia de opiniile autorului.

Oricare va fi fost părerea bolşevicilor despre declaraţiile liderului lor, germanii erau încântaţi. La 4/17 aprilie, agentul lor la Stockholm telegrafia la Berlin: „Intrarea lui Lenin în Rusia un succes. Acţionează aşa cum dorim.”

Lenin era un om căruia cu greu îi puteai desluşi intenţiile: cum politica însemna pentru el război, nu îşi dezvăluia planurile mai mult decât ar face-o un general în ajunul bătăliei. Nu făcea, e adevărat, niciun secret din obiectivul strategic general pe care şi-l fixase; tactica lui însă rămânea necunoscută. Benito Mussolini, un expert în arta loviturii de stat, mărturisea cândva unui prieten: „Statul trebuie apărat nu atât de programul revoluţiei, cât de tacticile ei”.

Ca toţi marii cuceritori, Lenin se pricepea foarte bine să găsească punctele slabe ale duşmanului. Era conştient de faptul că reprezentanţii intelighenţiei liberale şi socialiste nu erau – ca să folosim o expresie a lui Clemenceau – decât nişte „tigri vegetarieni”, oameni care, în ciuda atitudinii lor revoluţionare, se temeau în egală măsură de violenţă şi de responsabilităţi. Ştia că Rusia e stăpânită de nemulţumiri şi aspiraţii nesatisfăcute, care – stimulate şi bine direcţionate – îi puteau aduce puterea. Pentru a atinge acest obiectiv, bolşevicii trebuiau să se distanţeze de acţiunile guvernului şi ale celorlalte partide, prezentându-se drept unica alternativă la starea de lucruri existentă.

Lenin studiase cu atenţie cartea lui Clausewitz, Despre război, aplicându-i ideile în activitatea sa politică. Ca şi în război, obiectivul trebuia să fie nu doar înfrângerea inamicului, ci şi nimicirea lui, ceea ce presupunea: (1) a-l lipsi de forţe armate, şi (2) a-i distruge instituţiile. Dar dacă acesta refuza să se supună, trebuia mers până la anihilarea lui fizică.

Principiul după care se ghida Lenin pornea de la afirmaţia făcută – oarecum în treacăt – de Marx, în urma căderii Comunei din Paris, în 1871. Analizând eşecul acesteia, Marx ajungea la concluzia că, încercând să cucerească – în loc să lichideze – structurile politice, sociale şi militare existente, comunarzii comiseseră o eroare fundamentală. Revoluţiile viitoare trebuiau deci „nu să transfere aparatul birocratico-militar din mâinile unora în mâinile celorlalţi, ci să-l zdrobească pur şi simplu”. Aceste cuvinte s-au imprimat adânc în mintea lui Lenin, arătându-i cum să prevină reacţiile contrarevoluţionare care provocaseră eşecul precedentei revoluţii. Ele explică de asemeni distrugerea pe care Lenin şi succesorul lui, Stalin, au semănat-o în Rusia după preluarea puterii.

Experienţa Revoluţiei din Februarie pare să-l fi convins pe Lenin că Guvernul Provizoriu putea fi răsturnat prin acţiuni de stradă, aşa cum se întâmplase cu regimul ţarist. De astă dată însă, demonstraţiile trebuiau dirijate cu grijă de Partidul Bolşevic. Lenin a împrumutat în acţiunile lui revoluţionare tactica militară a hărţuirii (tiraillerie), folosită de armatele lui Napoleon pentru a identifica punctele slabe ale inamicului, înaintea loviturii decisive date de garda imperială. În afară de Clausewitz, Lenin studiase şi cartea sociologului francez Gustave Le Bon, Psihologia mulţimilor, operă de pionerat în analiza comportamentului uman în cadrul mulţimii şi a modalităţilor de a-l manipula. (Mussolini şi Hitler s-au folosit şi ei de observaţiile lui Le Bon.)

În cele trei luni care au urmat întoarcerii lui în Rusia, Lenin s-a lansat cu imprudenţă în mai multe încercări de a răsturna Guvernul Provizoriu, folosindu-se de forţa străzii. A eşuat de fiecare dată, iar ultima încercare, în iulie 1917, a fost pe punctul să se soldeze cu distrugerea Partidului Bolşevic. Hărţuielile nu au fost însă cu totul inutile, demonstrând lipsa de fermitate a guvernului, aspect pe care Troţki avea să-l exploateze ulterior cu succes. Ele au contribuit în plus la consolidarea mişcării bolşevice.{16}

Prima tentativă, oarecum timidă, a bolşevicilor de a lua puterea a avut loc în aprilie, la mai puţin de trei săptămâni după întoarcerea lui Lenin. Pretextul l-a constituit neînţelegerea dintre guvern şi Soviet în privinţa obiectivelor războiului. Sovietul voia continuarea războiului până la victorie, dar şi încheierea lui cu o pace fără „anexiuni şi despăgubiri”. Ministrul de externe, Miliukov, avea o opinie diferită, dorind ca Rusia să revendice Bosforul şi Dardanelele, împreună cu Constantinopolul, promise de Aliaţi în 1915 de teama ieşirii ruşilor din război. Semnalele contradictorii trimise de guvern în această privinţă au condus la ieşirea în stradă a unor unităţi militare, care au declanşat demonstraţii sub conducerea unor ofiţeri tineri cu vederi radicale. Bolşevicii li s-au alăturat, lansând lozinci în care cereau demisia guvernului şi înlocuirea lui cu Sovietul. Generalul Lavr Kornilov, comandant al Districtului Militar Petrograd, a cerut aprobarea cabinetului pentru a pune capăt tulburărilor prin forţă, dar propunerea i-a fost respinsă şi ordinea a fost restabilită prin înţelegere cu Ispolkom-ul. Dezgustat de lipsa de fermitate a guvernului, Kornilov a cerut să fie eliberat din funcţie şi trimis pe front. Ne vom mai întâlni cu el.

Lecţia evenimentelor din aprilie l-a condus pe Lenin la concluzia că bolşevicii „nu fuseseră îndeajuns de revoluţionari” în acţiunile lor.

Agitaţiile din aprilie au grăbit declanşarea primei crize guvernamentale. În apelul pe care l-a dat publicităţii la sfârşitul lunii (vezi mai sus, p. 99), guvernul recunoştea că nu mai putea administra singur treburile ţării şi făcea apel la intelighenţia socialistă să i se alăture. Ispolkom-ul, credincios principiului pe care şi-l fixase, de a controla noua autoritate din afară, a respins iniţial cererile cabinetului, dar la începutul lui mai şi-a reconsiderat poziţia, acceptând. După demisia lui Miliukov şi a lui Guşkov, şase reprezentanţi socialişti ai Sovietului au devenit miniştri în ceea ce avea să fie cunoscut ca „Guvernul de Coaliţie”. Lvov şi-a păstrat postul de prim-ministru, iar Kerenski a preluat conducerea Ministerului de război.

Înţelegerile din mai au atenuat efectele pernicioase ale dualităţii puterii, dar au creat o nouă problemă. Acceptând să intre în guvernul „burghez” şi devenind astfel o componentă a establishmentului, socialiştii trebuiau să îşi asume în mod inevitabil partea lor de răspundere ori de câte ori lucrurile mergeau prost. Acest lucru le-a permis bolşevicilor, care refuzaseră să intre în coaliţie, să se prezinte drept unica alternativă la autoritatea „burgheză” existentă şi adevăraţii gardieni ai revoluţiei. Şi, dat fiind că sub administraţia incompetentă a intelectualilor liberali şi socialişti situaţia nu putea decât să se înrăutăţească, Partidul Bolşevic se plasa în poziţia de unic partid capabil să salveze Rusia.

În lunile mai-iunie 1917, bolşevicii au continuat să rămână abia a treia forţă între partidele socialiste: la Primul Congres al Sovietelor din întreaga Rusie, desfăşurat la începutul lui iunie, nu deţineau decât 105 locuri, faţă de cele 285 ale socialist-revoluţionarilor şi 248 ale menşevicilor. La Primul Congres al Ţărănimii, dominat de socialist-revoluţionari, bolşevicii nu au avut decât douăzeci de delegaţi. Timpul se scurgea însă în favoarea lor.

Bolşevicii aveau un număr de avantaje în raport cu rivalii lor. Pe lângă statutul lor de unică alternativă la „status quo” şi organizaţia lor paramilitară, la fel de singulară, merită menţionate încă două atuuri.

Spre deosebire de menşevici şi socialist-revoluţionari, care nu duceau lipsă de lozinci revoluţionare, dar dădeau înapoi când trebuiau să le aplice, bolşevicii îşi respectau programul la modul literal. Puteau de aceea să îi înfăţişeze pe rivalii lor socialişti ca pe nişte ipocriţi şi să se prezinte drept adevărata conştiinţă a Revoluţiei. În plus, din nou în contrast cu socialiştii, bolşevicii gândeau în termeni globali, fără să le pese prea mult de ceea ce se întâmpla cu Rusia – care reprezenta pentru ei doar o rampă de lansare a revoluţiei mondiale. Îşi puteau deci permite să acţioneze cu o totală lipsă de răspundere, promiţând fiecărei categorii ceea ce dorea şi încurajând tendinţele cele mai distructive, lucru pe care nici menşevicii, nici socialist-revoluţionarii – ca să nu mai vorbim de liberali sau conservatori – nu erau pregătiţi să îl facă. Ulterior, odată ajunşi la putere, bolşevicii aveau să-şi uite rapid toate promisiunile, reconstruind statul într-o formă extrem de centralizată. Până atunci însă, indiferenţa lor faţă de soarta Rusiei avea să reprezinte un atu imens, poate chiar hotărâtor.

Destrămarea rapidă a unităţii Rusiei a oferit Partidului Bolşevic şansa de a slăbi influenţa menşevicilor în sânul mişcării sindicale. Pe măsură ce sistemele de transport şi comunicaţii se dezintegrau şi regiunile, lipsite acum de sprijinul guvernului central, erau nevoite să îşi rezolve singure problemele, reţeaua naţională de sindicate dispărea. Lucrătorii din fabrici părăseau sindicatele din structura orizontală, organizată după criterii de ramură, şi se integrau în sindicate organizate pe verticală, în cadrul fiecărei întreprinderi. Această evoluţie a stimulat dezvoltarea sindicalismului, formă de anarhism care cerea desfiinţarea statului şi trecerea economiei naţionale sub controlul muncitorilor. Una dintre manifestările acestei tendinţe a fost apariţia comitetelor de fabrică (Fabzavkom), care reuneau lucrătorii cu meserii diferite din aceeaşi fabrică. Iniţial, Fabzavkom-urile adoptaseră o atitudine moderată, contribuind la creşterea producţiei, dar ele s-au radicalizat curând, înlăturând proprietarii şi directorii şi preluând conducerea fabricilor. Marxiştii dispreţuiau sindicalismul, fiindcă intenţia lor era de a încredinţa conducerea economiei statului socialist, nu muncitorilor. Şi totuşi, aşa cum procedase şi cu alte ocazii, Lenin s-a identificat cu cauza sindicalismului, alăturându-se vocilor care cereau trecerea industriei sub „control muncitoresc”. A câştigat astfel de partea Partidului Bolşevic o mare parte a proletariatului industrial: la Prima Conferinţă a Comitetelor de Fabrică din Petrograd, desfăşurată la sfârşitul lui mai, bolşevicii controlau cel puţin două treimi din numărul delegaţilor.{17}

Ulterior, în 1920, tendinţa sindicalistă din sânul Partidului Comunist avea să-i dea multă bătaie de cap lui Lenin, care a recurs la epurări pentru a o elimina. În 1917 el sprijinea însă din toată inima sindicalismul.

Dat fiind că în viziunea lui preluarea puterii avea să fie, în faza sa decisivă, un act violent, Lenin a organizat o armată privată, Gărzile Roşii, pe care a refuzat să o subordoneze Sovietului. A desfăşurat de asemeni o intensă propagandă în rândul soldaţilor, atât în garnizoanele din oraşe, cât şi pe front, pentru a lipsi guvernul de sprijinul armatei în perspectiva plănuitei lovituri de stat. Propaganda antirăzboinică era dusă pe un ton moderat, fiindcă soldaţii îi urau pe germani şi Lenin era deja suspectat de a fi agentul lor. Ziarele bolşevice, distribuite în mare număr printre militari, erau purtătoarele unui mesaj subtil, mai degrabă propagandistic decât agitatoric: soldaţii nu trebuiau să lase armele, ci să se gândească numai cine dorea războiul şi în ce scop? (Răspunsul era: „burghezia”.){18} Era un apel voalat în favoarea războiului civil. Soldaţii erau îndemnaţi să nu permită cu niciun preţ să fie folosiţi împotriva muncitorilor (se subînţelegea: împotriva Partidului Bolşevic).

Acest gen de propagandă, răspândit prin ziare cu tiraje de sute de mii de exemplare, cele mai multe distribuite gratuit, necesita anumite sume de bani. Banii proveneau în special din Germania, care avea acelaşi interes ca şi bolşevicii ca Rusia să iasă din război. Despre activităţile subversive de acest gen rămân rareori dovezi scrise. Persoane de încredere de la Berlin trimiteau, prin intermediari siguri, bani unor agenţi bolşevici din Suedia neutră, fără ca vreun fel de cerere scrisă sau chitanţă să fi fost emisă. O sursă dintre cele mai autorizate, fostul ministru german de externe, Richard Kühlmann, arhitect al politicii germane pro-bolşevice din anii 1917–1918, afirmă că bolşevicii foloseau subvenţii germane pentru a-şi finanţa organizarea şi propaganda. La 3 decembrie 1917 (stil nou), într-un memorandum interior confidenţial, Kühlmann rezuma astfel contribuţia ţării sale la cauza bolşevică:

Destrămarea Antantei, urmată de crearea unor alianţe politice convenabile nouă reprezenta cel mai important obiectiv al diplomaţiei noastre în timpul războiului. Rusia părea a fi veriga cea mai slabă din lanţul inamic. Sarcina noastră era deci să slăbim şi, atunci când ar fi devenit posibil, să îndepărtăm această verigă. Iată scopul activităţilor subversive pe care le-am dirijat în spatele frontului – în primul rând, încurajarea tendinţelor separatiste şi sprijinirea bolşevicilor. Fără fondurile pe care le-au primit de la noi în permanenţă, pe diferite canale şi sub diverse acoperiri, bolşevicii nu şi-ar fi putut publica principalul lor jurnal, Pravda, nu ar fi putut desfăşura o propagandă energică şi nu şi-ar fi extins considerabil baza de sprijin, iniţial atât de limitată.

Un socialist german apropiat guvernului de la Weimar [de după război] estima că sumele destinate bolşevicilor au depăşit 50 de milioane de mărci germane-aur, echivalentul a 6-10 milioane de dolari, adică cel puţin nouă tone de aur. Cea mai mare parte au fost se pare transmise printr-un funcţionar al ambasadei germane de la Stockholm, un oarecare Kurt Riezler. Riezler i le plătea lui Fürstenberg-Ganetski, colaborator al lui Lenin şi angajatul lui Parvus, iar acesta le transfera unor firme-fantomă din Petrograd, printre care şi o companie farmaceutică deţinută de unul dintre membrii Comitetului Central bolşevic. Guvernul Provizoriu a aflat despre aceste tranzacţii de la spionajul francez, urmărindu-le pentru a se prevala eventual de ele mai târziu, dar fără a le pune pentru moment capăt.{19}

Deşi lipsit de experienţă în probleme militare, Kerenski şi-a îndeplinit atribuţiile de ministru de război cu o remarcabilă energie. El considera că supravieţuirea democraţiei în Rusia depindea de starea de spirit a armatei şi că cea mai bună soluţie pentru a ridica moralul acesteia ar fi fost o ofensivă încununată de succes. Kerenski spera să repete performanţa din 1792 a armatei franceze, care îi oprise şi respinsese pe invadatorii prusaci, câştigând astfel sprijinul întregii naţiuni pentru guvernul revoluţionar. Spera de asemenea ca o victorie răsunătoare a armatei ruse să-i permită să se debaraseze de bolşevici, care duceau o campanie neîntreruptă împotriva guvernului.

Ofensiva a fost stabilită pentru mijlocul lunii iunie. Contribuţia personală a lui Kerenski a constat în încurajarea trupelor cu discursuri patriotice; entuziasmul provocat de discursurile lui era enorm şi imediat, dar se topea îndată după plecarea oratorului. Generalii, puşi în situaţia de a comanda o armată din ce în ce mai indisciplinată, priveau cu un ochi sceptic toată această retorică şi îl porecliseră pe ministru „Convingătorul Suprem”. Dorinţa de luptă dispăruse însă. După opinia lui Kerenski însuşi, Revoluţia sădise în soldaţi convingerea că războiul nu mai avea niciun rost. „După trei ani de suferinţe amare”, spunea el, „milioanele de soldaţi sătui de război începuseră să se întrebe: «De ce să murim tocmai acum, când acasă ne aşteaptă o viaţă nouă, mai liberă?»” Atitudinea Sovietului, care pe de o parte îndemna la continuarea luptei, iar pe de alta condamna războiul „imperialist”, nu făcea decât să încurajeze aceste sentimente.

Bolşevicii au încercat să exploateze starea de spirit din armată, punând la cale o a doua demonstraţie de masă, pentru 10 iunie – de astă dată participanţii urmau să fie înarmaţi –, cu intenţia de a pune guvernul în dificultate şi, dacă ocazia se ivea, de a-l răsturna. Planul, considerat prematur şi respins de o bună parte a membrilor Comitetului Central al Partidului Bolşevic, a fost anulat în ultimul moment, la insistenţele Sovietului. Acceptând să cedeze, bolşevicii au pus totuşi în vedere Sovietului că pe viitor nu aveau să mai ţină cont de opinia lui.

La 16 iunie, armata rusă a lansat operaţiunea prevăzută. Forţa maximă a atacului a fost concentrată pe frontul sudic, înspre Lvov şi Galiţia. Dar ofensiva, în care Armata a Opta comandată de Kornilov s-a distins în mod deosebit, şi-a pierdut suflul de îndată ce germanii au venit în sprijinul austriecilor. La vederea uniformelor germane, ruşii au luat-o la fugă speriaţi. Operaţiunea din iunie a fost ultima zvâcnire a unei armate muribunde.

Din acel moment, armata nu a mai desfăşurat acţiuni semnificative; curând ea avea să se destrame. Ar fi deci timpul să trecem în revistă pierderile înregistrate de Rusia în primul război mondial. Acestea sunt adesea mult exagerate, afirmându-se chiar că ele au depăşit pierderile tuturor celorlalte puteri beligerante. Estimările cele mai plauzibile vorbesc de 1,3 milioane de morţi, număr egal cu cel înregistrat de francezi şi austrieci, dar cu o treime mai mic decât cel din tabăra germană. Ruşii au avut totuşi de departe cel mai mare număr de soldaţi căzuţi prizonieri – 3,9 milioane – cifră care, comparată cu pierderile lor de pe câmpul de luptă, arată că se predau într-un ritm de doisprezece-cincisprezece ori mai mare decât soldaţii occidentali.

Eşecul ofensivei din iunie 1917 a afectat în mod catastrofal reputaţia lui Kerenski şi a Guvernului Provizoriu, mărind considerabil şansele de succes ale bolşevicilor, antirăzboinici declaraţi; profitând de atmosfera de deznădejde care se instalase la Petrograd, s-au aventurat într-o nouă tentativă de puci.

Desfăşurarea evenimentelor din iulie a rămas multă vreme neclară, în mare parte datorită eforturilor deosebite pe care comuniştii le-au depus spre a-şi ascunde implicarea în ceea ce s-a dovedit a fi un dezastru absolut.

Tulburările din iulie au fost provocate de hotărârea guvernului de a trimite pe front câteva unităţi ale garnizoanei Petrograd. Ordinul, care încălca înţelegerea încheiată cu Sovietul patru luni mai înainte, i-a înfuriat pe soldaţi. Bolşevicii au dezlănţuit o campanie propagandistică fără precedent, instigând garnizoana la răzvrătire. Au avut însă grijă să se asigure că tulburările nu aveau să fie spontane şi neorganizate, aşa cum se întâmplase în februarie, ci dirijate cu precizie de propria lor organizaţie militară, un centru clandestin de comandă creat pentru a coordona lovitura de stat.

La 29 iunie, într-o atmosferă de tensiune crescândă, Lenin a dispărut brusc din Petrograd. A reapărut curând în Finlanda. Motivul declarat al plecării era starea lui de epuizare şi nevoia de a se odihni. Cel mai probabil însă a fost vorba de semnale transmise de simpatizanţii bolşevici din guvern, conform cărora autorităţile deţineau suficiente dovezi despre legăturile partidului cu inamicul pentru a-i aduce pe liderii acestuia în faţa justiţiei. Într-adevăr, la 1 iulie s-a ordonat arestarea a douăzeci şi opt de bolşevici de frunte, printre care şi Lenin.

În absenţa acestuia, bolşevicii petrogrădeni şi-au concentrat acţiunile asupra Regimentului de Mitraliere, cea mai mare unitate militară din capitală şi cea care le crea autorităţilor cele mai numeroase probleme. La 30 iunie s-a aflat că regimentul urma să fie dezafectat şi soldaţii trimişi pe front. Au urmat adunări de protest, în timpul cărora agitatori bolşevici şi anarhişti îi instigau pe soldaţi împotriva autorităţilor. Mitinguri similare au avut loc şi la baza navală de lângă Petrograd, Kronstadt, bastion al anarhiştilor. Bolşevicii oscilau între a incita la răzvrătire sau a-i linişti pe soldaţi, pentru că – oricât de mult ar fi dorit să provoace o revoltă pe scară largă – se temeau că o acţiune prematură şi insuficient dirijată putea oferi guvernului un pretext pentru a-i zdrobi.

La 3 iulie, Regimentul de Mitraliere, decizând prin vot să iasă în stradă, a trimis emisari în celelalte unităţi de garnizoană pentru a le cere sprijinul. Majoritatea au refuzat. Ceva mai târziu în cursul zilei, principalii lideri bolşevici aflaţi în Petrograd – Kamenev, Troţki şi Zinoviev – au hotărât să se alăture răzvrătiţilor. Planul lor era să preia controlul Secţiei Muncitoreşti a Sovietului şi să proclame trecerea puterii în mâinile Sovietului, urmând ca abia apoi să anunţe Ispolkom-ul de decizia luată. În conformitate cu acest plan, au convocat o sesiune extraordinară a Secţiei Muncitoreşti. Când Zinoviev a declarat că Sovietul se pregăteşte să ia puterea, menşevicii şi socialist-revoluţionarii au părăsit şedinţa, lăsându-le bolşevicilor controlul deplin. La propunerea lor, cei rămaşi au votat o rezoluţie care cerea trecerea întregii puteri în mâinile Sovietului. Comitetul Central bolşevic, întrunit noaptea târziu, a dat ordin organizaţiei sale militare să scoată a doua zi în stradă soldaţii şi marinarii răzvrătiţi, cu armele asupra lor, pentru o demonstraţie.

Bolşevicii acţionau după un plan flexibil, deciziile urmând să fie luate în funcţie de modul în care avea să evolueze demonstraţia. Mihail Kalinin, participant la evenimente (şi, peste ani, preşedinte al Uniunii Sovietice), descria în felul următor situaţia bolşevicilor:

Responsabilii partidului se aflau în faţa unei dileme: „Despre ce e vorba – e o demonstraţie sau ceva mai mult decât atât? Poate începutul revoluţiei proletare, luarea puterii?”… [Lenin] a răspuns: „Vom vedea ce se întâmplă, acum nimeni nu poate spune!”… Era într-adevăr o trecere în revistă, o probă a forţelor revoluţionare, a numărului, calităţii şi activismului lor… Proba se putea transforma într-o înfruntare hotărâtoare: totul depindea de raportul de forţe şi de mulţi alţi factori. În orice caz, ca pentru a ne pregăti pentru orice surpriză neplăcută care se putea ivi, ordinul comandantului a fost: „Vom vedea”. Asta nu însemna că nu eram gata să aruncăm regimentele în luptă, dacă raportul de forţe se dovedea favorabil, sau dimpotrivă, să ne retragem cu minimum de pierderi, ceea ce s-a şi întâmplat de fapt la 4 iulie.{20}

Demonstraţia soldaţilor a început, aşa cum se plănuise, cu trecerea în revistă a trupelor de către bolşevici, în curtea vilei Kşesinskaia. Lenin, care se întorsese chiar în acea dimineaţă, le-a ţinut un discurs scurt şi oarecum neangajant. Demonstranţii au mărşăluit apoi prin centrul oraşului, îndreptându-se spre Palatul Taurida, cândva sediul Dumei, acum al Sovietului. Erau coordonaţi de organizaţia militară bolşevică, ale cărei unităţi ocupau puncte strategice în capitală. Intenţia oamenilor lui Lenin era să forţeze Sovietul să preia puterea: bolşevicii nu se îndoiau că, odată atins acest obiectiv, aveau să-i dea la o parte cu uşurinţă pe socialist-revoluţionari şi menşevici şi să preia controlul.

După-amiază, o mulţime imensă era adunată în faţa Palatului Taurida. Oratorii bolşevici, răspândiţi printre oameni, îi bombardau cu întrebări provocatoare pe socialiştii din Soviet, pe măsură ce aceştia îşi făceau apariţia. Scena era pregătită pentru ultimul act, dar acesta nu a mai avut loc, fiindcă în momentul crucial Lenin şi-a pierdut curajul. În clipa în care trupele bolşevice, aşteptând ordinul lui, erau gata să ocupe palatul şi să anunţe preluarea puterii, Lenin a ezitat şi a pierdut partida.

Guvernul, aflat sub asediu şi practic lipsit de apărători înarmaţi, părea paralizat. Spre marele lui noroc, ministrul de justiţie a reacţionat prompt, oferind presei o parte din probele pe care le deţinea despre legăturile bolşevicilor cu Germania. Informaţiile au ajuns rapid la urechile soldaţilor din garnizoană, producând un efect electrizant. Spre seară, unităţi ale armatei au ajuns la Palatul Taurida, hotărâte să-i trimită la plimbare pe bolşevici şi pe sprijinitorii acestora. Răzvrătiţii, împreună cu simpatizanţii lor din rândurile muncitorilor, au fugit. La căderea nopţii, se putea spune că puciul eşuase.

În zilele următoare oraşul a fost ocupat de trupe loiale guvernului, venite de pe front, iar poliţia a început să-i vâneze şi să-i aresteze pe bolşevici. S-a dat ordin ca Lenin şi colaboratorii lui cei mai apropiaţi să fie reţinuţi sub acuzaţia de „înaltă trădare şi organizare a unei rebeliuni armate”. Lenin s-a ascuns undeva în Petrograd, negând cu energie că ar fi avut intenţia să organizeze o lovitură de stat; câteva zile mai târziu, însoţit de Zinoviev, a fugit din Petrograd deghizat, oprindu-se un timp într-o regiune din vecinătate şi îndreptându-se apoi spre Finlanda. Majoritatea colegilor lui au fost arestaţi, dar guvernul nu a declanşat procedurile legale împotriva lor, din cauza obiecţiilor ridicate de Soviet; membrii acestuia se temeau că orice acţiune îndreptată împotriva bolşevicilor ar fi creat un precedent, putând servi ca pretext pentru o eventuală lichidare a partidelor socialiste. Deşi puciul eşuat fusese îndreptat în egală măsură împotriva Sovietului şi a Guvernului Provizoriu, Sovietul simţea că soarta îi era legată de cea a bolşevicilor.

În urma evenimentelor din iulie, Lvov a demisionat şi Kerenski a preluat postul de prim-ministru, primind puteri sporite. El i-a oferit lui Kornilov comanda forţelor armate. A ordonat de asemenea ca unităţile care participaseră la rebeliune să fie dezarmate şi numărul soldaţilor din garnizoana Petrograd redus. S-a interzis distribuirea pe front a Pravdei şi a altor publicaţii bolşevice. În ciuda acestor măsuri energice însă, Kerenski continua să se teamă mai mult de o lovitură a dreptei monarhiste decât de o repetare a puciului bolşevic. Străduindu-se să liniştească Sovietul, el nu a aplicat bolşevicilor lovitura de graţie la care se aşteptau. Ceea ce i-a salvat. Troţki avea ulterior să scrie: „Din fericire duşmanii noştri nu au avut o logică suficient de consecventă şi nici destulă hotărâre.”

Lovitura de stat

Lenin ascunzându-se, în septembrie 1917 comanda forţelor bolşevice a fost preluată de colaboratorii lui. Troţki era cel mai cunoscut dintre membrii partidului, în mare parte datorită talentelor sale oratorice remarcabile. Conducerea operaţională a puciului a fost încredinţată organizaţiei militare a bolşevicilor, al cărei şef era N. I. Podvoiski. Unul dintre cei care a cunoscut din interior Partidul Bolşevic, Viaceslav Molotov, îşi amintea mulţi ani mai târziu că Troţki jucase un „rol major” în octombrie 1917, însă „numai ca agitator” – nefiind implicat în chestiunile organizatorice.{21} Sfidând îndemnurile la acţiune imediată ale lui Lenin, colaboratorii lui au adoptat o strategie mai precaută, evitând agitaţiile de stradă şi plănuind să-şi mascheze puciul ca o preluare a puterii de către Soviet.

Personalitatea lui Troţki o completa în mod ideal pe aceea a lui Lenin. Mai cultivat şi mai strălucitor decât acesta, orator şi scriitor mai talentat, avea puterea de a electriza mulţimile, în timp ce carisma lui Lenin era limitată la micul lui cerc de adepţi. Troţki nu era prea popular printre cadrele bolşevice, în parte pentru că intrase relativ recent în partid, în parte din cauza aroganţei lui insuportabile. În timpul Revoluţiei şi al războiului civil, el a fost alter-ego-ul lui Lenin, un nedespărţit tovarăş de luptă. După victoria bolşevică, avea să devină însă o povară.

Evenimentul care le-a permis bolşevicilor să-şi revină după dezastrul din iulie a constituit unul dintre episoadele cele mai bizare ale Revoluţiei ruse. Cunoscut de istorici sub numele de „afacerea Kornilov”, el a avut drept cauză conflictul interior care îl măcina pe Kerenski. Primul ministru era împărţit între sentimentul că, în calitate de conducător al unui stat aflat într-o situaţie de cvasianarhie şi ameninţat de ofensiva germană, avea nevoie de sprijinul armatei şi teama, izvorâtă din conştiinţa lui de intelectual socialist, că armata putea da naştere unui contrarevoluţionar de genul lui Napoleon.{22}

Kornilov, fiul unui cazac siberian, urcase rapid treptele ierarhiei militare, graţie curajului său şi entuziasmului pe care ştia să-l inspire soldaţilor. Nu era la curent cu ceea ce se întâmpla în viaţa politică şi de altfel îi păsa prea puţin; opiniile lui în legătură cu acest subiect nu erau cele ale unui conservator sau ale unui monarhist – s-ar putea spune mai degrabă că erau „progresiste”. Era un patriot ardent. Pe de altă parte, manifestase dintotdeauna tendinţe de insubordonare.

Kerenski s-a apropiat de Kornilov în urma puciului din iulie, numindu-l comandant-şef cu speranţa că va restabili disciplina în rândurile forţelor armate şi va opri contraofensiva germană. Kornilov a acceptat postul, dar a pus un număr de condiţii. În interesul refacerii capacităţii de luptă a armatei, a solicitat eliminarea celor mai nocive dintre prevederile conţinute în Ordinul nr. 1, prin: dezafectarea sau măcar reducerea influenţei comitetelor din armată create prin respectivul ordin şi reacordarea de puteri disciplinare ofiţerilor. Cerea de asemenea reintroducerea pedepsei cu moartea pentru dezertori şi răzvrătiţi, atât pe front cât şi în spatele frontului. Industria de apărare rusă trebuia mobilizată pentru a face faţă cu mai multă eficienţă efortului de război.

Condiţiile puse de Kornilov l-au înfuriat pe Kerenski, care a fost pe punctul de a-i anula numirea. Colaboratorii lui l-au convins să renunţe, dar sămânţa discordiei încolţise deja: după afirmaţia lui Boris Savinkov, adjunctul lui Kerenski, care îi cunoştea bine pe cei doi, „Komilov iubeşte libertatea… dar pune pe primul plan Rusia şi abia pe al doilea libertatea, în vreme ce pentru Kerenski… libertatea şi revoluţia sunt pe primul plan, iar Rusia pe cel de-al doilea”. Aceste diferenţe de prioritate nu au putut fi şterse.

Timp de două săptămâni, negocierile dintre cei doi au continuat să treneze. Kornilov şi-a preluat noile îndatoriri abia la 24 iulie, după ce primise asigurări că majoritatea cererilor aveau să îi fie satisfăcute. În fapt, Kerenski nu putea şi nici nu voia să onoreze promisiunile făcute lui Kornilov. Nu putea, fiindcă depindea de Soviet, pentru care Kornilov era un dictator militar în devenire; nu voia, fiindcă începuse să vadă în Komilov un rival primejdios.

Kerenski a tergiversat punerea în aplicare a reformelor militare de care Kornilov condiţionase acceptarea postului. Conştient că germanii se pregăteau să îşi reia operaţiunile în provinciile baltice, Kornilov a cerut să aibă o întâlnire cu cabinetul. Întâlnirea a avut loc la 3 august. În timp ce făcea o prezentare generală a situaţiei de pe front, Kerenski s-a aplecat spre el şi i-a şoptit să fie mai prudent; Savinkov a făcut acelaşi lucru. Incidentul i-a zdruncinat încrederea în Guvernul Provizoriu, creându-i convingerea că existau miniştri capabili să trădeze duşmanului secretele armatei.

Câteva zile mai târziu, Kornilov a ordonat Corpului al Treilea de Cavalerie, alcătuit din două divizii de cazaci şi o divizie caucaziană, să se desfăşoare într-o localitate situată la distanţă aproximativ egală de Petrograd şi Moscova. Făcea acest lucru pentru a avea pregătite trupe care să înăbuşe un eventual nou puci bolşevic şi, în cazul în care acesta s-ar fi produs, să disperseze Sovietul.

Politicienii liberali şi cei conservatori au început să-l privească pe Kornilov ca pe un salvator al patriei. Sosind la Moscova la 14 august, după ce trecuse peste obiecţiile lui Kerenski, pentru a participa la o conferinţă de stat, a fost întâmpinat cu un entuziasm frenetic. Pentru Kerenski, care a luat primirea făcută lui Kornilov drept un afront personal, incidentul marca un punct de cotitură. După mărturisirile lui ulterioare, „în urma Conferinţei de la Moscova devenise clar pentru mine că următoarea lovitură avea să vină nu dinspre stânga, ci din partea dreptei”. Convingerea i-a fost întărită de apariţia în presa neafiliată socialiştilor a unui val de critici concertate la adresa administraţiei lui. Aştepta de la o zi la alta declanşarea unui puci bonapartist şi nega existenţa oricărei ameninţări bolşevice.

Intriga era gata; se aştepta protagonistul.

La jumătatea lunii august, Savinkov a primit din partea spionajului francez informaţia că bolşevicii pregăteau un nou puci pentru începutul lui septembrie, puci care urma să coincidă cu o ofensivă a germanilor în direcţia Petrograd. Informaţia s-a dovedit eronată, dar Kerenski s-a folosit de ea pentru a-l distruge pe Kornilov. L-a trimis pe Savinkov la cartierul general al lui Kornilov cu cererea ca acesta să trimită la Petrograd Corpul al Treilea de Cavalerie,

cu misiunea de a impune legea marţială în Petrograd şi de a proteja Guvernul Provizoriu în faţa oricărui atac şi, mai ales, în faţa unui atac din partea bolşevicilor… care, conform informaţiilor primite din partea unor servicii străine, pregătesc o nouă rebeliune, coordonată cu debarcări ale germanilor şi cu tulburări în Finlanda.

Kerenski a subliniat în mai multe rânduri, înainte şi după octombrie 1917, că nu se mai temea de un puci bolşevic. Prin urmare, cererea lui trebuie interpretată ca o provocare abilă menită să-l discrediteze pe popularul Kornilov – care, în imaginaţia febrilă a lui Kerenski, era conducătorul unei cabale a armatei.

În acest moment s-a produs unul dintre acele incidente care, deşi banale în sine, influenţează în mod hotărâtor cursul istoriei. Personajul principal, Vladimir Lvov, era un om care, eşuând în toate, reuşise totuşi graţie relaţiilor familiei să obţină un loc de deputat în ultimele două Dume şi ulterior să fie numit şef al administraţiei Bisericii (Procurator al Sfântului Sinod) în cadrul primului guvern provizoriu. Kerenski îl destituise în iulie, iar Lvov s-a alăturat uneia din multele grupări conservatoare care răsăriseră la tot pasul, dornice să salveze ţara de la catastrofă.

În dimineaţa zilei de 22 august, Lvov i-a făcut o vizită lui Kerenski, sugerându-i în termeni voalaţi că reprezintă un partid influent, a cărui convingere era că guvernul poate fi întărit prin primirea în rândurile lui a unor personalităţi apropiate cercurilor militare. Kerenski avea mai târziu să pretindă că întrevederea, odată încheiată, îi ieşise complet din minte.

Lvov, în schimb, s-a îndreptat spre Moghilev, pentru a sonda opinia lui Kornilov. Ajuns aici, s-a prezentat drept trimis al primului ministru, însărcinat să ceară generalului părerea sa în legătură cu posibile modalităţi de întărire a poziţiei guvernului. Manifestând o imprudenţă incredibilă, Kornilov nu i-a cerut lui Lvov niciun fel de dovadă care să-i confirme afirmaţiile şi nici nu a luat legătura cu Petrograd-ul pentru a verifica dacă era autorizat să vorbească în numele primului ministru. Lvov i-a solicitat lui Komilov opinia cu privire la următoarele variante: (1) Kerenski îşi asumă puteri dictatoriale; (2) se formează un Directorat avându-l în componenţă pe Kornilov; şi (3) Komilov devine dictator. Interpretând spusele lui Lvov ca un semnal că primul ministru intenţionează să îi ofere puteri dictatoriale, Komilov a răspuns că preferă ultima alternativă. Nu era lacom de putere, afirma el, şi era gata să conlucreze cu orice guvern legitim, dar nu ar fi refuzat autoritatea supremă, dacă aceasta i s-ar fi oferit. A continuat prin a avertiza că, dată fiind primejdia unui iminent puci bolşevic la Petrograd, ar fi fost prudent pentru Kerenski şi Savinkov să se refugieze la Moghilev.

Lvov s-a întors imediat la Petrograd şi, în ziua următoare (26 august), la orele 6 după-amiaza, s-a întâlnit din nou cu Kerenski. Aşa cum în întrevederea cu Kornilov pretinsese că vorbeşte în numele primului ministru, s-a prezentat acum ca emisar al comandantului-şef al armatei. Fără să îi pomenească lui Kerenski de alternativele pe care i le prezentase lui Kornilov, Lvov i-a declarat că generalul solicita puteri dictatoriale. Kerenski, care îl suspecta de multă vreme pe Kornilov că nutreşte astfel de ambiţii, i-a cerut lui Lvov să pună pe hârtie solicitările generalului. Lvov a scris următoarele: „Generalul Komilov propune ca:

1. La Petrograd să fie proclamată legea marţială.

2. Întreaga autoritate militară şi civilă să fie încredinţată comandantului-şef al armatei.

3. Toţi miniştrii, inclusiv primul ministru, să demisioneze şi autoritatea executivă provizorie să fie transferată adjuncţilor lor, până la formarea de către comandantul-şef al armatei a unui nou cabinet.

Textul ultimatumului fusese în realitate pregătit de Lvov şi prietenii lui politici, care erau convinşi că numai o dictatură militară ar mai fi putut salva Rusia şi încercau prin acţiunea lor stângace să provoace instaurarea ei.

Neliniştea lui Kerenski sporea. În cursul serii a luat legătura cu Kornilov prin teleimprimator. Benzile convorbirii, care ni s-au păstrat, nu lasă nicio îndoială asupra faptului că cei doi aveau în minte lucruri diferite. Kerenski, referindu-se la ultimatumul lui Kornilov (dar fără a-l cita) şi dându-se drept Lvov, i-a cerut lui Kornilov să confirme. Kornilov, convins că mesajul se referea la cererea lui ca primul ministru şi Savinkov să vină la Moghilev, a răspuns afirmativ. Kerenski a interpretat răspunsul ca o confirmare că generalul dorea să capete puteri dictatoriale. Cea mai benignă interpretare a comportamentului primului ministru ar fi că, din cauza epuizării nervoase, devenise incapabil să mai raţioneze corect. Asupra lui planează însă suspiciunea că ceea ce a aflat era exact ceea ce dorea să afle şi că atâta aştepta.

„Probele” i s-au părut suficiente lui Kerenski pentru a lua decizia de a-l elimina pe Kornilov. Neluând în seamă cererile insistente ale lui Savinkov de a lua încă o dată legătura cu cartierul general, pentru a lămuri ceea ce el considera a fi o tragică neînţelegere, Kerenski a convocat cabinetul şi a solicitat puteri dictatoriale, în scopul contracarării unui complot contrarevoluţionar pus la cale în rândurile armatei. În zori, Kerenski i-a adus la cunoştinţă lui Kornilov că fusese destituit din funcţia de comandant-şef şi urma să se prezinte la Petrograd.

Între timp, Kornilov, care nu avea cum să-şi imagineze ce interpretare dăduse Kerenski convorbirii lor, a ordonat desfăşurarea de trupe pe care guvernul o ceruse prin intermediul lui Savinkov, pentru suprimarea rebeliunii bolşevice care se anticipa. La orele 2:40 noaptea, generalul îi telegrafia lui Savinkov: „Corpul [de Cavalerie] va fi masat în împrejurimile Petrogradului începând cu seara de 28 august. Rog decretaţi legea marţială la Petrograd.” Dacă mai era nevoie de o dovadă că generalul nu plănuise niciun puci, telegrama de mai sus pare mai mult decât suficientă: de ce ar fi prevenit Kornilov guvernul, dacă trimisese Corpul de Cavalerie cu intenţia de a-l răsturna? Şi, totodată, de ce a rămas în Moghilev, lăsând conducerea operaţiunii pe seama unor subordonaţi?

Primirea la cartierul general, la 27 august, orele 7 dimineaţa, a telegramei în care Kerenski anunţa destituirea lui Kornilov i-a descumpănit pe generali. Iniţial, au crezut că au de-a face cu un fals, nu doar pentru că telegrama contrazicea ceea ce Kornilov credea că stabilise cu primul ministru, dar şi din cauza modului ei de redactare. În cele din urmă, generalii au tras concluzia că telegrama era poate autentică, dar primul ministru căzuse în mâinile bolşevicilor şi acţiona sub constrângere. Kornilov a refuzat de aceea să îndeplinească ordinele lui Kerenski până când situaţia nu avea să fie lămurită.

În aceeaşi zi, Savinkov l-a contactat pe Kornilov, aflând abia cu acea ocazie de implicarea lui Lvov. Kerenski însă a refuzat să revoce ordinul: era decis să nu mai dea înapoi şi a emis o declaraţie de presă în care îl acuza pe Kornilov de trădare. Acuzaţia lui Kerenski a declanşat furia necontrolată a lui Kornilov, care se simţea atins în punctul lui cel mai sensibil, patriotismul. După citirea declaraţiei, el a renunţat să mai creadă că primul ministru ar fi fost prizonierul bolşevicilor, considerându-l drept un intrigant abject, un provocator care intenţiona să discrediteze armata şi pe comandantul ei. A transmis forţelor armate un mesaj în care califica acuzaţiile lui Kerenski drept „minciuni sfruntate” şi reamintea circumstanţele care îl obligaseră să acţioneze aşa cum o făcuse. Cerea poporului rus să i se alăture pentru salvarea ţării şi se angaja să îi respingă pe germani şi să convoace Adunarea Constituantă. Toate acestea echivalau cu o rebeliune: Komilov se răzvrătea într-adevăr, dar abia după ce fusese acuzat pe nedrept de răzvrătire.

Corpul de Cavalerie apropiindu-se de Petrograd, Kerenski a dat o nouă declaraţie, în care populaţia era anunţată că generalul Kornilov, acţionând „în mod trădător”, retrăsese trupe de pe front pentru a le trimite împotriva capitalei. Generalului Alexandr Krîmov, în schimb, i-a telegrafiat că în oraş domneşte liniştea şi că nu există primejdia unor tulburări, drept care trupele trebuiau să-şi oprească imediat înaintarea. L-a invitat pe Krîmov la el, garantându-i siguranţa personală. Când acesta a sosit, i-a dat ordin să se prezinte la Curtea Militară şi Navală. Krîmov s-a retras în apartamentul unui prieten şi şi-a tras un glonte în inimă.

A existat o „conspiraţie a lui Kornilov”? În mod aproape cert, nu. Elementele de care dispunem indică mai degrabă existenţa unei „conspiraţii a lui Kerenski”, menită să-l discrediteze pe comandantul armatei, acuzat că s-ar fi pus în fruntea unui – imaginar, dar de mulţi anticipat – complot contrarevoluţionar, a cărui demascare urma să-i aducă primului ministru o popularitate fără egal. Nu poate fi o coincidenţă faptul că niciunul dintre elementele unui puci adevărat – liste ale conspiratorilor, planuri de organizare, semne de cod, programe – nu au ieşit vreodată la iveală. Nici Kerenski, nici bolşevicii nu au putut găsi măcar o singură persoană care să fi recunoscut, sau despre care să se fi putut dovedi, că s-ar fi aflat în înţelegere cu Kornilov: or, o conspiraţie cu un singur conspirator e o absurditate. Comisia desemnată în 1917 să investigheze afacerea Kornilov a ajuns, în iunie 1918 (când bolşevicii se aflau deja la putere), la concluzia că acuzaţiile de trădare şi răzvrătire formulate la adresa comandantului şef al armatei nu aveau nicio acoperire. Aceeaşi comisie l-a învinuit pe Kerenski că nu a avut curajul să recunoască greşeala gravă pe care o comisese.

Dacă într-adevăr ruptura cu Kornilov era menită să-i consolideze autoritatea, acţiunea lui Kerenski nu numai că a eşuat, dar a avut chiar un efect contrariu. Confruntarea l-a îndepărtat de cercurile liberale şi conservatoare, fără a-i întări poziţia în tabăra socialistă. Marii beneficiari ai afacerii au fost bolşevicii, care avertizaseră în permanenţă despre pericolul iminent al unei contrarevoluţii. În august, cedând presiunilor Ispolkomului, guvernul a început să îi elibereze pe bolşevicii arestaţi în urma puciului din iulie. În cadrul alegerilor municipale din luna următoare, bolşevicii au înregistrat un salt spectaculos: câştigau în Moscova 49,5 la sută din locuri, în vreme ce menşevicii şi socialist-revoluţionarii, care în iunie deţinuseră împreună 71,1 la sută, coborau acum la 18,9. Asta nu era totul. Pentru a opri imaginara invazie a lui Kornilov, Kerenski ceruse ajutorul bolşevicilor. Din cele 40.000 de arme împărţite atunci muncitorilor, o bună parte ajunseseră în mâinile Gărzilor Roşii bolşevice.

O altă consecinţă importantă a afacerii Kornilov a reprezentat-o ruptura dintre Kerenski şi armată. Corpul ofiţeresc, credincios ca întotdeauna guvernului şi dezorientat de apelurile lui Kerenski, nu se raliase lui Kornilov. Acum însă, membrii lui îl dispreţuiau pe primul ministru pentru maniera în care îl tratase pe foarte popularul lor comandant, pentru arestarea multor generali proeminenţi, acuzaţi că ar fi conspirat cu Kornilov, şi pentru faptul că făcea jocul stângii. La sfârşitul lui octombrie, când avea să facă apel la armată pentru a salva guvernul de ameninţarea bolşevică, Kerenski nu avea să primească niciun răspuns.

Răsturnarea lui Kerenski era o chestiune de timp. Trebuia doar să apară cineva capabil să conducă ţara cu o mână fermă. Noul lider urma în mod necesar să provină din stânga spectrului politic, căci, oricât de mari ar fi fost divergenţele dintre ele, partidele de stânga strângeau rândurile în faţa pericolului „contrarevoluţiei” – termen care în accepţiunea lor echivala cu orice încercare de a da Rusiei un guvern eficient şi forţe armate credibile. Însă cum ţara avea cu adevărat nevoie de amândouă, iniţiativa de restabilire a ordinii trebuia să vină din partea stângii: „contrarevoluţia” avea să poarte masca revoluţiei „adevărate”.

Între timp, în ascunzătoarea lui de la ţară, Lenin era ocupat să pună lumea la cale.

Din amintirile lui Zinoviev aflăm că cei doi trăiau pe câmp, într-un soi de colibă, dându-se drept lucrători agricoli, dar menţineau legătura cu Petrograd-ul prin curieri. Iniţial, Lenin fusese convins că el şi partidul erau terminaţi şi se consola cu ideea că eforturile sale, deşi eşuaseră, aveau să fie o sursă de învăţăminte pentru revoluţiile viitoare. De aceea a reluat lucrul la o carte pe care începuse să o scrie în Elveţia; cartea avea să apară în anul următor, sub titlul Statul şi revoluţia. Ideea fundamentală a lucrării, inspirată de cuvintele lui Marx (vezi mai sus, p. 118), era că, pentru a învinge, revoluţia trebuia să „zdrobească” aparatul birocratico-militar al vechiului regim. „Dictatura proletariatului”, etapă tranzitorie a revoluţiei, urma să rezolve această sarcină. Odată ce îşi va fi îndeplinit misiunea, guvernarea urma să dispară: în socialism, toţi vor guverna pe rând, obişnuindu-se rapid cu faptul că, în realitate, nimeni nu va guverna”. În ceea ce priveşte viitorul economiei, Lenin se dovedea mult mai conservator: capitalismul nu trebuia distrus, ci pus să lucreze în folosul statului socialist. Liderul bolşevic era influenţat în acest punct de argumentele socialiştilor germani, după care capitalismul avansat, sau „financiar”, atinsese un nivel de concentrare a proprietăţii care ar fi facilitat introducerea socialismului prin simpla naţionalizare a băncilor şi sindicatelor.

Afacerea Kornilov a făcut să renască speranţele lui Lenin. Şi-a dat seama ce pas fatal reprezenta ruptura dintre armată şi Kerenski pentru acesta din urmă şi a asistat cu încântare şi surpriză la reabilitarea şi chiar înarmarea de către primul ministru a simpatizanţilor bolşevici. Nu i-a scăpat nici faptul că muncitorii şi soldaţii se îndepărtau de soviete – principala bază de sprijin a menşevicilor şi socialist-revoluţionarilor – ceea ce deschidea calea manipulării lor de către o minoritate hotărâtă.

La mijlocul lunii septembrie, bolşevicii au devenit majoritari în secţiile muncitoreşti ale sovietelor din Moscova şi Petrograd. Troţki, eliberat din închisoare sub cauţiune, a preluat preşedinţia Sovietului din Petrograd şi a trecut imediat la transformarea lui într-un instrument prin care să fie puse sub control toate sovietele din ţară. Ignorând Ispolkom-ul, a creat o organizaţie paralelă, de aşa-zisă cuprindere naţională, reprezentând sovietele în care bolşevicii deţineau majoritatea.

În circumstanţele politice favorabile create de afacerea Komilov şi de creşterea influenţei lor în rândul sovietelor, bolşevicii au reluat discuţiile despre o posibilă lovitură de stat. Kamenev şi Zinoviev, în memoria cărora fiasco-ul din iulie era încă proaspăt, s-au opus cu tărie unei noi „aventuri” politice. Admiţând că îşi consolidaseră poziţiile, cei doi atrăgeau atenţia că bolşevicii rămâneau totuşi o minoritate: chiar dacă ar fi reuşit să ia puterea, riscau să o piardă rapid, sub asaltul comun al „burgheziei” şi ţărănimii, forţe în mod inevitabil „contrarevoluţionare”. Ei sugerau să se aştepte convocarea celui de-al doilea Congres al Sovietelor, acestea urmând să preia puterea prin mijloace legitime.

Lenin considera că ar fi fost o nebunie să se procedeze astfel. La 12 şi 14 septembrie, a trimis din Finlanda două scrisori, adresate Comitetului Central şi intitulate: „Bolşevicii trebuie să ia puterea” şi „Marxism şi insurecţie”. Deţinând majoritatea în sovietele din Petrograd şi Moscova, sublinia el, „bolşevicii pot şi trebuie să pună mâna pe putere”. În ciuda a ceea ce afirmau Kamenev şi Zinoviev, bolşevicii nu doar că puteau lua puterea, dar erau capabili să o şi păstreze. Oferind o pace imediată şi încurajându-i pe ţărani să-şi însuşească pământurile aflate în proprietate privată, „bolşevicii pot instaura o guvernare pe care nimeni nu va mai fi în stare să o răstoarne”, îi asigura Lenin pe sceptici. Era însă absolut necesar să se acţioneze cu rapiditate, fiindcă exista riscul ca Guvernul Provizoriu să predea Petrograd-ul în mâinile germanilor şi trebuia evitată încheierea războiului. „Ordinul de zi” era: „insurecţie armată la Petrograd, Moscova şi în regiunile învecinate, cucerirea puterii, răsturnarea guvernului. Trebuie să ne gândim cum putem face agitaţie în acest sens, fără a ne exprima intenţiile în mod deschis”. Odată luată puterea la Petrograd şi Moscova, problema ar fi fost rezolvată. Cât despre sugestia lui Kamenev şi Zinoviev ca partidul să aştepte mandatul popular din partea Congresului al Doilea al Sovietelor, Lenin a calificat-o drept o „naivitate”: „nicio revoluţie nu aşteaptă pentru atâta lucru”.

Comitetul Central era departe de a se fi lăsat convins: după mărturiile lui Troţki, niciunul dintre membrii acestuia nu sprijinea ideea unei insurecţii imediate. La propunerea lui Stalin, scrisorile lui Lenin au fost trimise principalelor organizaţii regionale ale partidului, în aşteptarea unor reacţii.

Pasivitatea Comitetului Central l-a înfuriat pe Lenin, care se temea că unica şansă de a declanşa o insurecţie încununată de succes avea să fie ratată. La 29 septembrie, a trimis Comitetului Central o nouă scrisoare, cu titlul „Acum e momentul”. Se arăta consternat de intenţia Comitetului de a aştepta convocarea Congresului Sovietelor. „A rata o astfel de ocazie şi a «aştepta» Congresul Sovietelor este o imbecilitate absolută sau o trădare absolută”. Trebuia acţionat iute şi fără şovăire, simultan la Petrograd, Moscova şi în Flota Balticii; o lovitură neaşteptată la Moscova avea toate şansele să „paralizeze” guvernul. „Putem învinge cu mai puţine pierderi decât în 3-5 iulie, fiindcă trupele nu se vor împotrivi unui guvern care le oferă pacea”.

Insistenţa lui Lenin era în bună măsură motivată de teama convocării unei Adunări Constituante. La 9 august, după nesfârşite amânări, guvernul stabilise în sfârşit data alegerilor pentru 12 noiembrie şi sesiunea inaugurală a noii Adunări pentru 28 noiembrie. O Adunare aleasă prin vot democratic ar fi fost în mare măsură un organism cu reprezentare ţărănească, deci dominat de socialist-revoluţionari. Singura şansă a bolşevicilor de a câştiga fie şi numai o aparenţă de mandat popular le-o puteau oferi sovietele din oraşe, în multe dintre ele ei deţinând majoritatea. După ce ţara şi-ar fi exprimat opţiunea prin alegeri democratice, bolşevicii nu ar mai fi putut avea pretenţia că acţionează în numele „poporului11. Pe de altă parte, odată ajunşi la putere, ar fi avut situaţia sub control: un ziar bolşevic comisese de altfel imprudenţa de a afirma deschis că viitoarea componenţă a Adunării „va depinde foarte mult de cine sunt cei care o convoacă”. De aici graba. Puciul trebuia declanşat înainte de 12 noiembrie, altfel bolşevicii s-ar fi găsit în situaţia de a ataca nu un guvern „burghez”, ci unul socialist-revoluţionar, ales de naţiune.

Deşi Lenin dorea să se treacă imediat la acţiune, a trebuit să se supună deciziei majorităţii colaboratorilor săi, care preferau ca lovitura de stat să fie făcută în numele sovietelor. Dat fiind că un congres naţional al sovietelor ales în mod corect ar fi avut aproape sigur o reprezentare bolşevică minoritară, Troţki şi aghiotanţii lui au pus la cale organizarea unui congres compus în cea mai mare parte din reprezentanţi ai sovietelor în care aveau asigurată majoritatea. Neluând în seamă protestele Ispolkomului, singurul îndrituit să convoace congresul sovietelor, ei au creat un „Comitet Regional al Nordului”, organism-fantomă compus din unsprezece bolşevici şi şase socialist-revoluţionari (o mică grupare desprinsă din Partidul Socialist-Revoluţionar şi afiliată temporar bolşevicilor). Comitetul, substituindu-se autorităţii Ispolkomului, a invitat sovietele şi comitetele de soldaţi să trimită delegaţi la apropiatul Congres. Sovietelor şi unităţilor militare în care bolşevicii dispuneau de o majoritate clară li s-a atribuit un număr dublu şi chiar triplu de reprezentanţi. Unui soviet din provincie s-au alocat cinci locuri, mai mult decât cifra rezervată Kievului – oraş în care bolşevicii se întâmpla să aibă o influenţă redusă. Era o veritabilă lovitură de forţă la adresa organismului legitim al Sovietului, pe care Ispolkom-ul a condamnat-o în termenii cei mai severi:

Niciun alt comitet nu are autoritatea sau dreptul să ia asupra sa iniţiativa de a convoca acest congres. Cu atât mai puţin are acest drept Comitetul Regional al Nordului, creat cu încălcarea tuturor reglementărilor privitoare la sovietele regionale şi reprezentând soviete alese în mod arbitrar şi la întâmplare.

Oricât de mult obiectaseră faţă de procedeele bolşevicilor, în cele din urmă socialiştii din Ispolkom au cedat. La 26 septembrie, Ispolkom-ul a acceptat convocarea pentru 20 octombrie a Congresului al Doilea, cu o reprezentare conformă algoritmului bolşevic, cu condiţia ca ordinea de zi să se limiteze la discutarea situaţiei interne a ţării, pregătirile pentru Adunarea Constituantă şi alegerea unui nou Ispolkom. (Ulterior Ispolkom-ul a amânat Congresul pentru 25 octombrie, pentru a da timp delegaţilor din provincie să ajungă la Petrograd.) Era o capitulare uimitoare, care s-a dovedit fatală. Deşi conştient de intenţiile bolşevicilor, Ispolkom-ul le-a oferit acestora ceea ce doriseră: un organism ales „pe sprinceană”, plin de simpatizanţii şi aliaţii lor, gata să legitimeze lovitura de stat.

Întrunirea sovietelor pro-bolşevice, deghizată în Congres al Sovietelor, avea doar să consfinţească puciul, fiindcă, la insistenţele lui Lenin, acesta urma să fie declanşat înainte de data Congresului, prin acţiunea unor trupe de şoc din organizaţia militară bolşevică. Sarcina lor era să ocupe punctele strategice ale capitalei şi să anunţe răsturnarea guvernului. Trupele respective aparţineau Comitetului Militar-Revoluţionar (Milrevkom), creat de Sovietul din Petrograd la începutul lunii octombrie, în panica stârnită de posibilul atac german.

Evenimentul care a precipitat lucrurile a fost o operaţiune a marinei germane în Golful Riga. La începutul lui octombrie, prin ocuparea a trei insule strategice, germanii au creat o ameninţare directă la adresa Petrogradului. De teama unui asalt, statul-major general al armatei ruse a propus evacuarea guvernului de la Petrograd la Moscova. Ispolkom-ul a condamnat propunerea, atribuindu-i motivaţii politice, mai precis punând în seama Guvernului Provizoriu intenţia de a preda inamicului „capitala Revoluţiei”. La 9 octombrie, un deputat menşevic a cerut înfiinţarea de către Soviet a unui „Comitet de Apărare Revoluţionară”, care să iniţieze măsuri de protejare a oraşului. Bolşevicii au votat iniţial împotriva rezoluţiei, pentru că aceasta părea să întărească poziţia Guvernului Provizoriu, dar s-au răzgândit rapid, dându-şi seama că un asemenea comitet nu ar fi avut de ales şi ar fi fost obligat să facă apel la organizaţia lor militară, singura forţă înarmată care nu se afla sub controlul guvernului. Bolşevicii aveau astfel să poată executa puciul în numele Sovietului şi sub umbrela acestuia. În cursul aceleiaşi zile (9 octombrie), bolşevicii au propus şi plenul Sovietului a aprobat – trecând peste obiecţiile menşevicilor – moţiunea de înfiinţare a unui Comitet Revoluţionar de Apărare, însărcinat cu protejarea oraşului nu numai faţă de germani, ci şi faţă de „contrarevoluţionarii” din interior. Rebotezat ulterior Comitetul Militar-Revoluţionar, acesta avea să fie o faţadă a organizaţiei militare bolşevice.

Deşi nu se poate şti cu certitudine, este foarte probabil că votul Sovietului, atât de inofensiv în aparenţă, i-a convins pe bolşevici să treacă la acţiune. Decizia finală a fost luată în cursul unei întruniri secrete a Comitetului Central, în noaptea de 10 spre 11 octombrie. Erau prezenţi doisprezece dintre membri, inclusiv Lenin, care îşi părăsise ascunzătoarea în pofida tuturor riscurilor, neavând încredere în hotărârea aghiotanţilor lui de a acţiona. S-au exprimat trei puncte de vedere. Lenin, singurul, dorea declanşarea imediată a acţiunii, fără a se aştepta deschiderea Congresului Sovietelor. Zinoviev şi Kamenev, sprijiniţi de alţi trei membri, propuneau amânarea loviturii pentru un moment mai favorabil. Troţki şi ceilalţi cinci membri erau de părere că momentul declanşării puciului sosise, dar acesta trebuia să se desfăşoare în coordonare cu Congresul Sovietelor şi în numele lui. S-a ajuns la un compromis: lovitura de stat urma să fie declanşată în ajunul deschiderii lucrărilor Congresului, la 24 octombrie, urmând ca Congresul să o consfinţească post-factum.

Kamenev a considerat decizia inacceptabilă. Şi-a dat demisia din Comitetul Central şi în săptămâna următoare avea să declare, într-un interviu acordat unui ziar menşevic, că el şi Zinoviev „resping în mod ferm ideea ca partidul să-şi asume iniţiativa unei insurecţii armate în viitorul apropiat”. După citirea interviului, Lenin a cerut excluderea imediată a celor doi „spărgători de grevă”: „Nu putem spune capitaliştilor adevărul, şi anume că am hotărât [să declanşăm] greva [citeşte: să declanşăm un puci] şi că vrem să ţinem secret faţă de ei momentul.” Comitetul Central nu i-a satisfăcut cererea, însă Lenin nu i-a iertat niciodată cu adevărat pe Kamenev şi Zinoviev pentru slăbiciunea arătată în timpul acelor zile decisive.

Tactica aplicată de Comitetul Central era de a provoca guvernul să răspundă prin măsuri punitive, ceea ce le-ar fi permis bolşevicilor să declanşeze puciul sub pretextul că apără Revoluţia. Troţki şi Stalin aveau să confirme ulterior că acesta fusese într-adevăr planul pregătit. După cum mărturisea Troţki:

În esenţă, strategia noastră era una ofensivă. Plănuiam atacarea guvernului, dar acţiunile noastre agitatorice urmau să insiste pe ideea că duşmanul se pregătea să disperseze Congresul Sovietelor şi de aceea era necesar să răspundem lovindu-l fără milă.

Şi, conform lui Stalin:

Revoluţia [citeşte: Partidul Bolşevic] şi-a mascat acţiunile ofensive în spatele perdelei de fum a defensivei, pentru a atrage mai uşor în orbita sa elementele nesigure, ezitante.

Hipnotizaţi de îndrăzneala bolşevicilor, menşevicii şi socialist-revoluţionarii s-au resemnat cu ideea unei noi „aventuri” puse la cale de aceştia, fără a se nelinişti prea mult şi convinşi că ea avea să eşueze, asemenea puciului din iulie. Troţki, care în acele zile hotărâtoare dădea impresia că se află peste tot în acelaşi timp, ducea un război al nervilor, recunoscând că insurecţia se apropie, doar pentru a nega acest lucru în ziua următoare, îşi fascina ascultătorii cu discursuri în care lansa pe rând promisiuni şi ameninţări, laude şi cuvinte batjocoritoare.

O trecere în revistă a raporturilor de forţe la Petrograd în ajunul loviturii de stat arată că dintr-un anumit punct de vedere pesimiştii din tabăra bolşevică aveau dreptate. Elementul cheie avea să fie, ca şi în iulie, atitudinea garnizoanei. Atât cât se poate şti, din totalul de 240.000 de soldaţi aflaţi în capitală şi în împrejurimi, doar ceva mai mult de 10.000 erau sprijinitori activi ai bolşevicilor. Restul îşi declaraseră „neutralitatea” în perspectiva unui conflict devenit previzibil. Însă în esenţă Lenin evaluase situaţia în mod corect: dacă bolşevicii ar fi putut conta fie şi numai pe 4 la sută din efectivele garnizoanei, guvernul tot avea la dispoziţie mai puţine forţe.

Prima mişcare a Milrevkomului a fost să revendice controlul asupra garnizoanei în numele sovietelor. Fapt împlinit în noaptea de 21 spre 22 octombrie: era primul şi cel mai important pas, care a şi decis până la urmă succesul loviturii de stat. Milrevkom-ul şi-a trimis în unităţile militare un număr de circa 200 de „comisari”, în majoritate tineri ofiţeri care participaseră la puciul din iulie şi fuseseră eliberaţi condiţionat din închisoare în ultima vreme. Apoi a convocat o întrunire a comitetelor de regiment. În discursul ţinut în faţa lor, Troţki a atras atenţia asupra ameninţării contrarevoluţionare şi a cerut garnizoanei să sprijine Sovietul şi pe reprezentanţii acestuia, constituiţi în Milrevkom. La solicitarea lui, adunarea a adoptat o rezoluţie, redactată în termeni inofensivi, în care se chema la strângerea legăturilor între trupele de pe front şi cele din spatele frontului.

Înarmată cu această declaraţie care nu angaja la nimic, o delegaţie a Milrevkomului s-a deplasat la sediul statului-major al armatei. Conducătorul ei, un locotenent bolşevic, l-a informat pe comandantul districtului militar Petrograd că în urma deciziei garnizoanei ordinele statului-major nu aveau să mai fie aduse la îndeplinire dacă nu erau contrasemnate de Milrevkom. Trupele nu luaseră o astfel de decizie, fireşte, iar delegaţia acţiona la ordinul organizaţiei militare bolşevice. Ameninţaţi de comandant că va pune să fie arestaţi, membrii delegaţiei s-au întors la Smolnîi, noul cartier general al insurecţiei bolşevice. O adunare întrunită în grabă – nu se ştie cine au fost participanţii –, a aprobat o nouă rezoluţie a bolşevicilor, în care se afirma că, prin refuzul lui de a respecta decizia garnizoanei, statul major devenise o unealtă a contrarevoluţiei. Garnizoana urma să nu mai asculte de ordinele acestuia, dacă nu erau confirmate de Milrevkom. Aceasta era tactica de care vorbeau Troţki şi Stalin: Milrevkom-ul îşi ascundea ofensiva în spatele perdelei de fum a apărării Revoluţiei. După spusele lui Podvoiski, comandantul organizaţiei militare bolşevice, aceste desfăşurări au marcat începutul insurecţiei armate.

Şi totuşi guvernul continua să temporizeze. A oprit apariţia câtorva ziare bolşevice, fără a aresta însă membrii Milrevkomului (aşa cum ar fi dorit Kerenski), pentru că miniştrii preferau să rezolve criza nou apărută prin negocieri. Există de altfel îndoieli asupra sincerităţii dorinţei lui Kerenski. Unii contemporani ai evenimentelor susţin că primul ministru spera de fapt că bolşevicii se vor revolta, dându-i astfel prilejul să-i zdrobească o dată pentru totdeauna. Pe de altă parte, ezita să facă apel la armată, temându-se că ar putea deschide calea unei contrarevoluţii de dreapta; se pare că zelul cu care militarii îi vânaseră pe bolşevici în iulie îl înspăimântase. Aşa se face că nu s-au luat niciun fel de măsuri concrete pentru mobilizarea forţelor loiale guvernului – inclusiv a celor 15 000 de ofiţeri care se aflau în capitală, într-o stare de totală inactivitate. Măsurile de securitate erau atât de slabe încât, de pildă, nimeni nu apăra sediul statului major: oricine putea să pătrundă în acest punct vital al guvernului fără a i se cere să se legitimeze.

Ultima fază a preluării puterii de către bolşevici a debutat în dimineaţa zilei de 24 octombrie, când statul major a trecut la punerea în aplicare a celor câteva măsuri timide ordonate de guvern.

În zori, cădeţi din rândurile armatei – iuncheri – au instalat gărzi în punctele cheie ale oraşului. Două sau trei detaşamente s-au deplasat la Palatul de Iarnă, reşedinţa lui Kerenski şi locul de întrunire a cabinetului; aici li s-au alăturat 140 de voluntari-femei care formau aşa-zisul Batalion al Morţii, un oarecare număr de cazaci, o unitate de soldaţi pe biciclete şi patruzeci de invalizi de război conduşi de un ofiţer cu proteze în loc de picioare. Podurile peste Neva au fost ridicate, pentru a se împiedica pătrunderea soldaţilor şi muncitorilor pro-bolşevici în centrul oraşului. Au fost emise ordine de arestare a comisarilor bolşevici.

Toate aceste măsuri au creat o atmosferă de criză. În jurul orelor 2:30 după-amiaza, când în mod normal birourile se închideau şi oamenii se grăbeau spre casă, străzile s-au golit brusc.

Lenin, ascuns undeva în Petrograd şi lipsit de informaţii asupra evoluţiei evenimentelor, era plin de nelinişte şi nerăbdare. În seara de 24 octombrie, când insurecţia era în plină desfăşurare, a trimis încă o scrisoare Comitetului Central, în care afirma că „amânarea insurecţiei este moarte curată… totul atârnă de un fir de păr”.

Ar fi ruinător sau inutil să aşteptăm votul nesigur [al Congresului Sovietelor] din 25 octombrie. Poporul are dreptul să rezolve astfel de probleme nu prin vot, ci prin forţă.

Nimic din comportarea sau declaraţiile lui Lenin din acele zile dramatice nu lasă de înţeles că ar fi avut încredere în capacitatea maselor de a înfăptui „revoluţia proletară”. Singurul lucru în care credea era forţa.

În cursul serii a plecat spre Smolnîi, după ce îşi răsese barba şi se legase la cap ca şi cum ar fi mers la dentist. Prefăcându-se beat, a reuşit cu greu să evite o patrulă a guvernului, care voia să-l aresteze. Ajuns la Smolnîi, s-a ascuns într-una dintre camerele din spate ale reşedinţei, dormind pe apucate pe podea.

În aceeaşi noapte (24-25 octombrie), grupurile bolşevice au ocupat în mod metodic punctele cheie din oraş, pur şi simplu plasând în fiecare din ele pichete. Gărzile de iuncheri, cărora li s-a cerut să se retragă, au plecat de bunăvoie sau au fost dezarmate. Astfel, la adăpostul întunericului, Milrevkom-ul a ocupat rând pe rând gările, oficiile poştale, centralele telefonice şi telegrafice, băncile şi podurile. Nu s-a opus nicio rezistenţă, nu s-au tras focuri de armă. Bolşevicii au pus mâna pe cartierul general al statului major în modul cel mai dezinvolt cu putinţă: un participant povestea că „au intrat şi au luat loc, iar cei care se găseau acolo s-au ridicat şi au plecat; iată cum a fost ocupat statul major”.

Kerenski, izolat împreună cu miniştrii în Palatul de Iarnă, a încercat să telefoneze pentru a cere ajutor armatei, dar nimeni nu răspundea. La orele 9 dimineaţa, îmbrăcat într-o uniformă de ofiţer sârb, a părăsit zona într-o maşină împrumutată de la un funcţionar al ambasadei americane, îndreptându-se spre front.

La acea oră, Palatul de Iarnă era singura clădire importantă aflată încă în mâinile guvernului. Lenin insista să fie capturat înainte de deschiderea lucrărilor Congresului. Forţele bolşevice, după luni de pregătire, se dovedeau însă incapabile să o facă. Niciunul dintre oamenii lor nu voia să intre în bătaia focului: cei 45.000 de membri ai Gărzilor Roşii şi promisele zeci de mii de sprijinitori din garnizoană nu se zăreau nicăieri. În zori a fost lansat un atac timid, dar la auzul primelor focuri de armă atacatorii s-au retras.

Între orele 8 şi 9 dimineaţa, Lenin s-a deplasat la centrul de operaţiuni bolşevic din Smolnîi, unde a redactat următoarea declaraţie în numele Milrevkomului:

CETĂŢENI AI RUSIEI!

Guvernul Provizoriu a fost demis. Autoritatea guvernamentală a trecut în mâinile Comitetului Militar Revoluţionar, organ al Sovietului de Deputaţi ai Muncitorilor şi Soldaţilor din Petrograd, aflat în fruntea proletariatului şi a militarilor din garnizoană.

Ţelurile pentru care poporul a luptat – o pace democratică, desfiinţarea proprietăţilor nobiliare, punerea producţiei sub controlul muncitorilor, crearea unui guvern al sovietelor – sunt toate îndeplinite.

Trăiască Revoluţia muncitorilor, soldaţilor şi ţăranilor!

Documentul, aflat astăzi la loc de onoare în colecţia decretelor bolşevice, afirma că puterea supremă în Rusia fusese preluată de un organism căruia nimeni în afara Comitetului Central al Partidului Bolşevic nu îi dăduse autoritatea să facă acest lucru. Sovietul din Petrograd crease Milrevkom-ul pentru a apăra oraşul de armata germană, nu pentru a demite Guvernul Provizoriu. Congresul al Doilea al Sovietelor – fie el şi nereprezentativ – nici măcar nu îşi deschisese lucrările, iar bolşevicii acţionau deja în numele lui. Dat fiind că nimeni nu consfinţise lovitura de stat şi că ea se desfăşurase practic fără violenţe, populaţia nu avea motiv să ia în seamă evenimentele. La 25 octombrie, viaţa la Petrograd şi-a reluat cursul obişnuit, birourile şi magazinele s-au deschis, muncitorii s-au întors la lucru şi mulţimea a umplut ca de obicei locurile de distracţie. Nimeni, în afara principalilor responsabili, nu ştia ce se întâmplă de fapt: Petrograd-ul se afla în stăpânirea bolşevicilor şi nimic nu avea să mai fie ca înainte.

Restul evenimentelor din acea zi ar putea fi un bun subiect de comedie. Pe front, Kerenski a reuşit să convingă Corpul al Treilea de Cavalerie – acelaşi pe care cu trei luni înainte îl acuza că încercase să-l înlăture la ordinul lui Kornilov – să se îndrepte spre Petrograd; dar, înainte de a ajunge în capitală, soldaţii au descălecat, refuzând să mai înainteze. Câteva zile mai târziu, după un atac dezordonat împotriva marinarilor din Kronstadt, au fost forţaţi să se retragă. Cabinetul a cărui demitere o anunţase Lenin se afla în sala de malachit a Palatului de Iarnă, aşteptând ajutor. Cei cinci mii de marinari aduşi de bolşevici de la baza din Kronstadt pentru a ocupa ultimul bastion al guvernului nu aveau curaj să atace. Lenin nu voia să deschidă Congresul Sovietelor înainte ca miniştrii să fi fost arestaţi, aşa încât delegaţii continuau să se învârtă dezorientaţi. La 6 şi jumătate după-amiaza, Milrevkom-ul a adresat cabinetului un ultimatum în care îi cerea să se predea, în caz contrar Palatul de Iarnă urmând să fie supus focului de artilerie al bateriilor navale şi al celor de pe ţărm. Miniştrii, care aşteptau sosirea trupelor de sprijin în frunte cu Kerenski, nu i-au dat nicio atenţie; purtau discuţii interminabile pe un ton apatic şi din când în când vorbeau la telefon cu prietenii sau trăgeau câte un pui de somn, fără să-şi mai scoată pardesiele. La orele 9 seara, crucişătorul Aurora a deschis focul. Neavând muniţie de război, a tras o singură salvă oarbă şi apoi a tăcut – suficient pentru a-şi asigura un loc de frunte în mitologia Revoluţiei din Octombrie. Două ore mai târziu, tunurile din fortăreaţa Petru şi Pavel au început să tragă cu proiectile de război, dar tirul era atât de imprecis încât din cele treizeci sau treizeci şi cinci de lovituri, doar două au atins palatul, provocând stricăciuni neînsemnate.

Apărătorii Palatului de Iarnă, descurajaţi de faptul că trupele de sprijin aşteptate nu mai apăreau, au început să se împrăştie. Când nu au mai întâmpinat nicio rezistenţă, forţele bolşevice au pătruns în clădire prin ferestrele deschise dinspre Ermitaj şi prin porţile de pe malul Nevei. Apoi au invadat imensa clădire, prădând şi distrugând. Iuncherii, care au rămas în palat până la sfârşit, erau gata să lupte, dar miniştrii doreau să evite vărsarea de sânge şi le-au ordonat să se predea. La orele 2:10 noaptea, cabinetul – mai puţin Kerenski – a fost arestat şi condus sub escortă la fortăreaţa Petru şi Pavel.

Cu puţin timp înainte, bolşevicii, nemaiputând amâna, deschiseseră Congresul Sovietelor, în sala de festivităţi din Smolnîi. Erau prezenţi circa 650 de delegaţi, printre care 338 bolşevici şi 98 socialist-revoluţionari de stânga. Cele două grupuri aliate controlau astfel două treimi din locuri, adică de două ori mai mult decât i-ar fi îndreptăţit rezultatele alegerilor pentru Adunarea Constituantă, ţinute trei săptămâni mai târziu. Primele ore ale lucrărilor s-au scurs în mijlocul unor dezbateri zgomotoase. Fiind în aşteptarea veştii despre căderea Palatului de lamă, bolşevicii i-au lăsat pe oponenţii lor socialişti să se perinde pe la tribună. Întrerupţi de huiduieli şi vociferări, menşevicii şi socialist-revoluţionarii au condamnat puciul bolşevic, cerând începerea imediată de negocieri cu Guvernul Provizoriu. Troţki le-a respins acuzaţiile şi solicitările, numindu-i „falimentari”, buni de azvârlit la „lada de gunoi a istoriei”.

Toate acestea se petreceau în jurul orei 1 noaptea (26 octombrie). La orele 3:10, Kamenev, numit în fruntea prezidiului, a anunţat arestarea guvernului. La orele 6 a suspendat lucrările Congresului până în aceeaşi seară.

Lenin, aflat în apartamentul unui prieten, redacta decretele cheie care urmau să fie ratificate de Congres.

Congresul s-a întrunit din nou la orele 10:40 seara. Lenin, salutat cu aplauze furtunoase, a citit decretul asupra păcii şi pe cel asupra pământului, prin care spera să obţină sprijinul soldaţilor şi ţăranilor.

Decretul asupra păcii nu era un act legislativ, ci un apel adresat puterilor beligerante, pentru negocierea imediată a unei păci fără anexiuni teritoriale şi despăgubiri, garantând fiecărui popor dreptul la „autodeterminare”. Decretul asupra pământului era preluat ca atare din programul Partidului Socialist-Revoluţionar. În locul naţionalizării pământului, cerută de programul bolşevic, se prevedea „socializarea” lui (plasarea într-un regim de asociere) – mai precis, interzicerea cumpărării şi vânzării de pământ şi trecerea lui în proprietatea comunelor ţărăneşti. Toate proprietăţile funciare, cu excepţia celor deţinute de cultivatorii-ţărani, urmau să fie expropriate fără despăgubiri.

După ce aceste măsuri au fost aprobate prin aclamaţii, organizatorii au prezentat o listă provizorie a membrilor noului guvern, sub numele de Consiliul Comisarilor Poporului (Sovnarkom). Urma să fie un guvern interimar, care să funcţioneze până la întrunirea Adunării Constituante. Iniţial, Lenin refuzase un post în cabinet, preferând să rămână în culise, ca preşedinte de facto al Comitetului Central al Partidului Comunist, însă colegii lui nu au acceptat, obligându-l să-şi asume responsabilitatea loviturii de stat, declanşată în mare măsură la insistenţele lui. Toţi comisarii erau membri ai Partidului Bolşevic şi se supuneau disciplinei acestuia. Lenin devenea preşedinte al Consiliului. A. I. Rîkov prelua portofoliul internelor, iar Troţki pe acela al afacerilor externe. Stalin primea postul, nou creat şi destul de puţin important, de comisar pentru problemele naţionalităţilor. Vechiul Ispolkom era dizolvat şi înlocuit cu unul nou, prezidat de Kamenev şi numărând 101 membri, din care 62 erau bolşevici şi 29 socialist-revoluţionari de stânga. Decretul de înfiinţare a Sovnarkomului stabilea că acesta se subordona Ispolkomului.

Lenin i-a asigurat pe delegaţi că toate deciziile Consiliului urmau să fie supuse ratificării Adunării Constituante, care avea să le poată respinge sau modifica. Alegerile pentru Constituantă urmau să aibă loc la data stabilită de fostul guvern, 12 noiembrie. Încheindu-şi agenda, Congresul şi-a suspendat lucrările.

La Moscova, preluarea puterii s-a dovedit mult mai dificilă. Forţele proguvernamentale, alcătuite în majoritate din militari-cadeţi şi studenţi, au capturat Kremlin-ul. În loc să profite de avantajele situaţiei, Comitetul Siguranţei Publice, condus de primarul Moscovei, a iniţiat însă negocieri cu bolşevicii, pe care i-a salvat astfel de la o înfrângere aproape sigură. În timpul celor trei zile de armistiţiu declarat, Milrevkom-ul a strâns întăriri şi, la miezul nopţii de 30 octombrie, a atacat. În dimineaţa zilei de 2 noiembrie, guvernul a ordonat trupelor sale să depună armele.

În alte oraşe ale Rusiei, desfăşurarea evenimentelor a urmat scenarii dintre cele mai diferite, rezultatul confruntărilor fiind decis de forţa şi hotărârea taberelor în conflict. (în mediul rural, puciul din octombrie nu a avut pentru moment niciun fel de impact, în afară de intensificarea confiscărilor de pământ; primele efecte aveau să se facă simţite abia în cursul verii lui 1918.) în unele oraşe, bolşevicii şi-au unit forţele cu socialist-revoluţionarii şi menşevicii, proclamând „puterea sovietelor”; în altele, şi-au înlăturat rivalii socialişti şi au preluat singuri puterea. La începutul lunii noiembrie, noul guvern controla deja inima fostului imperiu, Rusia propriu-zisă – sau în orice caz oraşele de pe teritoriul acesteia. Provinciile de graniţă şi satele rămâneau deocamdată în afara influenţei lui.

Stratagema bolşevicilor de a înfăptui lovitura de stat în numele sovietelor a făcut ca foarte puţini să realizeze adevărata ei semnificaţie. Impresia generală era că Sovietul, partenerul cel mai puternic în sistemul puterii duale creat în februarie, îşi asumase în mod oficial întreaga responsabilitate şi că situaţia rămăsese în esenţă aceeaşi. Această impresie era întărită de faptul că noua autoritate se autointitulase tot Guvern Provizoriu. În textul original al declaraţiei din 25 octombrie, care anunţa demiterea cabinetului Kerenski, Lenin scrisese iniţial „Trăiască socialismul!”, dar ulterior s-a răzgândit şi a tăiat aceste cuvinte, probabil pentru a sublinia (pentru moment) ideea de continuitate. Cuvântul socialism avea să fie folosit în mod oficial pentru prima oară într-un document redactat de Lenin la data de 2 noiembrie. În perioada care a urmat puciului, rubla a pierdut jumătate din valoarea ei în raport cu dolarul american, dar cursul acţiunilor la Bursa din Petrograd s-a menţinut stabil. Nici chiar cei bogaţi nu au intrat în panică.

Căderea vechiului Guvern Provizoriu nu a stârnit prea multe regrete: martorii oculari relatează că populaţia a reacţionat la acest eveniment cu o indiferenţă absolută. Omul de pe stradă părea să nu fie interesat cine deţine puterea, fiindcă lucrurile nu puteau să meargă mai rău decât mergeau deja.

Capitolul VII.
STATUL PARTIDULUI UNIC

Regimul pe care l-a creat Lenin după venirea lui la putere nu semăna cu niciunul dintre cele care existaseră vreodată. Lumea cunoscuse o mare varietate de sisteme de guvernare, de la cel al autoguvernării colective până la cel autocratic, însă regimul instaurat în Rusia după 1917 nu se încadra în niciunul dintre modelele cunoscute. Era un sistem de putere duală: o dictatură extrem de autoritară exercitată de un organism privat, „partidul”, care dirija din umbră sovietele, reprezentante ale autoguvernării populare. Sistemul se preta la fel de bine ţelurilor extremei stângi, ca şi celor ale extremei drepte. Neexistând niciun precedent, lumea a avut nevoie de un număr de ani pentru a-i înţelege adevărata natură. Doar după ce fasciştii şi naziştii au împrumutat metodele politice ale comuniştilor, punându-le în slujba propriilor interese, conceptul de totalitarism a început să fie utilizat şi în descrierea regimului apărut pentru prima oară pe pământul Rusiei.

Marx şi adepţii lui reflectaseră prea puţin la tipul de stat pe care urmau să îl creeze după preluarea puterii, în mare parte fiindcă nu găseau soluţii pentru unele probleme spinoase de care se loviseră: cum urmau să fie împăcate noţiunea de „dictatură a proletariatului” şi cea de democraţie proletară – sau cum avea să funcţioneze economia socialistă dacă banii erau desfiinţaţi. Preferaseră să lase rezolvarea acestor probleme în seama viitorului. La rândul lor, bolşevicii neglijaseră acest gen de subiecte, considerând de la sine înţeles faptul că revoluţia avea să cuprindă imediat întreaga lume, scutindu-i prin urmare de grija creării unui guvern naţional. Unica încercare a lui Lenin de a înfăţişa viitorul sub comunism, cartea Statul şi revoluţia, este atât de confuză, încât i-a pus în dificultate pe majoritatea celor care au încercat să o comenteze.

Noii conducători ai Rusiei şi-au construit deci sistemul politic din mers, improvizând. În esenţă, ei au impus întregii populaţii regulile şi metodele pe care organizaţia lor, Partidul Bolşevic, le adoptase pe vremea când era doar un organism privat, bazat pe voluntariat – au transformat, cu alte cuvinte, sfera privată în sferă publică şi voluntariatul în coerciţie. Deşi nu au reuşit niciodată să-i dea o fundamentare teoretică, sistemul partidului unic s-a dovedit înfăptuirea lor cea mai durabilă şi cu cea mai mare influenţă.

Deşi Lenin considera drept un lucru de la sine înţeles că el şi colaboratorii lui urmau să exercite o putere nelimitată – partidul fiind, în accepţiunea lui, agentul ales de istorie pentru a conduce omenirea spre era socialistă –, nu putea face abstracţie de faptul că puterea fusese preluată invocându-se „democraţia sovietică”. Să nu uităm că bolşevicii declanşaseră puciul din octombrie nu în nume propriu – numele partidului nu apărea în niciuna dintre proclamaţiile Comitetului Militar Revoluţionar –, ci în numele sovietelor. Era doar un pretext, dar unul necesar, fiindcă ţara nu ar fi acceptat autoritatea dictatorială a unui singur partid. Nici chiar delegaţii la Congresul Sovietelor, din care mare parte erau bolşevici sau simpatizanţi ai lor, nu aveau intenţia de a învesti noul guvern cu puteri dictatoriale, întrebaţi fiind, niciunul dintre delegaţi nu şi-a exprimat opţiunea ca ţara să fie condusă de un singur partid. Lucrul era valabil şi pentru unii dintre colaboratorii cei mai apropiaţi ai lui Lenin, care vedeau noua guvernare ca pe o coaliţie a tuturor partidelor socialiste. Cu toate că nu respinsese din start o astfel de idee, Lenin nu avea în realitate nicio intenţie să colaboreze cu menşevicii şi socialist-revoluţionarii, despre care considera că sunt prea dispuşi la compromisuri şi că ar fi putut limita şi slăbi forţa acţiunilor sale revoluţionare. Planul lui era să creeze o structură formală de instituţii democratice, pentru a respecta principiul guvernării de către popor la care opinia publică ţinea, dar această structură urma să fie dirijată cu o mână de fier, prin intermediul Partidului Bolşevic. Reprezentanţii menşevicilor şi socialist-revoluţionarilor puteau face parte din guvern, cu condiţia să rupă cu partidele lor şi să se supună disciplinei bolşevice.

Introducerea sistemului partidului unic impunea o serie de măsuri, unele cu caracter distructiv, altele constructive. În primul rând, bolşevicii trebuiau să elimine toate rămăşiţele vechiului regim, fie ele ţariste sau „burgheze” (democratice): organele de autoguvernare, partidele politice şi presa afiliată lor, forţele armate, sistemul judiciar, ca şi întregul edificiu economic construit pe principiul proprietăţii private. Această etapă pur distructivă a revoluţiei, în acord cu îndemnul lui Marx de a „zdrobi” vechea orânduire, şi-a găsit expresia şi în decretele noii puteri, dar a fost mai cu seamă rezultatul acţiunilor anarhice spontane ale populaţiei, acţiuni pe care bolşevicii au făcut tot posibilul să le încurajeze.

Edificarea noii ordini s-a dovedit o sarcină mult mai dificilă. Trebuia în primul rând să se pună capăt valului de anarhie. Era necesară apoi structurarea unei noi autorităţi, în aparenţă o democraţie de tip popular, „sovietic”, în realitate un sistem înrudit cu absolutismul patrimonial al vechii Rusii moscovite. Noul guvern trebuia să se elibereze de constrângerea pe care o reprezenta responsabilitatea sa faţă de soviete – oficial, deţinătoare ale autorităţii supreme – şi să le transforme în unelte supuse ale partidului. Trebuia de asemeni să elimine într-un fel sau altul Adunarea Constituantă, pe care se angajase în mod solemn să o convoace, dar care lăsată să funcţioneze l-ar fi înlăturat cu siguranţă de la putere. La şase luni după puciul din octombrie, bolşevicii reuşiseră să-şi îndeplinească toate aceste obiective.

Niciun bolşevic nu a pus vreodată la îndoială faptul că partidul reprezenta locomotiva guvernării sovietice. În 1921, Lenin enunţa deja un truism, atunci când afirma: „Partidul nostru este partidul guvernării şi rezoluţiile adoptate de Congresul Partidului au putere de lege pe întreg teritoriul republicii.” Totuşi, în ciuda autorităţii lui asupra sferei publice, Partidul Bolşevic a rămas după 1917 ceea ce fusese şi înainte – un organism privat. Nici constituţia din 1918, nici cea din 1924 nu făceau referire la el. Până în 1936, când a fost pentru prima oară menţionat în aşa-zisa „Constituţie a lui Stalin”, partidul a preferat să se prezinte drept forţa spirituală care conducea ţara – nu prin constrângere, ci prin puterea exemplului.

Ca organizaţie privată, partidul nu era supus nici unui control din afară. Deşi dirija întreaga societate, nu era supravegheat în niciun fel; avea să rămână până la desfiinţarea lui, în august 1991, un organism independent, autonom, subordonat doar lui însuşi.

Rândurile partidului – rebotezat în 1918 „Partidul Comunist” – s-au lărgit în mod exponenţial: în februarie 1917 avea 23 600 de membri; în 1919, 250 000; în martie 1921, 730 000 (inclusiv membrii aspiranţi). Majoritatea noilor aderenţi erau fără îndoială carierişti, intraţi în rândurile partidului pentru a beneficia de privilegiile în mod tradiţional asociate în Rusia cu calitatea de funcţionar public. Lenin era conştient de această realitate, dar nu avea de ales, fiindcă avea o nevoie disperată de cadre care să administreze toate domeniile vieţii, controlate acum de partid. În acelaşi timp însă, a avut grijă să încredinţeze anumite posturi cheie din partid şi guvern celor din „Vechea gardă” – bolşevicii care intraseră în partid înainte de 1917.

Până în 1919, partidul şi-a păstrat structura pe care o avusese în anii de clandestinitate, dar pe măsură ce numărul membrilor creştea a trebuit să introducă o organizare mai strictă. În martie 1919, Comitetul Central, organul suprem al partidului, a înfiinţat două noi instituţii pe lângă Secretariat: Politburo-ul, menit să ia decizii în problemele politice urgente, şi Orgburo-ul, organizaţia de cadre a partidului. Lenin era şeful necontestat al partidului, deşi nu exista o funcţie oficială de preşedinte. În primul an liderul bolşevic a intrat adesea în conflict cu colaboratorii săi pentru a-şi impune punctul de vedere, ameninţând uneori cu demisia. Începând cu sfârşitul anului 1918 însă, deciziile lui au încetat să mai fie contestate. Kamenev îi mărturisea menşevicului Nicolai Suhanov:

Sunt din ce în ce mai convins că Lenin nu poate greşi. Până la urmă, el are întotdeauna dreptate. De atâtea ori a părut că se înşală în previziunile lui sau că linia politică pe care o indica era eronată – în cele din urmă acele previziuni şi acea linie politică s-au dovedit corecte.

Lenin şi aghiotanţii lui conduceau atât partidul, adevăratul organism legislativ al ţării, cât şi Sovnarkom-ul, instituţia executivă supremă.

Deciziile erau de regulă luate la nivelul Comitetului Central şi al Politburoului, fiind apoi supuse discuţiilor în cadrul Sovnarkomului, adesea cu participarea unor specialişti din afara partidului. Aceste discuţii se rezumau întotdeauna la găsirea celor mai bune modalităţi de punere în practică a deciziilor partidului, considerate inatacabile. Cumulul de funcţii a devenit prin urmare o trăsătură caracteristică a regimului totalitar.

Faza distructivă a revoluţiei bolşevice poate fi cel mai bine definită prin cuvântul de origine turcească duvan, împrumutat de cazaci, cu sensul de „împărţire a prăzii”, în urma expediţiilor pe care le lansau asupra aşezărilor turceşti şi persane. În toamna şi iama lui 1917, întreaga Rusie devenise obiectul unui astfel de duvan. Principalul bun supus împărţirii era pământul. Acţiuni asemănătoare aveau loc în industrie, unde muncitorii luau în stăpânire fabricile. Soldaţii de pe front, care după puciul din octombrie au început să dezerteze în masă, spărgeau, înainte de a pleca acasă, arsenalele şi depozitele, luând cu ei tot ce se putea lua. Ocupaţi cu astfel de acţiuni, ţăranii, muncitorii şi soldaţii şi-au pierdut şi minimul interes pe care îl avuseseră pentru politică.

Duvan-ul nu se limita la bunurile materiale, fiind aplicat şi puterii politice. Populaţia fostului Imperiu Rus reuşise să distrugă un stat care era rezultatul unei dezvoltări istorice de şase secole. În primăvara lui 1918 cel mai întins stat al lumii se dezintegrase deja într-un mare număr de entităţi cu contururi imprecise, de mărimi diferite, revendicând fiecare suveranitate teritorială. Precum în Evul Mediu, Rusia redevenea un conglomerat de „principate” autonome.

Primele care s-au separat au fost regiunile de graniţă, locuite de neruşi. După finlandezi, care şi-au declarat independenţa în decembrie 1917, diferite grupuri etnice au început rând pe rând să părăsească statul rus, justificându-şi în unele cazuri acţiunea prin dreptul la „autodeterminare naţională” proclamat de noul guvern.{23} Forţele centrifuge au afectat şi Rusia propriu-zisă, provincii, regiuni şi chiar oraşe declarându-şi independenţa faţă de autorităţile centrale. Acceptarea de către bolşevici a principiului anarhist al puterii sovietelor a încurajat aceste evoluţii. Conform unei surse din epocă, în iunie 1918 existau pe teritoriul fostului Imperiu Rus nu mai puţin de treizeci şi trei de „guverne” suverane.

Bolşevicii, printre ale căror obiective pe termen lung figura crearea unui stat puternic centralizat, nu au intervenit pentru moment în aceste procese centrifuge, pentru că erau interesaţi ca vechile structuri politice şi economice să se dezintegreze. În martie 1918 guvernul a aprobat noua constituţie a Republicii Sovietice Federative Socialiste Ruse (R.S.F.S.R.); redactată cu contribuţia socialist-revoluţionarilor de stânga, ea avea o puternică tentă anarhistă. Era însă în mod limpede vorba de un document formal, care deşi atribuia (pe hârtie) întreaga putere sovietelor, nu delimita în mod precis distribuţia puterii între sovietele săteşti, districtuale şi provinciale, nici între soviete şi guvernul central. Partidul Bolşevic, adevăratul izvor al întregii autorităţi, nu era nici măcar menţionat.

Pentru a avea deplină libertate de acţiune, Lenin şi Troţki trebuiau să elimine cât mai rapid subordonarea partidului faţă de Comitetul Central Executiv (CCE).{24} La iniţiativa lui Lenin, Congresul al Doilea al Sovietelor, care crease Consiliul Comisarilor Poporului (Sovnarkom), a atribuit Comitetului Central Executiv controlul acţiunilor şi al componenţei acestuia. Adevărata intenţie a lui Lenin era să plaseze Sovnarkom-ul, al cărui preşedinte era, în subordonarea exclusivă a Comitetului Central al partidului, care îl recunoştea drept lider necontestat. Acest contrast între declaraţii şi intenţii avea să conducă la prima şi ultima confruntare constituţională din istoria Rusiei Sovietice.

Membrii socialişti ai CCE-ului creat de bolşevici în octombrie 1917 îl considerau un soi de Dumă socialistă, îndrituită să supravegheze acţiunile Guvernului Provizoriu, să numească miniştrii şi să legifereze. Lenin, care dispreţuia asemenea „formalisme”, a ignorat încă de la bun început activitatea CCE-ului. Conflictul care mocnea între Lenin şi CCE a izbucnit în mod deschis odată cu emiterea a două decrete controversate, niciunul dintre ele nefiind supus aprobării CCE-ului. Primul, publicat la 27 octombrie, se referea la presă. Deşi semnat de Lenin, cel care îl redactase fusese Anatoli Lunacearski, comisarul pentru instrucţiune publică. Decretul impunea încetarea apariţiei tuturor publicaţiilor „contrarevoluţionare”, mai precis a tuturor ziarelor care refuzau să recunoască legitimitatea loviturii de stat din octombrie – adică întreaga presă, cu excepţia publicaţiilor bolşevice şi a celor aparţinând socialist-revoluţionarilor de stânga.

Anticipând opoziţia puternică pe care acest decret şi altele pe care le pregăteau aveau să o stârnească, bolşevicii au introdus o nouă lege, menită să reglementeze relaţiile partidului cu Sovnarkom-ul. Intitulată „Cu privire la procedura de ratificare şi promulgare a legilor”, ea autoriza Sovnarkom-ul să emită decrete. Comitetul Central Executiv putea ratifica sau abroga aceste decrete, dar numai retroactiv. Măsura, inspirată de Articolul 87 al Legilor Fundamentale ţariste, fusese redactată de principalul consilier economic al lui Lenin, Iuri Larin.

Socialiştii din Comitetul Central Executiv au reacţionat cu îngrijorare la aceste evoluţii, care încălcau principiile de organizare ale Sovnarkomului şi reduceau CCE-ul la rolul de instituţie-fantomă. Controversele au ieşit la iveală cu ocazia întrunirii din 4 noiembrie a CCEului, la care Lenin şi Troţki au apărut – pentru prima şi ultima oară – în faţa acestui organism, spre a justifica, asemenea miniştrilor dinaintea revoluţiei, legalitatea propriilor acţiuni. Socialist-revoluţionarii de stânga din CCE au cerut ca Sovnarkom-ul să pună imediat capăt guvernării prin decrete. Lenin a respins această cerere, calificând-o drept o expresie a „formalismului burghez”. Troţki l-a sprijinit, afirmând că, de vreme ce în Rusia Sovietică nu mai existau clase antagoniste, „mecanismele parlamentare tradiţionale” erau depăşite. Guvernul şi „masele populare” erau – spunea el – legate nu prin instituţii şi proceduri formale, ci printr-un ataşament „organic şi nemijlocit”. Raţionamentul lui Troţki nu a reuşit să convingă minoritatea socialist-revoluţionară din CCE; chiar şi unii dintre reprezentanţii bolşevici rămăseseră cu conştiinţa neîmpăcată. Unul dintre membrii minorităţii a înaintat un proiect de rezoluţie prin care CCE-ul urma să declare explicaţiile preşedintelui Sovnarkomului nesatisfăcătoare. Bolşevicii au răspuns printr-o contrarezoluţie în care se spunea:

Parlamentul Sovietic nu poate refuza Consiliului Comisarilor Poporului dreptul de a emite anumite decrete urgente, în cadrul programului general al Congresului Sovietelor din întreaga Rusie şi fără discutarea lor prealabilă în Comitetul Central Executiv.

Proiectul de rezoluţie al socialist-revoluţionarilor a fost respins cu 25 de voturi la 20; rezultatul strâns se datora defecţiunii a nouă bolşevici – patru dintre ei comisari (miniştri) –, care şi-au anunţat demisia în semn de protest faţă de refuzul lui Lenin de a accepta formarea unui guvern de coaliţie. (Toţi cei nouă aveau să revină curând asupra deciziei lor.)

Această victorie implicită nu îl satisfăcea însă pe Lenin, care dorea să fie recunoscut în mod clar dreptul guvernului de a conduce prin decrete, aşa cum prevedea rezoluţia bolşevicilor. După o estimare preliminară, dacă rezoluţia era supusă la vot, rezultatul avea să fie de 23 la 23. Pentru a obţine un rezultat favorabil, Lenin şi Troţki au anunţat că vor lua parte la vot, ceea ce făcea din ei judecători ai propriei cauze. Dacă „parlamentarii” ruşi ar fi fost mai experimentaţi, ar fi refuzat să participe la o astfel de mascaradă şi ar fi boicotat votarea. Nu au făcut-o. Rezoluţia bolşevicilor a fost adoptată cu 25 de voturi la 23, cele două voturi decisive fiind bineînţeles acelea ale lui Lenin şi Troţki. Prin acest procedeu, cei doi lideri bolşevici şi-au arogat puteri legislative depline, transformând Congresul Sovietelor şi pe reprezentantul acestuia, CCE-ul, în simple organisme consultative. Era un punct de cotitură în istoria constituţiei sovietice.

În cursul aceleiaşi zile, Sovnarkom-ul a anunţat că decretele sale urmau să intre în vigoare imediat ce erau publicate în Gazeta Guvernului Provizoriu al Muncitorilor şi Ţăranilor. Comitetului Central Executiv i s-a mai permis o vreme să dezbată politica guvernului, fără a avea însă puterea de a o modifica. Începând cu vara lui 1918, când reprezentanţii nebolşevici au fost excluşi din CCE (vezi mai jos, p. 158), acesta s-a transformat într-un parlament-fantomă, în care deputaţii bolşevici „ratificau” în mod formal deciziile Sovnarkomului, care, la rândul lui, transpunea în practică voinţa Comitetului Central al Partidului Bolşevic. De altfel, CCE-ul avea să se întrunească din ce în ce mai rar: de-a lungul anului 1921, s-a întrunit doar de trei ori.

De acum înainte Rusia avea să fie guvernată prin decrete, aşa cum înainte de 1905 fusese guvernată prin ucazuri. Ca şi în epoca prerevoluţionară, legile intrau în vigoare odată ce şeful statului – Lenin acum, asemeni ţarului odinioară – îşi punea semnătura pe ele. Nicolae I sau Alexandru al III-lea ar fi găsit acest lucru perfect normal. Sistemul legislativ pe care bolşevicii l-au pus la punct în numai două săptămâni de la preluarea puterii marca o întoarcere la practicile autocratice ale Rusiei ţariste dinainte de Manifestul din 17 octombrie 1905. Cei unsprezece ani de constituţionalism care se scurseseră de atunci erau astfel şterşi cu buretele.

Una dintre problemele cu care s-a confruntat noul regim, în încercarea sa de a-şi asigura – fie şi numai în propriii ochi – legitimitatea, a fost boicotarea de către organizaţiile ţărăneşti a Congresului al Doilea al Sovietelor. Era o lovitură grea, pentru un guvern care pretindea că îi reprezintă nu numai pe muncitori, ci şi pe ţărani. Congresul Deputaţilor Ţărănimii, dominat de socialist-revoluţionari, refuza să recunoască lovitura de stat din octombrie. Pentru a contracara această opoziţie, bolşevicii au intrat în alianţă cu socialist-revoluţionarii de stânga, o facţiune dizidentă a partidului cu acelaşi nume, condusă de o fostă teroristă, Maria Spiridonova. Socialist-revoluţionarii de stânga au sprijinit puciul, dar ulterior aveau să conteste multe din acţiunile bolşevicilor.

Congresul Deputaţilor Ţărănimii urma să se întrunească la sfârşitul lunii noiembrie şi, în mod aproape sigur, să condamne lovitura de stat bolşevică. Pentru a preveni acest lucru, bolşevicii au purtat în secret negocieri cu socialist-revoluţionarii de stânga, promiţându-le un număr de locuri în Sovnarkom şi alte concesii, dacă îi sprijineau în planurile lor de divizare a Congresului Ţărănimii. Socialist-revoluţionarii au manevrat astfel încât comisia de mandatare a viitorului congres să le asigure o reprezentare disproporţionată lor şi aliaţilor bolşevici. Apoi, în timpul desfăşurării propriu-zise a congresului, au provocat întreruperea lucrărilor. Spiridonova, care prezida dezbaterile, a invalidat o rezoluţie oficială adoptată de majoritate, prin care Adunarea Constituantă era recunoscută drept corpul legislativ suprem al noului regim. Ea şi colegii ei s-au alăturat bolşevicilor în decizia de a boicota lucrările. Bolşevicii au ordonat dizolvarea congresului legitim şi au declarat grupul alcătuit din delegaţii lor şi cei ai socialist-revoluţionarilor singurul reprezentant autorizat al ţăranilor, după care au integrat acest grup în Sovietul de Deputaţi ai Muncitorilor şi Soldaţilor. Dispărea astfel singura instituţie care reprezenta în mod legitim interesele ţărănimii.

Pentru serviciile aduse, bolşevicii le-au făcut socialist-revoluţionarilor anumite concesii, oferindu-le cinci portofolii de mică importanţă în Sovnarkom şi alte câteva posturi, inclusiv pe acela de adjunct al şefului nou createi poliţii secrete, CEKA. Mai mult chiar, au acceptat cererea partenerilor de a convoca Adunarea Constituantă.

Primii care s-au opus puciului din octombrie au fost reprezentanţii intelighenţiei. Categoria socială care contribuise atât de mult la răsturnarea vechiului regim şi împiedicase prin atitudinea ei iresponsabilă edificarea unei adevărate democraţii pe ruinele acestuia se ridica acum împotriva bolşevicilor. Scriitori, artişti, profesori, jurnalişti, avocaţi, alături de funcţionarii administraţiei şi cei din întreprinderile private, au refuzat să-şi îndeplinească responsabilităţile atâta vreme cât bolşevicii rămâneau la putere. La Petrograd a luat naştere un Comitet pentru Salvarea Patriei şi a Revoluţiei, care a organizat o grevă generală a angajaţilor administraţiei. Când noii comisari şi-au făcut apariţia în ministere spre a-şi lua în primire posturile, nu au găsit decât portari şi femei de serviciu, sau în cel mai bun caz câţiva funcţionari plictisiţi. La 9 noiembrie – la două săptămâni după numire – Troţki a avut o experienţă neplăcută, când s-a hotărât să viziteze Ministerul afacerilor externe. Iată cum descria incidentul unul dintre ziarele epocii:

Ieri, noul „ministru” Troţki a sosit la Ministerul afacerilor externe. După ce a adunat toţi funcţionarii, le-a spus: „Sunt Troţki, noul ministru al afacerilor externe.” I s-a răspuns cu râsete ironice. Nu le-a acordat nicio atenţie şi i-a invitat să îşi reia lucrul. S-au dus… acasă, cu intenţia de a nu se mai întoarce, atâta vreme cât Troţki se va mai afla în fruntea ministerului.

Lucrătorii din serviciile poştale şi telegrafice şi-au încetat şi ei activitatea, hotărâţi să nu îşi reia lucrul până când bolşevicii nu aveau să cedeze puterea unui guvern de coaliţie. Le-au urmat exemplul şi alţi angajaţi, inclusiv funcţionarii băncilor private.

Pentru bolşevici, cel mai umilitor moment din această serie de proteste l-a constituit refuzul personalului Băncii de Stat şi al trezoreriei de a onora cererile lor de a primi bani. După refuzuri repetate, o gardă înarmată i-a forţat pe responsabilii Băncii de Stat să deschidă tezaurul, din care au fost ridicate 5 milioane de ruble. Operaţiunea a avut aerul unui veritabil jaf.

În a doua jumătate a lunii noiembrie, Lenin a decis să se treacă la contraofensivă împotriva funcţionarilor aflaţi în grevă. Oameni înarmaţi au ocupat rând pe rând instituţiile publice din Petrograd şi, ameninţând cu represalii severe, i-au obligat pe angajaţi să reia lucrul. Cei care au refuzat au fost destituiţi şi înlocuiţi cu funcţionari de rang inferior. Dar greva funcţionarilor avea să se încheie cu adevărat abia în ianuarie 1918, când Adunarea Constituantă a fost desfiinţată şi a devenit limpede chiar şi pentru democraţii cei mai fervenţi că bolşevicii nu aveau nicio intenţie să împartă puterea sau să renunţe la ea.

Şedinţele Sovnarkomului din primele luni de existenţă a dictaturii bolşevice aminteau de întrunirile de odinioară ale revoluţionarilor. Simon Liberman, unul dintre menşevicii care au luat parte la aceste şedinţe, ne-a lăsat următoarea mărturie:

La reuniunile organelor supreme de conducere ale Rusiei Sovietice, prezidate de Lenin, domnea întotdeauna o atmosferă stranie. În ciuda eforturilor unui secretar zelos de a da lucrărilor aspectul unei şedinţe de cabinet, nu ne puteam reprima senzaţia că, iată, retrăiam vremurile comitetelor revoluţionare clandestine! Ani la rând făcuserăm cu toţii parte din diverse organizaţii subterane. Totul ne părea extraordinar de familiar. Mulţi dintre comisari rămâneau cu mantalele sau pardesiele pe ei; majoritatea purtau încă jachetele lor de piele ponosite. Iama apăreau încălţaţi cu pâslari şi purtând pulovăre groase, pe care nu le scoteau nici în timpul şedinţelor.

Unul dintre comisari, Alexandr Ţiurupa, era mai totdeauna bolnav; lua parte la întruniri întins pe spate în fotoliu, cu picioarele suite pe o masă din apropiere.

Unii dintre colegii lui Lenin nici nu se aşezau în jurul mesei, trăgându-şi scaunele şi instalându-le care pe unde apucau în încăpere. Lenin îşi ocupa întotdeauna locul din capul mesei, de unde prezida şedinţele. Făcea asta cu eleganţă, cu un aer aproape solemn. Fotieva, secretara lui personală, şedea alături de el.

Iritat de lipsa de punctualitate şi de vorbăria colegilor săi, Lenin a stabilit un regulament strict, impunând amenzi pentru întârzieri: cinci ruble pentru cei care întârziau mai puţin de o jumătate de oră, zece pentru cei care depăşeau această limită. Când cineva vorbea, Lenin răsfoia adesea câte un carnet şi îşi spunea părerea abia după ce vorbitorul încheiase.{25}

Pentru a se elibera complet de controlul popular, bolşevicii mai aveau de înlăturat un singur obstacol important, Adunarea Constituantă, care – că să cităm un martor al evenimentelor – „le stătea ca un os în gât”.

Până la începutul lunii decembrie 1917, bolşevicii reuşiseră deja (1) să transforme Congresul Sovietelor din întreaga Rusie dintr-un organism legitim într-unul cu rol pur formal şi să-i desfiinţeze Comitetul Executiv (CEE); (2) să lipsească noul CCE, creat de ei, de atribuţiile legislative şi de dreptul de a numi miniştrii, şi (3) să divizeze Congresul Ţărănimii şi să îi substituie un organism alcătuit din propriii lor aderenţi şi simpatizanţi. Niciuna dintre aceste acţiuni, atât de importante pentru viitorul Rusiei, nu a trezit interesul marii mase a populaţiei, fiindcă ele se desfăşurau în îndepărtatul Petrograd şi aveau un grad de complexitate care depăşea puterea de înţelegere a majorităţii oamenilor. Nu la fel stăteau lucrurile cu Adunarea Constituantă, care urma să fie aleasă prin votul tuturor cetăţenilor. Cel puţin aşa se credea în toamna lui 1917.

Unul dintre argumentele cu care bolşevicii justificaseră lovitura de stat din octombrie fusese acela că numai în acest fel se putea garanta convocarea Adunării Constituante: Guvernul Provizoriu „burghez”, înspăimântat de radicalismul maselor, nu i-ar fi permis niciodată să se întrunească. Încă din 27 octombrie, organul de presă al bolşevicilor, Pravda, îşi anunţa cititorii că noul guvern „era singurul capabil să conducă ţara spre alegerea unei Adunări Constituante”. În realitate, noul guvern se temea de Adunare şi căuta cu disperare mijloace de a împiedica întrunirea ei sau, dacă acest lucru s-ar fi dovedit imposibil, de a o face inofensivă.

Bolşevicii şi-au respectat promisiunea de a ţine alegeri pentru Constituantă; ele au avut loc în Petrograd la 12-14 noiembrie şi în restul ţării în a doua jumătate a lunii. Conform criteriilor stabilite de fostul guvern, aveau drept de vot toţi bărbaţii şi femeile care împliniseră douăzeci şi unu de ani; pentru militari, vârsta minimă era de optsprezece ani. Participarea la vot a fost impresionantă: la Petrograd şi Moscova, aproximativ 70 la sută din persoanele cu drept de vot s-au prezentat la urne, iar în unele zone rurale, procentul s-a ridicat la 100 la sută. Estimările cele mai demne de încredere indică 44,4 milioane de votanţi. La 1 decembrie, Lenin declara: „Dacă luăm în considerare Adunarea Constituantă făcând abstracţie de condiţiile luptei de clasă, care împinge în mod inevitabil la un război civil, putem spune că deocamdată nu există o instituţie care să exprime în mod mai desăvârşit voinţa poporului.”

Rezultatele exacte ale votului nu pot fi stabilite, din cauza numărului mare de partide implicate şi a faptului că în multe oraşe se formaseră blocuri electorale; numai la Petrograd se înscriseseră nouăsprezece partide. Cel mai mare număr de voturi – 17,9 milioane, sau 40,4 la sută – a fost obţinut de socialist-revoluţionari. Pe locul al doilea s-au situat bolşevicii, cu 10,6 milioane, adică 24 la sută. Menşevicii şi socialist-revoluţionarii de stânga au fost de-a dreptul măturaţi. Partidul ConstituţionalDemocrat a obţinut cea mai mare parte a voturilor acordate candidaţilor nesocialişti (2,1 milioane, adică 4,7 la sută). În regiunile din afara Rusiei propriu-zise, votanţii au favorizat partidele naţionale, dintre care multe erau afiliate echivalentelor lor ruseşti; astfel, socialist-revoluţionarii ucraineni au obţinut 3,4 milioane de voturi, iar menşevicii georgieni s-au situat pe primul loc în Georgia, cu 662.000 de voturi.

Bolşevicii, care speraseră – împotriva oricărei speranţe – să obţină majoritatea, nu au fost descurajaţi de rezultate. Au câştigat cea mai mare parte a voturilor muncitorilor şi au înregistrat rezultate bune în rândul militarilor, grupuri care aveau să li se dovedească extrem de utile în timpul războiului civil. Erau totuşi nemulţumiţi de succesul cadeţilor, care, deşi pe ansamblul ţării obţinuseră mai puţin de cinci procente, câştigaseră un mare număr de voturi în oraşe, clasându-se pe locul doi după bolşevici şi, în unele oraşe, chiar depăşindu-i. În măsura în care era de aşteptat ca viitorul politic al Rusiei să se decidă în oraşe, cadeţii se dovedeau pentru noii deţinători ai puterii nişte adversari mult mai primejdioşi decât socialist-revoluţionarii, care controlau circumscripţiile rurale, având un număr uriaş de votanţi, dar o influenţă destul de redusă.

Care trebuia să fie pasul următor? Bolşevicii au dezbătut îndelung în întrunirile lor căile de neutralizare a Constituantei. Unii susţineau anularea alegerilor; alţii (printre care şi Lenin) sugerau să i se permită să se întrunească, dar să fie aplicat principiul „rechemării”, prin care deputaţilor nebolşevici să li se invalideze alegerea, pe motiv că în noile condiţii istorice nu mai puteau reprezenta interesele celor care îi aleseseră. În toiul acestor pertractări, Lenin a ordonat scoaterea în afara legii a cadeţilor şi arestarea liderilor acestora, sub acuzaţia că erau „duşmani ai poporului”. Liberalii aveau să fie primul partid politic desfiinţat de guvernul bolşevic.

În cele din urmă, în virtutea înţelegerii încheiate cu socialist-revoluţionarii de stânga, s-a hotărât ca Adunarea să fie lăsată să se întrunească, pentru a fi mai apoi lipsită de orice puteri legislative şi în final desfiinţată. Lenin, care la 1 decembrie afirmase despre ea că exprima „în mod desăvârşit” voinţa poporului, declara la 12 decembrie că lozinca „Toată puterea Adunării Constituante” devenise contrarevoluţionară. Adunarea nu avea de ales decât fie să ratifice hotărârile Congresului al II-lea al Sovietelor şi decretele Sovnarkomului, fie să se aştepte la „adoptarea de către puterea sovietelor a măsurilor celor mai energice, mai rapide şi mai ferme” împotriva ei. Era sentinţa de condamnare la moarte a Constituantei. În toate declaraţiile publice ulterioare, reprezentanţii bolşevicilor, care în octombrie insistaseră că numai trecerea puterii în mâinile sovietelor putea garanta convocarea Constituantei, afirmau acum că a o sprijini echivala cu a contesta sovietele.

Socialiştii au reacţionat la aceste argumente cu o intensă campanie de contrapropagandă. Uniunea pentru Apărarea Adunării Constituante şi-a trimis agitatorii în fabrici şi cazărmi, încercând să strângă cât mai multe semnături pe apelurile în favoarea Adunării, din partea muncitorilor şi soldaţilor, inclusiv a celor care votaseră cu bolşevicii. Socialist-revoluţionarii şi menşevicii, care conduceau Uniunea, sperau că un sprijin popular masiv faţă de cauza Adunării i-ar fi descurajat pe bolşevici să folosească forţa împotriva ei. Unii socialişti considerau însă că războiul psihologic nu era suficient. Voiau să răspundă forţei prin forţă şi au reuşit să convingă un număr de unităţi militare din garnizoana Petrograd să participe la o demonstraţie armată în favoarea Adunării, în chiar ziua deschiderii lucrărilor, la 5 ianuarie. Organizatorii demonstraţiei au cerut aprobarea Comitetului Central al Partidului Socialist-Revoluţionar. Li s-a răspuns cu un „nu” lipsit de echivoc şi cu afirmaţia că masele aveau nevoie de timp pentru a învinge boala „bolşevismului”, o demonstraţie armată putându-se dovedi în acel moment o „aventură” periculoasă. Comitetul Central a acceptat doar ideea unei procesiuni paşnice, fără arme. Informaţi despre decizie, soldaţii au refuzat să rişte o confruntare cu unităţile bolşevice fără a dispune de arme şi au renunţat să mai participe.

La 4 ianuarie, Lenin l-a numit pe Podvoiski, fostul preşedinte al organizaţiei militare bolşevice care înfăptuise puciul din octombrie, şef al unui stat-major militar extraordinar, însărcinat să rezolve problema Constituantei. Podvoiski a instaurat legea marţială la Petrograd şi a interzis întrunirile publice. Pravda avertiza că orice adunări în zona Palatului Taurida, unde urmau să se desfăşoare lucrările Constituantei, aveau să fie dispersate cu forţa. La 5 ianuarie ziarul bolşevic titra pe prima pagină: astăzi hienele CAPITALISTE ŞI SLUGILE LOR VOR ÎNCERCA SĂ SMULGĂ PUTEREA DIN MÂINILE SOVIETELOR.

În ziua de vineri, 5 ianuarie, Petrograd-ul – mai ales în zona din vecinătatea Palatului Taurida – avea aerul unei tabere militare: trupe puternic înarmate fuseseră desfăşurate în jurul palatului şi pe străzile care duceau spre el. Forţa principală o reprezentau puşcaşii letonieni, care îi susţineau pe bolşevici şi aveau să le aducă în următorii doi ani servicii de nepreţuit, atât în interiorul ţării cât şi pe fronturile războiului civil.{26}

Participanţii la demonstraţia paşnică în sprijinul Constituantei s-au pus în mişcare spre Taurida la orele 10 dimineaţa. Înainte însă de a fi ajuns la palat, unităţile bolşevice au tras asupra lor, împrăştiindu-i.

Lenin a sosit la Taurida la orele 13:00, pentru a supraveghea dispersarea Constituantei. După mărturiile secretarei sale, era „palid ca un mort şi agitat… Paloarea teribilă a feţei şi a gâtului făceau ca fruntea să îi pară şi mai mare, ochii îi erau dilataţi şi strălucitori, privirea îi ardea fără încetare”. Era un moment hotărâtor, în care soarta tinerei dictaturi bolşevice atârna în balanţă.

Lenin, care stătea deoparte, neluând parte la agitaţia din jur, a amânat deschiderea şedinţei până la orele 16:00, pentru a fi sigur că mulţimile de sprijinitori ai Constituantei aveau să fie risipite. Tactica bolşevicilor în aceste împrejurări s-a bazat pe tulburarea în permanenţă a lucrărilor. De la primul sunet al clopoţelului, deputaţii bolşevici şi gărzile înarmate i-au întâmpinat cu vociferări şi râsete batjocoritoare pe vorbitorii opoziţiei; unii şi-au îndreptat armele înspre ei. Mulţi dintre marinari şi soldaţi erau beţi, după votca pe care bufetul palatului le-o distribuise cu generozitate. În momentul în care propunerea lor ca Adunarea să renunţe la puterea legislativă şi să se limiteze la a aproba decretele Sovnarkomului a fost respinsă prin vot, bolşevicii au declarat Adunarea „contrarevoluţionară” şi au părăsit sala.

La indicaţiile lui Lenin, Constituanta fost lăsată să îşi desfăşoare lucrările în continuare. Puţin după orele 4 dimineaţa, un marinar anarhist, acţionând la ordinele adjunctului lui Lenin însărcinat cu securitatea palatului, a urcat la tribună şi a cerut preşedintelui, socialist-revoluţionarul Viktor Cernov, să suspende şedinţa, pe motiv că gărzile erau obosite. Din ce în ce mai mulţi soldaţi apăreau în sală, afişând un aer ameninţător. Cernov a reuşit să prelungească lucrările pentru încă două ore, apoi (erau orele 6 dimineaţa, în zorii zilei de 6 ianuarie) le-a suspendat până în după-amiaza aceleiaşi zile, la orele 17:00. A doua şedinţă nu avea să mai aibă loc niciodată, fiindcă în cursul dimineţii Iakov Sverdlov, preşedinte al CCE-ului şi mâna dreaptă a lui Lenin, a dizolvat în mod oficial Adunarea. Pravda a apărut în ziua respectivă anunţând cu litere de-o şchioapă:

SLUGILE BANCHERILOR, CAPITALIŞTILOR ŞI MARILOR PROPRIETARI… SCLAVII DOLARILOR AMERICANI, TRĂDĂTORII – SOCIALIST-REVOLUŢIONARII DE DREAPTA – CER ÎN ADUNAREA CONSTITUANTĂ ÎNTREAGA PUTERE PENTRU EI ŞI PENTRU STĂPÂNII LOR – DUŞMANII POPORULUI… DAR MUNCITORII, ŢĂRANII ŞI SOLDAŢII NU VOR CĂDEA ÎN PLASA ÎNTINSĂ DE DUŞMANII CEI MAI ÎNVERŞUNAŢI AI SOCIALISMULUI. ÎN NUMELE REVOLUŢIEI SOCIALISTE ŞI AL REPUBLICII SOVIETICE SOCIALISTE, EI ÎI VOR MĂTURA DEFINITIV PE ASASINII ŞTIUŢI SAU NEŞTIUŢI.

Pentru prima oară, opoziţia faţă de bolşevism era pusă în legătură cu banii americani.

Două zile mai târziu (la 8 ianuarie), bolşevicii au convocat propria lor Adunare, botezată „Congresul al III-lea al Sovietelor”. Nimeni nu avea să îi mai sfideze, fiindcă îşi rezervaseră pentru ei şi aliaţii lor socialist-revoluţionari 94 la sută din numărul de delegaţi. Legile şi hotărârile bolşevicilor au fost de astă dată ratificate fără probleme. Noul guvern a renunţat la adjectivul „provizoriu” din titulatura sa, declarându-se guvernul de drept al Rusiei şi al tuturor provinciilor ei.

Dizolvarea Adunării Constituante a fost întâmpinată cu o indiferenţă surprinzătoare: nici urmă din mânia populară cu care fuseseră primite în 1789 zvonurile că Ludovic al XVI-lea intenţiona să dizolve Adunarea Naţională şi care precipitase asaltul asupra Bastiliei. După un an de cvasianarhie, ruşii erau epuizaţi; tânjeau după linişte şi ordine, oricare ar fi fost preţul. Bolşevicii mizaseră pe această stare de spirit a populaţiei şi se dovedeau câştigători. După 5 ianuarie, nimeni nu îşi mai putea face iluzii că oamenii lui Lenin puteau fi convinşi să renunţe la putere.

Unul dintre rezultatele imediate ale dizolvării Constituantei a fost încetarea boicotului organizat de funcţionarii administraţiei şi angajaţii instituţiilor private; greviştii şi-au reluat lucrul, unii împinşi de nevoia de bani, alţii cu credinţa că ar fi putut influenţa în bine lucrurile, din interior. Psihologia opoziţiei primise o lovitură fatală: era ca şi cum brutalitatea şi lipsa de respect faţă de voinţa naţiunii ar fi legitimat noua autocraţie. Dorinţa bolşevicilor de a pune mâna pe putere era în fine satisfăcută – în realitate abia acum, fiindcă lovitura de stat din octombrie se desfăşurase invocându-se pretexte democratice. Ziua de 5 ianuarie marchează momentul în care bolşevicii au dat de înţeles fără niciun echivoc că nu se simţeau obligaţi să asculte glasul poporului, fiindcă ei erau „poporul”. Pentru a-l cita pe Lenin însuşi: „Dizolvarea de către autoritatea sovietelor a Adunării Constituante [a reprezentat] lichidarea totală şi nedisimulată a democraţiei formale în numele dictaturii revoluţiei”. „Democraţia formală” însemna aici voinţa majorităţii naţiunii, aşa cum fusese ea exprimată prin alegeri.

Reacţia populaţiei şi a intelighenţiei la acest eveniment istoric era de rău augur pentru viitorul ţării. Se confirma o dată mai mult că Rusiei îi lipsea acel sentiment al coeziunii naţionale capabil să adune laolaltă populaţia în numele binelui comun, dincolo de interesele individuale imediate. „Masele” demonstraseră că nu cunosc alte interese în afara celor personale şi locale, lăsându-se purtate de beţia duvan-ului. Ca pentru a da dreptate proverbului rusesc „Caporal e cel care pune primul mâna pe bâtă”, ruşii recunoscusem puterea celui mai îndrăzneţ şi mai lipsit de scrupule.

La fel de jenantă a fost reacţia intelighenţiei socialiste, care obţinuse o victorie electorală solidă şi ar fi putut acţiona bazându-se pe sprijinul naţiunii. Ea şi-a semnat condamnarea prin refuzul obstinat de a recurge la forţă împotriva bolşevicilor – pe care îi acuza de uzurparea puterii, dar continua să îi trateze ca pe nişte tovarăşi de luptă. Troţki avea mai târziu să-i ironizeze pe intelectualii socialişti, spunând că veniseră la Palatul Taurida înarmaţi cu lumânări şi sendviciuri – pentru cazul în care bolşevicii le-ar fi întrerupt curentul electric şi i-ar fi lipsit de hrană –, dar au refuzat să poarte arme sau cel puţin să-şi înarmeze sprijinitorii. Când un grup de soldaţi i-a abordat pe deputaţii socialişti, după dizolvarea Adunării, oferindu-se să o restaureze prin forţa armelor, intelectualii i-au implorat înspăimântaţi să nu facă nimic: mai degrabă să moară Adunarea Constituantă în pace, decât să se ajungă la război civil. Nimeni nu mai voia să rişte sprijinind astfel de oameni.

Comportamentul sinucigaş al intelighenţiei nu trebuie pus doar pe seama repulsiei faţă de violenţa fizică şi a credinţei oarbe în progresul democraţiei indiferent de acţiunea oamenilor, ci şi pe seama fricii permanente de contrarevoluţie. Socialiştii se simţeau legaţi de bolşevici printr-un devotament comun faţă de cauza construirii unei noi orânduiri; oricât de mult ar fi condamnat metodele bolşevicilor, le împărtăşeau obiectivele. Duşmanii nesocialişti ai bolşevicilor erau şi duşmanii lor. Un ziar al menşevicilor scria, la o zi după puciul bolşevic: „Mai presus de orice, trebuie să luăm în considerare tragicul adevăr că o lichidare violentă a loviturii de stat bolşevice va conduce la lichidarea tuturor cuceririlor Revoluţiei ruse”. După dizolvarea Adunării Constituante, acelaşi ziar scria, justificând lipsa unei reacţii: „Soarta revoluţiei noastre este strâns legată de aceea a mişcării bolşevice.” Acest mod de gândire a paralizat voinţa intelighenţiei socialiste, făcând-o să nu acţioneze nici înainte, nici în timpul şi nici după înfăptuirea puciului. Ideea că adevăraţii contrarevoluţionari erau chiar bolşevicii nu le-a trecut nicio clipă prin capete, fiindcă erau obişnuiţi să judece în funcţie de lozinci, nu de realităţi.

Spre deosebire de oponenţii lor, bolşevicii au tras un mare număr de învăţăminte din evenimente. Au înţeles că în zonele pe care le controlau deja nu trebuiau să se teamă de o rezistenţă armată organizată: adversarii lor, deşi sprijiniţi de trei sferturi din populaţie, erau dezbinaţi, lipsiţi de lideri adevăraţi şi mai ales incapabili să lupte pentru propria cauză. Experienţa i-a obişnuit pe bolşevici cu ideea că trebuiau să recurgă la forţă ori de câte ori întâlneau o împotrivire şi să, rezolve” problemele prin „lichidarea” fizică a celor care creau problemele respective. Mitraliera a devenit astfel principalul mijloc de persuasiune politică. Brutalitatea fără margini cu care bolşevicii aveau să conducă Rusia din acel moment se explică prin convingerea, căpătată în cursul evenimentelor din 5 ianuarie 1918, că pot recurge la forţă fără să rişte nimic.

Şi, într-adevăr, începând cu primăvara lui 1918, bolşevicii au recurs la forţă din ce în ce mai des, fiindcă pierduseră chiar şi sprijinul soldaţilor şi muncitorilor care în toamna precedentă fuseseră de partea lor. La alegerile pentru soviete au avut rezultate slabe; în oraşele pentru care dispunem de informaţii de arhivă, menşevicii şi socialist-revoluţionarii i-au înfrânt. Noul regim a rezolvat acest „neajuns” pe două căi: a anulat dreptul menşevicilor şi socialist-revoluţionarilor de a candida în alegerile pentru soviete, după care a forţat ţinerea repetată de alegeri, până când a obţinut majoritatea dorită. Muncitorii, sprijiniţi timid de menşevici, au încercat să contracareze aceste acţiuni prin formarea unei organizaţii proprii de „împuterniciţi ai muncitorilor”, independentă de soviete – deja discreditate –, însă noua structură avea să fie desfiinţată şi liderii ei arestaţi.

Era sfârşitul autonomiei sovietelor, al dreptului muncitorilor de a avea proprii reprezentanţi şi al ultimelor rămăşiţe ale sistemului multipartit. Măsurile luate în iunie-iulie 1918 puneau ultima piatră la temelia dictaturii partidului unic.

Capitolul VIII.
INTERNAŢIONALIZAREA REVOLUŢIEI

A obţine acum armistiţiul înseamnă

a cuceri întreaga lume.

LENIN, septembrie 1917

Tratatul de la Brest-Litovsk

Principala preocupare a bolşevicilor după octombrie 1917 era să îşi consolideze puterea la Petrograd şi apoi să extindă cât mai rapid cu putinţă revoluţia în Rusia şi pe întregul glob. Pentru a-şi îndeplini acest obiectiv, trebuiau însă mai întâi să încheie pacea. Raţionamentul lui Lenin era că guvernul nu putea supravieţui dacă nu obţinea armistiţiul. Ca şi înainte de puciul din octombrie, era neliniştit de atitudinea trupelor: dacă Rusia rămânea în război, „armata, alcătuită din ţărani pe care războiul i-a adus la un grad de epuizare insuportabil… va răsturna guvernul socialist al proletariatului”. Bolşevicii aveau nevoie de peredîşka – de un „moment de respiro”, pentru a-şi întări autoritatea, a organiza administraţia şi a crea o nouă armată, una revoluţionară.

Lenin era pregătit să încheie pace cu Puterile Centrale în orice condiţii, atâta timp cât acestea i-ar fi permis să rămână la putere. Majoritatea bolşevicilor nu împărtăşeau această opinie. Rezistenţa pe care o întâmpina din partea colaboratorilor se explică prin credinţa (pe care de fapt o împărtăşea şi el) că regimul bolşevic nu putea supravieţui decât dacă revoluţia izbucnea şi în Europa Occidentală şi prin convingerea (în cazul lui, parţială) că acest lucru era deja pe punctul să se întâmple. Din punctul de vedere al criticilor din interiorul partidului, încheierea unei păci cu Germania „imperialistă” ar fi echivalat cu trădarea mişcării socialiste internaţionale şi, deci, a propriei cauze. Rusia trebuia să continue războiul, pentru a crea condiţiile declanşării revoluţiei şi în Germania. Lenin nu era de acord cu acest punct de vedere:

Tactica noastră trebuie să se bazeze… [pe principiul] de a asigura pe cât posibil şi cu cât mai multe şanse consolidarea sau măcar supravieţuirea revoluţiei socialiste într-o singură ţară, până în momentul în care i se vor putea alătura şi alte ţări.

Troţki şi Nikolai Buharin, principalii adversari ai lui Lenin în această privinţă, susţineau că acesta se autoiluziona: Puterile Centrale nu aveau să dea niciodată răgaz noului regim să se consolideze; dimpotrivă, pacea ar fi servit la consolidarea poziţiei Puterilor Centrale. Germanii nu au decât să invadeze Rusia, spuneau ei. Nu ar face astfel decât să ridice masele şi să provoace în rândul lor un val de entuziasm revoluţionar. Făcând trimitere la evenimentele din Franţa anului 1792, oponenţii lui Lenin afirmau că rezistenţa naţiunii în faţa inamicului avea „să mişte inimile muncitorilor din lumea întreagă”, care aveau să pună capăt „coşmarului imperialist”. În iarna 1917–1918, această controversă ajunsese să divizeze însuşi nucleul conducător al Partidului Bolşevic: Lenin se afla cel mai adesea în minoritate, uneori chiar singur.

Bolşevicii nu puteau şi nu voiau să recunoască principiile diplomatice şi de drept internaţional pe care Europa şi le fixase de-a lungul ultimilor 400 de ani. Respingeau mai ales ideea că un stat respectă suveranitatea altor state şi întreţine relaţii cu ele numai la nivelul guvernelor. Ca revoluţionari, nu recunoşteau nici principiul suveranităţii, nici legitimitatea guvernelor existente. Dat fiind însă că pentru moment – adică până la izbucnirea revoluţiei mondiale – trebuiau să întreţină relaţii cu statele „burgheze”, fie şi numai pentru a contracara acţiunile dirijate de acestea împotriva lor, se vedeau nevoiţi să ducă o politică externă dublă. La nivelul statului, menţineau relaţii externe corecte din punct de vedere formal, respectând standardele diplomatice acceptate. La nivelul partidului, duceau o politică externă cel puţin neortodoxă, trecând peste guverne şi adresându-se direct cetăţenilor altor state, cu lozinci incitatoare. Când puterile străine protestau faţă de acest tip de atitudine, comisariatul afacerilor externe răspundea că Partidul Bolşevic este o organizaţie privată, pentru care guvernul sovietelor nu îşi asumă nicio răspundere. Subterfugiul nu era de natură să păcălească prea multe state, dar le oferea o scuză acelora dintre ele care, pentru un motiv sau altul, găseau oportun să menţină relaţii cu guvernul sovietic.

În vreme ce se amestecau deci în mod permanent în afacerile interne ale altor ţări, bolşevicii respingeau orice astfel de interferenţe din partea guvernelor străine în Rusia, calificându-le drept „imperialiste”.

Aşa cum am remarcat (vezi mai sus, p. 142), Congresul al II-lea al Sovietelor adoptase „Decretul asupra păcii” redactat de Lenin, care propunea puterilor beligernate un armistiţiu imediat. Propunerea era însoţită de un apel adresat muncitorilor din Anglia, Franţa şi Germania, de a ajuta Rusia Sovietică să „desăvârşească… eliberarea maselor populare de sclavie şi orice formă de exploatare”. George Kennan a numit acest decret un act de „diplomaţie demonstrativă”, menit să „creeze probleme altor guverne şi să stârnească opoziţia popoarelor respective faţă de propriile guverne”. Bolşevicii au lansat şi alte declaraţii de aceeaşi natură, care incitau cetăţenii altor state la revoltă.

Decretul asupra păcii a fost transmis la 9 noiembrie Aliaţilor, care l-au respins ca pe o stratagemă propagandistică. Ca urmare, Troţki a notificat Puterilor Centrale disponibilitatea Rusiei de a începe negocieri de pace.

Strategia Berlinului de sprijinire mascată a bolşevicilor îşi arăta roadele: unii germani se aşteptau la o repetare a „miracolului” din 1762, când urcarea pe tron a lui Petru al III-lea, ţar cu orientare pro-prusacă, a salvat Prusia de la un dezastru sigur. Perspectiva unei păci separate a făcut să renască speranţele Germaniei de a înfrânge Franţa şi Marea Britanie înainte ca Statele Unite să poată pregăti şi desfăşura suficiente forţe militare pe continent. Ludendorff a pus imediat la punct planul unei ofensive decisive pe frontul de vest, la care urmau să participe sute de mii de soldaţi transferaţi din Est.

În relaţiile ei cu Rusia Sovietică, Germania avea aparent toate atuurile, fiindcă dispunea de un guvern puternic şi de o armată extraordinar de bine pregătită, în timp ce Rusia era lipsită de amândouă aceste elemente. În realitate, raportul de forţe nu era chiar atât de dezechilibrat. Blocada Aliaţilor împinsese Puterile Centrale la un pas de înfometare. Austro-Ungaria părea că e pe punctul să se prăbuşească: ministrul austriac de externe avertizase Berlinul că, probabil, ţara sa nu avea să mai reziste până la următoarea recoltă. Germanii erau dezavantajaţi şi de ignoranţa lor în legătură cu bolşevicii, pe care îi considerau o adunătură de utopişti ponosiţi şi lipsiţi de simţul realităţii. Bolşevicii în schimb cunoşteau foarte multe despre clasa conducătoare germană, fiindcă trăiseră ani îndelungaţi în Germania, familiarizându-se cu realităţile ei interne. Era un atu care le permitea de fiecare dată să câştige în faţa germanilor.

Mulţi politicieni şi intelectuali germani sperau să învingă Rusia şi să o transforme într-un soi de Africă, într-o colonie menită să le furnizeze materii prime şi capacităţi de prelucrare ieftine. În acest scop, plănuiau să divizeze Imperiul Rus după liniile de demarcaţie interetnică şi să instaleze în ceea ce ar fi rămas – în provinciile Rusiei Mari, adică – un guvern suficient de slab pentru a ceda presiunilor îndreptate spre obţinerea de concesii economice. Din perspectiva unor astfel de ambiţii, nimic nu ar fi avantajat mai mult Berlinul decât existenţa unui regim bolşevic în Rusia, în 1918, documentele emise de instituţiile politice germane abundau în argumente în favoarea sprijinirii bolşevicilor, care, oricât de odioşi ar fi fost, puteau contribui prin incompetenţa şi lipsa lor de popularitate la menţinerea în Rusia a unei permanente stări de dezordine. Un influent comentator politic german, Paul Rohrbach, răspundea astfel în iunie 1918 acelora dintre compatrioţii săi care începuseră să se îndoiască de oportunitatea susţinerii lui Lenin:

Bolşevicii ruinează din temelii inima Rusiei, sursa oricărei ameninţări ruseşti potenţiale în viitor. Ei au reuşit deja să înlăture cele mai multe din neliniştile noastre privitoare la Rusia Mare şi ar trebui să facem tot ce ne stă în putinţă pentru a-i ajuta să-şi continue atât de folositoarea lor activitate.

În acest context, între cei doi parteneri atât de improbabili – Rusia radicală şi Germania monarhică – s-a dezvoltat o alianţă tacită, care avea să dureze până la capitularea germană din noiembrie 1918, pentru a renaşte din nou la începutul anilor ’20. Alianţa nu l-a salvat pe Kaiser, dar i-a permis lui Lenin să supravieţuiască.

Germanii şi austriecii au acceptat cu promptitudine propunerea rusească de armistiţiu, convinşi că vor urma imediat convorbiri de pace. La 18 noiembrie / l decembrie 1917, o delegaţie rusă condusă de Adolf Ioffe, fost menşevic şi prieten al lui Troţki, a plecat la Brest-Litovsk, unde se afla cartierul general al înaltului comandament german de pe frontul de est. Delegaţia germană îl avea în frunte pe von Kühlmann, fostul ministru de externe, care jucase un rol cheie în aranjamentul privitor la tranzitarea lui Lenin prin Germania, în momentul părăsirii Elveţiei.

De îndată ce armistiţiul a fost încheiat şi luptele au încetat, ruşii au declanşat o viguroasă campanie propagandistică destinată trupelor germane de pe frontul de est, prin care acestea erau incitate împotriva propriului guvern şi îndemnate să fraternizeze cu fostul inamic. Tactica ruşilor la Brest a fost de a temporiza cât mai mult şi de a folosi negocierile pentru lansarea de lozinci revoluţionare adresate populaţiei germane. Campania s-a dovedit destul de eficientă, la sfârşitul lui ianuarie 1918 izbucnind într-un număr de oraşe germane greve ale muncitorilor, care cereau încheierea imediată a păcii, fără anexiuni teritoriale şi fără despăgubiri de război.

După încheierea primei runde de negocieri (15/28 decembrie 1917), germanii au început să-şi pună întrebări asupra adevăratelor intenţii ale ruşilor: doreau aceştia să încheie pace sau voiau doar să câştige timp pentru a provoca o revoluţie socială la scară mondială? Militarii, dându-şi seama că bolşevicii trăgeau de timp, au cerut să se pună capăt mascaradei, într-o scrisoare din 7 ianuarie (25 decembrie) adresată Kaiserului, generalul von Hindenburg critica „slăbiciunea” şi „conciliatorismul” tacticii aplicate la Brest de diplomaţii germani, care creau impresia că Germania dorea cu disperare să obţină pacea. O astfel de impresie, sublinia el, era de natură să afecteze în mod negativ moralul armatei. Kaiser-ul a fost de acord cu observaţiile generalului şi, odată cu reluarea convorbirilor de pace, în 27 decembrie/9 ianuarie, poziţia delegaţiei germane a devenit mai fermă. Fără a cere consimţământul Rusiei, Germania a recunoscut în mod unilateral suveranitatea Ucrainei, ca un prim pas spre semnarea unei păci separate cu aceasta. Vizibil şocat, Troţki, care îl înlocuise pe Ioffe în fruntea delegaţiei ruse, avea să protesteze – fără niciun rezultat.{27}

Şocul lui a fost şi mai mare în momentul în care germanii au prezentat la negocieri o hartă cu frontiera revizuită dintre cele două ţări. Polonia,

Ucraina, Lituania şi Letonia urmau să iasă din componenţa statului rus. Troţki a răspuns că propunerile erau inacceptabile pentru guvernul său. La 5/18 ianuarie, în chiar ziua în care era dizolvată Adunarea Constituantă, liderul bolşevic a declarat că guvernul sovietic consideră că cel mai bun mijloc de a cunoaşte voinţa poporului este referendumul. A plecat apoi imediat spre Petrograd.

Termenii propunerii germane au creat o stare de confuzie în rândul conducătorilor bolşevici. Buharin, făcându-se purtătorul de cuvânt al membrilor de rând ai partidului, a cerut sistarea negocierilor pentru a provoca o revoltă populară împotriva imperialiştilor. Troţki, situându-se pe o poziţie asemănătoare, a lansat sloganul „nici pace, nici război”, prin care sugera sistarea convorbirilor şi declararea unilaterală de către Rusia a încheierii ostilităţilor cu Puterile Centrale. Germanii ar fi fost atunci liberi să facă ceea ce doreau şi ceea ce, oricum, nicio forţă din lume nu i-ar fi putut împiedica să facă – să anexeze teritorii întinse din Rusia –, dar astfel ar fi dezvăluit propriului popor şi întregii lumi brutalitatea imperialismului lor.

Lenin, sprijinit de Kamenev, Zinoviev şi Stalin, a calificat drept utopice asemenea strategii. Rusia nu dispunea de o armată capabilă să îi oprească pe germani, în cazul în care aceştia ar fi hotărât să ocupe Petrograd-ul şi Moscova şi să răstoarne astfel guvernul bolşevic. A pledat de aceea pentru acceptarea unei păci, oricât de umilitoare, considerând-o absolut vitală pentru supravieţuirea noului regim.

La întrunirea Comitetului Central care a avut loc după întoarcerea lui Troţki de la Brest, Lenin a suferit o înfrângere la limită. Troţki a primit directive să se întoarcă la Brest şi să-şi continue tactica „nici pace, nici război”, încercând să prelungească negocierile cât mai mult, în speranţa că în Germania avea să izbucnească în curând o revoluţie. Germanii însă înţeleseseră deja tactica ruşilor. La 9-10 februarie, von Kühlmann, acţionând la indicaţiile Kaiserului, a prezentat ruşilor un ultimatum: fie semnau pacea în termenii propuşi de Germania, fără alte discuţii şi amânări, fie negocierile erau sistate şi armata germană invada Rusia. Troţki a răspuns că nu va semna documentul prezentat, dar – cu sau fără un tratat de pace – Rusia se considera ieşită din starea de război şi avea să îşi demobilizeze armata. S-a urcat apoi în tren şi a plecat la Petrograd.

Noua stratagemă a ruşilor i-a descumpănit total pe germani. Nu mai aveau deja nicio îndoială că bolşevicii foloseau convorbirile de pace ca pe o diversiune, dar nu ştiau ce concluzii să tragă din acest fapt. Să continue nişte negocieri care nu duceau nicăieri? Să îi oblige pe bolşevici pe calea armelor să accepte ultimatumul? Sau să ocupe Petrograd-ul şi să îi înlăture de la putere?

Von Kühlmann îndemna la răbdare, temându-se că reluarea ostilităţilor pe frontul de est va provoca noi tulburări printre muncitorii germani. Era de asemenea îngrijorat de eventualitatea ieşirii din război a Austriei. Dar generalii, care reuşiseră să se facă ascultaţi de Kaiser, convinşi că bolşevicii erau nişte parteneri slabi şi imprevizibili, au cerut trecerea la acţiuni hotărâte. După afirmaţiile lui Hindenburg, dacă în est nu se întreprindeau măsuri imediate, războiul pe frontul de vest se putea prelungi pe termen nedefinit. Hindenburg voia ca „ruşii să fie zdrobiţi şi guvernul lor răsturnat”. Kaiser-ul se situa de partea generalilor: bolşevicii, pe care îi considera membri ai unei „conspiraţii iudeo-masonice” universale, trebuiau eliminaţi. Ruşii au fost informaţi că armata germană avea să înceteze starea de armistiţiu şi să redeschidă operaţiunile militare împotriva lor în ziua de 17 februarie la amiază.

Informaţiile despre proiectata ofensivă germană au ajuns la Petrograd în după-amiaza zilei de 17 februarie. La o şedinţă a Comitetului Central, Lenin şi-a reluat pledoaria în favoarea revenirii la masa negocierilor şi a unei capitulări imediate, dar a fost din nou înfrânt cu o marjă de un vot. Majoritatea conducătorilor bolşevici voiau să aştepte reacţia germanilor: dacă aceştia aveau să-şi pună în practică ameninţările, fără ca totuşi în Germania şi Austria să izbucnească o revoluţie, ar fi fost destul timp să se accepte inevitabilul.

Germanii, respectându-şi promisiunile, au început să înainteze pe teritoriul Rusiei Occidentale şi să ocupe oraş după oraş, fără să tragă nici măcar un foc.

Pentru Lenin, a fost picătura care a umplut paharul: dovada că rămăşiţele armatei ruse nu puteau opune nici măcar o rezistenţă simbolică fiind făcută, orice târguială devenise inutilă. Era convins – probabil pe baza informaţiilor provenite de la simpatizanţii comunişti germani – că duşmanul intenţiona să ocupe cele două capitale şi să lichideze regimul bolşevic. La întrunirea Comitetului Central din 18 februarie, ocazie cu care moţiunea lui Lenin a fost din nou respinsă la o diferenţă de un vot, Troţki şi-a schimbat în cele din urmă părerea, trecând de partea lui. Ca urmare, propunerea lui Lenin a fost acceptată cu 7 voturi contra 6. Germanii au fost anunţaţi că delegaţia rusă avea să se întoarcă la Brest şi să semneze tot ce i se cerea.

A urmat un nou şoc. Germanii şi austriecii nu şi-au oprit înaintarea, ci au continuat să ocupe oraş după oraş, aparent ţintind spre Petrograd şi Moscova. Cuprins de panică, Lenin a emis la 21–22 februarie un decret care avea să aibă consecinţe considerabile. Intitulat „Patria socialistă în pericol”, decretul avertiza că germanii erau hotărâţi să lichideze guvernul socialist şi să restaureze monarhia în Rusia. Trebuiau luate măsuri neîntârziate de apărare a Revoluţiei. Una dintre ele era crearea unor batalioane de muncă forţată, din care să facă parte „toţi membrii apţi de muncă ai burgheziei” şi care să participe la săparea de tranşee; cei care opuneau rezistenţă urmau să fie împuşcaţi. Alt paragraf al decretului preciza: „Agenţii inamici, speculanţii, spărgătorii, huliganii, agitatorii contrarevoluţionari, spionii germani vor fi executaţi pe loc.” Era o prevedere care stabilea pedepse irevocabile pentru delicte care nu erau fixate nicăieri în mod precis; nu se pomenea nimic de procese sau audieri ale acuzaţilor, în fapt, decretul dădea noului organ de securitate, Ceka, libertatea de a ucide. Era începutul terorii bolşevice.

Ultimul atu al lui Lenin în această criză pe care o prevăzuse fără a o putea împiedica, erau Aliaţii. Aceştia nu aveau decât o singură preocupare în legătură cu Rusia: să o facă să rămână în război. Îi interesa prea puţin cine erau bolşevicii şi pe cine reprezentau. Nici îndemnurile la fraternizare, nici apelurile subversive adresate muncitorilor nu îi îngrijorau, fiindcă acestea nu găsiseră ecou în ţările lor. Atitudinea Aliaţilor era lipsită de ambiguitate: regimul bolşevic le era duşman dacă încheia pace cu Puterile Centrale şi prieten dacă rămânea în luptă. După expresia ministrului de externe britanic, Arthur Balfour, cauza ruşilor era şi cauza Marii Britanii, atâta vreme cât luptau împotriva germanilor. Statele Unite au adoptat o poziţie similară.

După iniţierea de către ruşi a negocierilor de pace cu Germania, Aliaţii şi-au transferat misiunile diplomatice de la Petrograd la Vologda, mic oraş de provincie, relaţiile cu guvernul lui Lenin continuând doar prin emisari neoficiali. Aceştia primiseră asigurări din partea bolşevicilor că vor rămâne în război dacă partenerii occidentali le ofereau asistenţă militară şi economică. La 21 februarie, contactându-i pe francezi în legătură cu un eventual sprijin împotriva germanilor, Troţki a primit un răspuns prompt din partea ambasadorului Franţei: „Puteţi conta pe colaborarea militară şi financiară a Franţei în rezistenţa pe care o opuneţi Germaniei.” Cu aprobarea lui Lenin, Sovnarkom-ul a cerut în mod oficial ajutor, iniţiind negocieri pentru a stabili forma pe care urma să o ia acesta. Kamenev a plecat la Paris, pentru a prelua postul de reprezentant diplomatic al Rusiei. (Avea să fie întors din drum.)

Fie pentru că erau la curent cu aceste negocieri, fie dintr-o simplă coincidenţă, germanii au trimis mult-aşteptatul răspuns la propunerile ruse chiar în ziua în care Sovnarkom-ul vota în favoarea cererii de ajutor adresate Aliaţilor. Aşa cum avertizase Lenin, pretenţiile lor crescuseră, incluzând acum despăgubiri şi o serie de concesii economice. Nota lor avea un caracter ultimativ, cerând un răspuns în termen de patruzeci şi opt de ore, după care, în cel mult şaptezeci şi două de ore, urma să fie semnat un tratat.

Au urmat două zile de dezbateri aproape neîntrerupte ale conducerii bolşevice, timp în care s-au reluat toate vechile argumente. În cele din urmă, ameninţând cu demisia din toate funcţiile pe care le deţinea în partid şi guvern în cazul în care propunerile germane nu erau acceptate, Lenin a obţinut câştig de cauză în faţa majorităţii. Li s-a notificat germanilor că o delegaţie rusă avea să se deplaseze imediat la Brest.

Neavând încredere că Germania avea să-şi oprească agresiunea, chiar şi după acceptarea necondiţionată a termenilor ultimatumului, Lenin a considerat prudent să transfere capitala de la Petrograd la Moscova. Transferarea personalului din administraţie a avut loc în cursul primei jumătăţi a lunii martie. Lenin însuşi a părăsit pe ascuns Petrograd-ul în noaptea de 10 spre 11 martie, cu un tren păzit de gărzi letone. Operaţiunea s-a desfăşurat în cel mai deplin secret, la sosire liderul bolşevic nefiind întâmpinat decât de sora lui. Şi-a stabilit reşedinţa şi biroul în fortăreaţa medievală din Kremlin; mai mulţi dintre comisari i-au urmat exemplul. Siguranţa clădirii a fost încredinţată letonilor.

Deşi bazată pe considerente de securitate, decizia lui Lenin de a muta capitala la Moscova şi de a se instala la Kremlin avea şi o semnificaţie mai profundă: ea simboliza respingerea cursului pro-occidental inaugurat de Petru cel Mare şi reorientarea spre tradiţia veche moscovită. Măsura reflecta pe de altă parte teama bolnăvicioasă a noilor conducători pentru siguranţa lor personală. Pentru a aprecia semnificaţia acestor acţiuni, încercaţi să vă închipuiţi că primul ministru englez şi guvernul său ar fi părăsit Downing Street, transferându-şi reşedinţa şi birourile în Turnul Londrei, de unde ar fi condus Marea Britanie sub protecţia gărzilor sikh.

Termenii Tratatului de la Brest-Litovsk, semnat de ruşi la 3 martie, erau extrem de împovărători. Ei ne dau o idee despre ce ar fi putut însemna pentru Aliaţi pierderea războiului. Rusia era obligată la concesii teritoriale majore, pierzând toate provinciile vestice pe care le cucerise începând cu mijlocul secolului al XVII-lea. Erau cedate Polonia, Finlanda, Ucraina, Lituania, Letonia, Estonia şi Transcaucazia, care se numărau printre cele mai populate şi mai bogate regiuni ale Imperiului Rus, adăpostind 26 la sută din populaţia acestuia, 28 la sută din instalaţiile industriale şi trei sferturi din rezervele de cărbune şi minereu de fier. Un procent de 37 la sută din producţia de cereale a ţării provenea din aceste provincii. În plus, Rusiei i se impuneau concesii economice importante, prin care cetăţenii Puterilor Centrale care deţineau proprietăţi în Rusia ieşeau de sub incidenţa oricăror decrete de naţionalizare. În fine, forţele armate ruse trebuiau demobilizate.

Niciun guvern rus nu cedase până atunci teritorii atât de întinse şi nu acordase unei puteri străine atâtea privilegii. Populaţia, în covârşitoarea ei majoritate, a respins tratatul, Lenin devenind, după cum afirma un istoric, cel mai detestat om din Europa. Una dintre consecinţele Tratatului de la Brest-Litovsk a fost retragerea din Sovnarkom a socialist-revoluţionarilor de stânga, care se opuseseră cu vehemenţă încheierii înţelegerii. Guvernarea Rusiei a devenit astfel, în teorie şi în practică, apanajul exclusiv al comuniştilor. Scoţând Rusia din război într-un moment critic al desfăşurării acestuia, Lenin a reuşit în plus să-şi atragă duşmănia Aliaţilor, care se simţeau trădaţi şi se vedeau acum confruntaţi cu perspectiva unei înfrângeri.

S-a spus despre Lenin că a dat dovadă de o viziune profetică acceptând acest tratat umilitor, care i-a dat timp să-şi organizeze armata şi care avea de altfel să devină caduc odată cu capitularea Germaniei în faţa Aliaţilor, la 11 noiembrie 1918. Când, la două zile după aceea, bolşevicii au denunţat Tratatul de la Brest-Litovsk, credibilitatea lui Lenin în rândurile partidului a atins cote fără precedent. Nimic din ceea ce făcuse până atunci nu a contribuit mai mult la reputaţia lui de infailibilitate; de acum înainte, Lenin nu s-a mai văzut pus niciodată în situaţia să ameninţe cu demisia pentru a obţine câştig de cauză.

Şi totuşi, nimic nu pare să indice că insistenţa cu care Lenin a cerut colegilor lui să accepte ultimatul german ar fi provenit din faptul că prevăzuse înfrângerea Germaniei. Dimpotrivă. În primăvara şi vara lui 1918, el împărtăşea optimismul înaltului comandament german, care prevedea pentru Aliaţi o înfrângere zdrobitoare. Convingerea bolşevicilor că Germania avea să iasă învingătoare este dovedită de acordurile economice şi militare pe care Moscova le-a semnat cu Berlinul în august 1918, acorduri pe care cele două părţi le considerau un prim pas spre încheierea oficială a unei alianţe (vezi mai jos, p. 179). La 30 septembrie, când Germania imperială era deja în pragul prăbuşirii, Lenin a autorizat transferul către Berlin al unor valori estimate la 312,5 milioane de mărci, în conformitate cu prevederile acordurilor semnate. Concluzia care decurge în mod inevitabil de aici este că Lenin a cedat dictatului german nu pentru că se baza pe faptul că, oricum, Germania nu avea să mai beneficieze de urmările acestuia, ci pentru că se aştepta ca Germania să câştige războiul şi voia să se afle de partea taberei învingătoare.

Circumstanţele încheierii Tratatului de la Brest-Litovsk conturează modelul clasic a ceea ce avea să fie politica externă sovietică în următorii şaptezeci de ani. Principiile acestui model pot fi rezumate astfel:

1. Prioritatea maximă trebuie să o constituie întotdeauna păstrarea puterii politice – mai precis, menţinerea de către aparatul de stat a autorităţii şi controlului deplin asupra cel puţin a unei părţi – oricât de mici – din teritoriul naţional. Aceasta reprezintă minimul necesar. Niciun preţ nu e prea mare pentru a realiza acest lucru: vieţile oamenilor, pământul şi resursele ţării, onoarea naţională, totul poate fi sacrificat. Principiul pleacă de la premisa că timpul lucrează în favoarea comunismului şi că tot ceea ce este cedat astăzi va fi recâştigat mâine.

2. Odată cu Revoluţia din Octombrie, care a făcut din Rusia centrul vital al socialismului mondial, securitatea şi interesele statului rus trebuie să treacă înaintea securităţii şi intereselor oricăror altor ţări, partide sau cauze, inclusiv înaintea intereselor „proletariatului internaţional”.

3. Pentru obţinerea unor avantaje tactice, este permisă realizarea unei păci cu statele „imperialiste”, dar această pace nu reprezintă decât un armistiţiu temporar, care trebuie încălcat de îndată ce situaţia devine favorabilă propriilor interese. Istoria ne învaţă – argumenta Lenin necesitatea ratificării Tratatului de la Brest-Litovsk – că pacea nu este decât „un moment de respiro între două războaie”. Atâta vreme cât mai există capitalism, afirma el în mai 1918, toate acordurile internaţionale nu sunt decât simple „petice de hârtie”. Chiar şi în timp de aşa-zisă pace, lupta trebuie continuată prin mijloace subterane, pentru a submina guvernele capitaliste.

Politica fiind de fapt o stare de război permanent, relaţiile externe trebuie abordate cu sânge rece şi raporturile de forţe trebuie evaluate cu cea mai mare atenţie. Spre a-l cita din nou pe Lenin:

Marea noastră experienţă revoluţionară ne învaţă că, atâta vreme cât condiţiile obiective o permit, ofensiva implacabilă este singura tactică demnă de luat în considerare… Dar atunci când condiţiile obiective ne împiedică să continuăm această ofensivă generală, trebuie să adoptăm tactica amânării, a strângerii rândurilor.

După semnarea Tratatului de la Brest-Litovsk avea să iasă la iveală un alt principiu fundamental al politicii externe bolşevice: acela că promovarea intereselor statului bolşevic în afară (ca şi în interior) trebuia să se bazeze pe aplicarea dictonului „dezbină şi stăpâneşte”,

pe exploatarea cu maximă circumspecţie, grijă, prudenţă şi abilitate a celor mai mici „fisuri” din tabăra inamică, a tuturor conflictelor de interese dintre burgheziile diferitelor ţări şi dintre diferitele grupuri şi categorii ale burgheziei din fiecare ţară…

Implicarea străină

Deşi Revoluţia rusă avea să infuenţeze istoria lumii într-o măsură mai mare decât Revoluţia franceză, ea s-a bucurat la început de mult mai puţină atenţie. Explicaţia stă în faptul că, spre deosebire de Franţa, care era la momentul respectiv puterea europeană cu cel mai mare potenţial politic, militar şi cultural, Rusia se afla la periferia continentului. Ţară agrară, pe jumătate asiatică, ea nu intra prea mult în preocupările Europei: tulburările din 1917 au marcat în ochii occidentalilor intrarea – mult întârziată – a Rusiei în epoca modernă şi nu au părut să reprezinte o ameninţare serioasă pentru ordinea mondială. În al doilea rând, Revoluţia rusă s-a produs în timpul celui mai mare şi mai pustiitor război din istoria de până atunci a lumii, război care a absorbit în întregime atenţia contemporanilor. Astăzi e greu să realizăm în ce măsură acest război a pus în umbră orice alte evenimente, dar să nu uităm că el a costat vieţile a milioane de oameni tineri şi a distrus valori acumulate de-a lungul a mai multe generaţii. Evenimentele care au urmat revoluţiei au atras atenţia doar prin efectul pe care l-ar fi putut avea asupra sorţii conflictului mondial: pentru germani, ele erau purtătoarele unui mesaj de speranţă; pentru Aliaţi, erau prevestitoare de catastrofe.

Niciuna dintre marile puteri nu era interesată în răsturnarea regimului bolşevic. Germanii, din motive pe care le-am expus deja, l-au sprijinit prin toate mijloacele, salvându-l de la prăbuşire în câteva rânduri. Aliaţii l-au curtat iniţial şi, când eforturile lor s-au dovedit inutile, s-au străduit să reactiveze frontul de est cu toate forţele pe care le-au putut mobiliza, fie ele ruse sau străine.

Lenin era convins că îndată după încetarea ostilităţilor marile puteri aveau să treacă peste diferendele dintre ele şi să lanseze un atac concertat împotriva regimului bolşevic. Temerile lui s-au dovedit nejustificate. Englezii au fost singurii care s-au implicat activ în sprijinirea adversarilor Partidului Bolşevic, dar au făcut-o fără prea multă convingere şi doar la insistenţele unui singur om, Winston Churchill. Eforturile lor în această direcţie au fost fluctuante, fiindcă în Occidentul epuizat de război partizanii compromisului erau mult mai numeroşi decât cei ai intervenţiei. Până la jumătatea anilor douăzeci, majoritatea puterilor europene aveau să încheie pace cu Rusia comunistă.

Chiar dacă Occidentul nu era prea interesat de bolşevici, aceştia aveau interese vitale în Vest. Bolşevicii credeau – nu fără motiv – că revoluţia lor avea să eşueze dacă nu trecea dincolo de graniţele Rusiei. Din momentul în care au luat puterea, au început să lanseze apeluri către muncitorii din întreaga lume, chemându-i să se ridice împotriva propriilor guverne şi însoţindu-şi apelurile de generoase sume de bani destinate agitaţiei şi propagandei. I-au implicat pe germani în conflictul politic din Rusia, folosindu-se de ei împotriva Aliaţilor atunci când le erau utili şi de Aliaţi împotriva germanilor, ori de câte ori situaţia a cerut-o. Principiul enunţat de Lenin, de a exploata toate „fisurile” din tabăra „burgheziei”, a fost pus în practică printr-un amestec permanent în afacerile interne ale altor state. Imaginea larg răspândită a unei „intervenţii” planificate şi metodice a Aliaţilor în Rusia Sovietică este unul dintre numeroasele mituri ale istoriei care se cuvin înlăturate: nu a existat o intervenţie străină în Revoluţia rusă, ci o sumă de intervenţii de ambele părţi, şi se poate spune că nimeni nu a intervenit în treburile altor state cu mai mult zel decât comuniştii înşişi.

La 23 martie 1918, Germania a lansat mult aşteptata ofensivă pe frontul de vest. După încheierea armistiţiului cu Rusia, Ludendorff transferase o jumătate de milion de soldaţi de pe frontul din Răsărit; era dispus să sacrifice de două ori mai mulţi pentru a ocupa Parisul.

Bolşevicii au folosit momentul de răgaz care a urmat armistiţiului pentru a-şi organiza o armată proprie. Aveau nevoie de o forţă care să apere regimul în faţa cruciadei capitaliste de care se temeau şi să aducă la îndeplinire sarcina răspândirii revoluţiei în întreaga lume. După afirmaţiile lui Lenin, Rusia avea nevoie de o armată puternică, pentru că viitorul îi rezerva un întreg şir de conflicte:

Coexistenţa dintre Republica Sovietică şi statele imperialiste este de neconceput pe termen lung. În cele din urmă, una dintre părţi va trebui să triumfe. Până atunci, între Republica Sovietică şi guvernele burgheze vor apărea în mod inevitabil o serie de confruntări dintre cele mai dure. Aceasta înseamnă că proletariatul – clasa conducătoare –, dacă vrea să conducă şi dacă va fi să conducă, trebuie să-şi demonstreze [hotărârea] organizându-şi propria armată.

Crearea noii armate sovietice a întâmpinat însă un număr de obstacole. Soldaţii demobilizaţi nu doreau să se întoarcă înapoi. Recurgerea la recrutări ar fi dat naştere unei armate alcătuite în cea mai mare parte din ţărani, or ţărănimea era o clasă pe care bolşevicii o considerau ostilă cauzei lor. Ofiţerii din vechea armată erau bănuiţi a fi contrarevoluţionari. Ar fi fost de preferat miliţii muncitoreşti, dar – Rusia neavând în 1918 decât 1-2 milioane de muncitori – o astfel de forţă nu ar fi făcut faţă misiunilor defensive şi ofensive care o aşteptau. Aşa încât bolşevicii amânau rezolvarea problemei. Membrii vechiului stat-major general, instruiţi în spiritul unei obedienţe necondiţionate faţă de autoritatea supremă, au trecut de partea lor aproape în bloc; ei aveau să formeze nucleul viitoarei Armate Roşii. Moscova a continuat o vreme negocierile cu Aliaţii pentru obţinerea de asistenţă militară. Niciunul dintre aceste eforturi nu a dat însă rezultate semnificative şi, până în toamna anului 1918, singura forţă eficientă de care dispuneau bolşevicii au rămas cei 35.000 de puşcaşi letoni, folosiţi oriunde apărea un pericol la adresa regimului.

Între timp, Aliaţii, care îşi pierduseră orice speranţă că Sovietele vor colabora cu ei împotriva Germaniei, au decis debarcarea unor forţe simbolice pe teritoriul Rusiei. Prima debarcare a avut loc la Murmansk, în martie 1918, la cererea sovietului local şi cu aprobarea Moscovei. Alte trupe aveau să fie debarcate ulterior la Murmansk şi Arhanghelsk. Misiunea lor era pentru moment să apere cele două porturi de atacurile germanilor şi ale finlandezilor şi să protejeze depozitele cu material de război, acumulat acolo începând din 1916. Sarcina lor strategică (pe termen lung) era să constituie avangarda viitoarei armate reorganizate de pe frontul de Răsărit. În aprilie, japonezii au trimis un contingent la Vladivostok, sub pretextul de a întări prezenţa interaliată de acolo, în realitate însă cu intenţia de a stabili un cap de pod în Extremul Orient rus, în vederea unei viitoare anexări.

Moscova urmărea aceste mişcări ale Aliaţilor, mai ales iniţiativele japonezilor, cu o îngrijorare crescândă. Sub impresia succeselor repurtate de germani în Franţa în timpul ofensivei din primăvară, guvernul rus a optat pentru apropierea de Germania.

Spre sfârşitul lunii aprilie, Rusia şi Germania au făcut schimb de ambasadori. În fruntea misiunii germane din Moscova a fost numit contele Wilhelm von Mirbach, diplomat de carieră, care lucrase şi la Sankt Petersburg. Principalul lui colaborator, Kurt Riezler, era un tânăr filosof care în 1917 fusese trimis la Stockholm pentru a servi drept intermediar în transferurile de fonduri germane către bolşevici. Cei doi diplomaţi au apreciat situaţia din Rusia drept descurajantă: ei au avertizat Berlinul să nu conteze doar pe comunişti, fiindcă aceştia păreau pe punctul de a se prăbuşi – eventualitate în care Germania ar fi fost lipsită de orice bază de sprijin în Rusia. La 3 iunie, Mirbach a transmis la Berlin că ar fi avut nevoie lunar de 3 milioane de mărci pentru a-i ajuta pe comunişti să se menţină la putere. Ministerul german de externe a răspuns solicitării alocând ambasadei 40 de milioane de mărci, destinate „operaţiunilor din Rusia”. Din cele 9 milioane cheltuite efectiv, guvernul sovietic a primit aproximativ jumătate, sub forma a trei tranşe, în lunile iunie, iulie şi august; restul a fost împărţit între mai mulţi beneficiari, printre care şi guvernul liberal proclamat în Siberia. Riezler a luat de asemenea legătura cu gruparea clandestină antibolşevică „Centrul de dreapta”, alcătuită din politicieni şi generali conservatori, care ajunseseră la concluzia că bolşevismul reprezenta pentru Rusia o ameninţare mai mare decât germanii. Principalul obstacol în calea strângerii relaţiilor cu elementele conservatoare era Tratatul de la Brest-Litovsk, pe care toate grupările antibolşevice îl doreau revizuit, ca o condiţie preliminară a colaborării cu Germania.

La Berlin, Ioffe s-a instalat în fosta ambasadă imperială, pe care germanii o menţinuseră în perfectă stare după închiderea ei la începutul războiului. Reprezentanţa diplomatică rusă nu era o simplă ambasadă, ci un avanpost revoluţionar în inima teritoriului inamic. Misiunile ei principale erau în număr de trei şi toate aveau să fie îndeplinite cu succes. Prima era neutralizarea generalilor germani care cereau lichidarea guvernului bolşevic. Ioffe a reuşit să îşi atingă obiectivul, prezentând comunităţii de afaceri germane perspectiva profiturilor strălucite pe care le-ar fi putut realiza în Rusia Sovietică. A doua sarcină era încurajarea şi sprijinirea forţelor revoluţionare din Germania şi ţările învecinate. Cea de-a treia misiune o constituia culegerea de informaţii de natură politică şi economică.

Ioffe a reuşit să-şi ducă la îndeplinire toate aceste obiective graţie protecţiei Ministerului german de externe, care considera că niciun preţ nu ar fi fost prea mare pentru a-i ajuta pe bolşevici să supravieţuiască.

În întrevederile cu marii oameni de afaceri, Ioffe, asistat de Leonid Krasin, care cunoştea multe persoane influente în Germania, îi îndemna pe interlocutori să nu ia în seamă sloganurile „maximaliste” ale Moscovei: simplă retorică, îi asigura el. Bolşevicii erau nişte oameni realişti, care nu doreau decât să aibă relaţii bune cu Germania. Celor care se plângeau de propaganda subversivă a ruşilor, Ioffe le răspundea că „este vorba de acţiuni ale Partidului Comunist Rus, fără nicio legătură cu guvernul”. Afacerişti dintre cei mai versaţi s-au lăsat păcăliţi de această stratagemă – în parte pentru că voiau să creadă că aşa stăteau lucrurile, în parte pentru că nu-şi imaginau că cineva întreg la minte putea lua în serios lozincile bolşevice. Krupp, Thyssen, Stinnes, toţi viitori sprijinitori ai lui Hitler, au exercitat presiuni asupra guvernului german să menţină bunele raporturi cu noii conducători de la Moscova, spre a asigura hegemonia germană în Rusia. Coaliţia diplomaţilor, industriaşilor şi bancherilor a reuşit să contrabalanseze influenţa armatei.

În acelaşi timp, Ioffe a stabilit relaţii strânse cu elementele radicale cele mai extremiste din Germania, prevalându-se de imunitatea diplomatică pentru a ajuta la răspândirea propagandei revoluţionare şi, în ultimă instanţă, chiar pentru a furniza elementelor respective bani şi arme. Iată cum descria Ioffe în 1919 activitatea pe care o desfăşura la Berlin:

[Ambasada] a dirijat şi subvenţionat peste zece partide socialiste ale stângii… întreaga Germanie a fost împânzită cu o reţea de organizaţii revoluţionare ilegale: sute de mii de manifeste şi proclamaţii revoluţionare au fost tipărite şi răspândite săptămânal în spatele frontului şi în rândurile armatei.

După afirmaţiile lui Ioffe, o parte din aceste materiale erau aduse prin curieri din Rusia, dar majoritatea erau tipărite în Germania, cu sprijinul ambasadei.

În timp ce desfăşurau în străinătate acţiuni subversive de genul celor de mai sus, bolşevicii erau ei înşişi ameninţaţi acasă de o subversiune internă.

Rusia capturase de-a lungul războiului între 50.000 şi 60.000 de soldaţi cehi şi slovaci din armata austriacă. Cei mai mulţi dintre ei aveau sentimente antigermane şi antimaghiare şi erau animaţi de convingeri socialiste. Guvernul Provizoriu constituise o parte din ei în batalioane naţionale, care au luptat în campania din iunie 1917. Ceilalţi erau ţinuţi în lagăre de prizonieri din Ucraina. După semnarea Tratatului de la Brest-Litovsk, cehii şi slovacii au dorit să părăsească Rusia cât mai repede, temându-se că vor fi capturaţi de germani sau austrieci şi împuşcaţi ca dezertori. Moscova şi-a dat acordul şi, în martie 1918, contingentele de prizonieri care alcătuiau Legiunea Cehoslovacă au început să se îmbarce în trenuri cu destinaţia Vladivostok, de unde urmau să plece spre Franţa la bordul unor nave. Thomas Masaryk, preşedintele Consiliului Naţional Cehoslovac format în exil, la Paris, a obţinut aprobarea ruşilor ca trupele să fie înarmate, pentru a se apăra de eventuale atacuri banditeşti. Le-a dat oamenilor lui ordine stricte să nu se amestece în problemele interne ale Rusiei.

Iniţial evacuarea a decurs fără dificultăţi. Cehii şi slovacii călătoreau în mod organizat, în trenuri bine echipate şi dotate cu armament suficient. Cu toate acestea, la 14 mai, în Celiabinsk, oraş situat la est de Urali, a avut loc o altercaţie între prizonierii cehi şi cei unguri, în urma căreia un ungur a fost ucis. Sovietul local a arestat câţiva cehi, dar camarazii lor au ocupat arsenalul oraşului, cerând să fie eliberaţi. Sovietul a trebuit să cedeze.

Până în acel moment, cehii şi slovacii simpatizaseră în mare măsură cu cauza revoluţionarilor ruşi, inclusiv a bolşevicilor. Comportamentul lipsit de tact al lui Troţki avea să-i facă să-şi schimbe atitudinea. Luând cunoştinţă de cele întâmplate la Celiabinsk, Troţki, numit de curând comisar pentru probleme de război şi dornic să îşi facă simţită autoritatea, a ordonat Legiunii Cehoslovace să predea armele şi să îşi întrerupă evacuarea; prizonierii aveau de ales între a se înrola în Armata Roşie şi a intra în „batalioane de muncă”. Cei care opuneau rezistenţă urmau să fie închişi în lagăre de concentrare.{28} La Celiabinsk, o adunare a Armatei Revoluţionare Cehe a respins ultimatumul lui Troţki. Convinşi că bolşevicii acţionau la presiunile Berlinului şi că intenţionau să îi predea germanilor, cehii şi slovacii au luat sub control calea ferată transsiberiană, pentru a-şi asigura accesul neîngrădit spre Vladivostok. La sfârşitul lui mai şi începutul lui iunie, Legiunea a ocupat un număr de oraşe importante situate de-a lungul căii ferate. Directiva nechibzuită a lui Troţki, pe care acesta nu avea de altfel mijloace să o pună în aplicare, i-a transformat pe cehii şi slovacii înarmaţi din simpatizanţi taciţi în duşmani declaraţi, creând Moscovei o gravă problemă militară.

Problema avea şi o dimensiune politică. Zonele ocupate de cehi, mai cu seamă provinciile de pe cursul mijlociu al Volgăi, erau un bastion al socialist-revoluţionarilor. Imediat după eliminarea bolşevicilor de către cehi, socialist-revoluţionarii au ieşit la lumină, organizând în Samara un Comitet al Adunării Constituante, cunoscut sub numele de Komuh şi alcătuit din foşti deputaţi socialist-revoluţionari ai Adunării dizolvate. Proclamându-se unicul guvern legitim al Rusiei, Komuh-ul şi-a declarat autoritatea asupra tuturor teritoriilor eliberate de Legiunea Cehoslovacă, unde a restabilit libertăţile cetăţeneşti, fără să abroge însă decretul asupra pământului emis de bolşevici şi copiat de Lenin chiar din programul socialist-revoluţionarilor. În regiunile situate la est de Urali apăruse între timp un alt guvern independent, care şi-a proclamat autoritatea asupra Siberiei.

Pentru a face faţă acestor probleme, bolşevicii au iniţiat crearea unei armate regulate. Foşti generali ţarişti şi consilieri francezi aflaţi în serviciul noii puteri cereau de o bună bucată de vreme să se renunţe la ideea creării unei miliţii muncitoreşti şi să se treacă la recrutări. La 29 mai 1918 – la o săptămână după revolta Legiunii Cehoslovace – Moscova a anunţat o mobilizare generală a muncitorilor şi minerilor. Două luni mai târziu, toţi bărbaţii între optsprezece şi patruzeci de ani au fost declaraţi incorporabili, iar ofiţerii din vechea armată cu vârste cuprinse între douăzeci şi şase şi treizeci şi unu de ani au primit ordin să se prezinte spre a fi luaţi în evidenţă.

Lua astfel naştere Armata Roşie. Organizată cu sprijinul unor ofiţeri de carieră şi condusă apoi aproape exclusiv de către ei, noua armată era, din punct de vedere al structurilor şi al disciplinei, o copie a vechii armate imperiale. Principala inovaţie o reprezentau „comisarii” politici, toţi bolşevici de încredere, însărcinaţi cu asigurarea loialităţii ofiţerilor. La 29 iulie, cu ostentaţia care îl făcuse atât de impopular, Troţki i-a încredinţat pe cei care se îndoiau de loialitatea foştilor ofiţeri ţarişti, rebotezaţi acum „specialişti militari”, că orice ofiţer care ar fi intenţionat să trădeze Rusia Sovietică urma să fie împuşcat pe loc. „Alături de fiecare specialist”, spunea el, „vor trebui să stea doi comisari, unul în dreapta şi celălalt în stânga, cu revolverul în mână.” Cu altă ocazie, Troţki avertiza că, din ofiţerii care s-ar fi comportat neloial nu avea să rămână decât „o pată de sânge”.

Armata Roşie avea să devină repede copilul răsfăţat al noului regim, soldaţii ei primind salarii şi raţii de pâine mai mari decât muncitorii.

Deocamdată însă Armata Roşie nu era decât în stadiu embrionar şi soarta Rusiei Sovietice se afla în mare parte în mâinile celor din afară, mai ales ale Germaniei imperiale. Banii pe care Berlinul i-a plătit Moscovei au ajutat regimul bolşevic să supravieţuiască financiar, într-o vreme în care sursele lui de venituri erau minime, dat fiind că sistemul fiscal se prăbuşise. Faptul că Germania îi sprijinea pe bolşevici a temperat opoziţia internă. Exista convingerea larg răspândită că germanii ar fi putut, dacă voiau, să îi înlăture oricând pe bolşevici de la putere; Troţki însuşi recunoştea acest lucru. În vara anului 1918, supravieţuirea regimului a depins de Germania, mai precis de voinţa lui Wilhelm al II-lea.

Kaiser-ul primea sfaturi contradictorii. Ambasada din Moscova se aliniase şi ea poziţiei antibolşevice a generalilor. După revolta cehoslovacă, Mirbach şi Riezler îşi pierduseră orice încredere în guvernul lui Lenin, cerând Berlinului să caute o bază de sprijin alternativă în Rusia. Situaţia se deteriorase atât de mult, încât Riezler a trebuit să-i mituiască pe letoni pentru a-i convinge să rămână în serviciul bolşevicilor. Ministerul de externe s-a disociat de opiniile misiunii sale de la Moscova, afirmând cu insistenţă că bolşevicii erau „clientul” cel mai demn de încredere al Germaniei, fiindcă fuseseră singurii care acceptaseră condiţiile Tratatului de la Brest-Litovsk şi fiindcă menţineau Rusia într-o stare de dezordine permanentă. Un memorandum al ministerului german de externe rezuma astfel argumentele în favoarea bolşevicilor:

În ceea ce priveşte Rusia, avem un singur interes primordial: să stimulăm forţele dezintegrării şi să slăbim ţara pentru cât mai multă vreme de acum înainte… Este în interesul nostru să normalizăm cât mai curând şi în mod real relaţiile cu Rusia, pentru a-i controla economia. Cu cât ne vom amesteca mai mult în treburile interne ale ţării, cu atât se va lărgi prăpastia care ne desparte deja de Rusia… Nu trebuie trecut cu vederea faptul că Tratatul de la Brest-Litovsk a fost ratificat numai de bolşevici, şi nici măcar de toţi… Suntem de aceea interesaţi în a-i menţine deocamdată în fruntea Rusiei pe bolşevici. În situaţia dată, pentru a rămâne la putere, ei vor face tot posibilul să ni se arate loiali şi să respecte înţelegerile de pace. Pe de altă parte, conducătorii lor, oameni de afaceri evrei, vor renunţa foarte repede la teoriile lor şi se vor arăta dispuşi să încheie tranzacţii comerciale şi acorduri de transport profitabile. Trebuie de aceea să continuăm să ne urmărim obiectivele cu răbdare şi hotărâre. Transporturile, industria, întreaga economie a Rusiei vor intra în mâinile noastre.

Von Kühlmann, care sprijinea cu tărie acest punct de vedere, a sugerat ca Berlinul să-i asigure pe ruşi că nu are niciun fel de intenţii ameninţătoare în legătură cu Petrograd-ul, pentru a le permite să deplaseze spre est trupele letone care apărau oraşul, spre a lupta împotriva cehilor.

Cele două puncte de vedere opuse i-au fost înfăţişate la 28 iunie Kaiserului, de către un înalt funcţionar al ministerului de externe. Impulsivul Wilhelm a ales prima opţiune care i-a fost prezentată, cea a ministerului de externe. A ordonat să se transmită ruşilor că îşi puteau transfera fără grijă trupele din Petrograd pentru a lupta împotriva cehilor şi, „fără a exclude alte opţiuni eventuale”, să fie sprijiniţi bolşevicii, ca singurul partid care acceptase Tratatul de la Brest-Litovsk.

Ca efect imediat al acestei decizii, comandamentul sovietic a putut transfera trei regimente letone pe frontul intern, reuşind să oprească înaintarea cehoslovacilor. La începutul lui septembrie, letonii aveau să recucerească de la cehi oraşele Kazan şi Simbirsk: aceste victorii, primele înregistrate de trupele roşii, au avut un efect salutar asupra moralului în scădere al Kremlinului. La indicaţiile lui Kühlmann, Riezler a întrerupt negocierile cu Centrul de Dreapta, concentrându-şi activitatea spre consolidarea regimului lui Lenin. Decizia Kaiserului le-a permis bolşevicilor să facă faţă perioadei cele mai dificile din istoria lor timpurie. Germanii ar fi putut ocupa Petrograd-ul şi Moscova cu foarte puţine eforturi, instalând un guvern marionetă, aşa cum procedaseră în Ucraina. Opţiunea luată de Wilhelm la sfârşitul lui iunie a eliminat definitiv această eventualitate: şase săptămâni mai târziu, când ofensiva lor în vest s-a împotmolit, germanii îşi pierduseră deja capacitatea de a interveni în afacerile Rusiei.

Hotărârea Kaiserului a fost o veste bună pentru Moscova. Vestea proastă era că socialist-revoluţionarii de stânga, singurii aliaţi ai bolşevicilor, începeau să se agite. Revoluţionari romantici, ei tânjeau după entuziasmul popular din Octombrie şi euforia lui februarie 1918, când contribuiseră la mobilizarea maselor împotriva invadatorului german. Bolşevicii postrevoluţionari li se păreau demni de dispreţ prin înclinaţia lor spre compromis, iar semnarea Tratatului de la Brest-Litovsk echivalase pentru ei cu o trădare a Revoluţiei. Maria Spiridonova, conducătoarea lor, scria: „Este dureros… să văd că bolşevicii, cu care am lucrat până acum cot la cot, cu care m-am aflat de aceeaşi parte a baricadei… au adoptat politica guvernului Kerenski.” Socialist-revoluţionarii de stânga au decis să provoace un război între Rusia Sovietică şi Germania, pentru a pune capăt politicii de compromis şi a face să renască fervoarea revoluţionară a populaţiei.

În acest scop, au început să organizeze o forţă militară proprie. Ceka, ocupată cu vânarea ţăranilor implicaţi în comerţul ilicit cu cereale şi cu hărţuirea ofiţerilor demobilizaţi, nu era la curent cu aceste pregătiri. Lucru explicabil în parte, dacă ţinem cont de faptul că adjunctul lui Felix Dzerjinski (şeful Ceka) era un socialist-revoluţionar de stânga. Complotul a fost în mare măsură pus la cale în sediul poliţiei secrete, Lubianka.

În naivitatea lor, socialist-revoluţionarii de stânga credeau că asasinarea ambasadorului la Moscova ar fi determinat Germania să declare război Rusiei Sovietice, obligându-i astfel pe bolşevici, pe care adepţii Spiridonovei nu aveau nicio intenţie de a îi înlătura, să revină pe drumul revoluţiei. La 6 iulie, cu sprijinul unor complici din Ceka, doi socialist-revoluţionari de stânga au pătruns în clădirea ambasadei germane, sub pretext că erau trimişi de guvern. Cei doi l-au împuşcat pe Mirbach şi au fugit, lăsând la locul faptei documentele false fabricate de Ceka pe baza cărora reuşiseră să intre în ambasadă. A fost semnalul declanşării unei revolte generale a forţelor socialist-revoluţionare de stânga din capitală. Acestea au ocupat o serie de obiective strategice din oraş, însă fără a încerca să-i înlăture pe bolşevici. Unul dintre rebeli i-a spus şefului Ceka, Dzerjinski, făcut prizonier cu acea ocazie:

Sunteţi puşi în faţa faptului împlinit. Tratatul de la Brest-Litovsk a fost anulat; războiul cu Germania este inevitabil. Nu dorim puterea… Vom intra în clandestinitate. Puteţi rămâne la putere, dar trebuie să încetaţi să fiţi lacheii lui Mirbach. Lăsaţi-i pe germani să ocupe Rusia până la Volga.

Lenin, care avea toate motivele să creadă că fusese trădat de propria poliţie secretă, a ordonat ca Ceka să fie desfiinţată (ordin revocat ulterior). Unităţile militare staţionate în Moscova nedând vreun semn că au intenţia să vină în ajutorul guvernului, Lenin a fost obligat să facă apel la letoni. Sub comanda lui I. I. Vaţetis, aceştia au pus capăt rebeliunii chiar în ziua următoare. La Moscova şi în alte oraşe, sute de socialist-revoluţionari de stânga au fost arestaţi. Pentru a-i linişti pe germani, guvernul a anunţat că 200 dintre cei arestaţi, inclusiv Spiridonova, fuseseră împuşcaţi. În realitate bolşevicii îi trataseră cu o clemenţă deosebită, mai ales de teamă că represaliile ar fi provocat declanşarea unui val de terorism împotriva liderilor bolşevici. Spiridonova a fost închisă şi ulterior eliberată; avea să fie arestată şi închisă de mai multe ori, fiind în cele din urmă executată în 1941 în închisoarea din Orel, cu puţin timp înainte ca germanii să cucerească oraşul.

În ciuda aşteptărilor socialist-revoluţionarilor, Berlinul a evitat să răspundă cu duritate la uciderea ambasadorului, trimiţând un înlocuitor. Noul emisar, Karl Helfferich, se temea atât de mult pentru propria viaţă, încât în cele două săptămâni cât s-a aflat la post nu a ieşit din ambasadă decât o singură dată.

Printr-o remarcabilă coincidenţă, în aceeaşi zi de 6 iulie a izbucnit o revoltă antibolşevică în oraşul Iaroslavl din nord-estul Rusiei şi în două orăşele învecinate. La originea revoltei se afla Boris Savinkov, cel mai eficace şi mai curajos dintre conspiratorii antibolşevici. Terorist revoluţionar fanatic în tinereţe, Savinkov a devenit după izbucnirea primului război mondial un adevărat patriot. În cursul anului 1917 a fost adjunctul lui Kerenski, jucând un rol important în afacerea Kornilov. Ulterior avea să se alăture generalului Alekseev, fondatorul Armatei Albe de Voluntari, care l-a trimis în Rusia Sovietică pentru a recruta ofiţeri şi a căuta sprijin financiar şi politic.{29}

Savinkov, conspirator încercat, a pus la punct o forţă clandestină formată din 5000 de ofiţeri, care aveau misiunea de a ieşi la lumină şi a trece la acţiune în momentul intervenţiei Armatei de Voluntari. Avea o nevoie disperată de bani şi se temea în permanenţă de trădare: în mai 1918 iubita părăsită a unuia din ofiţerii lui a dezvăluit celor din Ceka existenţa organizaţiei, rezultatul fiind că peste o sută din membrii acesteia au fost arestaţi şi mai târziu executaţi. Lipsit de fonduri şi temându-se să nu rămână fără ofiţeri, Savinkov a hotărât să atace. Iniţial îşi stabilise ca obiectiv Moscova, dar riscul unei intervenţii germane l-a făcut să se răzgândească şi să aleagă Iaroslavl. Date fiind zvonurile insistente că Aliaţii pregăteau noi debarcări în nordul Rusiei, Savinkov a ales ca scenă de desfăşurare a insurecţiei regiunea de pe cursul mijlociu al Volgăi, de unde putea intra în contact atât cu Legiunea Cehoslovacă, cât şi cu trupele Aliaţilor. Ulterior avea să afirme că reprezentanţi ai Aliaţilor îi promiseseră, în caz că rezista patru zile, să trimită dinspre Arhanghelsk trupe de sprijin, urmând ca apoi forţele combinate anglo-franco-ruse să înainteze spre Moscova. Afirmaţiile lui, neconfirmate de niciun fel de documente, sunt destul de suspecte. Mai probabil este că Savinkov spera ca eventuala lui victorie să provoace o revoltă antibolşevică în întreaga Rusie.

În ziua de 6 iulie, la orele 2 noaptea, locţiitorul lui Savinkov a înălţat la Iaroslavl steagul revoltei; două mici oraşe din apropiere i s-au alăturat la scurtă vreme după aceea. În acestea, revolta a fost rapid înăbuşită, însă Iaroslavl a rezistat timp de şaisprezece zile. Când l-au recucerit, comuniştii au executat 350 de răzvrătiţi, majoritatea ofiţeri. Savinkov a reuşit să se salveze. A luptat o vreme în Armata Albă a lui Kolceak, iar după înfrângerea acesteia s-a refugiat în Occident. Aici a iniţiat mai multe comploturi anticomuniste, toate eşuate. După moartea lui Lenin s-a lăsat atras înapoi în Rusia de o falsă organizaţie anticomunistă, creată de GPU, instituţia care înlocuise Ceka. A fost imediat arestat şi judecat. Datorită cooperării cu autorităţile, condamnarea la moarte i-a fost comutată în zece ani de închisoare. Avea să moară un an mai târziu în circumstanţe suspecte. Deşi oficial s-a declarat că se sinucisese, a fost probabil asasinat de GPU.

Kurt Riezler, care a asigurat conducerea ambasadei germane până la sosirea înlocuitorului lui Mirbach, vedea în evenimentele de la Iaroslavl semnul prevestitor al prăbuşirii bolşevicilor. La 19 iulie, telegrafia la Berlin: „Regimul bolşevic a murit. Cadavrul mai trăieşte (!) doar pentru că groparii nu se înţeleg care din ei să îl îngroape”. Riezler a iniţiat negocieri cu comandantul puşcaşilor letoni, Vaţetis, care i-a dat de înţeles că, dacă li s-ar fi garantat amnistia, oamenii lui erau gata să îi abandoneze pe bolşevici şi să se întoarcă acasă, în Letonia, aflată sub ocupaţie germană. Diplomatul german a reluat de asemenea discuţiile cu Centrul de Dreapta. Berlinul a respins însă demersurile lui Riezler, continuând să mizeze pe Lenin.

Atmosfera la Kremlin era deja destul de sumbră, când, la 1 august, s-a aflat că o forţă navală britanică apăruse în largul coastei Arhanghelskului, debarcând 8500 de soldaţi. Peste jumătate din ei erau americani, trimişi de preşedintele Wilson după multe şovăieli şi la presiunile Marii Britanii, pentru a ajuta la evacuarea Legiunii Cehoslovace pe ruta cea mai scurtă, prin nord. Comandantul corpului expediţionar, generalul britanic F. C. Poole, primise ordin să se opună „influenţei şi ofensivei” germane, să sprijine forţele ruse dornice să lupte de partea Aliaţilor şi să facă joncţiunea cu Legiunea Cehoslovacă. Alţi 15.000 de militari au fost debarcaţi la Murmansk. La Vladivostok şi-au făcut de asemenea apariţia trupe americane. Niciuna dintre aceste forţe nu avea libertatea să intervină în problemele interne ale Rusiei şi cu atât mai puţin să încerce să răstoarne regimul existent. Misiunea lor era să reactiveze frontul de Răsărit, operaţiune pentru care experţii militari ai Aliaţilor estimau necesar un efectiv de 30.000 de oameni.

Aceste detalii nu erau însă cunoscute la Moscova. Luând debarcările drept preludiul unei intervenţii masive a aliaţilor, Kremlin-ul şi-a pierdut capul şi s-a aruncat în braţele germanilor. La 1 august, prima zi a operaţiunilor aliate la Arhanghelsk, Gheorghi Cicerin, comisar pentru afacerile externe, i-a făcut o vizită lui Helfferich, noul ambasador german. Afirmând că vine de la o şedinţă a cabinetului, el a cerut, în numele acestuia, o intervenţie germană în Rusia, sub două forme: (1) unităţi militare germane urmau să protejeze Petrograd-ul în faţa unor eventuale atacuri ale aliaţilor; (2) trupele germane din Ucraina să treacă la ofensivă împotriva Armatei Voluntare a Albilor.

Berlinul a acceptat propunerile. La 27 august, cele două ţări au semnat un tratat adiţional, în care erau dezvoltate prevederile de ordin economic ale Tratatului de la Brest-Litovsk. Rusia Sovietică se angaja să plătească Germaniei despăgubiri însemnate, pentru pierderile suferite ca urmare a măsurilor luate împotriva resortisanţilor ei atât de guvernul ţarist cât şi de cel sovietic, ca şi costul întreţinerii prizonierilor de război ruşi. Erau de asemenea confirmate privilegiile cetăţenilor şi corporaţiilor germane din Rusia.

Tratatul adiţional conţinea însă şi trei clauze secrete, care aveau să fie făcute publice mulţi ani după aceea. Germania accepta cererea rusă de a interveni împotriva Aliaţilor la Murmansk şi împotriva Armatei de Voluntari. În plus, se angaja să izgonească din centrul petrolier Baku, din Azerbaidjan, trupele britanice care îl ocupaseră la începutul lui august. Niciuna dintre operaţiuni nu avea să se materializeze, fiindcă Germania s-a prăbuşit înainte de a putea să intervină.

La începutul lui octombrie 1918, când Berlinul a solicitat preşedintelui Wilson bunele sale oficii pentru încheierea unui armistiţiu, situaţia internaţională se schimbase deja în mod radical. Prietenii de la Berlin ai Moscovei îşi pierduseră poziţiile, dat fiind că noul guvern dorea să se distanţeze de bolşevici. La acea oră, Ioffe şi colaboratorii lui se implicau făţiş în pregătirea unei revoluţii în Germania. Aşa cum avea să se laude mai târziu, acţiunile ambasadei ruse

au luat treptat forma unor pregătiri revoluţionare decisive în vederea declanşării revoltei armate. În afară de grupurile conspirative ale spartachiştilor, în Germania şi mai cu seamă la Berlin existau încă din timpul grevei din ianuarie [1918] – în ilegalitate, desigur – soviete de deputaţi ai muncitorilor… Ambasada menţinea permanent legătura cu aceste soviete… străduinţa proletariatului german de a se înarma era întru totul legitimă şi înţeleaptă, iar ambasada l-a sprijinit pe toate căile.

Ministerul de externe considera însă că ingerinţele ruseşti în Germania depăşiseră deja orice măsură şi, la începutul lunii noiembrie, a ordonat închiderea ambasadei sovietice. Înainte de plecare, Ioffe a predat unui membru al Partidului Social-Democrat Independent German, practic un rezident al misiunii sovietice, 500.000 de mărci şi 150.000 de ruble, ca supliment la cele 10 milioane de ruble care fuseseră deja cheltuite „în interesul revoluţiei germane”.

La 13 noiembrie, două zile după intrarea în vigoare a armistiţiului pe frontul de vest, Moscova a denunţat în mod unilateral Tratatul de la Brest-Litovsk, ca şi tratatul adiţional. În cadrul înţelegerilor de pace de la Versailles, Germania avea să fie la rândul ei obligată de aliaţi să denunţe Tratatul de la Brest-Litovsk.

Revoluţia nu a fost în niciun moment al desfăşurării ei un eveniment local, limitat la Rusia; încă de la declanşarea Revoluţiei din Februarie, evoluţia ei s-a internaţionalizat, din două motive.

Rusia fusese unul dintre teatrele de luptă cele mai importante. Ieşirea ei unilaterală din război a afectat interese vitale ale ambelor tabere beligerante. De aceea, atâta vreme cât au continuat ostilităţile, niciuna dintre părţi nu a putut ignora ceea ce se întâmpla în Rusia. Bolşevicii au contribuit la implicarea ţării în război folosindu-se pe rând de fiecare din tabere împotriva celeilalte. În primăvara lui 1918, discutau cu Aliaţii crearea pe teritoriul Rusiei a unei forţe armate multinaţionale îndreptată împotriva Germaniei; şi-au dat acordul pentru ocuparea Murmanskului; le-au cerut ajutor Aliaţilor pentru organizarea unei armate proprii. În toamna aceluiaşi an, au cerut intervenţia armată a Germaniei, pentru a recuceri porturile din nord şi a zdrobi Armata de Voluntari. Germania a trebuit să intervină în repetate rânduri, cu asistenţă politică şi financiară, pentru a împiedica regimul bolşevic să se prăbuşească. După afirmaţiile lui Riezler, care s-a aflat în miezul evenimentelor, ţara sa a intervenit în trei ocazii spre a salva guvernul lui Lenin. Referindu-se la criza regimului sovietic din vara lui 1918, Helfferich recunoştea în memoriile sale că „în momentele cele mai dificile ale existenţei lui, regimul bolşevic a fost sprijinit – chiar dacă în mod inconştient şi neintenţionat – în primul rând de guvernul german41. Luând în considerare toate aceste elemente, nu se poate susţine în mod serios că puterile străine au „intervenit” în Rusia în 1917–1918 cu scopul de a răsturna guvernul bolşevic. Ele au intervenit mai întâi de toate pentru a înclina balanţa raportului de forţe pe frontul de vest în favoarea lor, fie încercând să relanseze luptele în Rusia (cazul aliaţilor), fie străduindu-se să le pună capăt (cazul Puterilor Centrale). Bolşevicii au participat în mod activ la implicarea străină, cerând ajutor când unei părţi, când celeilalte, în funcţie de interesele lor de moment. „Intervenţia” germană, pe care au solicitat-o şi au salutat-o, i-a salvat în mod cert de soarta pe care o avusese Guvernul Provizoriu.{30}

În al doilea rând, bolşevicii au declarat de la bun început că în epoca revoluţiei sociale şi a luptei de clasă generalizate graniţele naţionale nu mai aveau nicio relevanţă. Ei au făcut apel la cetăţenii altor state să se revolte şi să răstoarne propriile guverne; au alocat în acest scop fonduri de stat; iar acolo unde lucrul a fost posibil, adică în primul rând în Germania, au sprijinit în mod activ pregătirea revoluţiei. Contestând legitimitatea tuturor guvernelor străine, au lăsat cale liberă acestora să conteste legitimitatea propriului lor guvern. Dacă niciuna dintre puterile europene nu s-a prevalat de acest lucru în 1917 şi 1918, este pentru că niciuna nu a avut interesul să procedeze în acest fel. Germanii au considerat că era în interesul lor să sprijine regimul bolşevic, ori de câte ori acesta s-a aflat în dificultate; Aliaţii erau prea ocupaţi cu propria apărare. Întrebarea istoricului Richard K. Debo: „Cum […] a reuşit guvernul sovietic, lipsit de o putere militară semnificativă şi prins în cel mai pustiitor război dintre câte cunoscuse până atunci omenirea, să supravieţuiască primului an de revoluţie?” îşi conţine ea însăşi răspunsul. Acest atât de pustiitor război a umbrit în întregime evenimentele din Rusia şi a făcut ca taberele în conflict să nu aibă niciun interes să-şi dedice o parte din eforturi răsturnării guvernului bolşevic.

Un ultim lucru trebuie adăugat despre implicarea străină în Rusia anilor 1917–1918. Atunci când se discută despre ce au făcut Aliaţii în Rusia – foarte puţin, în fapt – se uită de obicei ce au făcut ei pentru Rusia – adică foarte mult. Din clipa în care Rusia şi-a încălcat angajamentele, lăsându-i să lupte de unii singuri împotriva Puterilor Centrale, Aliaţii au suferit pierderi umane şi materiale enorme. După ieşirea Rusiei din război, germanii au putut să retragă de pe frontul din Răsărit suficiente divizii pentru a-şi mări efectivele pe frontul de vest cu aproape un sfert. Aceste întăriri le-au permis să lanseze o ofensivă decisivă. În marile bătălii de pe frontul de vest din primăvara şi vara anului 1918 – St. Quentin, Lys, Aisne, Marne, Château-Thierry – britanicii, francezii şi americanii au pierdut sute de mii de oameni. Sacrificiul lor a condus în cele din urmă la înfrângerea Germaniei. Iar înfrângerea Germaniei nu numai că a oferit guvernului sovietic, care nu a avut nicio contribuţie la ea, şansa să anuleze Tratatul de la Brest-Litovsk şi să recupereze majoritatea teritoriilor pierdute prin semnarea lui, dar a salvat Rusia de la soarta pe care i-o rezervase Germania imperială, aceea de a fi transformată în colonie, într-un soi de Africă eurasiatică.

Capitolul IX.
COMUNISMUL DE RĂZBOI

Crearea economiei de comandă

În 1924, la puţin timp după moartea lui Lenin, Troţki îşi reamintea cuvintele scrise de acesta în momentul luării puterii:

„Triumful socialismului în Rusia [necesita] o anumită perioadă de timp, nu mai puţin de câteva luni” Astăzi [– continua Troţki –] astfel de cuvinte par absolut de neînţeles: nu era oare o scăpare, nu voia de fapt să spună câţiva ani sau câteva decenii? Ei bine, nu: nu fusese o scăpare… îmi aduc foarte limpede aminte că, în primele luni, la Smolnîi, în timpul şedinţelor Consiliului Comisarilor Poporului, Lenin repeta în mod invariabil că în zece luni socialismul avea să fie o realitate şi Rusia avea să devină statul cel mai puternic din lume.

Această convingere utopică a lui Lenin pornea de la ideea, împărtăşită de toţi socialiştii, că sistemul capitalist, având ca principiu motrice profitul, nu este numai injust ci şi iraţional şi, prin urmare, în mod inevitabil neproductiv. Socialismul, prin alocarea resurselor umane şi materiale de o manieră raţională, după principiul utilităţii maxime, avea să fie capabil să atingă nivele de eficienţă nemaiîntâlnite.

Raţionamentul de mai sus a stat la baza politicilor economice aplicate de bolşevici între 1918 şi 1921, cunoscute sub numele de „comunism de război”. Ulterior, după ce provocaseră deja un declin catastrofal în economia Rusiei, aceste politici au fost justificate drept măsuri de urgenţă impuse de războiul civil: expresia „comunism de război” a fost inventată în 1921 tocmai în acest scop. Declaraţii mai vechi ale liderilor bolşevici nu lasă însă nicio îndoială asupra faptului că nevoile războiului civil erau pentru ei, în cel mai bun caz, doar o chestiune de interes secundar: dovadă unele măsuri introduse în cadrul comunismului de război, care nu au făcut decât să slăbească efortul de război. Vocea autorizată a lui Troţki ne spune că obiectivul comunismului de război era „crearea unui adevărat comunism”, în octombrie 1921, când experimentul a fost abandonat pentru că eşuase, Lenin recunoştea în mod deschis:

Am contat – sau, mai corect spus, ne-am bazat, fără o evaluare adecvată – pe [capacitatea] statului proletar de a organiza prin comandă nemijlocită producţia şi distribuţia bunurilor după principii comuniste, într-o ţară de mici agricultori. Viaţa a demonstrat că ne înşelam.

Comunismul de război, ajuns la apogeu în iarna anilor 1920–1921, când războiul civil se încheiase, a fost marcat de o serie de măsuri radicale, menite să plaseze întreaga economie rusă – atât forţa de muncă, cât şi capacităţile productive şi reţeaua de distribuţie – sub administrarea exclusivă a statului, mai precis a Partidului Comunist. Procesul de expropriere a început cu bunurile funciare. Decretul asupra pământului din 26 octombrie 1917 confisca pământurile tuturor celor care nu erau ţărani. A urmat apoi un decret de naţionalizare a bunurilor imobiliare din mediul urban. În ianuarie 1918, guvernul comunist a anulat toate datoriile statului, atât cele interne cât şi cele externe. Un decret din mai 1918 desfiinţa principiul moştenirii, iar un altul, emis în luna următoare, hotăra naţionalizarea industriei. Toate aceste măsuri erau menite să lichideze proprietatea privată asupra capitalului şi altor valori productive; ele puneau în practică dictonul lui Marx conform căruia abolirea proprietăţii private era chintesenţa comunismului.

Principalele prevederi ale comunismului de război pot fi sintetizate astfel:

1. Naţionalizarea mijloacelor de producţie şi de transport;

2. Lichidarea comerţului privat, prin naţionalizarea schimburilor cu amănuntul şi a celor en gros şi înlocuirea lor cu un sistem de desfacere controlat de stat;

3. Desfiinţarea banilor ca unitate de schimb şi contabilă, în favoarea barterului reglementat de stat;

4. Administrarea economiei pe baza unui plan unic;

5. Introducerea muncii obligatorii pentru toţi cetăţenii adulţi de sex masculin apţi de muncă şi, după nevoie, pentru femei şi copii.

Comunismul de război avea mai multe surse de inspiraţie. Una dintre ele era „socialismul de război”, sistemul de administrare a economiei organizat de statul german pentru a face faţă unei blocade stricte, rezistând patru ani în condiţii de maximă dificultate. O alta o constituiau teoriile anumitor economişti socialişti, care considerau că nivelul înalt de concentrare a proprietăţii în mâinile câtorva bănci crea condiţiile construirii unei economii socialiste, prin simpla naţionalizare a respectivelor bănci. În fine, o altă sursă de inspiraţie era modelul statului patrimonial rus din epoca medievală, care – deşi de mult dispărut – lăsase urme de neşters în mentalitatea majorităţii ruşilor: pentru aceştia, proprietatea statului asupra economiei era mult mai naturală decât drepturile abstracte de proprietate şi decât întreg ansamblul de fenomene care alcătuiau „capitalismul”.

La început, Lenin sperase să îşi poată aduce la îndeplinire obiectivele economice prin colaborarea cu marii oameni de afaceri. Planurile lui iniţiale prevedeau crearea unui „capitalism de stat”, după modelul economiei germane din timpul războiului. Sectorul capitalist din industrie urma să rămână intact, dar trebuia forţat să lucreze pentru stat, care avea să beneficieze astfel de metode de lucru avansate, specifice organizării şi tehnologiilor capitaliste. Aceste planuri s-au lovit însă de opoziţia „comuniştilor de stânga”, membri influenţi ai partidului, care le-au denunţat drept oportuniste. Lenin ar fi reuşit poate să treacă peste opoziţia lor, dacă nu ar fi intervenit semnarea Tratatului de la Brest-Litovsk, pe care comuniştii de stânga l-au calificat drept o trădare a cauzei Revoluţiei. Pentru a-şi linişti tovarăşii, Lenin a abandonat capitalismul de stat în favoarea comunismului de război, deşi avea îndoieli profunde în legătură cu acesta din urmă.

Teoreticienii şi artizanii comunismului de război aveau doar vagi cunoştinţe economice şi niciun fel de înţelegere a administrării afacerilor. Informaţiile lor în domeniu proveneau exclusiv din literatura socialistă. Niciunul dintre ei nu condusese vreodată o întreprindere şi nu câştigase bani din activităţi productive sau comerciale. Lipsa de experienţă dădea imaginaţiei lor aripi uriaşe. Cuvintele cu care Suhanov îl descria pe Iuri Larin, cel mai influent dintre consilierii economici ai lui Lenin în perioada de după Revoluţie, li se pot aplica la fel de bine şi lor: „un cavalerist sărac, a cărui fantezie depăşea orice obstacole, un experimentator fără milă, un specialist în toate domeniile administrării statului, un diletant în toate specialităţile”. Faptul că astfel de amatori aveau libertatea să dea peste cap o economie de care depindeau zeci de milioane de oameni, supunând-o unor inovaţii pe care nimeni nu le mai aplicase nicăieri, nici măcar pe scară restrânsă, spune foarte mult despre puterea de judecată a celor care în octombrie 1917 luaseră puterea în Rusia.

Nimic nu scoate mai bine în evidenţă iresponsabilitatea lor decât obstinaţia cu care au încercat să creeze o economie fără bani.

Marx scrisese pagini întregi de inepţii sofisticate despre natura şi funcţia banilor, definindu-i drept „alienare a capacităţilor umane”, „muncă în formă cristalizată”, sau un „monstru” care, eliberat de sub tutela creatorului său, a ajuns să îl domine. Pentru intelectualii radicali, oameni care nu aveau bani şi nici nu ştiau cum să îi câştige, dar invidiau puterea şi plăcerile asociate cu deţinerea lor, ideile marxiste prezentau o atracţie irezistibilă. În zelul lor de a distruge tot ceea ce avea legătură cu capitalismul, aceşti exponenţi ai intelighenţiei uitau că orice societate care cunoaşte diviziunea muncii şi schimbul de bunuri şi servicii are nevoie de o unitate de măsură economică, fie că este denumită „ban” sau altcumva.

Conduşi de astfel de idei, bolşevicii supraestimau şi în acelaşi timp subestimau rolul banilor. Le supraestimau rolul în economia „capitalistă”, pe care o considerau dominată în întregime de instituţiile financiare. Le subestimau rolul în economia „socialistă”, care – credeau ei – s-ar fi putut lipsi de ei. Conform afirmaţiilor lui Nikolai Buharin şi Evgheni Preobrajenski, teoreticieni reprezentativi ai bolşevismului, „societatea comunistă nu va cunoaşte existenţa banilor”. Comisarul sovietic pentru finanţe declara la un moment dat că munca lui era inutilă: „Finanţele nu ar trebui să existe într-o comunitate socialistă; prin urmare, îmi cer scuze că trebuie să vorbesc despre acest subiect.”

Bolşevicii au încercat într-o primă etapă să desfiinţeze banii stimulând inflaţia până la un nivel care să-i facă lipsiţi de orice valoare. Au pus deci în funcţiune presele tipografice, emiţând bancnote în flux continuu. Cu aceste „bucăţi de hârtie colorată” au cumpărat cereale de la ţărani şi au plătit salariile funcţionarilor statului, din ce în ce mai numeroşi. Bancnotele rămâneau însă pentru ei un simplu expedient, care urma să fie abandonat odată ce agricultura ar fi fost colectivizată şi forţa de muncă ar fi început să fie plătită în întregime în bunuri şi servicii.

În momentul declanşării puciului bolşevic, suma totală a bancnotelor care circulau în Rusia reprezenta 19,6 miliarde de ruble. Cea mai mare parte consta din ruble imperiale, numite popular nikolaevki. Existau de asemenea hârtiile emise de Guvernul Provizoriu şi botezate kerenki – simple taloane, tipărite numai pe o faţă, fără număr de serie, semnătură sau numele emiţătorului, purtând înscrise doar valoarea şi un avertisment la adresa eventualilor falsificatori. După preluarea Băncii de Stat şi a Trezoreriei, bolşevicii au continuat o vreme să tipărească taloanele lui Kerenski, fără a le modifica aspectul. Până în februarie 1919 nu au emis bancnote proprii, probabil de teamă că populaţia, în special ţăranii, ar fi refuzat să le accepte. Sistemul fiscal fiind complet blocat, bolşevicii au fost nevoiţi să tipărească bancnote în număr din ce în ce mai mare. În ianuarie 1919 se aflau în circulaţie în Rusia Sovietică 61,3 miliarde de ruble, din care două treimi erau taloane kerenki recent tipărite. În luna următoare, guvernul a emis primii bani sovietici, numiţi „cupoane contabile”. Noile bancnote circulau alături de rublele nikolaevki şi taloanele kerenki, fiind însă mult mai puţin căutate. La începutul anului 1919, inflaţia, deşi în creştere vertiginoasă, era încă departe de nivelele groteşti pe care avea să le atingă în anii următori. În comparaţie cu 1917, preţurile crescuseră deja de cincisprezece ori.

Apoi s-a produs explozia. În mai 1919, Banca de Stat a primit autorizaţia să tipărească bancnote în cantitatea pe care o considera necesară pentru nevoile economiei naţionale. Fabricarea „hârtiilor colorate” a devenit cea mai importantă industrie a Rusiei Sovietice, poate singura care nu se afla în regres. De-a lungul anului 1919, cantitatea de bani aflată în circulaţie a crescut de patru ori, ajungând la 225 de miliarde. În 1920 era de cinci ori mai mare (1200 de miliarde), iar în anul următor crescuse de treisprezece ori (până la 16.000 de miliarde). 1922 a reprezentat anul de vârf al inflaţiei, cu aproape 20.000.000 de miliarde de ruble în circulaţie.

Banii de hârtie îşi pierduseră practic orice valoare – cu excepţia rublelor imperiale, pe care toată lumea le stoca. Oamenii având însă nevoie de o unitate de valoare, au început să exprime preţurile în sare şi pâine. Dacă luăm preţul în ruble al bunurilor în 1913 ca indice de referinţă, în 1922 cifra corespunzătoare era de 100 de milioane de ori mai mare.

Comuniştii de stânga exultau. La Congresul al X-lea al Partidului Comunist, în martie 1921, când inflaţia nu atinsese încă apogeul, Preobrajenski afirma admirativ că, în vreme ce „assignat”-urile emise în timpul Revoluţiei franceze se depreciaseră de 500 de ori, valoarea rublei sovietice scăzuse deja de 20.000 de ori: „Am întrecut Revoluţia franceză de patruzeci de ori.”

Specialiştii în istoria economiei au demonstrat nu o dată că banii sunt un element indispensabil al oricărei activităţi economice, indiferent dacă aceasta se desfăşoară într-un sistem capitalist sau într-unul socialist. Bolşevicii aveau să se convingă şi ei în cele din urmă de adevărul afirmaţiei. Problema cea mai gravă pe care lipsa banilor o punea economiei era reglarea plăţilor între întreprinderile naţionalizate. Diferitele măsuri luate pentru rezolvarea acestei dificultăţi au eşuat. În cele din urmă, odată cu revenirea la practici economice mai convenţionale, prin lansarea în anii 1921-1922 a Noii Politici Economice, bolşevicii au introdus o monedă obişnuită, bazată pe etalonul aur. Viziunea unei economii fără bani a fost definitiv abandonată.

Noul regim nu a avut mai mult succes nici cu planificarea economică. Lenin vorbea în martie 1918 de necesitatea de a integra „ansamblul mecanismelor economice ale statului într-un unic aparat uriaş, într-un organism economic care să funcţioneze astfel încât sute de milioane de oameni să poată fi dirijaţi după un singur plan”. Iar Troţki scria:

Organizarea socialistă a economiei începe cu lichidarea pieţei, ceea ce presupune lichidarea elementului regulator al acesteia – jocul „liber” al legilor cererii şi ofertei. Obiectivul inevitabil – acela de a subordona producţia nevoilor societăţii – trebuie atins prin planul economic unic, care cuprinde în principiu toate ramurile activităţii productive.

Pentru a formula şi a pune în aplicare un plan economic, partidul a înfiinţat în 1917 Consiliul Suprem al Economiei Naţionale. Subordonat Sovnarkomului, acesta urma să dispună în domeniul economiei de un monopol similar celui de care partidul se bucura în politică. Intenţia liderilor comunişti era de a face din el un soi de trust universal, însărcinat cu coordonarea resurselor umane şi materiale şi utilizarea lor cât mai eficientă. Autoritatea lui însă avea să se dovedească mai degrabă fictivă. În primul rând, agricultura, principala sursă de avuţie a ţării, deşi oficial naţionalizată, era în realitate administrată nu de stat, ci de ţăranii-cultivatori. În al doilea rând, în Rusia Sovietică a existat încă de la început o piaţă neagră, datorită lipsei bunurilor de uz curent şi politicii de preţuri nerealistă. Puterea de intervenţie a Consiliului Economic Suprem se limita la industrie, care fusese naţionalizată aproape în întregime în perioada comunismului de război. Procesul de etatizare, desfăşurat iniţial în mod haotic, avea să fie sistematizat prin decretul din 28 iunie 1918, care stabilea naţionalizarea fără despăgubire a întreprinderilor industriale şi companiilor de căi ferate cu un capital de peste 1 milion de ruble. Cadrele de conducere din aceste instituţii au primit ordin să rămână în posturi, sub ameninţarea unor pedepse severe. Treptat, întreprinderi şi companii din ce în ce mai mici aveau să fie supuse aceluiaşi tratament, astfel încât în toamna anului 1920 Consiliul superviza în mod oficial un număr de 37.000 de întreprinderi, cuprinzând 2 milioane de angajaţi; 13,9 la sută din ele aveau un singur angajat şi aproape jumătate erau lipsite de echipamente mecanice. Consiliul Economic Suprem – acest „trust al trusturilor” – a dat naştere unei birocraţii imense. El era subîmpărţit în agenţii organizate pe verticală (după criteriul funcţional) şi pe orizontală (după criteriul teritorial). Trusturile verticale, numite glavki sau tentrî şi organizate după modelul instituţiilor similare existente în Germania anilor de război, dirijau domenii specifice ale industriei şi erau desemnate prin acronime melodioase ca Glavlak, Glavsol sau Glavbum – corespunzător industriilor lacurilor, sării sau hârtiei. În plus, Consiliul dispunea în provincie de o reţea de agenţii locale. Schema de organizare a Consiliului semăna cu harta sistemului solar, având în centru Prezidiul, în chip de soare, şi diferitele glavki şi agenţii regionale gravitând în jurul acestuia precum nişte planete cu sateliţii lor. Numărul de angajaţi ai Consiliului era uriaş, cei mai mulţi dintre ei fiind intelectuali neafiliaţi partidului, atraşi de posturile oferite, care nu presupuneau un angajament politic şi le dădeau sentimentul că servesc poporul şi nu regimul. Un exemplu tipic al lâncezelii birocratice care domnea în acest sistem era Trustul Benzenului (Glavanil), ai cărui 50 de funcţionari se ocupau cu supervizarea unei singure uzine cu 150 de muncitori. Regimul fusese nevoit să angajeze în posturile respective cadre administrative şi tehnice care înainte de Revoluţie fuseseră proprietari sau directori ai aceloraşi întreprinderi. În toamna lui 1919 un observator nota că, la Moscova, în fruntea multora dintre aceste glavki şi ţentrî

se află foşti angajaţi, responsabili sau directori, iar vizitatorii nepreveniţi… cei direct familiarizaţi cu fostele cercuri comerciale şi industriale ar fi surprinşi să-i vadă pe proprietarii de odinioară ai marilor fabrici de pielărie lucrând în Glavhoj [Trustul pielăriei], pe marii fabricanţi în organizaţia centrală a textilelor ş.a.m.d..

Gigantica operă de „construcţie socialistă” făcea în străinătate o impresie deosebită. Propaganda prosovietică din Occident zugrăvea în culori trandafirii „reconstruirea pe baze raţionale” a industriei ruse, dar scotea în evidenţă intenţiile, mai degrabă decât performanţele. În interiorul Rusiei, în schimb, se recunoştea în mod deschis că toate eforturile făcute nu duseseră la niciun rezultat. În 1921, Troţki evalua la 5-10 la sută „în cel mai bun caz” procentul din industrie care fusese centralizat cu succes. Sau, pentru a relua aprecierea lipsită de menajamente a ziarului Pravda, apărută într-unul dintre numerele de la sfârşitul anului 1920, „nu există niciun fel de plan economic”. Situaţia, aşa cum o descria un economist sovietic în noiembrie 1918, rămăsese aceeaşi şi doi ani mai târziu:

Nici măcar un singur glavk sau ţentr nu dispune de date economice precise şi exhaustive pentru a se putea trece la o veritabilă planificare a industriei şi producţiei naţionale. Zeci de organizaţii desfăşoară în paralel activităţi identice de colectare a unor informaţii asemănătoare, nereuşind în final altceva decât să adune informaţii complet diferite… Contabilizarea se desfăşoară într-un mod confuz şi uneori 80 până la 90 la sută din elementele inventariate scapă controlului organizaţiilor respective. Elementele care nu intră în inventar devin obiectul unei speculaţii sălbatice şi lipsite de ruşine, trecând dintr-o mână într-alta de zeci de ori înainte de a ajunge la consumator.

Mai mult succes au avut bolşevicii cu stoparea anarhiei manageriale rezultate din introducerea în anii 1917–1918, cu propria lor binecuvântare, a „controlului muncitoresc”. Conducerea colectivă a întreprinderilor industriale, sistem în care muncitori neexperimentaţi şi reprezentanţi sindicali aveau ultimul cuvânt, este răspunzătoare în cea mai mare măsură pentru declinul dramatic al producţiei industriale din perioada comunismului de război. În primăvara anului 1918, Lenin şi Troţki vorbeau deja despre necesitatea de a încredinţa autoritatea executivă unor manageri individuali. Muncitorii se opuneau totuşi acestor schimbări, văzând în „controlul muncitoresc” una dintre marile cuceriri ale Revoluţiei. Odată cu încheierea războiului civil, guvernul a reuşit să treacă peste protestele lor, astfel încât spre sfârşitul anului 1921 nouă din zece fabrici sovietice aveau la conducere cadre administrative, multe moştenite de la vechiul regim.

Niciun fel de măsuri de ordin administrativ nu au putut însă încetini scăderea continuă a productivităţii industriale, datorată în egală măsură imixtiunii partidului, dificultăţilor economice şi inexistenţei unor stimulente. Această scădere era exprimată de mai mulţi indicatori. Producţia industrială totală scăzuse, comparativ cu cea a anului 1913, cu 82 la sută. Producţia de cărbune scăzuse în 1920 la 27 la sută faţă de 1913, cea de minereu de fier la 2,4 la sută, cea de fibre de bumbac la 5,1 la sută, iar cea de ţiţei la 42,7 la sută. Productivitatea muncitorului rus (măsurată în ruble actualizate) scăzuse la 26 la sută. Raportat la anul 1918, numărul muncitorilor angajaţi în industrie ajunsese în 1921 la 49 la sută. Pe scurt, în perioada comunismului de război, „proletariatul” rus fusese înjumătăţit, producţia industrială scăzuse cu 75 la sută, iar productivitatea în industrie cu 70 la sută. Evaluând dimensiunile dezastrului, Lenin exclama în 1921 furios: „Ce este proletariatul? Este clasa angajată în industria mare producătoare. Şi unde este industria mare producătoare? Ce fel de proletariat este acesta? Unde este industria voastră[!]? De ce nu lucrează?” Răspunsul la aceste întrebări retorice era că programele utopice pe care Lenin însuşi le aprobase distruseseră aproape cu totul industria rusă şi îi reduseseră la jumătate forţa de muncă. Deşi era o perioadă marcată de o dezindustrializare rapidă, cheltuielile legate de menţinerea birocraţiei în fruntea industriei crescuseră exponenţial: personalul Consiliului Economic Suprem crescuse de 100 de ori – de la 318 angajaţi în martie 1918 la 30.000 în 1921.

Unul dintre principiile de bază ale comunismului de război era lichidarea pieţei – instituţie care reprezenta, conform unui teoretician comunist, „focarul de infecţie din care se răspândesc periodic microbii capitalismului.” Pentru marxişti, piaţa este inima economiei capitaliste, aşa cum banii sunt sângele ei. Sugrumarea liberului schimb al produselor şi serviciilor era de aceea punctul principal pe agenda politicii economice a bolşevicilor, un punct a cărui realizare au urmărit-o cu obstinaţie, fără a ţine cont de evidentele lui inconveniente. Eliminarea pieţei libere şi centralizarea distribuţiei sub controlul statului nu au constituit, aşa cum se afirmă adesea în mod eronat, o reacţie la lipsurile cauzate de Revoluţie şi de războiul civil, ci măsuri îndreptate împotriva sistemului capitalist; iar lipsurile au fost în realitate cauzate de aceste măsuri.

Intenţia comuniştilor era să concentreze desfacerea de mărfuri în mâinile Comisariatului pentru Aprovizionare, Komprod. Komprod-ul colecta şi distribuia produsele alimentare pe care guvernul reuşea să le obţină de la ţărani. Primea de asemenea alte bunuri de consum, pentru distribuire şi barter. În ceea ce priveşte distribuirea, Komprod-ul se baza în parte pe centre de desfacere proprii şi în principal pe reţeaua de cooperative existentă dinainte de Revoluţie, reţea pe care bolşevicii hotărâseră, după oarecari ezitări, să o păstreze, naţionalizând-o şi înlăturându-i din ea pe responsabilii socialist-revoluţionari şi menşevici. Toţi locuitorii dintr-o regiune dată erau obligaţi să se înscrie în „comune de consum”, de unde puteau, prezentând cartele de raţionalizare, să obţină alimente şi alte produse. Cartelele erau de mai multe categorii, cele mai consistente fiind distribuite muncitorilor din industria grea; membrii „burgheziei” primeau în cel mai fericit caz un sfert din raţia unui muncitor, dar cel mai adesea nimic.{31} Sistemul a dat naştere unui şir nesfârşit de abuzuri: de exemplu, la Petrograd s-a distribuit în 1918 un număr de cartele cu treizeci la sută mai mare decât numărul locuitorilor oraşului, iar în 1920 Comisariatul pentru Aprovizionare a emis cartele pentru un număr de 21,9 milioane de cetăţeni din mediul urban, în timp ce populaţia urbană a Rusiei nu depăşea 12,3 milioane de persoane.

Cu cât o teorie economică are mai multă influenţă, „cu atât sunt mai mari şansele ca premisa de la care porneşte să fie falsă”, spunea cândva Milton Friedman. Încercările oficialităţilor sovietice de a crea un monopol în domeniul schimburilor comerciale confirmă adevărul acestui aforism. În loc să lichideze piaţa, comunismul de război nu a reuşit decât să o împartă în două: un sector de stat, care vindea la preţul nominal sau distribuia în mod gratuit bunuri de consum pe bază de cartele şi, în paralel, un sector privat ilegal, care funcţiona după legile cererii şi ofertei. Spre marea uimire a teoreticienilor bolşevici, cu cât se extindea mai mult sectorul naţionalizat, cu atât mai mare devenea şi ceea ce unul dintre ei numise „umbra de nedespărţit” a primului, sectorul liber. Într-adevăr, sectorul liber prospera pe seama sectorului de stat, fiindcă o mare parte din bunurile de consum pe care muncitorii le obţineau la preţuri simbolice sau le primeau pe gratis ajungeau pe piaţa neagră.

Guvernul a decretat în octombrie 1920 gratuitatea serviciilor publice, scutind instituţiile sovietice de plata telegrafului, a telefoanelor şi a poştei; în anul următor, gratuitatea acestor servicii a fost extinsă şi pentru cetăţeni. Începând cu ianuarie 1921, locatarii apartamentelor naţionalizate au fost scutiţi de plata chiriilor. Se estimează că în iarna anilor 1920–1921 Komprod-ul asigura deja, gratuit sau la preţuri fixate de stat, nevoile de bază ale unui număr de 38 de milioane de cetăţeni.

Evident că o astfel de generozitate nu a fost posibilă decât atâta vreme cât noul regim a dispus de valorile moştenite de la regimul ţarist. Guvernul se putea dispensa de sumele obţinute din chirii, dat fiind că nu se ocupa nici de întreţinerea locuinţelor existente, nici de construirea unora noi. În perioada comunismului de război, guvernul nu a reparat sau construit decât un număr de 2601 de clădiri din totalul de o jumătate de milion. Bolşevicii îşi permiteau să distribuie alimente la preţuri de nimic, pentru că obţineau mărfurile de la producători la preţuri de nimic. O asemenea situaţie nu s-a putut fireşte prelungi la nesfârşit, fiindcă locuinţele cădeau în paragină şi ţăranii începeau să refuze să producă mai mult decât le era necesar.

Între timp, sectorul privat continua să prospere. Cea mai mare parte a alimentelor consumate de populaţia urbană în perioada comunismului de război proveneau de pe piaţa neagră, fiind furnizate de ţăranii care aveau curajul de a sfida Ceka şi a-şi vinde produsele direct consumatorilor. S-a calculat că din totalul produselor alimentare consumate în oraşele ruseşti în iarna 1919–1920 piaţa liberă a furnizat, în valoare calorică, între 66 şi 80 de procente. Guvernul s-a pus astfel într-o situaţie absurdă: dacă ar fi aplicat în mod strict reglementările împotriva comerţului privat, ar fi înfometat fără speranţă întreaga populaţie urbană. Nu a avut prin urmare de ales decât să tolereze numeroasele pieţe negre răsărite pretutindeni în oraşe, locuri unde produsele erau vândute la preţuri negociate; planul de a aboli, o dată pentru totdeauna, legile cererii şi ofertei se dovedea şi el un fiasco lamentabil.

În octombrie 1917, bolşevicii luaseră puterea la Petrograd în numele „proletariatului”. Aşa stând lucrurile, ar fi fost de aşteptat ca ei să se angajeze imediat, dacă nu în ameliorarea situaţiei economice a muncitorilor, cel puţin în îmbunătăţirea statutului lor social şi juridic. În realitate însă, noul regim nu a făcut decât să îi lipsească pe muncitori de drepturile pe care le câştigaseră în timpul ţarismului, inclusiv de dreptul de a-şi alege reprezentanţi sindicali şi de a face grevă.

O economie înregimentată, bazată pe planificarea de la centru a producţiei şi pe monopolul de stat asupra comerţului, nu avea desigur cum să coexiste cu o piaţă liberă a forţei de muncă. Mâna de lucru trebuia şi ea înregimentată. Troţki, care adesea exprima ceea ce Lenin doar gândise, prezenta lucrurile în felul următor: „Se poate spune că omul este o fiinţă mai degrabă leneşă. De regulă, el se străduieşte să ocolească munca… Singura cale de a atrage forţa de muncă necesară sarcinilor economiei este de a introduce munca obligatorie înainte de Revoluţie, bolşevicii, ca şi alţi socialişti, idealizau muncitorul ca pe o fiinţă cu calităţi morale unice. Experienţa exercitării răspunderii politice le-a risipit repede iluziile: muncitorii se dovedeau a fi nici mai buni, nici mai răi decât ceilalţi membri ai societăţii şi la fel de preocupaţi de bunăstarea lor ca oricare alţii. La Congresul al XI-lea al Partidului (martie 1922), Lenin a mers până într-acolo încât a negat că Rusia ar fi avut vreodată un „proletariat” în adevăratul înţeles al cuvântului, insinuând că majoritatea angajaţilor din fabricile ruseşti veniseră să muncească doar pentru a scăpa de serviciul militar. Drept răspuns, Alexandr Şliapnikov, cea mai proeminentă figură de origine muncitorească din rândul bolşevicilor, l-a felicitat pe Lenin pentru „meritul de a se afla în avangarda unei clase inexistente”.

Regimul a introdus munca obligatorie pentru întreaga populaţie. În cazul burgheziei, ea echivala cu participarea la batalioane de lucru destinate să desfăşoare muncile cele mai neplăcute sau mai periculoase, sub ameninţarea cu execuţia pentru cei care s-ar fi sustras. Muncitorii şi alte categorii cu calificare tehnică erau mobilizaţi în serviciul statului. Înrolaţi asemeni soldaţilor, muncitorii erau trimişi oriunde era nevoie de ei, indiferent de opţiunile lor personale. Comisariatul muncii se lăuda în 1922 că „furnizează forţă de muncă în funcţie de necesităţile planului, fără a lua deci în considerare trăsăturile individuale sau dorinţele muncitorilor…”

Într-un regim bazat pe munca obligatorie, sindicatele libere reprezentau desigur o anomalie. Desfiinţarea lor a fost justificată prin faptul că, Rusia fiind un „stat al muncitorilor”, muncitorii nu puteau avea alte interese decât cele ale statului; supunându-se statului, ei se supuneau în fapt lor înşile – chiar dacă se întâmpla ca ei să fie de altă părere. Rezulta de aici că funcţia sindicatelor era aceea de a servi statul. Iată cum definea Troţki adevăratul lor rol:

În statul socialist pe care îl construim, sindicatele au menirea de a lupta nu pentru îmbunătăţirea condiţiilor de lucru – aceasta este sarcina sistemului social şi politic în ansamblul lui – ci pentru a organiza clasa muncitoare în interesul producţiei: pentru a educa, disciplina, repartiza, reuni şi supraveghea categoriile specifice [de muncitori] şi muncitorii individuali la locurile de muncă stabilite pentru o perioadă dată: într-un cuvânt, pentru a încadra muncitorii – umăr la umăr cu guvernul şi de o manieră autoritară – în structura planului economic unic.

Comitetele de fabrică, cândva un element de bază al puterii comuniste, şi-au pierdut treptat din importanţă, pe măsură ce responsabilităţile de conducere au început să fie încredinţate unor cadre profesioniste. Sindicatele, în care bolşevicii se aflau la concurenţă cu menşevicii, au supravieţuit, încetând însă să-i mai reprezinte pe membrii proprii. Transformate în organe de stat, ele şi-au pierdut dreptul de a desemna responsabili: ca şi în celelalte domenii ale administraţiei, aceştia erau acum numiţi de către partid. A dispărut de asemenea dreptul la grevă, care a fost declarat inutil, sub motiv că era lipsit de sens ca muncitorii să facă grevă împotriva lor înşile.

După cum era de aşteptat, comuniştii de stânga au realizat în cele din urmă că ambiţioasele lor planuri economice eşuaseră: în loc să conducă la creşterea productivităţii până la cote nemaiîntâlnite, comunismul de război o redusese la un nivel care punea în pericol însăşi existenţa Rusiei. Autorii nu păreau totuşi descumpăniţi, dimpotrivă. Buharin, unul dintre fruntaşii comuniştilor de stânga, afirma plin de entuziasm că sistemul comunismului de război juca un rol pozitiv, prin aceea că demolase în întregime moştenirea capitalistă, curăţind calea în faţa comunismului. Alţii susţineau că eşecul se datora menţinerii unei economii duble, în care agricultura rămăsese în mâinile particularilor şi administrarea industriei fusese încredinţată unor „specialişti burghezi”. Soluţia era colectivizarea agriculturii şi pregătirea de cadre de specialitate din rândul muncitorilor, ceea ce ar fi permis construirea cu adevărat a socialismului.

În ciuda explicaţiilor şi a pretextelor, două lucruri rămâneau de necontestat. Rusia Sovietică supravieţuise în mare măsură în primii trei ani graţie capitalului moştenit de la vechiul regim, capital care spre sfârşitul anului 1920 se evaporase deja. În al doilea rând, economia rusă suferise, după spusele lui L. Kritsman, unul dintre artizanii comunismului de război şi primul istoric al acestei perioade, un dezastru „care nu are precedent în istoria omenirii”.

Războiul împotriva satelor

Poate că cel mai mare paradox al loviturii de stat din octombrie a fost că viza instaurarea unei „dictaturi a proletariatului” într-o ţară în care proletariatul industrial (incluzând aici şi meseriaşii independenţi) reprezenta la sută din totalul salariaţilor şi în care 75–80 la sută din populaţie era alcătuită din ţărani. Or, aşa cum am precizat, ţăranii erau în viziunea marxiştilor o clasă „mic-burgheză”, ostilă „proletariatului”. Realitatea de pe teren şi felul în care era aceasta percepută făceau inevitabilă o guvernare comunistă bazată pe coerciţie, nu pe consens.

Deşi înainte şi după 1917 Lenin încurajase, din raţiuni tactice, confiscările de pământuri practicate de către ţărani, o dată ajuns la putere a decis să-şi pună în aplicare planul de a împiedica transformarea ţărănimii ruse într-o forţă conservatoare şi un bastion al „contrarevoluţiei”, aşa cum se întâmplase în Europa. Pe termen lung, singura cale de a realiza acest obiectiv era colectivizarea, care urma să lichideze atât proprietatea privată cât şi cea comunală asupra pământului, transformându-i pe ţărani în angajaţi ai statului. Pravda prezicea, într-un număr din noiembrie 1918, că aşa-zisa „ţărănime mijlocaşă” – adică acea categorie majoritară care nu se folosea de munca altora şi nici nu-şi vindea propria muncă – avea să fie integrată forţat în ferme colective, „oricât s-ar fi zbătut şi ar fi ţipat”, de îndată ce noul regim ar fi avut puterea să facă acest lucru.

Până când momentul avea să sosească, considera Lenin, era necesar (1) să fie instaurat controlul statului asupra aprovizionării cu mărfuri alimentare, prin confiscarea produselor de la ţărani şi aplicarea monopolului de stat asupra comerţului cu cereale; şi (2) să se treacă la implantarea unor baze de putere comunistă în mediul rural. Aceste obiective echivalau cu o declaraţie de război la adresa satului. Războiul propriu-zis a fost declanşat în vara anului 1918. Campania împotriva ţărănimii, ignorată practic atât de istoriografia comunistă cât şi de cea occidentală, a reprezentat o etapă crucială în cucerirea Rusiei de către bolşevici. Lenin însuşi o considera de cea mai mare importanţă: era pentru el garanţia că Revoluţia lui, spre deosebire de cele precedente, nu avea să se oprească la jumătate şi să alunece înapoi spre „reacţiune”.

Până în primăvara anului 1918, ţăranii îşi împărţiseră între ei practic întreaga suprafaţă de pământ aflată în proprietate privată, necomunală – nu doar pământurile marilor proprietari, ale investitorilor particulari, ale bisericii şi mânăstirilor, dar şi pe acelea ale ţăranilor care profitaseră de legislaţia lui Stolîpin pentru a-şi înfiinţa gospodării individuale. De regulă, comunele au evitat să împartă pământul confiscat cu ţăranii din alte districte, preferând să lase ceea ce prisosea în posesia proprietarilor, în aşteptarea unei viitoare exproprieri.

Suprafeţele astfel obţinute, deşi considerabile, rămâneau sub nivelul aşteptărilor. Înainte de Revoluţie ţăranii contau pe obţinerea, în urma unei redistribuiri la scară naţională, a unor suprafeţe între 5 şi 15 hectare de fiecare gospodărie. În măsura în care putem avea o estimare corectă, ei au obţinut în realitate o medie de 0,4 hectare de pământ arabil pe cap de membru adult al fiecărei comune. Suprafeţele erau însă distribuite foarte inegal, dat fiind că în anumite regiuni ale ţării – mai ales în cele de graniţă – proprietăţile particulare ocupau o întindere mai mare decât în celelalte. Un procent de 53 la sută dintre comune nu obţinuseră nimic. Dintre celelalte, unele şi-au extins suprafaţa în mod considerabil, altele foarte puţin. Ţăranii – nesiguri pe dreptul lor asupra noilor terenuri, dat fiind că acestea nu le fuseseră date de ţar, proprietarul de drept – le munceau separat de vechile lor loturi, sau le dădeau ţăranilor lipsiţi de pământ, atunci când autorităţile îi forţau să-şi împartă prada cu aceştia.

Regimul sovietic avea să se laude mai târziu cu faptul că împărţise în mod gratuit ţăranilor 23 de milioane de hectare de teren arabil. În realitate, mult trâmbiţata împărţire nu a fost nici atât de amplă, nici atât de gratuită pe cât se afirma. Înainte de Revoluţie, ţăranii acumulaseră economii apreciabile, din care o parte le depuseseră în bănci de stat şi o parte le păstrau acasă. După evaluările făcute în epocă, aceste economii se ridicau la 12-13 miliarde de ruble. Deşi depozitele din casele de economii ale statului nu intrau sub incidenţa decretelor de naţionalizare, ele s-au devalorizat aproape complet, la fel ca şi sumele păstrate acasă, ca urmare a politicilor inflaţioniste. Luând în calcul aceste pierderi, ţărănimea plătise pentru fiecare hectar de pământ obţinut în urma redistribuirii o medie de 1500 de ruble nikolaevki. Înainte de Revoluţie, aceeaşi suprafaţă i-ar fi costat 160 de ruble.

Unii ţărani au plătit pentru aceste noi loturi şi sub altă formă – şi anume, prin pierderea terenurilor pe care le deţineau cu titlu personal. Circa o treime din pământurile aflate în proprietate privată înainte de Revoluţie aparţineau ţăranilor şi cazacilor. Cea mai mare parte aveau să treacă în posesia comunelor. În 1927, în preajma colectivizării, 95,3 la sută din suprafaţa de teren arabil a ţării aparţinea comunelor şi numai 3,4 la sută se afla încă în proprietate privată. (Restul de 1,3 la sută ţinea de cooperativele de stat.)

Luând în considerare toate aceste realităţi, ar fi incorect să afirmăm că ţărănimea rusă a avut de câştigat de pe urma Revoluţiei, primind în mod gratuit mari suprafeţe de teren agricol. Câştigul nu era nici mare şi nici nu fusese obţinut în mod gratuit. Populaţia rurală nu trebuie tratată ca o entitate omogenă: noţiunea de „ţărănime rusă” este o abstracţiune în care intră milioane de indivizi: unii dintre ei reuşiseră, înainte de Revoluţie, să acumuleze, prin pricepere, cumpătare sau spirit de iniţiativă, capitaluri pe care le păstrau sub formă de bani lichizi sau le investeau în terenuri. Toate aceste capitaluri şi terenuri erau acum pierdute. Abia după ce am luat în considerare şi aceşti factori putem realiza că ţărănimea plătise cu vârf şi îndesat pământurile pe care le confiscase cu binecuvântarea comuniştilor.

Creşterea preţurilor la produsele agricole, începută în timpul războiului şi continuată într-un ritm vertiginos după Revoluţia din Februarie, încuraja ţăranii să nu scoată pe piaţă ceea ce le prisosea şi să aştepte momentul în care puteau obţine un preţ mai bun. Guvernul Provizoriu a încercat să asigure aprovizionarea cu alimente a oraşelor prin emiterea unei legi care îi obliga pe ţărani să îşi vândă surplusul de cereale la preţurile fixate de stat. Legea avea să rămână literă moartă până la preluarea puterii de către bolşevici; ea s-a numărat printre foarte puţinele acte legislative pe care aceştia nu le-au abrogat. Însă preţul pe care bolşevicii îl plăteau pentru aceste cantităţi excedentare a devenit treptat insignifiant, din cauza penuriei de produse şi a inflaţiei: în august 1918, tariful oficial era de aproximativ o rublă pentru un kilogram de cereale, în vreme ce pe piaţa liberă aceeaşi cantitate se vindea cu 18 ruble la Moscova şi cu 26 de ruble la Petrograd. O disparitate similară exista şi în cazul altor produse alimentare, precum carnea şi cartofii, care au fost incluse în ianuarie 1919 pe lista mărfurilor cu preţuri controlate. Ţăranii au răspuns acestei politici prin stocarea produselor şi reducerea suprafeţelor cultivate.

În cursul anului 1918, autorităţile de la Moscova au introdus rechiziţiile forţate de cereale. Acestea erau puse în practică de bande de oameni înarmaţi, care străbăteau satele în căutare de hrană, confiscând tot ceea ce hotărau că se chema „surplus” – teoretic, ceea ce le rămânea ţăranilor după ce îşi hrăneau familia şi vitele şi puneau deoparte pentru însămânţat. În practică însă, criteriile erau cu totul arbitrare. „Detaşamentele pentru hrană”, operând după principiul că ţăranii ascundeau ceea ce le prisoseşte, puneau mâna pe tot ce găseau, transportând o parte la puncte de colectare organizate de guvern şi împărţind restul între membrii lor.

Aceste acţiuni au căpătat un caracter sistematic începând cu luna mai, când Kremlin-ul a decis că sosise vremea să cucerească satul rus. Mediul rural rămăsese până atunci din aproape toate punctele de vedere în afara razei de acţiune a Partidului Comunist, care nu avea la sate nici celule care să-i transmită directivele, nici soviete care să le pună în practică. O anchetă efectuată în 1919 arăta că în districtele rurale din Rusia Centrală numărul comuniştilor se ridica la 1 585. În spatele campaniei îndreptate împotriva satelor se afla un întreg complex de motivaţii – politice, sociale şi economice – dar, pentru a se câştiga sprijinul populaţiei urbane, accentul era pus în mod aproape exclusiv pe cele de natură economică, mai exact pe necesitatea de a obliga culacii (ţăranii bogaţi) să-şi cedeze stocurile de produse agricole.

Penuria de alimente de la oraşe căpătase într-adevăr dimensiuni alarmante. Raţia maximă de pâine ajunsese la circa două sute de grame zilnic; unii nu primeau nici măcar atât. În mai, când campania împotriva satelor se declanşase deja, Zinoviev anunţa, în legătură cu soarta care îi aştepta pe „burghezi”:

Le vom da treizeci de grame pe zi, doar atât cât să nu uite mirosul pâinii. Iar dacă vom fi nevoiţi să trecem la paie măcinate, burghezii vor fi primii care îşi vor primi porţiile.

Guvernul ţinea însă mai presus de orice la considerentele de natură politică. Anunţând noua campanie, Iakov Sverdlov, preşedintele Comitetului Central Executiv al Sovietelor, le vorbea în mai 1918 membrilor de bază ai acestuia despre putere, nu despre hrană:

Dacă autoritatea revoluţionară sovietică este suficient de puternică în oraşe… nu acelaşi lucru îl putem spune despre sate… Din acest motiv, trebuie să analizăm cu toată seriozitatea chestiunea diferenţierilor de la sate, chestiunea creării în sate a două forţe opuse şi ostile una faţă de cealaltă… Doar dacă vom reuşi să împărţim fiecare sat în două tabere ireconciliabile, dacă vom şti să aprindem şi acolo flacăra războiului civil care a ars până nu demult în oraşe… abia atunci vom putea spune că suntem gata să facem şi la sate ceea ce am reuşit să realizăm în oraşe.

Aceste afirmaţii ieşite din comun demonstrau că bolşevicii luaseră în fine hotărârea de a-şi extinde puterea şi în mediul rural, incitându-i pe ţărani unii împotriva celorlalţi şi dezlănţuind un război civil printre oameni care până atunci convieţuiseră în pace. Trupele de asalt urmau să fie alcătuite din muncitori urbani, alături de ţărani săraci şi lipsiţi de pământ; „duşmanii” erau „culacii”, reprezentanţii „burgheziei rurale”.

Lenin nutrea faţă de „burghezie” o ură viscerală, pe care numai ura lui Hitler faţă de evrei a putut-o egala; doar lichidarea completă a celor care intrau în această categorie l-ar fi putut mulţumi. Problema era însă că, în vreme ce Hitler avea la dispoziţie criterii „rasiale” pentru a determina cine era evreu şi cine nu, în cazul „culacilor” nu existau astfel de criterii. Cuvântul „culac”, folosit rareori de ţăranii înşişi, nu avea un înţeles precis, fiind utilizat într-o accepţiune largă pentru a-i desemna pe ţăranii întreprinzători, oameni care în slang-ul american contemporan ar putea fi denumiţi go-getters („descurcăreţi”). Dificultatea de a-i identifica cu precizie pe culaci a devenit pregnantă în vara lui 1918, când comisarii însărcinaţi cu incitarea ţăranilor săraci împotriva vecinilor lor mai bogaţi au început să trimită rapoarte în care se menţiona că în satele din zona lor de acţiune 40 la sută din ţărani, dacă nu chiar majoritatea, erau culaci.

Lenin avea însă nevoie de un duşman de clasă în mediul rural, care să-i permită să dezbine populaţia satelor. A recurs de aceea la prezentarea unor cifre neconforme cu realitatea, menite să sprijine ideea existenţei unei „diferenţieri de clasă” pronunţate în cadrul comunităţilor săteşti: în lumina acestor cifre, 15 milioane de familii ţărăneşti (75 la sută) erau „sărace”, milioane (15 la sută) erau încadrabile în „clasa mijlocie”, iar 2 milioane (10 la sută) erau „bogate”. Dacă lucrurile ar fi stat într-adevăr aşa, nimic nu ar fi fost mai simplu decât să fie asmuţiţi cei săraci împotriva celor bogaţi, primii fiind aparent în număr copleşitor. În realitate, ţăranii „săraci” şi cei „bogaţi” reprezentau laolaltă în ansamblul gospodăriilor rurale o proporţie care putea fi considerată prea mică până şi după criteriile lui Lenin. Statisticile timpului arată că „săracii” alcătuiau mai puţin de 4 la sută din populaţia rurală, iar „bogaţii” (culacii) 2 la sută – restul de 94 la sută aparţinând clasei „mijlocaşilor” – agricultori care îşi lucrau singuri pământul. Regimul a preferat să ignore aceste cifre, incluzând orice ţăran care se opunea confiscărilor de produse agricole, indiferent de situaţia lui economică, în categoria culacilor.

Decretele agrare emise de bolşevici în mai-iunie 1918 aveau trei obiective: (1) distrugerea ţăranilor implicaţi activ în politică (care erau aproape toţi simpatizanţi socialist-revoluţionari), prin etichetarea lor drept culaci; (2) crearea unei reţele de soviete rurale, conduse de comunişti; (3) obţinerea unei cantităţi cât mai mari de produse agricole pentru oraşe şi pentru forţele armate. Ofensiva, care avea toate caracteristicile unei veritabile operaţiuni militare, era planificată sub forma unei campanii pe două fronturi: din interior, ea urma să fie dusă cu ajutorul unui soi de „coloană a cincea”, formată din ţăranii cei mai dezavantajaţi, organizaţi în „comitete ale săracilor”, sau kombedî; din afară, acţionau „detaşamentele pentru hrană”, alcătuite din civili înarmaţi şi susţinute de unităţi militare, care pătrundeau în sate şi îi forţau pe culaci să-şi cedeze rezervele de produse. Lenin a dat instrucţiuni Comisariatului de Război să sprijine operaţiunea, jucând rolul de „Comisariat al provizionării militare”. (Ameninţarea reprezentată de Legiunea Cehoslovacă nu părea deocamdată prea gravă.) în total, 75.000 de soldaţi au luat parte, alături de 50.000 de civili înarmaţi, la lupta împotriva celor care produceau hrana ţării.

Ţăranii ruşi nu mai trăiseră niciodată o astfel de experienţă; chiar şi în timpul iobăgiei, ceea ce produceau le aparţinea de drept. Au încercat să reziste atacului aşa cum au putut, susţinuţi uneori de soldaţii lăsaţi la vatră. Ameninţaţi cu mitraliere şi biciuiţi, au răspuns violenţei cu violenţă.

Pe măsură ce guvernul îşi extindea campania, revolta locuitorilor satelor a luat proporţii care depăşeau tot ceea ce cunoscuse până atunci istoria Rusiei. Istoricul Vladimir Brovkin este de părere că „războiul dus de bolşevici pe frontul intern împotriva ţăranilor a pus în umbră chiar şi războiul civil propriu-zis dintre bolşevici şi Albi”. Rapoartele Ceka spun că în 1918 au avut loc 245 de „revolte” rurale, în care şi-au pierdut viaţa 875 de bolşevici şi 1821 de ţărani. În plus, 2431 dintre rebeli au fost pare-se executaţi. Aceste cifre nu reprezintă însă decât o mică parte din pierderile suferite de ambele părţi, revolta ţăranilor având să atingă punctul culminant în 1920 (vezi Capitolul XV).

Sfidarea ţărănească şi slabele rezultate ale campaniei de colectare a grânelor l-au înfuriat la culme pe Lenin. În august, liderul bolşevic ordona ca ţăranii care erau prinşi vânzând produse alimentare să fie deferiţi tribunalelor revoluţionare şi, dacă erau înarmaţi, să fie împuşcaţi. Într-un apel adresat în cursul aceleiaşi luni muncitorilor din industrie, el îi chema pe aceştia la „ultima bătălie, cea decisivă”:

Culacii, scoşi din minţi, urăsc autorităţile sovietice şi sunt gata să înăbuşe şi să măcelărească sute de mii de muncitori… Culacii sunt exploatatorii cei mai brutali, mai ticăloşi şi mai sălbatici… Şobolani care s-au îmbogăţit în timpul războiului… Păianjeni care s-au îmbuibat pe seama ţăranilor sărăciţi de război şi a muncitorilor înfometaţi. Lipitori care au supt sângele celor ce trudesc, devenind din ce în ce mai bogaţi, în vreme ce muncitorii mureau de foame în oraşe şi fabrici. Aceşti vampiri au adunat şi continuă să adune pământurile foştilor proprietari, reducând iarăşi şi iarăşi la sclavie ţăranii săraci. Război fără milă împotriva acestor culaci! Moarte lor!{32}

Astfel de izbucniri de furie criminală reflectau eşecul campaniei împotriva satelor. Nu numai că volumul de produse agricole colectate era mic (ceea ce rămânea după ce membrii detaşamentelor îşi luau partea), dar eforturile de a diviza populaţia satelor se dovediseră inutile. Indiferent de conflictele dintre ei, atunci când se confruntau cu forţe din afară, ţăranii strângeau rândurile. În ciuda promisiunilor generoase făcute ţăranilor săraci că aveau să obţină o parte din pradă dacă ajutau la găsirea ei, aceştia refuzau să-şi denunţe consătenii. „Diferenţierea de clasă” din mediul rural se dovedea a fi fost doar o iluzie a intelectualilor marxişti.

Ţăranii s-au opus de asemenea înfiinţării de soviete, rămânând ataşaţi adunărilor săteşti tradiţionale. Forţaţi să intre în soviete, ei alegeau în funcţiile administrative pe foştii conducători, starosti, care erau aproape fără excepţie simpatizanţi socialist-revoluţionari. Deşi în 1918–1919 au fost înfiinţate zeci de mii de soviete rurale, cea mai mare parte a lor nu existau decât pe hârtie. Satul rămânea cu încăpăţânare ataşat obiceiurilor lui.

Colectările forţate de alimente i-au făcut pe ţărani să-şi restrângă suprafeţele cultivate; ei porneau de la premisa logică, dar – aşa cum avea să se dovedească – destul de nerealistă, după care cu cât aveau un surplus mai mic, cu atât avea să li se confişte o cantitate mai mică. În regiunile producătoare de cereale, suprafaţa cultivată era în 1920 cu 12,5 la sută mai mică decât fusese în 1913. În acelaşi interval, productivitatea la hectar scăzuse cu 30 la sută, în primul rând din cauza lipsei cailor de povară, care fuseseră rechiziţionaţi pentru nevoile armatei. Rezultatul a fost o scădere a recoltei de cereale până la 60 la sută din cea de dinainte de război. Ar fi fost suficient un an cu vreme rea pentru ca foametea să înceapă să bântuie ţara.

Foametea adevărată, foametea asiatică, în care milioane de oameni aveau să piară, era încă de domeniul viitorului. Deocamdată, Rusia suferea de o subnutriţie permanentă, care storcea vlaga şi dorinţa de viaţă a locuitorilor ei şi care costase deja vieţile a nenumăraţi bătrâni şi copii, ca şi a bolnavilor de toate vârstele. După criteriile de dinainte de Revoluţie, un consum anual de pâine sub 200 de kilograme de persoană însemna subnutriţie: se poate spune deci că în anii 1919–1920 locuitorii din nordul Rusiei erau permanent înfometaţi. Dacă oraşele ruseşti nu au fost cuprinse de foamete este pentru că, atunci când aceasta era pe punctul să se declanşeze, bolşevicii au reuşit să iasă învingători în războiul civil, recucerind Siberia, Caucazul de Nord şi Ucraina, regiuni care, rămase o vreme în afara stăpânirii bolşevice, acumulaseră mari rezerve de grâne.

Specialiştii în agricultură au avertizat încă din perioada comunismului de război că strategia folosită în mediul rural era contraproductivă, că existau metode mai eficiente decât confiscările brutale pentru a colecta produsele de la ţărani. Aceste metode au început să fie puse în practică în martie 1921, prin introducerea unui impozit agricol în natură. Lenin a recurs însă la ele doar după ce, confruntându-se cu perspectiva foametei în masă şi a extinderii revoltelor ţărăneşti la scara întregii ţări, a realizat că nu există alte alternative. Refuzul lui încăpăţânat de a accepta realităţile economice era motivat de consideraţii de ordin politic: satele trebuiau puse sub control cu orice preţ şi cât mai repede cu putinţă, altfel autoritatea bolşevicilor în oraşe ar fi fost ameninţată.

Dacă judecăm după declaraţiile lui publice, Lenin considera că îşi atinsese obiectivul. În decembrie 1918, liderul bolşevic afirma cu mândrie că noul regim reuşise să rezolve în anul care se încheia probleme care „în timpul altor revoluţii reprezentaseră obstacole aproape de netrecut pentru construcţia socialismului”. Burghezia rurală, cu care bolşevicii se aliaseră iniţial pentru a obţine puterea, era acum supusă atacului forţelor reunite ale proletariatului urban şi sărăcimii de la sate. Era un semn că Rusia scăpase de ameninţarea „recidivelor contrarevoluţionare” care frânaseră revoluţiile din Occident. Campania împotriva culacilor, concluziona Lenin, „a avut o însemnătate mai profundă şi mai vastă” chiar şi decât Revoluţia din Octombrie.

Era, fireşte, vorba de o exagerare: bolşevizarea satelor, cu care se lăuda Lenin, avea să fie realizată zece ani mai târziu de către Stalin. Dar ca în atâtea alte privinţe, Lenin i-a deschis acestuia drumul.

Capitolul X.
TEROAREA ROŞIE

Violenţa este ultimul refugiu

al incompetenţei.

AUTOR NECUNOSCUT

Asasinarea familiei imperiale

Fostul ţar, Nicolae al II-lea, a petrecut cele cinci luni care au urmat abdicării sale împreună cu soţia şi copiii, în arest la domiciliu, la Ţarskoie Selo, reşedinţa imperială de lângă Petrograd. La sfârşitul lunii iulie, temându-se de un atac german împotriva Petrogradului, Kerenski a considerat prudent să trimită familia imperială departe de capitală, pentru a evita implicarea ei într-un complot monarhist. A ales ca loc de exil oraşul Tobolsk din vestul Siberiei. Familia a fost instalată în conacul guvernatorului, unde trăia în condiţii destul de confortabile, având la dispoziţie un mare număr de servitori şi putând comunica liber cu lumea din afară.

După luarea puterii bolşevicii i-au ignorat o vreme pe Romanovi, dar în martie 1918 au început să se preocupe de soarta lor, fiindcă semnarea Tratatului de la Brest-Litovsk adusese regimului un profund oprobriu public şi trezea temeri în legătură cu o posibilă restauraţie monarhistă. La câteva zile după ratificarea Tratatului, Lenin a dat ordin ca Marele Duce Mihail să fie exilat din Petrograd la Perm, localitate la vest de Urali. Curând, toţi ceilalţi membri ai familiei imperiale care nu se aflau în închisoare au fost de asemenea exilaţi.

Un timp, Moscova a luat în considerare judecarea publică a fostului împărat, după exemplul procesului organizat de Convenţie împotriva lui Ludovic al XVI-lea. În aprilie, un bolşevic de încredere, Vasili Iakovlev (Miachin), a fost trimis la Tobolsk, pentru a-l aduce pe ţar la Moscova. Comuniştii din regiunea Siberiei Occidentale şi a Uralilor, suspectându-l pe Iakovlev că ar fi vrut să scoată familia imperială din ţară şi să o ajute să ajungă în Japonia, i-au refuzat cererea. În urma unor negocieri purtate cu Moscova, negocieri al căror conţinut a rămas până astăzi necunoscut, Iakovlev i-a predat pe fostul ţar, pe ţarină şi pe una dintre fiicele lor Sovietului din Ekaterinburg, care i-a închis într-o reşedinţă particulară rechiziţionată, în condiţii de maximă securitate.{33} Casa era înconjurată de un gard dublu înalt, fiind păzită de gărzi înarmate cu mitraliere şi pistoale. Deşi supuşi la unele umilinţe de către paznici şi izolaţi de lumea exterioară, membrii familiei nu erau maltrataţi şi îşi suportau nenorocirea cu o resemnare sprijinită pe credinţă.

La începutul verii lui 1918, situaţia regimului bolşevic se deteriorase deja în asemenea măsură încât ideea unui proces public împotriva fostului ţar părea lipsită de realism. Odată cu izbucnirea revoltei Legiunii Cehoslovace, întreaga regiune a Uralilor era ameninţată. Guvernul ar fi putut desigur să aducă familia imperială la Moscova, dar se temea de o eventuală intervenţie germană în favoarea ţarinei şi a fiicelor ei, pe care Berlinul le considera cetăţene germane. Pe de altă parte, dacă familia rămânea la Ekaterinburg, exista riscul ca Nicolae să fie eliberat şi transformat într-un simbol al rezistenţei antibolşevice, într-o perioadă în care poziţia bolşevicilor era extrem de nesigură. Pentru a înlătura acest risc, Lenin a decis ca ţarul să fie executat. Ceka plănuise iniţial să îi ucidă pe membrii familiei imperiale înscenând o încercare de evadare. Prizonierii, neîncrezători în dorinţa gardienilor lor de a-i ajuta, au refuzat să plece, situaţie în care s-a pus la punct un scenariu după care responsabilitatea pentru execuţie urma să revină Sovietului din Ekaterinburg, sub pretextul că ar fi existat riscul răpirii lui Nicolae de către trupele cehe care se apropiau.

O repetiţie generală a asasinării familiei imperiale a avut loc la Perm, unde Marele Duce Mihail, virtual succesor la tron, locuia ca simplu cetăţean particular, sub supravegherea poliţiei. În cursul nopţii de 12 spre 13 iunie, Ceka a pus la cale o aşa-zisă încercare de „răpire” a lui Mihail de către monarhişti. În realitate, Marele Duce a fost dus într-o pădure din apropiere de Perm şi împuşcat, împreună cu secretarul lui englez. Între timp, ziarele sovietice publicau deja relatări după care un soldat al Armatei Roşii, acţionând din proprie iniţiativă, îl omorâse pe fostul ţar. Scopul articolelor era să testeze reacţia guvernelor străine. Faptul că nici acestea şi nici presa internaţională nu s-au arătat prea preocupate a pecetluit probabil soarta Romanovilor.

La mijlocul lunii iunie, la o săptămână după uciderea Marelui Duce, familia imperială a primit un pretins mesaj din partea unor ofiţeri monarhişti, în care era informată că se fac pregătiri în vederea eliberării ei. Scris într-o franceză incorectă, mesajul era primul dintr-o serie de patru, toate produse de organizaţia locală a Ceka cu scopul de a înscena o evadare în timpul căreia Romanovii urmau să fie împuşcaţi. Familia, luând mesajele drept autentice, era gata să coopereze, dar planul a trebuit contramandat, fiindcă Nicolae şi Alexandra, probabil de teama unei capcane, au hotărât că nu vor fugi, ci vor aştepta ca posibilii lor salvatori să vină să îi ia.

În aceste condiţii, agenţii Ceka din Ekaterinburg au decis o execuţie în masă. Deşi nu există documente în această privinţă – Lenin fiind un conspirator mult prea încercat pentru a încredinţa hârtiei un astfel de ordin –, ştim din mărturiile lui Troţki că hotărârea i-a aparţinut într-adevăr lui Lenin. În 1935, aflat deja în exil, Troţki a citit într-un ziar al emigraţiei ruse o relatare a evenimentelor din Ekaterinburg. Iată cum consemnează el amintirile pe care i le-a trezit lectura relatării:

Următoarea mea vizită la Moscova a avut loc după căderea Ekaterinburgului [i.e., după 25 iulie 1918]. Stând de vorbă cu Sverdlov, l-am întrebat în treacăt: „A, da, şi ţarul?” „Mort”, mi-a răspuns. „A fost împuşcat”. „Iar familia?” „Împuşcaţi odată cu el”. „Toţi?” – am întrebat eu, prefăcându-mă oarecum surprins. „Toţi”, a spus Sverdlov. Se aştepta să întreb „De ce?” Tăceam. Apoi am întrebat: „Cine a hotărât?” „Am luat hotărârea aici. Ilici [Lenin] a fost de părere că nu trebuie să lăsăm pe mâna Albilor un simbol viu, mai ales în condiţiile actuale, atât de dificile… „M-am oprit aici cu întrebările, considerând discuţia încheiată.”{34}

La începutul lui iulie, paza prizonierilor a fost preluată de o echipă a Ceka, alcătuită din comunişti unguri.

Familia imperială a petrecut ziua de 16 iulie în modul obişnuit. Judecând după ultima însemnare din jurnalul ţarinei, făcută la orele 11 seara, când familia se pregătea de culcare, niciunul dintre ei nu bănuia ce avea să se întâmple.

Noaptea, la ora unu şi jumătate, au fost treziţi din somn şi anunţaţi că, date fiind tulburările din oraş şi focurile de armă trase la întâmplare, urmau să fie mutaţi în subsolul clădirii. La orele 2, cei şapte Romanovi, împreună cu doctorul lor, doamna de onoare a ţarinei şi doi servitori, au fost coborâţi sub pază severă într-o încăpere de la nivelul inferior. La puţin timp după aceea, comandantul cekist Iakov Iurovski, omul răspunzător de supravegherea familiei imperiale, a intrat în încăperea aglomerată, însoţit de un grup de paznici înarmaţi. Din amintirile lui în legătură cu evenimentul, scoase recent la lumină, iată ce a urmat:

Intrând în încăpere, [le-am] spus Romanovilor că, dat fiind că rudele lor îşi continuau atacul împotriva Rusiei Sovietice, Comitetul Executiv al Sovietului din Urali hotărâse să fie împuşcaţi. Nicolae a întors spatele detaşamentului, privindu-şi familia. Apoi, ca şi cum abia atunci ar fi înţeles, s-a întors din nou spre noi, întrebând „Poftim? Poftim?” [Am] repetat ceea ce spusesem, de astă dată mai repede, şi am dat ordin detaşamentului să se pregătească. Membrii acestuia fuseseră instruiţi în prealabil în cine să tragă fiecare şi să ţintească direct în inimă, pentru a evita prea mult sânge şi a încheia rapid. Nicolae nu a mai adăugat nimic. S-a întors din nou spre familie. Ceilalţi scoteau exclamaţii incoerente. Totul durase câteva secunde. Apoi au început împuşcăturile, care au ţinut două sau trei minute. [L-am] omorât pe Nicolae pe loc.

Alexei, care zăcea pe podea într-o baltă de sânge, încă respirând, a fost omorât de Iurovski cu două focuri trase în cap. Întreaga „procedură”, cum numeşte Iurovski, a durat douăzeci de minute.

Corpurile au fost încărcate într-un camion şi duse în afara oraşului, într-un loc special ales. Le-au fost scoase hainele, ocazie cu care s-a descoperit că trei dintre fete ascunseseră în cusătura corsetelor un mare număr de diamante. Iurovski a reuşit cu greu să-i convingă pe cei din plutonul de execuţie să nu le fure. Corpurile au fost stropite cu acid sulfuric şi kerosen şi apoi li s-a dat foc. Rămăşiţele au fost îngropate la mică adâncime, locul fiind descoperit abia în 1989.{35}

Conform martorilor oculari, marea masă a populaţiei a reacţionat cu totală indiferenţă la vestea morţii fostului ţar. Un ataşat de la ambasada Germaniei scria: „Chiar şi cei care şi-au păstrat cumpătul, oamenii cu capul pe umeri, s-au obişnuit atât de mult cu asemenea grozăvii şi sunt atât de prinşi de grijile şi nevoile proprii, încât nu mai simt nimic deosebit.”

Nicolae nu era primul monarh din istorie care sfârşea executat. Alţi doi regi europeni şi-au găsit moartea în urma unor mişcări revoluţionare: Carol în 1649 şi Ludovic al XVI-lea în 1793. Ca şi în privinţa altor aspecte ale Revoluţiei ruse, deşi evenimentele ne apar la prima vedere comparabile, cele petrecute în Rusia au un caracter unic. Carol I a fost judecat de un înalt Tribunal şi a avut dreptul să se apere. Procesul a fost public; execuţia de asemenea. La fel au stat lucrurile şi în cazul lui Ludovic al XVI-lea, a cărui soartă a fost decisă prin votul Convenţiei. Nicolae al II-lea nu a fost nici acuzat, nici judecat. Guvernul sovietic care l-a condamnat la moarte nu a emis niciun fel de act în acest sens. În cazul Rusiei, victime au fost şi soţia, copiii şi servitorii monarhului detronat. Fapta, săvârşită la adăpostul întunericului, a fost mai degrabă un asasinat gangsteresc decât o execuţie în înţelesul legal al termenului.

Raportată la zecile de mii de victime pe care Ceka avea să le facă în anii care au urmat tragediei de la Ekaterinburg şi la milioanele de oameni ucişi de succesoarele acestui organism, moartea celor unsprezece prizonieri cu greu ar putea fi calificată drept un eveniment extraordinar. Şi totuşi masacrul are o semnificaţie simbolică aparte. În primul rând, a fost vorba de un act inutil. Dacă este adevărat că bolşevicii erau îngrijoraţi de perspectiva ca fostul ţar să ajungă o unealtă în mâinile contrarevoluţionarilor, ar fi avut tot timpul să îl transfere împreună cu familia la Moscova, de unde nici cehii, nici alţi adversari nu îl puteau elibera. Dacă acest lucru nu s-a întâmplat, explicaţia trebuie căutată în natura intereselor politice ale guvernului bolşevic. În iulie 1918, acesta era, după spusele unui rezident german la Moscova, un „cadavru viu”, supus atacurilor din toate direcţiile şi părăsit de mulţi dintre simpatizanţii lui. Pentru a-şi asigura controlul asupra unei mase de adepţi aflată în scădere, regimul avea nevoie de vărsare de sânge. În amintirile lui despre evenimente, Troţki recunoştea acest lucru. „Decizia” de a-i executa pe fostul ţar şi pe membrii familiei lui, scria el,

nu era doar oportună, ci şi necesară. Severitatea acestei pedepse era menită să arate tuturor că aveam să continuăm lupta fără cruţare şi fără a ne lăsa opriţi de nimic. Executarea familiei ţarului era necesară nu numai pentru a îi înspăimânta şi descuraja pe duşmani, ci şi pentru a-i zgudui pe partizanii cauzei noastre, pentru a le demonstra că nu există cale de întoarcere, că nu aveam alte alternative decât victoria totală sau condamnarea definitivă.

Asemeni personajelor din Demonii lui Dostoievski, bolşevicii trebuiau să recurgă la crimă pentru a-şi uni adepţii prin sentimentul unei vinovăţii colective. Cu cât era mai mare numărul victimelor nevinovate pe care regimul bolşevic le avea pe conştiinţă, cu atât mai mult membrii de rând ai partidului aveau să înţeleagă că nu era loc pentru şovăială şi compromisuri, că erau legaţi în mod inseparabil de conducătorii lor. Masacrul de la Ekaterinburg anunţa campania de „teroare roşie” care avea să se declanşeze în mod oficial şase săptămâni mai târziu şi ale cărei victime aveau să fie ostateci executaţi nu pentru că ar fi comis crime, ci pentru că, aşa cum spunea Troţki, moartea lor „era necesară”.

Când un guvern îşi arogă dreptul de a ucide cetăţenii nu pentru ceva ce aceştia ar fi făcut, ci pentru că moartea lor este „necesară”, el intră într-un spaţiu etic nou, depăşind pragul genocidului. Raţionamentul pe care bolşevicii l-au folosit pentru a-i condamna la moarte pe Romanovi avea mai târziu să fie aplicat, în Rusia şi aiurea, pentru milioane de fiinţe fără nume, a căror singură vină era că stăteau în calea unuia sau altuia dintre planurile noii „ordini mondiale”.

Teroarea de masă

Un partid politic care obţinuse în alegeri libere mai puţin de un sfert din voturi, care vedea un adversar în oricine refuza să îi recunoască dreptul de a guverna şi a aplica experimente sociale şi politice ieşite din comun, care considera în mod aprioric nouă zecimi din populaţie – ţăranii şi „burghezii” – drept duşmani de clasă, un asemenea partid nu putea avea asentimentul cetăţenilor şi trebuia să recurgă în permanenţă la teroare. Nu avea de ales, dacă voia să se menţină la putere. Teroarea făcea parte integrantă din procedeele şi obiectivele bolşevice, motiv pentru care – spre deosebire de teroarea iacobină, care a durat numai un an – ea avea să însoţească regimul comunist de-a lungul întregii sale existenţe. Teroarea însemna nu doar execuţii sumare, ci o atmosferă de ilegalitate atotstăpânitoare, în care minoritatea conducătoare avea toate drepturile, iar majoritatea condusă niciunul, ceea ce dădea cetăţeanului de rând sentimentul unei totale neputinţe. Isaac Steinberg, socialist-revoluţionar de stânga, o vreme comisar pentru justiţie în guvernul bolşevic, o descria ca pe „o plasă grea, strivitoare, aruncată de sus peste întreaga populaţie, o plasă ţesută din neîncredere, vigilenţă ameninţătoare şi dorinţă de răzbunare”. Teroarea afecta şi deforma viaţa fiecăruia, zi de zi, ceas de ceas.

Partizanilor şi apologeţilor lui Lenin le plăcea să justifice teroarea iniţiată de el ca pe o regretabilă necesitate. Angelica Balabanov, prima secretară a Internaţionalei Comuniste – în niciun caz o adeptă lipsită de simţ critic –, scria:

Din nefericire, teroarea şi represiunea inaugurate de bolşevici au fost provocate de intervenţia străină şi de reacţionarii ruşi, care erau hotărâţi să îşi apere privilegiile şi să restaureze vechea ordine.

O astfel de explicaţie ridică mai multe probleme decât rezolvă. Bolşevicii au înfiinţat Ceka, principalul agent al terorii, în decembrie 1917, când nu avusese loc nicio intervenţie străină şi nu exista o opoziţie internă organizată.

Deşi prefera să dirijeze teroarea din culise, punându-şi subordonaţii să semneze decretele necesare, Lenin era cel care lua toate deciziile importante. Liderul bolşevic trebuia adeseori să-i convingă pe colaboratorii şi subalternii mai şovăielnici să-şi învingă scrupulele şi să acţioneze cu o violenţă „necruţătoare”. Atât scrierile lui publicate cât şi cele aflate încă în arhive sunt pline de îndemnul repetat de a spânzura şi a împuşca – ca o măsură nu doar punitivă, ci şi preventivă.

Isaac Steinberg surprinde în amintirile lui predilecţia lui Lenin pentru teroare. Alături de alţi socialist-revoluţionari de stânga, Steinberg criticase în şedinţele Sovnarkomului decretul lui Lenin intitulat „Patria socialistă în pericol”, prin care se instituiau execuţii sumare pentru un număr de delicte vagi, precum „agitaţia contrarevoluţionară” (vezi mai sus, p. 164). „Am ridicat obiecţia,” scrie el,

că o astfel de cruzime anula tot patosul manifestului. Lenin a replicat în derâdere: „Dimpotrivă, tocmai în asta constă adevăratul patos revoluţionar. Chiar credeţi că putem învinge fără a recurge la o teroare revoluţionară dintre cele mai necruţătoare?”

Cu greu îi puteai schimba părerile lui Lenin în astfel de privinţe: am ajuns curând la un impas. Era vorba de o măsură poliţienească extrem de dură, care deschidea calea unei terori pe scară largă. Lenin se arăta contrariat de opoziţia mea, care pleca de la principiul justiţiei revoluţionare. Am exclamat exasperat: „Atunci de ce ne mai pierdem timpul cu un Comisariat al Justiţiei? Să-i spunem pur şi simplu Comisariatul pentru Exterminare Socială şi să terminăm!” Lenin s-a luminat brusc la faţă şi a răspuns: „Bine gândit… exact asta ar trebui să fie… dar nu putem spune aşa ceva.”

Primul pas în introducerea terorii de masă l-a reprezentat desfiinţarea legii şi înlocuirea ei cu aşa-zisa „conştiinţă revoluţionară”. Era un eveniment fără precedent: Rusia Sovietică era primul stat din istorie care scotea normele de drept în afara legii. Măsura permitea autorităţilor să elimine pe oricine le-ar fi stat în cale. Ea marca punerea în aplicare a definiţiei pe care Lenin o dăduse „dictaturii proletariatului”: „o guvernare neîngrădită de lege”.

Printr-un decret emis la 22 noiembrie 1917, au fost dizolvate aproape toate tribunalele şi au fost desfiinţate profesiunile din sistemul judiciar, inclusiv cea de jurist. Decretul nu abroga în mod explicit textele codurilor de legi – lucrul acesta avea să se întâmple abia un an mai târziu –, însă efectul lui era practic acelaşi, de vreme ce judecătorii din tribunalele locale care nu fuseseră desfiinţate trebuiau „să se ghideze după legile fostului guvern în luarea deciziilor şi emiterea sentinţelor doar în măsura în care acestea nu intrau în contradicţie cu conştiinţa revoluţionară şi cu simţul justiţiei revoluţionare”.

În martie 1918, regimul a înlocuit curţile judecătoreşti locale cu tribunale ale poporului, însărcinate cu judecarea tuturor delictelor în afara celor politice. O hotărâre din luna noiembrie a aceluiaşi an interzicea judecătorilor din tribunalele poporului să se mai raporteze la legile promulgate înainte de octombrie 1917, scutindu-i de obligaţia de a respecta procedurile oficiale. Singurul criteriu valabil trebuia să rămână „simţul socialist al justiţiei”.

Delictele politice erau judecate de tribunalele revoluţionare, care fuseseră înfiinţate în noiembrie 1917, după modelul instituţiilor cu acelaşi nume din timpul Revoluţiei franceze. Categoria „delictelor politice” cuprindea o gamă largă de activităţi economice considerate dăunătoare intereselor statului. Cei numiţi ca judecători, oameni care aveau autoritatea să pronunţe condamnări la moarte, nu erau obligaţi să aibă o pregătire de specialitate, fiindu-le suficient să ştie să scrie şi să citească.

Milioanele de oameni care trăiau sub regimul bolşevic s-au aflat încă din primele zile ale acestuia într-o situaţie nemaiîntâlnită în istorie: chiar şi societăţile cele mai primitive respectă anumite cutume care – chiar dacă nu poartă numele de legi – îndeplinesc aceeaşi funcţie, de a stabili ce anume au sau nu dreptul să facă membrii respectivei societăţi. Între 1917 şi 1922, Rusia Sovietică a avut tribunale separate pentru delictele obişnuite şi delictele împotriva statului, însă nici unele, nici celelalte nu dispuneau de legi după care să se ghideze; judecătorii erau lipsiţi de o pregătire profesională de specialitate, iar delictele pe care le judecau nu erau definite nicăieri în mod precis. Principiile nullum crimen sine lege şi nulla poena sine lege – „nicio crimă fără lege” şi „nicio pedeapsă în afara legii” –, principii după care jurisprudenţa occidentală se ghidase în mod tradiţional (iar cea rusă, începând cu 1864), au fost aruncate la gunoi. Din instituţie ce împărţea dreptatea, puterea judecătorească se transformase într-un agent al terorii. Era exact ceea ce intenţionase Lenin: în 1922, când a ordonat în fine instituirea unui Cod de Procedură Penală, liderul bolşevic a trasat Comisariatului pentru Justiţie sarcina de a oferi „o justificare terorii… Tribunalele nu sunt menite să elimine teroarea… ci să o fundamenteze, să o legitimeze…”

Oricât de mare ar fi fost libertatea acestor pseudotribunale de a pedepsi după bunul lor plac, procedurile erau încă prea încete şi prea complicate pentru Lenin, care observa dezgustat că judecătorii, inspiraţi de tradiţionala aversiune a rusului pentru pedeapsa cu moartea, ezitau în multe cazuri să pronunţe o astfel de sentinţă. Liderul bolşevic a început de aceea să se bazeze din ce în ce mai mult pe poliţia secretă, ai cărei agenţi, oameni proveniţi de la periferia societăţii, nu aveau niciun fel de scrupule.

Ceka a fost creată într-un secret aproape deplin, la 7 decembrie 1917. Scopul înfiinţării ei era punerea în aplicare a politicii de teroare preconizate de Lenin. Numele era un acronim pentru „Comisia Extraordinară de Luptă împotriva Contrarevoluţiei şi a Sabotajelor”. Colecţia de legi şi ordonanţe din 1917-1918 nu făcea nicio referire la existenţa şi îndatoririle ei. O lungă bucată de vreme, publicarea oricăror informaţii despre această instituţie fără aprobarea ei avea să constituie o crimă. Organizarea şi metodele folosite de Ceka – ca şi o parte a foştilor angajaţi – erau preluate de la Departamentul de Poliţie ţarist, singura diferenţă fiind că Ceka dispunea de puteri incomparabil mai mari.

Printre cei care făceau parte din poliţia secretă se numărau mulţi alogeni, din pricină că Lenin îi considera pe conaţionalii săi nepotriviţi pentru astfel de misiuni. „Blând, mult prea blând e rusul” s-ar fi plâns el adeseori. „Nu e în stare să aplice măsurile dure impuse de teroarea revoluţionară.” Acesta pare să fi fost şi motivul pentru care a numit ca şef al Ceka un polonez, Felix Dzerjinski, revoluţionar de profesie crescut în spiritul naţionalismului polonez, care în tinereţe îi urâse cu patimă pe ruşi pentru oprimarea la care supuseseră Polonia. După nenumăraţii ani petrecuţi în închisorile şi ocnele ţariste, Dzerjinski era plin de resentimente împotriva celor responsabili de nenorocirile lui. Slab, cu o înfăţişare ascetică, avea să îndeplinească directivele lui Lenin cu un devotament cvasireligios, trimiţând oameni în faţa plutonului de execuţie cu un sumbru simţ al datoriei, aşa cum inchizitorii de odinioară îi trimiteau la rug pe eretici. Printre colaboratorii lui se numărau mulţi letoni, evrei şi armeni.

Puterea poliţiei secrete a devenit în cursul anului 1918 din ce în ce mai mare, pe măsura sentimentului crescând de nesiguranţă al regimului. După părăsirea guvernului de către reprezentanţii socialist-revoluţionarilor de stânga şi mai ales după eşecul puciului din iulie al acestora, Ceka a trecut peste orice reţineri, recurgând din ce în ce mai des la execuţii sumare. Însă arbitrariul autorităţii sale avea să atingă punctul culminant în septembrie după atentatul – aproape reuşit – la viaţa lui Lenin, eveniment care a dat semnalul declanşării terorii roşii în deplinul înţeles al cuvântului. Iniţiatorul era Lenin însuşi. Într-o notă manuscrisă descoperită în arhiva centrală a partidului, datând cu aproximaţie din această perioadă şi adresată lui N. N. Krestinski, secretar al Partidului Bolşevic, Lenin spunea:

Sugerez constituirea imediată (la început, în secret) a unei comisii care să propună măsuri excepţionale (după ideea lui Larin; Larin are dreptate). Să zicem tu + Larin + Vladimirski (sau Dzerjinski) + Râkov? sau Miliutin? Să pregătească în secret teroarea: este vital şi urgent. Iar marţi vom hotărî: fie o oficializăm prin intermediul Sovnarkomului, Fie găsim altă formulă.{36}

Niciunul dintre ţari, nici chiar la apogeul campaniei teroriste a radicalilor, nu se temuse mai mult pentru propria viaţă şi nu fusese mai protejat decât Lenin. Liderul bolşevic nu ieşea aproape niciodată din Moscova, în afară de ocaziile când se retrăgea la vila rechiziţionată în vecinătatea capitalei. La Petrograd, oraşul care fusese martorul triumfului său, nu s-a deplasat decât o dată, sub paza gărzilor letone. Până în septembrie 1918, nu au avut loc încercări de a-l asasina. Comitetul Central al socialist-revoluţionarilor, organizaţia teroristă prin excelenţă, respingea astfel de acţiuni împotriva bolşevicilor, fie pentru că membrii ei erau convinşi că bolşevicii aveau să îşi îndrepte „greşelile”, fie fiindcă se temeau de represalii.

Nu toţi socialist-revoluţionarii aveau însă astfel de inhibiţii, dovadă că în toamna lui 1918, chiar sub nasul cekiştilor, a fost organizat un complot care viza asasinarea lui Lenin şi a lui Troţki.

Liderii bolşevici aveau obiceiul de a se adresa în fiecare vineri după-amiază muncitorilor şi membrilor de partid, prin discursuri pe teme de interes curent. Din motive de securitate, apariţiile lui Lenin nu erau de obicei anunţate în prealabil. Vineri, 30 august, Lenin a vorbit în faţa muncitorilor de la fabrica Mihelson, din Moscova. După obişnuita diatribă împotriva „imperialiştilor” occidentali, liderul bolşevic şi-a croit drum prin mulţimea compactă, îndreptându-se spre automobilul parcat în curte. Aici a fost oprit de o femeie, care voia să i se plângă în legătură cu politica alimentară a Sovietelor. În timp ce, aflat deja cu un picior pe scara maşinii, discuta cu ea, s-au auzit trei împuşcături. Focurile fuseseră trase de o altă femeie, care stătuse în apropiere, neobservată de nimeni. După ce a tras, ea s-a întors şi a început să fugă, dar apoi s-a oprit şi s-a predat.

Lenin a fost condus cu cea mai mare rapiditate la Kremlin. Examenul medical a scos în evidenţă două răni: prima, relativ superficială, la braţ, iar cea de-a doua, potenţial fatală, între gât şi mandibulă. Rănitul sângera din abundenţă şi părea gata să îşi dea ultima suflare.

În cursul următoarelor câteva ore, terorista a fost interogată de agenţii Ceka. Se numea Fannie Kaplan şi fusese în tinereţe exilată în Siberia, pentru activitate teroristă. Acolo făcuse cunoştinţă cu Spiridonova şi alţi activişti socialist-revoluţionari. Afirma că se hotărâse să îl asasineze pe Lenin drept pedeapsă pentru dizolvarea Adunării Constituante şi pentru semnarea Tratatului de la Brest-Litovsk.

În vreme ce Fannie Kaplan era interogată la Lubianka, o echipă de medici îl îngrijea pe Lenin, care, deşi aflat între viaţă şi moarte, avusese grijă să se asigure că doctorii erau bolşevici.

Interogatoriul a scos la iveală că Fannie acţionase din proprie iniţiativă (ceea ce nu a împiedicat autorităţile să acuze conducerea socialist-revoluţionară de implicare în atentat). Neputând dovedi însă existenţa unui complot organizat, autorităţile au ordonat executarea teroristei. Kaplan a fost împuşcată cu un glonte în ceafă de către comandantul gărzii Kremlinului, iar cadavrul ei a fost distrus.

Lenin s-a refăcut destul de repede şi în octombrie s-a întors la biroul lui de lucru. Fiind însă epuizat, era nevoit să se retragă pentru lungi perioade de odihnă la vila din împrejurimile Moscovei. La începutul anului 1919 avea să îşi reia activitatea normală.

Atentatul împotriva lui Lenin a coincis cu asasinarea la Petrograd a şefului organizaţiei locale a Ceka, M. S. Uriţki. Bolşevicii au tras concluzia că se aflau în faţa unui val de terorism organizat. Campania „terorii roşii” a fost lansată tocmai pentru a-l contracara. La 4, respectiv 5 septembrie, au fost emise două decrete. Deşi erau semnate de comisarul pentru afaceri interne şi de cel al justiţiei, este practic cert că iniţiatorul lor a fost Lenin, despre care se ştie că, în ciuda rănilor, a mai semnat în acele două zile şi alte documente de stat. Decretul din 4 septembrie cerea să se pună imediat capăt politicii „blânde şi îngăduitoare” faţă de duşmanii regimului:

Toţi cei cunoscuţi de autorităţi ca socialist-revoluţionari de dreapta vor fi imediat arestaţi. Trebuie luaţi cât mai mulţi ostateci din rândul burgheziei şi ofiţerilor. Cea mai mică încercare de rezistenţă sau agitaţie în cercurile Gărzilor Albe va fi întâmpinată cu execuţii în masă… Nicio ezitare, nicio şovăială în aplicarea terorii.

Decretul din 5 septembrie ordona internarea „duşmanilor de clasă” în lagăre de concentrare şi executarea sumară a persoanelor implicate în „organizaţiile, conspiraţiile şi acţiunile de răzvrătire ale Gărzilor Albe”.

Ceka şi organele ei locale au trecut la luarea de ostateci şi împuşcarea lor. La Petrograd, Zinoviev a ordonat executarea unui număr de 512 ostateci, în majoritate persoane asociate cu fostul regim ţarist, care petrecuseră luni întregi în închisori şi nu puteau avea deci nicio legătură cu atentatul împotriva lui Lenin. La Moscova, Dzerjinski a pus să fie executaţi mai mulţi miniştri ţarişti, inclusiv Protopopov. În mod straniu, niciun socialist-revoluţionar nu a fost împuşcat, deşi partidul lor fusese învinuit că s-ar fi aflat în spatele acţiunii întreprinse de Fannie Kaplan: teama de o eventuală replică violentă din partea socialist-revoluţionarilor îşi spunea cuvântul.

Bolşevicii erau cuprinşi de o adevărată psihoză criminală. Organul de presă al Armatei Roşii incita populaţia la pogromuri:

Fără milă, fără cruţare, ne vom ucide duşmanii cu sutele, cu miile dacă va fi nevoie, îi vom îneca în propriul sânge. Pentru sângele lui Lenin şi al lui Uriţki… să curgă în valuri sângele burghezilor – mai mult sânge, cât mai mult cu putinţă.

Adresându-se unei întruniri comuniste, Zinoviev afirma la jumătatea lunii septembrie:

Vom merge mai departe cu 90 de milioane dintre cele 100 de milioane de locuitori ai Rusiei. Cât despre ceilalţi, nu avem nimic să le spunem. Trebuie lichidaţi.

Aceste cuvinte, rostite de unul dintre cei mai înalţi responsabili ai regimului, echivalau cu condamnarea la moarte a 10 milioane de fiinţe umane.

Teroarea roşie a devenit de necontrolat, comuniştii înspăimântaţi ucigând orbeşte, pentru a se apăra de duşmanii reali sau imaginari. Vinovăţia încetase să mai conteze. N. V. Krîlenko, funcţionar al Comisariatului pentru Justiţie şi, din 1936, conducător al acestuia, afirma fără ocolişuri: „Trebuie să îi împuşcăm nu doar pe cei vinovaţi. Executarea celor care nu au nicio vină va impresiona şi mai mult masele.” La ce conducea în practică o asemenea filosofie, ne arată amintirile unui agent Ceka din Kiev:

Atunci când unul dintre cei deţinuţi în închisoarea Lukianov era trimis pe neaşteptate la „Ceka”, toată lumea ştia care sunt motivele grabei. Oficial, persoana respectivă afla de soarta care i se rezervase abia atunci când – în jurul orei unu noaptea – celula începea să răsune de strigătele gardienilor, care citeau lista deţinuţilor „chemaţi la interogatoriu”. Cel strigat era dus la cancelaria închisorii, unde semna într-un registru, de obicei fără a şti pentru ce semnează. După ce condamnatul semna, în registru se adăuga: cutare a luat la cunoştinţă sentinţa. În realitate totul era o minciună, pentru că după ce erau scoşi din celule deţinuţii nu erau „menajaţi”, ci li se anunţa cu mare plăcere soarta care îi aştepta. Prizonierului i se ordona apoi să se dezbrace şi era condus afară, pentru executarea sentinţei… Execuţiile aveau loc într-un loc special amenajat, o grădină din curtea casei de pe Strada Institutului, nr. 40… noul sediu Ceka… Călăul – comandantul sau locţiitorul lui, uneori unul dintre adjuncţi sau, din când în când, un „amator” din rândurile Ceka – scotea victima în grădină şi îi ordona să se întindă la pământ. Apoi o împuşca cu un glonţ în ceafă. Pentru execuţii se foloseau revolvere, de obicei Colt-uri. Focul fiind tras de foarte aproape, craniul victimei era cel mai adesea sfărâmat. Urma un alt condamnat, pus să se întindă lângă cel dinainte, care de obicei agoniza încă. Când numărul celor împuşcaţi devenea prea mare, noii sosiţi erau aşezaţi peste cadavrele celorlalţi, sau erau executaţi la intrarea în grădină… Victimele se lăsau de obicei purtate fără să opună rezistenţă. Groaza prin care treceau nu poate fi închipuită… Mulţi cereau să fie lăsaţi să îşi ia rămas bun; nefiind altcineva de faţă, îi îmbrăţişau şi sărutau chiar pe călăii lor.

După câteva luni de represiune sângeroasă, chiar şi comuniştii cei mai înverşunaţi au început să îşi facă scrupule. Motivul era nu atât mila, cât teama – justificată, după cum avea să arate viitorul – că teroarea s-ar fi putut întoarce împotriva lor. Cum altfel puteau interpreta afirmaţiile cekiştilor, care se lăudau că nu datorează ascultare nimănui în afară de propria organizaţie şi că, „dacă aveau chef4, ar fi putut aresta pe oricine, inclusiv pe Lenin? Ca răspuns la criticile colegilor lui, Lenin, deşi continua să ridice în slăvi Ceka pentru serviciile aduse Revoluţiei, a decis să îi restrângă puterile. La începutul lui 1919, teroarea exercitată laântâmplare a încetat, dar practica de luare de ostateci avea să continue, ca de altfel şi execuţiile sumare ale opozanţilor reali sau bănuiţi ai regimului.

Focurile trase de Fannie Kaplan au avut şi o altă consecinţă, marcând începutul politicii de zeificare a lui Lenin, transformată după moartea lui într-un adevărat cult de stat, cu accente orientale.

Lenin nu avea mari pretenţii în ceea ce îl privea şi nu îi plăcea să fie glorificat. Tovarăşii lui au simţit însă nevoia de a-l înălţa pe un piedestal, în parte fiindcă ruşii identificau statul cu persoana conducătorului, dar şi pentru că Lenin era forţa motrice a regimului. Ridicat la statutul unui semizeu, era singurul care putea conferi legitimitate unei organizaţii al cărei unic principiu de acţiune era acela de a-i îndeplini ordinele.

Aşa se face că, după 30 august 1918, ruşii, care până atunci ştiuseră foarte puţine despre dictatorul lor, au început să fie inundaţi cu laude la adresa lui Lenin, numit „conducător prin voinţa lui Dumnezeu” (Zinoviev) şi chiar un nou Mesia. Însănătoşirea lui era înfăţişată ca un miracol, expresie a mersului implacabil al istoriei – prin voinţa lui Lenin – către o eră a libertăţii şi egalităţii tuturor oamenilor. Faptul că, după moarte, în 1924, corpul i-a fost îmbălsămat şi expus într-un mausoleu, nu a făcut decât să instituţionalizeze un cult început încă din timpul vieţii lui.

La începutul anilor ’20, Rusia Sovietică devenise un veritabil stat poliţienesc, în sensul în care poliţia secretă, organizată practic ca un stat în stat, ajunsese să îşi întindă tentaculele pretutindeni, inclusiv în interiorul uriaşului aparat birocratic însărcinat cu administrarea economiei de stat. Ceka a preluat treptat controlul unor activităţi care în mod obişnuit nu au nicio legătură cu securitatea statului. Pentru a supraveghea punerea în aplicare a ordonanţelor împotriva „speculei” – cu alte cuvinte, împotriva comerţului liber – Ceka şi-a subordonat căile ferate şi alte mijloace de transport. În aprilie 1921, Dzerjinski, deja comisar pentru afacerile interne începând cu 1919, a fost numit şi comisar pentru comunicaţii. Pentru a preveni „sabotajele” din partea numeroşilor „specialişti burghezi” din administraţie şi întreprinderi, Ceka şi-a plasat agenţi la toate nivelele. Efectivele ei înarmate, independente de cele ale Armatei Roşii, au cunoscut o creştere constantă, ajungând la jumătatea anului 1920 la aproape un sfert de milion de oameni.

Printre sarcinile de căpătâi ale Ceka se numărau organizarea şi administrarea „lagărelor de concentrare”, instituţie pe care nu bolşevicii au creat-o, dar căreia ei i-au dat un înţeles nou şi sinistru. În formele lor cele mai perfecţionate, lagărele de concentrare, alături de sistemul partidului unic şi atotputernica poliţie politică, au reprezentat principala contribuţie a bolşevismului la strategiile politice ale secolului XX.

În lume, lagărele de concentrare şi-au făcut apariţia în vremea războaielor coloniale de la începutul secolului nostru, astfel de instituţii fiind create de spanioli în Cuba, de americani în Filipine şi de englezi în Africa de Sud. În toate cele trei cazuri, scopul lor era de a izola gherilele rebele de populaţiile locale. Oricât de brutale ar fi fost, aceste prototipuri luaseră totuşi naştere ca urmare a unor măsuri excepţionale şi aveau să fie desfiinţate odată cu încheierea operaţiunilor militare. Lagărele sovietice, ca şi instituţiile similare din regimurile totalitare de mai târziu, aveau – în ciuda numelui lor identic – un caracter şi scopuri diferite. În primul rând, ele nu erau destinate inamicului din afară, ci oponenţilor interni. În al doilea rând, erau instituţii permanente. În fine, aveau şi funcţii economice, asigurând regimului o forţă de muncă gratuită.

Troţki a fost cel dintâi care a menţionat lagărele de concentrare, în vara anului 1918, în contextul revoltei Legiunii Cehoslovace şi al „recuperării” foştilor ofiţeri ţarişti (vezi mai sus, pp. 173). În august 1918, el şi Lenin au ordonat construirea de lagăre de concentrare permanente. Decretul din 5 septembrie asupra terorii roşii prevedea în mod explicit „salvgardarea Republicii Sovietice în faţa atacurilor duşmanilor de clasă, prin izolarea acestora în lagăre de concentrare”.

În primăvara anului următor, au fost puse la punct reglementările după care urmau să funcţioneze lagărele de concentrare. Toate oraşele de provincie au primit în acest sens directiva de a construi spaţii de detenţie care să poată găzdui fiecare cel puţin 300 de persoane. Prizonierii urmau să muncească pentru a acoperi cheltuielile de funcţionare ale lagărelor: „Responsabilitatea deficitelor va cădea în sarcina administraţiei şi a deţinuţilor…” Tentativele de evadare erau sancţionate cu severitate: pentru a Ic descuraja, autorităţile lagărului erau împuternicite să instituie principiul „responsabilităţii colective”, prizonerii răspunzând cu viaţa pentru abaterile comise de colegii de detenţie.

La sfârşitul anului 1920 existau în Rusia Sovietică 84 de lagăre de concentrare, cu aproximativ 50 000 de prizonieri; trei ani mai târziu, numărul lor se ridica deja la 315 de lagăre, cu 70 000 de prizonieri.

Lua astfel fiinţă o instituţie fundamentală a regimului totalitar. După spusele lui Andrzej Kaminski:

Troţki şi Lenin au fost inventatorii şi creatorii unui nou tip de lagăre de concentrare. [Asta înseamnă] nu doar că au creat pur şi simplu instituţii numite „lagăre de concentrare”… Liderii comuniştilor sovietici sunt şi iniţiatorii unui raţionament juridic de tip special, a unui sistem de concepte încorporând implicit existenţa unei gigantice reţele de lagăre de concentrare – sistem căruia Stalin nu a făcut decât să îi dea o organizare tehnică şi să îl perfecţioneze, în raport cu lagărele de concentrare ale lui Troţki şi Lenin, cele staliniste au reprezentat punerea în practică la o scară gigantică a unui proiect deja existent. Naziştii au luat amândouă sistemele drept modele, dezvoltându-le. Exemplul ruşilor a fost urmat cu promptitudine de germani, tovarăşii lor într-ale totalitarismului. La 13 martie 1921, pe atunci încă obscurul Adolf Hitler scria în Volkischer Beobachter: „Coruperea de către evrei a poporului nostru trebuie prevenită, la nevoie, prin închiderea instigatorilor ei în lagăre de concentrare.” În acelaşi an, la 8 decembrie, într-un discurs ţinut la Clubul Naţional din Berlin, Hitler şi-a făcut cunoscute planurile de a crea lagăre de concentrare de îndată ce avea să ia puterea.

Teroarea roşie a avut multe faţete, însă interesul istoricilor ar trebui să se concentreze înainte de toate asupra victimelor ei. Numărul acestora nu se poate fixa nici măcar cu aproximaţie; estimările merg de la 50 000 la 140 000. Ceea ce se poate afirma cu certitudine este că, prin comparaţie, victimele terorii iacobine au fost de ordinul miilor; teroarea iniţiată de Lenin a însemnat sacrificarea a zeci de mii de vieţi. Victimele următorului val de teroare, lansat de Stalin şi Hitler, aveau să se numere cu milioanele. Care a fost scopul acestui carnagiu?

Lui Dzerjinski, ca şi lui Lenin, îi plăcea să laude teroarea şi unealta acesteia, Ceka, pentru meritul de a fi salvat Revoluţia. Afirmaţie probabil corectă, atâta timp cât revoluţia este identificată cu dictatura bolşevică. Nu există nicio îndoială că în toamna lui 1918, când şi-au lansat campania de teroare, bolşevicii se confruntau cu o respingere din partea tuturor păturilor populaţiei, în afară de membrii propriului aparat de stat. În asemenea condiţii, „teroarea necruţătoare” era într-adevăr singura cale de a salva regimul.

Teroarea trebuia să fie nu doar „necruţătoare” (poate fi oare imaginată o teroare „blândă”?), ci şi oarbă. Dacă oponenţii regimului ar fi fost o minoritate identificabilă, eliminarea lor ar fi fost simplă ca o operaţie chirurgicală. În Rusia Sovietică însă, adevărata minoritate o constituiau regimul şi sprijinitorii lui. Pentru a se menţine la putere, bolşevicii trebuiau să atomizeze societatea şi să distrugă însăşi voinţa ei de a acţiona autonom. Teroarea roşie a dat de înţeles populaţiei că, într-un regim care nu avea niciun fel de remuşcări pentru executarea unor oameni nevinovaţi, nevinovăţia nu putea fi o garanţie a supravieţuirii: unica şansă era o totală ştergere a propriei personalităţi şi resemnarea fatalistă în faţa evenimentelor. Odată ce societatea se dezintegra într-o aglomerare de atomi umani, în care fiecare se temea să atragă atenţia şi toţi erau preocupaţi numai de supravieţuirea personală, ceea ce gândeai înceta să mai conteze, fiindcă regimul pusese stăpânire pe întreaga sferă publică. Numai aşa au putut câteva sute de mii de indivizi să îşi subordoneze o sută de milioane dintre semenii lor sau mai mulţi.

Aceste metode de guvernare i-au costat însă scump pe cei care le-au pus în practică. Pentru a păstra puterea împotriva voinţei majorităţii covârşitoare a populaţiei, bolşevicii au trebuit să desfigureze această putere până la a o face de nerecunoscut. Teroarea a salvat poate comunismul, dar i-a descompus în întregime sufletul.

În noiembrie 1918, când războiul s-a sfârşit, bolşevicii controlau douăzeci şi şapte din provinciile europene ale Rusiei, cu o populaţie de 70 de milioane de locuitori, adică jumătate din populaţia de dinainte de război a Imperiului. Provinciile de graniţă – Polonia, Finlanda, regiunile baltice, Ucraina, Transcaucazia, Asia Centrală şi Siberia – fie se separaseră şi formaseră state suverane, fie se aflau sub controlul Albilor antibolşevici. Noul stat comunist cuprindea inima fostului Imperiu, populată aproape în întregime de etnici ruşi. Războiul civil bătea la uşă: în cursul lui, Moscova avea să recucerească prin forţa armelor cea mai mare parte a regiunilor de graniţă şi să încerce să extindă noul sistem în Europa, Orientul Mijlociu şi Asia de Est. Revoluţia intra într-o nouă etapă, cea a expansiunii.

Primul an de guvernare a bolşevicilor i-a înspăimântat pe ruşi prin aplicarea orbească şi pe o scară nemaiîntâlnită a terorii; mai mult, i-a aruncat într-o stare de confuzie absolută. Cei care au trăit această experienţă au fost martorii unei răsturnări complete a valorilor: tot ceea ce înainte fusese bun şi demn de respect era acum rău şi pasibil de a fi pedepsit. Valori tradiţionale precum credinţa în Dumnezeu, iubirea aproapelui, toleranţa, patriotismul şi cumpătarea erau denunţate de noul regim ca moşteniri inacceptabile ale unei civilizaţii condamnate de istorie. Omorul şi jaful, defăimarea şi minciuna erau bune, dacă erau săvârşite în numele cauzei potrivite, a cauzei stabilite de noul regim. Lumea îşi pierduse sensul. Descumpănirea contemporanilor este reflectată de următoarea mărturie, publicată în vara lui 1918 într-unul dintre puţinele jurnale independente care reuşeau să mai apară:

A fost odată un om care trăia dincolo de Poarta Narva şi bea în ficcaro dimineaţă ceai din samovarul aflat în faţa lui. La masă golea o jumătate de sticlă de vodcă şi citea Răcnetul Petrogradului. O dată pe an, când se întâmpla vreo crimă, omul nostru era în culmea indignării o săptămână întreagă, pe puţin. Acum, în schimb…

Despre crime, dragă domnule, au încetat să mai scrie: dimpotrivă, ne informează că ieri n-au fost lichidaţi decât vreo treizeci de oameni şi că alţi o sută au fost jefuiţi… Asta înseamnă că totul e în ordine. Şi, orice s-ar întâmpla, e mai bine nici să nu priveşti pe fereastră. Astăzi mărşăluiesc cu drapele roşii, mâine cu stindarde, apoi din nou cu drapele roşii, apoi iar cu stindarde. Astăzi Komilov e omorât, mâine e înviat din morţi. Poimâine, Kornilov nici nu mai e Komilov, e Dutov, iar Dutov e Kornilov şi niciunul dintre ei nu e nici ofiţer, nici cazac, nici măcar rus, sunt cu toţii cehi. Şi de unde vin cehii ăştia, nimeni nu ştie… Noi ne batem cu ei, ei se bat cu noi. Nicolae Romanov a fost omorât. Ba n-a fost omorât. Cine pe cine a omorât, cine unde a fugit, de ce Volga nu mai e Volga şi Ucraina nu mai e în Rusia. De ce germanii promit că ne dau înapoi Crimeea, de unde a venit Hetman ăsta, care Hetman, de ce are un furuncul sub nas… De ce nu suntem cu toţii la spitalul de nebuni?

Noua situaţie era atât de anormală şi nega în atât de mare măsură bunul simţ şi decenţa, încât marea majoritate a populaţiei considera regimul care îi dăduse naştere drept un soi de cataclism îngrozitor şi inexplicabil, căruia nu i te puteai împotrivi, dar care trebuia îndurat până când avea să dispară la fel de brusc şi de inexplicabil precum apăruse. Timpul avea să arate totuşi că aşteptările oamenilor erau iluzorii. Nici ruşii, nici celelalte popoare stăpânite de ei nu aveau să mai răsufle uşuraţi: cei care trăiseră Revoluţia şi îi supravieţuiseră nu au mai apucat ziua reîntoarcerii la normalitate. Revoluţia nu fusese decât începutul suferinţelor.

PARTEA A TREIA.

Rusia sub regimul bolşevic

Capitolul XI.
RĂZBOIUL CIVIL

Primele bătălii: 1918

Guvernul sovietic şi istoricii puşi în slujba lui au afirmat cu insistenţă că războiul civil, ca şi comunismul de război sau teroarea roşie, i-a fost impus noului regim de către inamicii lui. Mărturiile istorice demonstrează însă contrariul, anume că şi în acest caz era vorba de o acţiune, nu de o reacţie: bolşevicii doreau războiul civil şi au făcut tot posibilul pentru a-l provoca. Lenin nu numai că aştepta izbucnirea unui război civil în Rusia şi în întreaga lume după preluarea puterii; el a luat puterea tocmai cu intenţia de a declanşa acest război. Din punctul lui de vedere, lovitura de stat din octombrie ar fi rămas o aventură inutilă, dacă nu ar fi făcut altceva decât să schimbe regimul existent în Rusia. Cu zece ani înainte de Revoluţie, analizând învăţămintele Comunei din Paris, Lenin ajunsese ca şi Marx la concluzia că prăbuşirea acesteia se datorase incapacităţii comunarzilor de a provoca un război civil. Din chiar momentul izbucnirii primului război mondial, Lenin a denunţat acţiunea socialiştilor antirăzboinici, care cereau încetarea conflictului. Adevăraţii revoluţionari nu îşi puteau dori pacea: „E o lozincă pentru filistini şi preoţi. Lozinca proletară trebuie să fie: război civil.” Troţki a exprimat aceeaşi idee într-un mod şi mai lipsit de menajamente: „Puterea sovietelor înseamnă război civil organizat.”

Când vorbim de războiul civil din Rusia, ne referim de obicei la conflictul dintre Armata Roşie şi cea Albă, conflict care face şi obiectul capitolului de faţă. Aceasta este însă doar una dintre faţetele evenimentului istoric. Bolşevicii nu recunoşteau legitimitatea graniţelor naţionale; pe de altă parte, termenul de „război civil” era folosit în epocă pentru a desemna conflictul de natură politică şi socială dintre regimul bolşevic şi propriii cetăţeni. Într-un sens mai larg deci, impunerea dictaturii partidului unic şi aţâţarea luptei de clasă la sate, descrise în capitolele VII şi IX, sunt momente esenţiale ale războiului civil. Consideraţia rămâne valabilă şi în cazul „terorii roşii”.

Războiul civil, în înţelesul militar al expresiei, a avut trei fronturi principale – sudic, estic şi nord-vestic – şi a cunoscut trei faze. Prima fază a durat un an, între puciul bolşevic şi încheierea armistiţiului pe frontul european din apus, fiind caracterizată de mişcări rapide ale liniei frontului şi de angajarea intermitentă în luptă a unor unităţi cu efective reduse, în această fază, trupele străine – cehoslovacii în tabăra antibolşevică şi letonii în cea bolşevică – au jucat rolul principal.

O a doua fază, cea decisivă, a durat nouă luni, între martie şi noiembrie.

La început, forţele Albilor au obţinut succese impresionante, părând chiar la un pas de victorie. Dar, din motive care vor fi expuse mai pe larg în continuare, soarta bătăliei s-a schimbat în mod dramatic din momentul în care Armata Roşie a zdrobit forţele din Siberia ale amiralului Kolceak (iunie-noiembrie 1919) şi apoi pe cele ale Armatei de Sud a generalului Denikin şi ale Armatei de Nord-Vest conduse de generalul Iudenici. În această fază au participat la lupte sute de mii de soldaţi din trupele regulate.

Ultima fază a războiului a reprezentat-o episodul lipsit de glorie al luptelor din Crimeea, al căror protagonist a fost generalul Vranghel. Evacuarea, în noiembrie 1920, a resturilor Armatei de Sud la Constantinopol a marcat sfârşitul războiului civil din punct de vedere al operaţiunilor militare; războiul politic şi social avea să se prelungească ani de zile.

De la bun început, bolşevicii şi-au etichetat adversarii înarmaţi drept „Albii” sau „Gărzile Albe”, după exemplul armatelor contrarevoluţionare din timpul Revoluţiei franceze (albul fiind culoarea dinastiei de Bourbon). Numele a prins, însă trebuie subliniat că niciuna dintre aşa-zisele Armate Albe din Rusia nu lupta pentru restaurarea monarhiei. Obiectivul lor politic era reconvocarea unei Adunări Constituante; în teritoriile pe care le controlau, Albii au aplicat legile promulgate de Guvernul Provizoriu. De altfel, niciunul dintre membrii dinastiei Romanov nu a emis în timpul războiului civil pretenţii la tron. În acelaşi timp, trebuie remarcat totuşi că majoritatea ofiţerilor albi nutreau puternice convingeri monarhiste.

Războiul civil din Rusia nu a avut prea mult în comun cu campaniile din primul război mondial. Nu au existat decât câteva fronturi fixe. Trupele s-au aflat în permanentă mişcare, deplasându-se în principal de-a lungul căilor ferate şi lăsând neocupate spaţii întinse între acestea. Armatele înaintau cu mare rapiditate şi tot la fel de rapid se dispersau şi dispăreau. Ofensive aparent de neoprit se împotmoleau de îndată ce întâlneau o rezistenţă mai hotărâtă. Liniile frontului erau slab apărate; era un lucru obişnuit ca divizii de câteva mii de soldaţi să ţină un front de 200 de kilometri. Această fluiditate face aproape imposibilă descrierea schematică a evoluţiei războiului, cu atât mai mult cu cât în spatele combatanţilor principali acţionau bande independente, precum cele ale „Verzilor” (partizani din rândul ţărănimii) sau ale „Negrilor” (anarhiştii), ostile atât Roşilor cât şi Albilor. Unele hărţi ale războiului civil seamănă cu picturile lui Jackson Pollock, fiind pline de linii albe, roşii, verzi şi negre care se întretaie în toate direcţiile.

Armata Roşie fiind aceea care a câştigat războiul civil, suntem tentaţi să punem acest lucru pe seama superiorităţii conducătorilor ei şi pe existenţa unei motivaţii mai puternice. Deşi nu poate fi negat rolul factorilor subiectivi în deciderea sorţii războiului, o analiză atentă a raportului de forţe arată că hotărâtori au fost factorii de natură obiectivă. Capacitatea Albilor de a rezista unor forţe copleşitoare şi faptul că s-au aflat la un moment dat la un pas de victorie sugerează că, în ciuda opiniei larg răspândite, au avut generali mai buni şi un moral de luptă mai ridicat. Dacă au fost înfrânţi, este pentru că adversarii le erau superiori din punct de vedere numeric şi al înzestrării cu armament.

Avantajul major al Roşilor a fost însă acela că formau o singură armată, în timp ce adversarii lor erau divizaţi. Roşii aveau un comandament militar unic, care acţiona la directivele unei oligarhii politice. Albii nu aveau un guvern, iar armatele lor se aflau la mare distanţă unele de altele, cel mai adesea fără a putea intra în contact. Mai mult chiar, Armatele Albe erau compuse din mai multe grupuri etnice, fiecare luptând pentru atingerea unor obiective proprii: cazacii mai cu seamă, care reprezentau o bună parte din efectivele Albilor, respectau ordinele primite doar atunci când acest lucru era în interesul lor, fiind mai preocupaţi de soarta teritoriilor locuite de ei decât de aceea a Rusiei.

Roşii aveau în plus imensul avantaj de a controla centrul fostului Imperiu Rus, în timp ce adversarii lor acţionau în regiunile periferice ale ţării. Această diferenţă le-a adus Roşilor un număr de câştiguri.

În primul rând, aveau la dispoziţie resurse umane mult mai vaste decât inamicii lor, dat fiind că teritoriul pe care îl controlau era cel mai dens populat. În plin război civil, autorităţile bolşevice controlau destinele a 70 de milioane de locuitori, în timp ce Kolceak şi Denikin, cu excepţia unor scurte perioade, guvernau fiecare o populaţie de cel mult 8-9 milioane. În toamna lui 1919, când au avut loc bătăliile decisive ale războiului civil, efectivele Armatei Roşii se ridicau la aproape trei milioane de oameni; laolaltă, forţele albilor nu au depăşit niciodată 250 000 de soldaţi. În cele mai importante operaţiuni, raportul de forţe era de 2 la 1 în favoarea Armatei Roşii, uneori chiar de patru ori mai mare.

Forţele Armatei Roşii erau nu doar mai numeroase, ci şi mai omogene din punct de vedere etnic. Populaţia din 1918-1919 a Rusiei Sovietice era alcătuită în proporţie de nouăzeci la sută din ruşi. În zonele de operaţii ale Armatelor Albe, minorităţile etnice erau puternic reprezentate: cazacii, de exemplu, deşi ortodocşi de origine slavă, se considerau un popor aparte. Lozincile legate de patria rusească nu găseau prea mult ecou în rândul minorităţilor.

Un alt avantaj al Armatei Roşii era uriaşa superioritate în materie de armament. Bolşevicii moşteniseră bogatele depozite ale armatei imperiale. Un inventar realizat de comunişti în decembrie 1917 menţiona prezenţa în arsenalele fostei armate a 2,5 milioane de puşti, 1,2 miliarde de cartuşe, 12 000 tunuri şi 28 de milioane proiectile de artilerie. Aproape întreg acest armament a fost preluat de Armata Roşie. Pe de altă parte, cea mai mare parte a fabricilor care lucrau pentru industria de război se aflau în Rusia propriu-zisă şi lucrau acum pentru Armata Roşie. Ca urmare, în ultimele bătălii ale războiului civil, Armata Roşie dispunea de un număr de piese de artilerie şi mitraliere care, raportat la efectivele umane, depăşea proporţia existentă în fosta armată ţaristă. Albii, care nu aveau acces nici la arsenalele imperiale, nici la industria de război, depindeau aproape în întregime de materialul militar pe care Aliaţii, mai ales britanicii, erau dispuşi să îl trimită.

Forţele albe şi cele roşii se deosebeau şi din alt punct de vedere – tot comuniştii fiind avantajaţi şi aici. Armata Roşie era braţul înarmat al unui guvern civil, în timp ce Armatele Albe erau o forţă militară care trebuia să îndeplinească şi atribuţii guvernamentale. Generalii albi nu erau pregătiţi să facă faţă acestei din urmă responsabilităţi, neavând niciun fel de experienţă administrativă şi fiind educaţi în spiritul unei armate care dispreţuia politica şi considera că era sub demnitatea unui militar să se implice în ea. Generalii erau de părere că amestecul politicii în acţiunea lor risca să provoace disensiuni nedorite. Când unul dintre consilierii lui civili i-a spus că are nevoie de un program politic clar şi de legi prin care acesta să fie pus în practică, amiralul Kolceak a răspuns: „Nu, lăsaţi asta, ocupaţi-vă doar de armată. Nu vă daţi seama că oricât de minunate ar fi legile pe care le-aţi redacta, dacă pierdem, ne vor împuşca oricum?” Războiul civil era însă în primul rând un conflict de natură politică, o luptă pentru putere şi nu un război convenţional. Concentrarea exclusivă asupra operaţiunilor militare şi refuzul de a depăşi nivelul unei administraţii rudimentare a făcut ca generalii albi să pară mai reacţionari decât erau în realitate, ceea ce le-a oferit inamicilor o puternică armă propagandistică.

* * *

Prima forţă albă apărută a fost Armata de Voluntari, organizată în regiunea căzăcească a Donului de către generalul M. V. Alekseev. Generalul Alekseev era departe de a fi un monarhist reacţionar: fusese implicat în mai multe comploturi pentru răsturnarea lui Nicolae al II-lea şi jucase un rol hotărâtor în abdicarea lui. Era un patriot, care considera că Rusia avea datoria morală de a rămâne credincioasă Aliaţilor, neieşind din război şi luptând împotriva Germaniei şi a marionetelor ei bolşevice. După lovitura de stat din octombrie se refugiase la Rostov pe Don, unde a început să recruteze voluntari pentru refacerea unei armate ruse. A primit în acest scop fonduri din partea Aliaţilor – fonduri destul de mici de altfel, fiindcă era înainte de ratificarea Tratatului de la Brest-Litovsk, iar Aliaţii, sperând să convingă Rusia Sovietică să nu semneze o pace separată, îi curtau pe noii conducători. Curând, numeroşi ofiţeri şi politicieni antibolşevici au sosit la Rostov, printre ei aflându-se şi Kornilov, care a preluat comanda Armatei de Voluntari.

Veştile despre formarea unei armate ostile au alarmat Petrogradul. Forţe adunate în grabă au fost trimise împotriva celor 3000 de voluntari albi, reuşind să îi scoată din Rostov şi să îi împingă în stepa Kubanului. În timpul refugiului, care avea să primească numele de „Marşul de gheaţă”, albii au înfruntat în permanenţă atacuri din partea dezertorilor pro-bolşevici şi a „veneticilor”. Într-una dintre lupte şi-a pierdut viaţa şi Kornilov, cel mai popular comandant alb.{37} Locul lui a fost luat de generalul Anton Denikin. Voluntarii au reuşit să recruteze numeroşi cazaci din Kuban şi, spre sfârşitul iernii, poziţia lor era consolidată, cu atât mai mult cu cât populaţia locală, după două luni de guvernare bolşevică, începuse să îi sprijine. Au recucerit oraşul Rostov, stabilindu-şi aici o solidă bază de operaţiuni.

Odată cu apropierea primăverii, Denikin trebuia să decidă asupra strategiei de urmat. Alekseev plănuise ca Armata de Voluntari, împreună cu trupele cazacilor de pe Don, să atace oraşul Ţariţân, a cărui capturare ar fi permis joncţiunea cu cehii şi cu Armata Populară Siberiană. Forţele antibolşevice din est şi din sud ar fi putut, astfel reunite, să deschidă un singur front de la Marea Neagră la Urali. Denikin însă avea altfel de planuri. Ideea lui era să înainteze spre sud, în stepa Kubanului, pentru a lichida forţele bolşevice şi pro-bolşevice care îi ameninţau spatele şi pentru a recruta trupe de cavalerie în Kuban.

În noiembrie-decembrie 1918, cazacii de pe Don au atacat pe cont propriu Ţariţîn-ul, fără a reuşi să-l cucerească.{38}

Cea de-a doua campanie a lui Denikin în Kuban şi-a atins obiectivul. La sfârşitul ei, în septembrie 1918, Armata de Voluntari ajunsese la un efectiv de 35.000-40.000 de oameni (din care aproape 60 la sută cazaci din Kuban). Succesele înregistrate de Albi i-au făcut pe bolşevici să ceară în august germanilor să intervină cu forţe militare împotriva Armatei de Voluntari (vezi mai sus, p. 180). Având acum spatele asigurat, Denikin a început pregătirea unei ofensive majore şi – posibil – decisive în direcţia Moscovei, pentru primăvara anului următor. Unii observatori susţin însă că, refuzând să atace oraşul Ţariţân şi să facă joncţiunea cu Armata din Est, Denikin a ratat şansa unică de a constitui un front antibolşevic unit.

Armata de Voluntari acorda prea puţină atenţie responsabilităţilor administrative. Generalii nu erau pregătiţi să se ocupe de problemele civile şi nici nu aveau personal calificat în acest scop. Autoritatea administrativă a fost încredinţată ofiţerilor, care urmau să se ghideze după legile anterioare lui 25 octombrie 1917. Populaţia a fost lăsată în general să se descurce pe cont propriu, ceea ce era de natură să conducă la anarhie, în niciun caz la democraţie. Cu puţin înainte de moartea sa, în octombrie 1918, Alekseev a creat un grup de consilieri alcătuit din politicieni şi experţi civili, grup dominat de cădeţi. Hotărârile lui nu erau totuşi obligatorii pentru comandanţii militari. Răspunzând presiunilor britanice, Denikin a anunţat un program cu nuanţă vag liberală, care cerea, printre altele, convocarea unei Adunări Constituante. Nici el, nici ceilalţi generali nu credeau totuşi în importanţa unor asemenea manifeste politice.

Elementul major de slăbiciune rămânea lipsa de disciplină care domnea în Armata de Sud, lucru de care Denikin era personal răspunzător. La plângerile şefului misiunii militare britanice că nivelul corupţiei era atât de mare încât devenise imposibilă aprovizionarea în bune condiţii a trupelor de pe front, Denikin a răspuns: „Nu-i nimic de făcut cu armata mea. Sunt fericit că măcar îndeplineşte ordinele de luptă pe care i le dau.” Furturile, jaful şi mai târziu pogromurile deveniseră fenomene obişnuite, nemaifiind sancţionate. Lucrul era valabil nu atât pentru voluntarii ruşi, care reprezentau o minoritate disciplinată, cât pentru cazaci şi pentru proaspeţii recruţi.

În timp ce în sud se organiza Armata de Voluntari, în Siberia lua naştere o nouă forţă albă. Apariţia ei era în primul rând urmarea revoltei Legiunii Cehoslovace, care eliberase de sub controlul bolşevicilor Siberia şi cea mai mare parte a regiunii de pe cursul mijlociu al Volgăi. La Tomsk a fost creat un guvern regional, care şi-a declarat autoritatea asupra Siberiei şi, în februarie 1918, independenţa provinciei. Guvernul siberian, care mai târziu avea să-şi mute reşedinţa la Omsk, era alcătuit dintr-o coaliţie a elementelor moderate din partidele Socialist-Revoluţionar şi Constituţional-Democrat, elemente apropiate de influenta mişcare siberiană a societăţilor cooperatiste. Noul guvern a abrogat legile sovietice şi a restituit pământurile foştilor proprietari. Era una dintre puţinele administraţii eficiente care funcţionau pe teritoriul fostului Imperiu Rus.

Pe cursul mijlociu al Volgăi, în provinciile controlate militar de cehi, autoritatea politică a fost asumată de un Comitet al Adunării Constituante (Komuh), cu sediul la Samara şi compus aproape în exclusivitate din deputaţi socialist-revoluţionari ai fostei Adunări. Komuh-ul ducea o politică mai radicală decât guvernul siberian (care avea o orientare de centru), menţinând o mare parte a legislaţiei sociale bolşevice. Comitetul se considera singura autoritate legitimă din Rusia şi a luat măsuri pentru reconvocarea Adunării Constituante, fără însă a reuşi să le pună în practică.

Atât guvernul siberian cât şi Komuh-ul şi-au organizat armate de voluntari, ale căror efective aveau să crească ulterior prin recrutări. Amândouă au continuat totuşi să se bazeze în mare măsură pe sprijinul Legiunii Cehoslovace, pe care Consiliul Suprem al Aliaţilor a declarat-o în vara anului 1918 parte integrantă a forţelor armate aliate şi care urma să constituie nucleul unei viitoare armate multinaţionale desfăşurate pe teritoriul Rusiei.

Misiunile militare aliate au făcut tot posibilul pentru a convinge guvernul siberian şi Komuh-ul să se reunească într-o singură autoritate guvernamentală. Presiunile lor au avut ca rezultat formarea, în septembrie 1918, a unui Directorat format din cinci persoane, membri sau simpatizanţi ai Partidului Socialist-Revoluţionar. Noul organism nu se bucura de o autoritate prea mare, fiindcă socialist-revoluţionarii din fostul Komuh se angajaseră în intrigi interminabile împotriva reprezentanţilor siberieni. Situaţia s-a agravat la sfârşitul lui septembrie, când socialist-revoluţionarii de stânga, conduşi de Viktor Cernov, care nu fusese inclus în Directorat, au declarat că înţelegerea încheiată între Komuh şi siberieni era un act de trădare. Directoratul avea de altfel aerul unei instituţii fantomă şi, în cele două luni de existenţă a sa, au circulat în permanenţă zvonuri privind posibila lui desfiinţare. După 18 octombrie 1918, când Consiliul Naţional de la Paris a proclamat independenţa statului cehoslovac, poziţia lui avea să slăbească vertiginos. Imediat după publicarea declaraţiei, cehii şi slovacii din Rusia s-au retras din luptă, lăsând apărarea Siberiei şi a regiunilor de pe Volga pe seama Armatei Populare Ruse, mult inferioară ca forţă. La cererea Franţei, o mică parte a trupelor Legiunii au acceptat să apere în continuare o porţiune a căii ferate transsiberiene.

Zilele Directoratului erau numărate. Ofiţerii conservatori din Armata Populară erau dezgustaţi de intrigile socialiştilor din guvern, care le reaminteau de acţiunile obstrucţioniste din 1917 ale sovietelor. Scânteia care a provocat explozia a fost o proclamaţie a Comitetului Central Socialist-Revoluţionar de la sfârşitul lunii octombrie, în care forţele democratice erau chemate să se înarmeze pentru a face faţă unei iminente încercări de contrarevoluţie. Proclamaţia a fost considerată un act de înaltă trădare de corpul ofiţeresc, care a pus la cale răsturnarea Directoratului şi instalarea unui dictator militar. În noaptea de 17 spre 18 noiembrie, ofiţeri din grupul de conspiratori i-au arestat pe membrii Directoratului, puterea trecând iniţial în mâinile cabinetului de miniştri. După o scurtă şedinţă, acesta l-a numit „conducător suprem” pe ministrul de război al fostului Directorat, amiralul Alexandr Kolceak, în vârstă de patruzeci şi cinci de ani.

Kolceak avusese o carieră exemplară ca ofiţer de marină şi conducător al unor expediţii polare. Lipsit de ambiţii politice, a acceptat noua însărcinare cu inima îndoită, ca pe o obligaţie patriotică. Alegerea s-a oprit asupra lui în virtutea bunelor relaţii pe care le avea cu englezii, care îl considerau conducătorul cel mai energic şi mai devotat din tabăra Albilor, însă în afară de integritatea şi devotamentul lui dezinteresat pentru cauza eliberării Rusiei de sub bolşevici, amiralul nu avea calităţile necesare răspunderii încredinţate. Ca ofiţer de marină, nu cunoştea aproape nimic despre războiul terestru. Îi displăceau politica şi politicienii, era puţin sociabil şi suferea de accese de depresie. Dictatura lui de numai un an a fost marcată de o notă de tragism – era o dictatură pe care nu şi-o dorise şi care, după câteva succese trecătoare, avea să fie încununată de moartea în faţa unui pluton de execuţie bolşevic.

Evenimentele de la Omsk din noiembrie 1918 i-au împins pe socialişti în braţele bolşevicilor. După puciul din octombrie, socialiştii duseseră o politică lipsită de realism, asumându-şi rolul de a treia forţă, alături de Roşii şi Albi, şi mizând că inevitabila (credeau ei) prăbuşire a celor două tabere avea să le ofere puterea pe tavă. Stânga socialist-revoluţionară şi aşa-zişii internaţionalişti menşevici conduşi de L. Martov i-au sprijinit pe bolşevici, deşi cu anumite condiţii. Curentul major al socialist-revoluţionarilor (dreapta) a jucat un rol dominant în sânul Komuhului şi al Directoratului. Lovitura de la Omsk le-a distrus şi ultimele speranţe de a culege roadele victoriei obţinute la alegerile din anul precedent pentru Adunarea Constituantă şi i-a făcut să treacă de partea Moscovei. În iarna 1918-1919, liderii Partidului Socialist-Revoluţionar au negociat cu reprezentanţii bolşevicilor o înţelegere, încheiată oficial în februarie 1919. Socialist-revoluţionarii renunţau la orice încercare de a înlătura regimul comunist prin forţă. O conferinţă a partidului, ţinută în iunie 1919 la Moscova, a dat directive reprezentanţilor săi din teritoriile aflate sub controlul Albilor să intre în clandestinitate şi să declanşeze o campanie teroristă împotriva lui Denikin şi a amiralului Kolceak. Menşevicii au acţionat de o manieră mai puţin ostilă împotriva Albilor, făcând însă şi ei pace cu regimul sovietic şi oferindu-se să participe la apărarea lui. Ca răsplată pentru această schimbare de atitudine, reprezentanţii socialist-revoluţionari şi menşevici au fost reintegraţi în soviete, de unde fuseseră excluşi în primăvara precedentă. Înţelegerea avea să dureze doar până la încheierea războiului civil, moment din care Lenin s-a întors din nou împotriva aliaţilor de odinioară.

Apogeul: 1919–1920

Primăvara lui 1919 a marcat începutul unor campanii militare care aveau să hotărască deznodământul războiului civil, încheiat după opt luni cu înfrângerea definitivă a Albilor.

În toamna lui 1918, guvernul sovietic a pus capăt ezitărilor privind crearea unei armate permanente, trecând imediat la mobilizarea foştilor ofiţeri ţarişti şi la recrutări din rândul ţărănimii.

Decizia de a încredinţa unor foşti veterani ţarişti poziţii de comandă în noua Armată Roşie a fost luată cu greutate, trecându-se peste puternica opoziţie a vechii gărzi bolşevice. Nu exista însă altă alegere. La 1 octombrie 1918, Lenin a ordonat crearea unei armate de 3 milioane de militari, menită „să sprijine revoluţia muncitorească internaţională”. O forţă de asemenea anvergură – cu un efectiv de două ori mai mare decât cel al armatei ţariste în vreme de pace – nu putea fi comandată de civili din rândul comuniştilor, nici de puţinele cadre militare ataşate noului regim. Rezervele ofiţereşti erau numeroase (250.000 de persoane) şi diversificate din punct de vedere social, mare parte din ele fiind reprezentate de tineri mobilizaţi în timpul primului război mondial. Corpul ofiţeresc rus din momentul declanşării Revoluţiei nu avea în niciun caz un caracter elitist: din cei 220.000 de locotenenţi chemaţi sub arme în timpul războiului, 80 la sută erau de origine ţărănească şi 50 la sută nu încheiaseră nici măcar învăţământul secundar. Toate acestea nu i-au salvat însă de la a fi suspectaţi şi supuşi persecuţiilor. Plătiţi cu solde şi pensii din ce în ce mai mici, rezerviştii trăiau la limita subzistenţei şi mulţi dintre ei au răspuns prompt ordinelor de revenire în serviciul activ. Cei mai reticenţi au fost ameninţaţi cu sancţiuni aspre la adresa lor şi a familiilor. (într-o directivă secretă, Troţki ordona mobilizarea numai a acelor ofiţeri ale căror familii locuiau în teritoriile controlate de regimul sovietic; membrii acestora puteau astfel să servească drept ostatici.)

Noua Armată Roşie era condusă de un Consiliu Revoluţionar Militar al Republicii (Revvoensovet), subordonat direct Comitetului Central al Partidului Comunist. Troţki, în calitatea lui de comisar de război, era preşedintele Consiliului. Revvoensovet-ul era însărcinat cu supervizarea forţelor armate, cu care se afla în legătură permanentă, fără a se putea însă amesteca în deciziile militare ale ofiţerilor profesionişti. Consiliul îl avea în componenţa lui pe comandantul-şef al armatei, „specialist militar” care dispunea de o largă autoritate în problemele strategice şi de operaţiuni. Hotărârile lui nu intrau însă în aplicare decât după ce erau contrasemnate de un membru civil al Consiliului. Comandantului i se subordona statul major superior, alcătuit din generali din vechea armată, care puneau la punct planurile de operaţiuni.

În timpul războiului civil, în Armata Roşie au servit aproximativ 75.000 de ofiţeri ai fostei armate imperiale, inclusiv 775 de generali din fostul stat major general. Foştii ofiţeri ţarişti reprezentau 85 la sută din comandanţii de fronturi, 82 la sută din comandanţii de armate şi 70 la sută din comandanţii de divizii. Gradul mare de integrare a corpului ofiţeresc ţarist în noua armată sovietică este ilustrat de faptul că ultimii doi miniştri de război ţarişti şi un ministru de război din perioada Guvernului Provizoriu îmbrăcaseră uniforma Armatei Roşii.

Troţki este descris de biograful lui, Isaac Deutscher, ca omul care „a creat o mare armată şi a condus-o la victorie”. Contribuţia lui a lost în realitate ceva mai modestă. Decizia de înfiinţare a unei armate recrutate din rândul ţăranilor şi condusă de foşti ofiţeri ţarişti nu i-a aparţinut lui personal, ci Comitetului Central; meritul victoriei Armatei Roşii aparţine în întregime ofiţerilor din fostele trupe ţariste. Troţki era lipsit de experienţă militară şi simţul lui strategic lăsa mult de dorit.{39} Un istoric militar sovietic, generalul Dmitri Volkogonov, care a avut acces la surse de arhivă privitoare la activitatea lui Troţki în timpul războiului civil, concluziona că în probleme militare liderul bolşevic era un „diletant”.

Contribuţia lui Troţki a fost mai degrabă de altă natură. El a reprezentat cureaua de transmisie a autorităţii supreme, exercitând controlul politic în numele acesteia. Este un element care a lipsit armatelor albe – dezavantaj major pentru ele. Parcurgând în permanenţă linia frontului, Troţki a evaluat situaţia la faţa locului şi a scurtcircuitat hăţişul birocratic, pentru a rezolva problemele legate de lipsa forţelor umane şi a materialului de război. Pe de altă parte, Troţki era un orator irezistibil, care ştia să electrizeze trupele cu moralul în scădere; din acest punct de vedere, i s-ar fi potrivit şi lui titlul de „Convingător Suprem” acordat în glumă lui Kerenski. Directivele pe care le dădea trupelor erau lipsite de relevanţă militară, constând în general din îndemnuri exclamative: „Frontul sudic, veniţi-vă În fire!”, „înconjuraţi-i!”, „Pe cai, proletari!”, „Nu vă faceţi de râs!”, „Nu pierdeţi timpul!”, „Repet, nu pierdeţi timpul” – şi altele asemănătoare. Aşa cum se va vedea în continuare, a introdus în armată o disciplină draconică, vecină cu teroarea.

În ceea ce priveşte contribuţia lui Lenin la conducerea armatei, ea s-a limitat în linii mari la trimiterea de mesaje alarmiste comisarilor militari şi comandanţilor, cărora li se cerea fie să menţină poziţiile cu orice preţ, „până la ultima picătură de sânge”, fie să atace şi să izbească duşmanul – altfel Revoluţia ar fi fost pierdută. În plus, liderul bolşevic nu obosea niciodată să adreseze ofiţerilor îndemnul de a teroriza populaţia civilă. „încercaţi să pedepsiţi Letonia şi Estonia prin mijloace militare”, sugera el adjunctului lui Troţki, „de exemplu… străpungeţi frontiera fie şi numai pe distanţă de o verstă şi spânzuraţi 100 ori 1000 de funcţionari sau bogătaşi.”

În februarie 1920, a ameninţat că va ordona măcelărirea întregii populaţii a oraşelor Maikop şi Groznîi, în cazul în care câmpurile de extracţie petrolieră din zonă ar fi fost sabotate. La 30 august 1918 – cu câteva ore înainte de a fi el însuşi împuşcat aproape mortal – Lenin îi scria lui Troţki, referindu-se la prestaţia slabă a trupelor roşii din regiunea Kazan, că nu ar fi fost poate o idee rea să fie împuşcat Vaţetis, comandantul frontului estic, în caz de „întârziere prelungită sau eşec”. Era vorba de acelaşi Vaţetis care cu două luni înainte îl salvase pe Lenin şi guvernul lui de revolta socialist-revoluţionarilor de stânga.

Armata Roşie avea probleme grave de moral, lucru reflectat de numărul mare de dezertări.{40} Între lunile octombrie 1918 şi aprilie 1919, circa un milion de persoane nu au răspuns ordinelor de recrutare. Numărul dezertărilor între iunie 1919 şi iunie 1920 este estimat de surse comuniste la 2,6 milioane; în a doua jumătate a anului 1919, numărul soldaţilor dezertori într-o singură lună era mai mare decât efectivul total al Armatei Albe de Voluntari. Pedepsele pentru dezertare erau foarte aspre, dar se pare că nu au fost aplicate în mod riguros, pentru că altfel mai mult de jumătate din efectivele Armatei Roşii ar fi fost exterminate. Mulţi dintre dezertori erau pur şi simplu trimişi înapoi la unităţi. În ultimele şase luni ale lui 1919 au fost executaţi 612 militari; în 1921, după încheierea războiului civil, când operaţiunile militare erau îndreptate în cea mai mare parte împotriva grupurilor de ţărani răzvrătiţi, numărul execuţiilor s-a ridicat la 4337.

Un alt semn al lipsei de loialitate şi al moralului scăzut cu care se confruntau bolşevicii îl constituie măsurile de o severitate ieşită din comun luate în cadrul Armatei Roşii. Iată cum le justifica Troţki, iniţiatorul lor:

Nu se poate construi o armată fără a face uz de represiune. Masele nu pot fi convinse să meargă la moarte, dacă ofiţerii aflaţi la comanda lor nu au la dispoziţie argumentul pedepsei capitale. Atâta timp cât maimuţele fără coadă numite oameni, mândre de tehnologia lor, vor construi arme şi vor duce războaie, comandanţii vor trebui să poată pune soldaţii în faţa alternativei: moarte posibilă pe front sau moarte sigură în spatele frontului.

Măsurile cele mai aspre îi vizau pe ofiţeri: familiile lor erau considerate ostatice, ei înşişi riscând să fie împuşcaţi după o procedură sumară, pe baza unor simple suspiciuni. În august 1918, Troţki a ordonat ca în caz de retragere „nejustificată” comisarul de front să fie executat primul, urmat de comandantul militar. Recruţii erau şi ei supuşi unor măsuri punitive extreme. La intrarea în serviciul activ, li se aducea la cunoştinţă că oricare din camarazii lor puteau, ba chiar aveau datoria să îi împuşte pe loc, dacă părăseau lupta, nu îndeplineau ordinele sau se plângeau de lipsa hranei.

Pentru a pune în practică tactica „moarte posibilă pe front, moarte sigură în spatele frontului”, Troţki a organizat „detaşamente preventive”, alcătuite din militari de încredere, în majoritate comunişti, care să patruleze drumurile din imediata apropiere a frontului. Măsurile luate le întreceau în severitate chiar şi pe cele care funcţionau în armata ţaristă în epoca iobăgiei. Ele nu aveau echivalent în tabăra Albilor; prizonierii şi dezertorii din Armata Roşie erau uimiţi de lipsa de stricteţe a disciplinei în rândul trupelor inamice.

Pedepselor li se adăuga o propagandă neobosită. Trenuri speciale parcurgeau în permanenţă zona frontului, distribuind manifeste. Tipografiile produceau afişe şi ziare destinate trupelor. Obiectivul acestor eforturi era de a-i convinge pe soldaţi că victoria Albilor ar fi însemnat restaurarea monarhiei, reîntoarcerea marilor proprietari şi uciderea în masă a muncitorilor.

Deşi gradul de implicare a aşa-zişilor „intervenţionişti străini” în războiul civil este de obicei supraestimat până la exagerare, desfăşurarea războiului nu poate fi bine înţeleasă fără luarea în considerare a acestui factor. Dacă Albii nu ar fi primit asistenţă militară, în special din partea britanicilor, victoria Armatei Roşii ar fi fost mult mai rapidă. Pe de altă parte, trebuie să notăm două lucruri. În primul rând, nu a existat o acţiune străină concertată pe teritoriul Rusiei; fiecare ţară şi-a urmărit propriile obiective, adesea contradictorii, sub influenţa diferitelor grupuri de interese din interior, unele sprijinind ideea intervenţiei, altele respingând-o. În al doilea rând, puterile străine, cu excepţia Marii Britanii în 1919, nu şi-au propus să răstoarne guvernul bolşevic. În primul an de război civil, ele nu au intervenit decât pentru a reactiva frontul din Răsărit – cu sprijinul bolşevicilor, dacă s-ar fi putut, sau, la nevoie, fără ei. În cel de-al doilea an, decisiv, când pe frontul de vest armele tăcuseră deja, intervenţia nu a mai avut un obiectiv precis. Statele Unite şi Franţa au renunţat la orice implicare. Japonezii au rămas pe loc: au făcut-o nu pentru a lupta împotriva Armatei Roşii, ci cu intenţia de a cuceri aşa-zisele „provincii maritime” ale Rusiei. Singurii care au continuat să se implice au fost englezii, care au acordat sprijin armatelor albe până în toamna anului 1919. Acţiunea englezilor a fost în mare parte rezultatul eforturilor politice ale unui singur om: Winston Churchill, unul dintre puţinii oameni de stat europeni care înţelegea urmările pe care o victorie a comuniştilor le-ar fi avut asupra Marii Britanii şi a păcii în lume. Să nu uităm, în fine, că războiul civil din Rusia a fost un conflict fratricid; în timp ce ruşii au pierdut milioane de soldaţi şi civili, englezii, singurii dintre Aliaţi care au participat la lupte pe teritoriul Rusiei, nu au înregistrat mai mult de 400 de victime.{41}

Personajul cheie al intervenţiei aliate a fost primul ministru britanic, David Lloyd George, acţionând de comun acord cu preşedintele american, Woodrow Wilson. În memoriile sale, Lloyd George scria:

Eram dispus să tratez cu sovietele considerându-le guvernul de facto al Rusiei. La fel şi Preşedintele Wilson. Dar ştiam amândoi că nu-i puteam convinge nici pe colegii noştri din Congres, nici opinia publică din ţările noastre, care era speriată de violenţele bolşevicilor şi se temea de extinderea lor.

Afirmaţiile lui Lloyd George sunt adevărate, însă motivaţiile şi elementele care l-au influenţat sunt mai diverse şi mai complicate decât lasă să se înţeleagă.

Primul ministru a trebuit să facă faţă unor presiuni provenite din direcţii opuse ale spectrului politic. Purtătorul de cuvânt al conservatorilor în această privinţă, Churchill, dorea nici mai mult nici mai puţin decât un soi de cruciadă internaţională pentru înlăturarea bolşevicilor. Fiind şeful unui cabinet de coaliţie, liberalul Lloyd George nu putea ignora opinia lui Churchill, în acelaşi timp, premierul britanic se confrunta cu opoziţia crescândă a Partidului Laburist şi a Congresului Sindicatelor faţă de ideea unei intervenţii în Rusia, intervenţie pe care acestea o considerau în ultimă instanţă îndreptată împotriva lor. Lloyd George a trebuit prin urmare să găsească o formulă de compromis: Marea Britanie a intervenit, dar fără prea multă convingere, retrăgându-se de îndată ce s-a ivit o ocazie onorabilă.

Lloyd George şi-a justificat reticenţa de a oferi Albilor sprijin efectiv şi recunoaştere diplomatică cu argumentele că experienţa Revoluţiei franceze demonstrase inutilitatea încercărilor de a pune capăt unei revoluţii prin forţa armelor, că bolşevicii aveau să fie înlăturaţi cu siguranţă de la putere de forţe interne dacă nu reuşeau să câştige sprijin popular şi că menţinerea lor la putere se explica tocmai prin existenţa unui astfel de sprijin popular. Primul ministru avea însă argumente şi mai puternice împotriva unei intervenţii în favoarea Albilor, în primul rând acela că regimul bolşevic reprezenta pentru Marea Britanie o ameninţare mai mică decât o eventuală revenire a Rusiei la statutul de dinainte de război. Iată de ce, în decembrie 1918, el îşi afirma în faţa cabinetului de război convingerea că Rusia bolşevică „nu este în niciun caz la fel de periculoasă pe cât era vechiul Imperiu Rus, cu reprezentanţii săi oficiali agresivi şi milioanele de soldaţi pe care îi avea la dispoziţie”. Un an mai târziu, Lloyd George avea să exprime o opinie similară în mod public. Argumentaţia lui semăna cu aceea avansată în 1918 de partizanii germani ai unei politici pro-bolşevice şi cu aceea susţinută ulterior de preşedintele Republicii Poloneze, Josef Pilsudski. Preşedintele Wilson împărtăşea aceleaşi sentimente, motivate mai degrabă de anumite prejudecăţi decât de o evaluare corectă a situaţiei reale din Rusia.

Lloyd George şi Woodrow Wilson au încercat într-o primă fază să aducă cele două tabere aflate în conflict la masa negocierilor. Convingerea lor era că revenirea Rusiei la stabilitate reprezenta o condiţie indispensabilă pentru trasarea noilor graniţe în Europa răsăriteană şi, cu atât mai mult, pentru realizarea unei păci durabile. William Bullitt, diplomat american de circumstanţă, trimis în martie 1919 la Moscova cu misiunea secretă de a media o înţelegere, nu a reuşit să îşi atingă obiectivul. În timp ce guvernul bolşevic s-a arătat dispus să accepte un armistiţiu, din dorinţa de a evita un atac previzibil din partea Aliaţilor, liderii albi au respins din start orice propunere. A eşuat de asemenea şi încercarea de convocare a unei conferinţe de pace, care urma să se desfăşoare pe insula Prinkipo din apropierea Constantinopolelui. Lloyd George s-a văzut de aceea nevoit să accepte, după multe ezitări, ideea unei intervenţii. Condiţiile în care urma să aibă loc intervenţia au fost expuse de primul ministru britanic la începutul lui 1919:

„1. Nu vor exista încercări de cucerire a Rusiei prin forţa armelor.

2. Sprijinul nostru va continua doar atâta vreme cât există certitudinea că în regiunile controlate de Denikin şi Kolceak populaţia nutreşte sentimente antibolşevice.

3. Trupele antibolşevice nu vor fi folosite spre a reinstaura vechiul regim ţarist… [şi] a impune din nou ţărănimii sistemul feudal (!) de proprietate asupra pământului.”

Ajutorul Marii Britanii a constat în esenţă în furnizarea de material şi instructori militari, principalul beneficiar fiind amiralul Kolceak. Unităţile engleze au sprijinit în mod ocazional trupele albe, prin atacarea unor obiective navale ale Armatei Roşii şi prin acţiunea unui mic număr de tancuri de asalt şi avioane de recunoaştere. În toamna anului 1919, experţii britanici estimau valoarea totală a asistenţei acordate albilor la 100 de milioane de lire sterline (500 de milioane de dolari), evaluare considerată de Churchill drept exagerată, dat fiind că ajutorul britanic ar fi constat mai ales în materiale care, devenite inutile după încheierea primului război mondial, aveau o valoare financiară redusă.

Churchill era – nu doar în Anglia, ci şi în Europa – cel mai fervent sprijinitor al ideii unei intervenţii militare. Omul politic britanic ajunsese la concluzia că primul război mondial inaugurase o nouă eră în istorie, în care conflictele şi interesele de ordin naţional aveau să piardă teren în faţa unor conflicte şi interese supranaţionale şi ideologice. Această convingere i-a permis să sesizeze implicaţiile apariţiei comunismului şi apoi a naţional-socialismului, mai rapid şi cu mai multă claritate decât oricare alt politician. Comunismul reprezenta pentru Churchill răul în stare pură, o forţă satanică. Cauza Armatelor Albe era pentru el şi cauza Angliei. În septembrie 1919, când Marea Britanie era pe punctul de a-i abandona pe Albi, Churchill scria:

Ar fi o iluzie să credem că în toate aceste luni am luptat pentru cauza ruşilor care se împotrivesc bolşevismului. Dimpotrivă, ei sunt aceia care au luptat pentru cauza noastră. Adevărul acesta va deveni dureros de limpede pentru noi în momentul în care ei vor fi fost zdrobiţi şi în care bolşevicii vor pune stăpânire pe vastele teritorii ale fostului Imperiu Rus.

Îngrijorarea lui Churchill cu privire la triumful comunismului în Rusia era motivată de considerente geopolitice. Discipol al lui H. J. Mackinder, fondatorul geopoliticii, politicianul britanic se temea că o eventuală intrare a zonei centrale a Eurasiei sub controlul comuniştilor ruşi le-ar fi deschis acestora calea spre o hegemonie mondială, mai ales dacă şi-ar fi unit forţele cu Germania şi Japonia:

Dacă noi abandonăm Rusia, trebuie să fim conştienţi că Germania şi Japonia nu o vor face. Noile state care sunt pe cale să apară în estul Europei vor fi strivite între Rusia bolşevică şi Germania. Prin influenţa pe care o va avea asupra Rusiei, Germania va câştiga mult mai mult decât a pierdut în colonii şi în provinciile ei vestice. La cealaltă extremă a căii ferate transsiberiene, Japonia va ajunge fără îndoială la o soluţie asemănătoare. În cinci ani, sau poate chiar mai curând, vom realiza că rodul victoriilor noastre a fost irosit la Conferinţa de Pace, că Liga Naţiunilor e o caricatură neputincioasă, că Germania va fi mai puternică decât oricând şi că interesele britanice în India vor fi afectate în mod primejdios. După toate triumfurile, vom fi ajuns să părăsim câmpul de luptă umiliţi şi înfrânţi.

Churchill nu avea însă sprijinitori printre membrii cabinetului şi avertismentele nu i-au fost luate în seamă. De altfel, deşi temerile şi previziunile lui erau justificate, soluţia pe care o propunea – o intervenţie militară masivă, preferabil cu participare internaţională – era complet nerealistă, dată fiind starea de epuizare a Europei după război.

Poziţia Franţei faţă de Rusia era mai puţin complicată. Două erau obiectivele care o dictau: prevenirea unei apropieri între ruşi şi germani şi obţinerea de compensaţii pentru pierderile uriaşe suferite de francezi în urma retragerii ruşilor din război şi a exproprierilor bolşevice. Franţa nu credea într-o victorie a Albilor. Mareşalul Foch, comandantul şef al forţelor aliate în 1918, explica acest scepticism al ţării sale, afirmând că nu acordă „nicio importanţă armatei lui Denikin, fiindcă armatele nu există prin ele însele… Orice armată trebuie să aibă în spate un guvern, o legislaţie, un stat organizat. Mai bine un guvern fără armată decât o armată fără guvern” Deşi Franţa nutrea o ostilitate inflexibilă faţă de conducătorii de la Kremlin, nu a făcut aproape nimic pentru a-i ajuta pe adversarii acestora. Mica forţă multinaţională pe care a trimis-o în sudul Rusiei în martie 1919 a fost evacuată la scurt timp, în urma atacurilor suferite din partea bandelor ucrainene aliate cu unităţi ale Armatei Roşii. În loc să intervină în Rusia, Franţa şi-a concentrat eforturile în direcţia izolării ruşilor de Germania, printr-un „zid” de state prietene al cărui pilon principal era Polonia.

Statele Unite au intervenit în 1918, după multe ezitări şi la presiunile britanicilor, în parte pentru a preveni căderea în mâinile germanilor a furniturilor militare expediate în porturile ruse din nord, pentru a ajuta la evacuarea Legiunii Cehoslovace, dar şi pentru a-i împiedica pe japonezi să se instaleze în Siberia Orientală. Trupele americane nu s-au angajat în lupte pe teritoriul Rusiei.

Japonia, care debarcase forţe la Vladivostok sub pretextul protejării propriilor cetăţeni şi al întăririi forţelor aliate de pe frontul de est, urmărea obiective pur expansioniste. Japonezii nu au făcut nimic pentru a-l ajuta pe Kolceak – mai mult, s-au străduit să-i îngreuneze situaţia, fiindcă în eventualitatea unei victorii a amiralului, trupele lor ar fi trebuit să se retragă. Forţele japoneze colaborau cu şefii militari cazaci, care terorizau populaţia din Orientul îndepărtat, vizând menţinerea regiunii în afara controlului armatelor lui Kolceak.

În primăvara anului 1919 Kolceak a trecut la o ofensivă decisivă în direcţia fluviului Volga. Şansele de succes erau în mare parte compromise de calitatea slabă a comandamentului şi de lipsa de organizare care domnea în spatele frontului. Kolceak s-a dovedit a fi un administrator dezastruos. Un stat major supradimensionat, alcătuit din cei 2000 de ofiţeri încartiruiţi la Omsk, redacta planurile de operaţiuni pentru o armată de 140.000 de oameni. Proviziile destinate frontului erau în mod constant deturnate; unele unităţi primeau raţii de trei ori mai mari decât le-ar fi dat dreptul efectivele lor reale. Uniforme britanice şi alte bunuri erau furate şi valorificate. Speculanţii vindeau arme şi muniţie inamicului. Anumite spirite ironice din Omsk îl botezaseră pe generalul Alfred Knox, şeful misiunii militare britanice, Intendent General al Armatei Roşii; Knox a primit chiar la un moment dat o falsă scrisoare din partea lui Troţki, provenind de la aceiaşi glumeţi, în care i se adresau mulţumiri pentru ajutorul dat la echiparea Armatei Roşii. Nimeni nu se preocupa de soarta populaţiei civile. În octombrie 1919, când armata condusă de el se afla deja în pragul dezmembrării, Kolceak îi spunea unuia din colaboratorii lui civili, care îl îndemna să acorde mai multă atenţie aspectelor politice:

Ştiţi bine că legile civililor dumneavoastră mi se par inutile… Mi-am fixat un ţel măreţ: acela de a zdrobi Armata Roşie. Sunt comandantul şef al armatei şi reformele nu mă interesează. Redactaţi doar acele legi care ne sunt necesare în acest moment şi lăsaţi restul pe seama Adunării Constituante.

Ofensiva amiralului Kolceak a înregistrat la început succese remarcabile. Trupele Armatei Roşii nu aveau spirit combatant şi erau afectate de propaganda Albilor şi revoltele ţărăneşti din spatele frontului. Roşii se aflau în plus în inferioritate numerică, din cauză că Moscova, care anticipa debarcări aliate masive la Marea Neagră, neglija frontul de est. Spre jumătatea lui aprilie, trupele albe se aflau la mai puţin de 100 de kilometri de Volga, după ce în numai câteva săptămâni cuceriseră un teritoriu cu o suprafaţă de 300.000 km2 şi o populaţie de peste 5 milioane de locuitori.

Comandamentul Armatei Roşii, realizând greşeala pe care o comitea, şi-a schimbat tactica, acordând prioritate maximă frontului de est. În zonă au început să fie trimise întăriri masive, astfel încât în iunie forţele roşii au devenit superioare numeric, continuând să crească în lunile care au urmat.

Kolceak a decis în acest moment să obţină din partea Aliaţilor recunoaşterea lui ca reprezentant legitim al statului rus, conştient că populaţia ar fi avut mai multă încredere într-o autoritate sprijinită de puterile învingătoare din primul război mondial. (La fel se întâmplase în 1918, când, sub impresia că bolşevicii ar fi fost sprijiniţi de Germania, adversarii lor au fost puternic descurajaţi.) Consiliul Suprem Aliat i-a impus amiralului o serie de condiţii, printre care şi asumarea datoriilor externe ale Rusiei. Kolceak a acceptat aproape toate condiţiile, mergând până la recunoaşterea „angajamentelor şi decretelor” fostului Guvern Provizoriu. Sprijinul a întârziat totuşi să vină, în mare măsură din cauză că preşedintele Wilson, care în problemele privitoare la Rusia se baza pe opiniile lui Kerenski, inamic al Albilor, nu credea în intenţiile democratice ale amiralului. Când, la mijlocul lunii iunie, Consiliul Suprem Aliat s-a întrunit la Paris pentru a lua o decizie în privinţa lui Kolceak, armatele acestuia băteau deja în retragere. Ofensiva lor s-a împotmolit definitiv, iar recunoaşterea internaţională nu avea să mai vină niciodată.

În primăvara lui 1919, când Kolceak era încă în plină glorie, Armata de Voluntari se găsea blocată în inima teritoriilor cazace. Denikin plănuise să atace oraşele Ţariţân şi Astrahan, pentru a face joncţiunea cu Kolceak. Planurile au trebuit însă abandonate, după ce în martie şi aprilie Armata Roşie a străpuns liniile cazacilor, ameninţând regiunea Donului, în care era desfăşurată Armata de Voluntari. La 12 martie frontul de sud al Armatei Roşii a primit ordinul de a ataca Dombas-ul şi a izgoni trupele albe din zonă. Aşa cum a ieşit recent la iveală, Armata Roşie avea însă şi alt obiectiv, acela de a-i „lichida” pe cazaci. O directivă secretă venită de la Moscova cerea

anihilarea totală, rapidă şi definitivă a căzăcimii ca entitate economică de sine stătătoare, distrugerea bazelor ei economice, exterminarea fizică a oficialilor şi ofiţerilor ei, ca şi a elitei cazace.

Troţki a ordonat „extirparea cuiburilor de trădători fără onoare şi renegaţi… Aceşti Câini trebuie exterminaţi.” Folosirea verbului „a extermina” cu referire la un întreg grup social şi etnic anticipa un gen de acţiune cunoscută mai târziu sub numele de genocid. Programul iniţiat de Troţki avea să fie pus în aplicare după încheierea războiului civil, între anii 1920 şi 1921.

Denikin era pus în faţa unei dileme dureroase: fie abandona Dombas-ul şi se alătura lui Kolceak, fie renunţa la joncţiunea cu trupele lui Kolceak şi salva Dombas-ul. În cele din urmă a ales cea de-a doua variantă, trecând peste opoziţia unora din ofiţerii lui superiori, inclusiv a generalului Piotr Vranghel, comandantul Armatei Caucaziene – poate cel mai capabil dintre ofiţerii albi. Armata a fost împărţită în două: o mică forţă condusă de Vranghel urma să cucerească oraşul Ţariţân, în timp ce grosul armatei trebuia să apere Dombas-ul.

Decizia lui Denikin avea să fie criticată ulterior, pentru că generalul ratase în acest fel pentru a doua oară şansa de a face joncţiunea cu forţele lui Kolceak. Când, la sfârşitul lui iunie, Vranghel a reuşit să cucerească Ţariţân-ul în urma unei campanii strălucite, trupele lui Kolceak se aflau deja în retragere şi joncţiunea nu mai avea nicio şansă de succes. Voluntarii au obţinut la rândul lor victorii spectaculoase în Dombas, înaintând apoi în Ucraina şi capturând în iunie oraşele Harkov şi Ekaterinoslav.

Contraofensiva roşie în est a fost lansată la sfârşitul lunii aprilie prin atacarea localităţii Ufa, care avea să cadă la 9 iunie. Armata Roşie şi-a continuat înaintarea spre est. Soarta bătăliei a cunoscut o cotitură decisivă la sfârşitul lui iunie, când Armata a V-a Roşie a reuşit să treacă dincolo de Urali, singura barieră naturală din regiune. Comandantul ei, Mihail Tuhacevski, era un aristocrat în vârstă de numai douăzeci şi şapte de ani, fost ofiţer al regimentului de gardă Semenovski, unitatea de elită a armatei ţariste. În faţa înaintării Armatei Roşii la est de Urali – la sfârşitul lui iulie, oraşul Celiabinsk a fost cucerit –, frontul central al Albilor a cedat, trupele de pe flancurile drept şi stâng fiind retrase. Ofensiva amiralului Kolceak a fost respinsă. Ştirea i-a descurajat pe sprijinitorii lui englezi. Aflând despre căderea Celiabinskului, lordul Curzon, ministrul de externe britanic, nota: „O cauză pierdută.” Armata siberiană, în ciuda acţiunilor curajoase ale ariergardei, nu a mai putut opri ofensiva trupelor roşii, fiind împinsă treptat spre Omsk. În timp ce Albii nu mai aveau oameni pentru a compensa pierderile suferite, Armata Roşie dispunea acum de rezerve practic inepuizabile.

Centrul de greutate al războiului civil s-a mutat spre sud, unde Denikin părea să înainteze în mod irezistibil, dând lovitură după lovitură Armatei Roşii şi ocupând cea mai mare parte a Ucrainei.

Sosit în Ţariţân la scurt timp după cucerirea oraşului, Denikin şi-a convocat statul major pentru a pune la punct planul viitoarei campanii. La 3 iulie 1919 generalul emitea ordinul cu numărul 08878, mai cunoscut sub numele de Directiva Moscova. Ea stabilea ca obiectiv imediat şi final cucerirea capitalei, care avea să fie realizată printr-un atac pe trei fronturi. Vranghel, conducând Armata Caucaziană în flancul drept, urma să înainteze spre Moscova dinspre nord-est. Cazacii de pe Don ţineau frontul central. Principala forţă, alcătuită din Armata de Voluntari, alte unităţi căzăceşti şi trupe de recruţi aveau să se îndrepte spre Moscova urmând drumul cel mai scurt, pe direcţia Kursk, Orel, Tuia. Vranghel a criticat din nou dispunerea forţelor, susţinând că efortul principal trebuia concentrat în sectorul lui. După mărturiile lui Vranghel, Denikin ar fi reacţionat la sugestia lui spunând: „înţeleg că vrei să fii primul care să pună piciorul în Moscova!”

Planul era construit pe principiul „totul sau nimic”. Exagerat de prudentul Denikin nu mai avea de astă dată de ales, fiindcă Armata Roşie înainta cu paşi uriaşi, iar sprijinul englezilor avea să înceteze înainte de venirea iernii. La data emiterii Directivei Moscova, forţele din sud ale Armatei Roşii numărau 180 000 de oameni, în timp ce efectivele lui Denikin se ridicau la numai 85 000. În cursul bătăliilor decisive din octombrie-noiembrie, Armata Roşie a primit întăriri de încă 60 000 de soldaţi.

Campaniile care au urmat au fost marcate de o brutalitate ieşită din comun. Ofiţerii albi căzuţi prizonieri erau adesea torturaţi. Într-una dintre operaţiuni, comandantul şef al Armatei Roşii, S. S. Kamenev, a ordonat „să nu se ia niciun prizonier”. Albii i-au executat şi ei pe mulţi dintre comandanţii şi comisarii capturaţi, dar nu există dovezi că ar fi recurs la tortură.

Armatele lui Denikin şi-au continuat înaintarea în tot cursul lunilor august şi septembrie. În avangardă se găseau diviziile de voluntari, care la 20 septembrie au reuşit să cucerească oraşul Kursk. Însă, pe măsură ce se lărgea, frontul Albilor devenea din ce în ce mai subţire. Desfăşurat pe o distanţă de 1000 de kilometri, el se sprijinea la capătul vestic în Kiev şi la cel estic în Ţariţân, vârful fiind reprezentat de Kursk. Era extrem de permeabil: un istoric îl descria ca „un număr de patrule legând între ele rare coloane de trupe lipsite de rezerve”. Singurul sector cu acoperire compactă era cel din nord, unde 10.000 de soldaţi controlau un front cu lăţimea de doisprezece kilometri. Rolul lor era să facă străpungerea şi să cucerească Moscova.

Deşi conducătorii Albilor încercau să evite răspunderile politice, amânându-le până după obţinerea victoriei, existau şi probleme care trebuiau rezolvate fără întârziere. Cea mai importantă era statutul provinciilor de graniţă, dintre care cea mai mare parte se declaraseră independente în 1917 şi 1918. Generalii albi se pronunţau pentru restaurarea Imperiului. Sloganul lor era „Rusia unică şi indivizibilă”, cu motivaţia, exprimată printre alţii de Denikin, că nimeni nu ar fi vrut să-şi dea viaţa în luptă pentru o Rusie federală. De fiecare dată când erau îndemnaţi să recunoască independenţa fostelor provincii, conducătorii Albilor se eschivau, afirmând că nu aveau autoritatea de a lipsi statul rus de teritoriile sale şi lăsând rezolvarea problemei pe seama viitoarei Adunări Constituante. Această politică avea să îi coste scump.

Popoarele care profitaseră cel mai mult – politic vorbind – de pe urma tulburărilor din Rusia, proclamându-şi suveranitatea, erau polonezii şi finlandezii.

Dintre toţi oamenii de stat din Europa, liderul polonez Pilsudski îi cunoştea cel mai bine pe ruşi, mai ales pe socialiştii în rândul cărora activase în tinereţe. În 1887, Pilsudski fusese arestat şi deportat în Siberia pentru participare la complotul împotriva lui Alexandru al III-lea, acelaşi complot care îl costase viaţa pe fratele lui Lenin. Politicianul polonez era perfect conştient că ţara sa avea şansa unică de a-şi afirma independenţa acum, când inamicii ei tradiţionali, Germania şi Rusia, erau puternic slăbiţi – primul, din cauza pierderii războiului, cel de-al doilea, ca urmare a Revoluţiei. Pentru Pilsudski era de asemenea evident că, mai devreme sau mai târziu, cel două mari puteri aveau să se refacă şi să ameninţe din nou Polonia. Pentru a consolida şansele de viitor ale ţării sale, voia să împingă cât mai mult spre est graniţele Poloniei şi să creeze între ea şi Rusia un zid protector de state tampon. După exemplul Franţei, care vedea în Polonia pivotul securităţii ei la est de Germania, Pilsudski considera că o Ucraină independentă ar fi reprezentat elementul de bază al securităţii Poloniei în faţa ameninţării ruse.

Pilsudski l-a abordat pe Denikin în legătură cu viitorul Poloniei. Răspunsurile pe care le-a primit de la general nu l-au satisfăcut. Personal, comandantul Albilor şi consilierii lui politici erau gata să recunoască independenţa Poloniei, însă numai în graniţele aşa-zisei „Polonii a Congresului”, create în urma Congresului de la Viena din 1815 şi cuprinzând Varşovia şi provinciile imediat învecinate. Chiar şi acest stat polonez trunchiat ar fi trebuit să aştepte, pentru a fi recunoscut oficial, o decizie a viitoarei Adunări Constituante. Pilsudski a ajuns la concluzia că, din punctul de vedere al intereselor poloneze, câştigarea războiului civil de către bolşevici ar fi reprezentat un rău mai mic decât o eventuală victorie a Albilor, dat fiind că aceasta din urmă avea toate şansele să conducă la restaurarea unui Imperiu Rus cu o poziţie naţionalistă şi expansionistă.

Implicarea polonezilor în războiul civil din Rusia nu era cu totul lipsită de importanţă, dat fiind că trupele poloneze, care pătrunseseră în 1919 pe o distanţă de câteva sute de kilometri în Bielorusia şi Ucraina, puteau înclina balanţa de forţe de o parte sau de cealaltă. Denikin, care în vara lui 1919 era destul de încrezător în victorie, nu se simţea presat să accepte cererile de recunoaştere a independenţei şi a graniţelor statului polonez. Pe de altă parte, Denikin spera că ostilitatea faţă de bolşevism avea să îl facă oricum pe Pilsudski să se situeze de partea cauzei albe. Guvernul comunist în schimb, angajat într-o luptă pentru supravieţuire şi neinteresat de nişte frontiere care urmau să dispară în mod inevitabil în vâltoarea aşteptatei revoluţii mondiale, era gata să facă orice concesii pentru a se asigura de neutralitatea Poloniei în războiul civil din Rusia.

Folosind ca emisar un comunist polonez, Moscova şi Varşovia au iniţiat la mijlocul lunii iulie 1919 negocieri secrete, sub paravanul unor discuţii vizând schimbul de prizonieri. Convorbirile s-au referit în realitate la frontiera dintre cele două ţări şi la disponibilitatea Poloniei de a nu îl sprijini pe Denikin, în schimbul unui aranjament satisfăcător privitor la graniţe. Negociatorul comunist a dat asigurări că Moscova va recunoaşte frontierele în varianta dorită de polonezi. Pentru Pilsudski promisiunea s-a dovedit suficientă. La indicaţia lui, spre sfârşitul lunii octombrie 1919, reprezentantul polonez la negocieri i-a comunicat omologului său rus: „Vrem ca Denikin să fie înfrânt. Trimiteţi-vă regimentele împotriva lui Denikin şi Iudenici. Nu vă vom ataca.” Respectându-şi angajamentul, forţele poloneze desfăşurate în spatele trupelor bolşevice nu s-au mişcat, în timp ce roşii şi albii erau angajaţi într-o luptă decisivă în vestul Ucrainei. Promisiunea lui Pilsudski de a nu interveni a oferit Armatei Roşii un avantaj de nepreţuit, permiţându-i să retragă 43.000 de oameni de pe frontul polonez şi să îi trimită împotriva lui Denikin. Pilsudski avea ulterior să se laude că pasivitatea trupelor poloneze decisese soarta războiului civil. Denikin şi Tuhacevski au confirmat această evaluare. Pe de altă parte, Pilsudski pregătea atacarea bolşevicilor imediat ce Denikin ar fi fost învins.

Refuzul Albilor de a recunoaşte independenţa Finlandei a avut un efect la fel de dezastruos asupra operaţiunilor din nord-vest, unde o mică armată comandată de generalul N. N. Iudenici era pe punctul de a cuceri Petrograd-ul. Finlanda îşi proclamase independenţa la 4 noiembrie 1917 (stil nou). Guvernul lui Lenin a recunoscut rapid suveranitatea Finlandei şi a pus la cale, la fel de rapid, o lovitură de forţă împotriva guvernului ei, folosindu-se de garnizoana rusă din Helsinki şi de comuniştii finlandezi. Generalul finlandez Carl Mannerheim a organizat rezistenţa naţională împotriva ruşilor, reuşind să îi izgonească pe comunişti din nordul ţării, nu însă şi din regiunea sudică, unde se afla capitala. În aprilie 1918, ignorând obiecţiile lui Mannerheim, germanii au debarcat trupe în Finlanda şi au pus capăt rebeliunii comuniste.

Iudenici, care crease cu sprijinul englezilor o mică armată de voluntari albi în Estonia, le-a cerut la începutul lui 1919 finlandezilor să i se alăture sau – cel puţin – să îi permită să atace Petrograd-ul pe calea cea mai scurtă, peste Istmul Karelic. Mannerheim a ezitat să îşi dea acordul, în parte pentru că englezii, asemeni altor aliaţi, nu dădeau semne clare că ar fi avut intenţia de a-l sprijini pe Iudenici, dar mai ales fiindcă amiralul Kolceak, superiorul lui Iudenici, refuza să recunoască independenţa Finlandei. Atunci când, din proprie iniţiativă, Iudenici a făcut acest lucru,

Kolceak l-a dezavuat. Ca urmare, finlandezii au refuzat să-i permită lui Iudenici să atace Petrograd-ul de pe teritoriul lor, obligându-l astfel să-şi lanseze ofensiva dinspre Estonia, ceea ce i-a îngreunat foarte mult eforturile.

Recunoaşterea independenţei Finlandei ar fi fost aproape o formalitate, dat fiind că aceasta se considera deja un stat pe deplin suveran, recunoscut ca atare de mai multe puteri, printre care Franţa, Germania şi Rusia Sovietică. Era o dovadă în plus a lipsei de simţ politic a generalilor albi, preocupaţi în mod exclusiv de operaţiunile militare.

Prăbuşirea lui Kolceak a fost o pilulă amară pentru micul grup de politicieni britanici favorabili intervenţiei, care îşi puseseră toate speranţele în amiral. Lloyd George, care acceptase intervenţia fără a fi crezut în utilitatea ei, şi-a exprimat în mod public scepticismul faţă de ideea unui sprijin continuu acordat Albilor. „Dacă Denikin ar avea cu adevărat poporul în spatele lui”, spunea el, „bolşevicii nu ar putea niciodată să îl învingă” – ca şi cum succesul militar ar fi fost o expresie a voinţei populare. La începutul lui august 1919, cabinetul de război britanic a decis să îi ofere lui Denikin un „ultim sprijin”, alcătuit în cea mai mare parte din bunuri „nevandabile”. Generalul urma să fie avertizat că asistenţa britanică avea să se oprească aici – asta într-un moment în care Denikin era mai aproape ca oricând de victorie. La 7 octombrie, în timp ce Armata de Voluntari înainta spre Orei, oraş aflat la 300 de kilometri de Moscova, iar Iudenici se pregătea să atace Petrograd-ul, cabinetul britanic a stabilit „contribuţia finală pentru generalul Denikin”, în valoare totală de 14 milioane de lire sterline (70 de milioane de dolari), din care 11 milioane reprezentau materiale rămase din război.

Sămânţa trădării fusese semănată. După înfrângerea lui Kolceak, Marea Britanie şi-a pierdut orice interes pentru intervenţie, cabinetul englez căutând modalităţi de a se retrage din Rusia. Nu mai exista nicio îndoială că, de îndată ce avea să sufere primele eşecuri în ofensiva împotriva Moscovei, Denikin urma să fie abandonat.

Războiul civil a fost însoţit de pogromuri teribile în teritoriile ucrainene de pe malul apusean al Niprului. Evreii nu mai suferiseră asemenea persecuţii de la mijlocul secolului al XVII-lea, când Ucraina fusese invadată de cazacii răsculaţi împotriva polonezilor. Era un preludiu la genocidul pe care germanii aveau să îl săvârşească un sfert de secol mai târziu.

Cu excepţia unei minorităţi alcătuite din cei cu studii superioare şi din deţinătorii unor averi considerabile, populaţia evreiască a Imperiului Rus nu putea locui decât în anumite oraşe, cele aflate pe lista aşa-zisei „Limite de Stabilire”, într-o zonă circumscrisă fostelor provincii ale statului polono-lituanian, obţinute de Rusia în urma împărţirilor teritoriale din secolul al XVIII-lea. În această regiune-ghetou, evreii erau înscrişi în registrele de stare civilă ca orăşeni (burgheri), cei mai mulţi dintre ei fiind nevoiţi să trăiască din activităţi comerciale şi meşteşugăreşti. Din cauza sporului lor demografic neobişnuit de ridicat, evreii ruşi s-au văzut puşi într-o situaţie economică din ce în ce mai dificilă, mulţi emigrând în restul Europei şi în America. Pentru cei rămaşi, posibilitatea de a desfăşura activităţi altele decât cele comerciale era exclusă (evreii nu puteau face parte din administraţia statului sau din corpul ofiţeresc) sau puternic limitată (prin aplicarea la admiterea în universităţi a unui numerus clausus, de exemplu). Ca urmare a acestor discriminări, un număr disproporţionat de mare de tineri evrei s-au alăturat mişcării revoluţionare. Unii oameni de stat luminaţi, precum Stolîpin, au cerut abolirea restricţiilor medievale privitoare la evrei, dar propunerile lor s-au lovit de opoziţia cercurilor antisemite de la Curte şi din administraţie.

Limita de Stabilire a dispărut de la sine în timpul primului război mondial, când zeci de mii de evrei din apropierea frontului au fost mutaţi în interiorul Rusiei, sub suspiciunea că nutreau simpatii pro-germane. Guvernul Provizoriu a abolit toate restricţiile care rămăseseră încă în vigoare. În 1917 şi în anii care au urmat, evreii au putut pentru prima oară în istoria Rusiei să lucreze ca funcţionari ai guvernului, atât în interiorul cât şi în afara regiunilor circumscrise de Limita de Stabilire. Astfel, în urma Revoluţiei, evreii şi-au făcut pe neaşteptate apariţia în zone ale ţării în care nu fuseseră văzuţi niciodată – mai ales în Rusia Mare – şi în posturi pe care nu le mai ocupaseră niciodată. Fatalitatea făcea ca pentru ruşi apariţia evreilor să coincidă cu începutul nenorocirii comuniste. Un intelectual evreu din epocă scria:

Ruşii nu au mai văzut înainte evrei în poziţii cu autoritate: nici ca guvernatori, nici ca poliţişti, nici măcar ca funcţionari poştali. Fuseseră desigur şi înainte vremuri mai bune şi vremuri mai proaste, dar poporul rus trăia, muncea şi se bucura de roadele muncii lui, naţiunea rusă creştea şi devenea mai bogată, numele de rus era demn şi respectat. Acum evreul e la fiecare colţ şi la toate eşaloanele puterii… Rusul îl vede astăzi ca judecător şi executor. Îi întâlneşte pe evrei la fiecare pas – nu comunişti, ci oameni la fel de nenorociţi ca el, care totuşi dau ordine şi lucrează pentru regimul sovietic; iar regimul ăsta, la urma urmei, e pretutindeni, nu poţi fugi de el. Regimul ăsta, chiar dacă ar fi ieşit din străfundurile iadului, tot nu putea fi mai rău şi mai neruşinat. Mai e de mirare că rusul, după ce compară trecutul cu prezentul, ajunge la concluzia că regimul actual e evreiesc şi tocmai din pricina asta diabolic?

Această identificare a condus la izbucnirea unui antisemitism virulent, mai întâi în Rusia şi apoi în afara ei. Aşa cum socialismul era ideologia intelighenţiei şi naţionalismul cea a vechiului establishment civil şi militar, iudeofobia a devenit ideologia maselor. Conexiunea dintre evrei şi comunism, făcută în perioada imediat următoare Revoluţiei şi exportată de naţionaliştii extremişti şi germanii baltici din Rusia în Germania Republicii de la Weimar, a fost imediat preluată de Hitler, devenind unul dintre elementele principale ale doctrinei naziste.

Paradoxul acestei situaţii era că, deşi percepuţi ca lucrând în profitul propriului popor, bolşevicii de origine evreiască nu numai că nu se considerau evrei, dar respingeau indignaţi orice sugestie în acest sens. Erau de fapt nişte renegaţi, care vedeau în comunism o cale de a fugi de identitatea lor evreiască. Nora Levin, istoric al evreimii sovietice, scrie:

Bolşevismul i-a atras pe evreii marginali, pe cei suspendaţi între două lumi – cea a evreilor şi cea a neevreilor –, care încercau să-şi creeze o nouă patrie, o comunitate de ideologi porniţi să reconstruiască lumea după chipul şi asemănarea lor. Această categorie de evrei a rupt în mod deliberat şi conştient cu viaţa socială, religioasă şi culturală restrictivă a evreilor Limitei de Stabilire, atacând în acelaşi timp cultura seculară a socialiştilor evrei şi a sioniştilor. Renegându-şi originile şi identitatea, dar negăsind, sau neputându-se adapta, sau neavând acces la o viaţă nouă în mijlocul societăţii ruseşti (cu excepţia mediilor de partid), bolşevicii ruşi şi-au aflat un adăpost ideologic în universalismul revoluţionar.

Troţki – satanicul „Bronstein” al antisemiţilor ruşi – reacţiona cu o furie nestăpânită la orice aluzie despre originea lui. Când o delegaţie evreiască aflată în vizită în Rusia i-a cerut să ajute nişte evrei în numele apartenenţei lui etnice, Troţki a replicat înfuriat: „Eu nu sunt evreu, ci internaţionalist.” Cu altă ocazie afirma că evreii nu îl interesau mai mult decât bulgarii. În toamna lui 1919, când evreii din Ucraina piereau cu miile în pogromuri, liderul bolşevic nu părea să aibă cunoştinţă de asta, cu toate că fusese la faţa locului. Un alt comunist evreu, Karl Radek, a mers până într-acolo încât să mărturisească unui jurnalist german că ar fi dorit să „extermine” toţi evreii.

Armata Albă din Sud nu a cunoscut manifestări de antisemitism în primul an de existenţă: evreii luptau în rândurile ei şi luaseră parte la Marşul de Gheaţă. Situaţia avea să se schimbe în iama 1918-1919, când evreii au început să fie învinovăţiţi de declanşarea terorii roşii – mai cu seamă de uciderea ţarului şi a familiei lui – şi când, odată cu retragerea germanilor, anticomuniştii ruşi au trebuit să găsească un alt ţap ispăşitor pentru instaurarea bolşevismului, despre care nu admiteau că şi-ar fi putut avea rădăcinile în realităţile ruseşti. Trebuie însă subliniat faptul că Armata de Voluntari nu a comis pogromuri; ele au fost exclusiv opera bandiţilor ucraineni şi a cazacilor din rândul trupelor albe, care vedeau în războiul civil o ocazie de a jefui.

Excesele antievreieşti au debutat în 1918, în timpul ocupaţiei germane în Ucraina; ele s-au intensificat după retragerea germanilor. Cele mai teribile episoade s-au petrecut în 1919, cunoscând două faze acute, mai întâi în mai şi apoi în august-octombrie. Cazacii albi au luat parte numai la ultima fază, care a fost şi cea mai sălbatică. Până atunci, pogromurile fuseseră doar opera bandelor naţionalistului ucrainean Semion Petliura şi ale altor tâlhari care terorizau regiunea.

Toate pogromurile se desfăşurau după acelaşi model. Cei implicaţi nu erau de regulă membri ai populaţiei locale, ci străini. Obiectivul principal îl constituia jaful; violenţa fizică împotriva evreilor era folosită ca mijloc de a stoarce bani de la ei, deşi uneori aveau loc şi acte de sadism gratuite. Bandiţii pătrundeau în case, cerând bani sau lucruri de valoare. Dacă erau refuzaţi, recurgeau la forţă. Majoritatea omorurilor se datorau refuzului sau imposibilităţii victimelor de a plăti. Făptaşii încărcau mobila şi alte bunuri în trenuri militare, expediindu-le spre regiunile Don, Kuban sau Terek. Ceea ce nu puteau lua cu ei distrugeau sau împărţeau ţăranilor, care aşteptau în apropiere cu căruţe şi saci. În aproape toate cazurile, pogromurile erau însoţite de violuri; victimele erau adesea omorâte. Uneori pogromurile aveau caracter religios, autorii pângărind lăcaşurile de rugăciune evreieşti şi distrugând sulurile Torei şi alte obiecte de cult, însă în general religia juca un rol mult mai redus decât motivaţiile economice sau sexuale.

Estimări scrupuloase făcute de organizaţiile evreieşti arată că cele mai crunte pogromuri au fost opera bandiţilor ucraineni. Conform acestor evaluări, în timpul războiului civil au avut loc 1 236 de acte de violenţă împotriva evreilor, 887 dintre ele putând fi calificate drept pogromuri, iar restul „excese”, adică acţiuni violente fără caracter de masă. Oamenii lui Petliura au fost responsabili de 493 dintre acţiunile înregistrate, adică 40 la sută; grupurile de ucraineni („atamanii”) de 307, adică 25 la sută; trupele lui Denikin, de 213(17 la sută), iar Armata Roşie, de 106 (8,5 la sută). Asupra acestora din urmă, istoricii au păstrat o tăcere oarecum stranie.

Deşi ar fi greşit să aruncăm întreaga vină pentru masacrele împotriva evreilor pe seama Armatei Albe, trebuie arătat că Denikin şi comandanţii din subordinea lui nu au făcut nimic ca să împiedice atrocităţile comise de aliaţii lor cazaci. Această pasivitate nu numai că a pătat reputaţia armatei, dar a contribuit în mare măsură la demoralizarea ei. Comandantul Armatei de Sud nu era un antisemit în înţelesul obişnuit al epocii: în orice caz, în cronica în cinci volume pe care a scris-o despre războiul civil, Denikin nu îi învinovăţeşte pe evrei nici pentru instaurarea comunismului, nici pentru înfrângerea pe care a suferit-o. Dimpotrivă, regretă modul în care au fost trataţi în armată şi pogromurile cărora le-au căzut victime. Generalul alb era un om slab, lipsit de experienţă politică şi cu destul de puţină influenţă asupra trupelor de sub comanda lui. Dacă a cedat presiunilor venite din partea subordonaţilor lui antisemiţi, a fost din teama de a nu fi acuzat că ia partea evreilor şi din sentimentul că ar fi fost zadarnic să înoate împotriva curentului. În iunie 1919, la cererea unei delegaţii de evrei care îi solicitau să emită o declaraţie de condamnare a pogromurilor, a răspuns: „Cuvintele sunt aici neputincioase şi orice agitaţie în această privinţă nu ar face decât să înrăutăţească situaţia evreilor, iritând populaţia şi dând naştere la clasica acuzaţie «v-aţi vândut jidanilor»”. În câteva rânduri, Denikin şi subordonaţii lui au încercat să-i pedepsească pe cei care se dedau la violenţe împotriva evreilor, dar ordinele în acest sens nu au putut fi aduse la îndeplinire, din cauza psihozei care domnea în legătură cu subiectul respectiv. La Kiev, de pildă, un general alb a dispus judecarea unor ofiţeri implicaţi într-un pogrom, obţinând condamnarea lor la moarte, însă a trebuit să anuleze sentinţa din cauza reacţiei altor ofiţeri, care au ameninţat că vor răzbuna executarea colegilor printr-un pogrom împotriva evreilor kieveni şi omorârea a sute dintre aceştia.

Antisemitismul forţelor albe a fost ilustrat şi prezentat pe larg de istorici. Mult mai puţină atenţie a fost acordată în schimb reacţiei extrem de slabe a sovieticilor în faţa exceselor antievreieşti. Bolşevicii nu au tolerat desfăşurarea de pogromuri în teritoriile controlate de ei, conştienţi fiind că antisemitismul ascundea cel mai adesea o atitudine anticomunistă. Din acelaşi motiv însă, nu au insistat prea mult să facă publice violenţele antisemite din tabăra albă, pentru a nu face jocul celor care îi acuzau că servesc interesele „evreieşti”. Au închis de asemenea ochii în faţa pogromurilor săvârşite de propriile trupe. În arhiva secretă a lui Lenin, deschisă recent cercetării istoricilor, există un document conţinând instrucţiunile pe care le-a adresat reprezentanţilor comunişti locali după reocuparea Ucrainei, spre sfârşitul anului 1919. În acest document poate fi citită următoarea directivă:

Evreii (a se face referire la ei cu expresia politicoasă de „mica burghezie evreiască”) şi ceilalţi locuitori ai oraşelor ucrainene vor trebui trataţi fără menajamente: transferaţi-i în zona frontului, nu le permiteţi să lucreze în administraţia locală (decât poate într-un procentaj nesemnificativ, în circumstanţe excepţionale şi sub un strict control de clasă).{42}

Singura personalitate care a condamnat pogromurile în mod categoric şi fără echivoc a fost capul Bisericii Ortodoxe, patriarhul Tihon, care într-o epistolă din 21 iulie 1919 denunţa violenţele antievreieşti ca pe „o ruşine pentru cei care le săvârşesc, o ruşine pentru Sfânta Biserică”.

Numărul victimelor pogromurilor comise între 1918 şi 1920 nu poate fi stabilit cu exactitate, fiind însă în orice caz foarte mare. Datele oficiale vorbesc de 31.071 de înhumări, fără vreo referire la cei ale căror corpuri au fost arse sau lăsate neîngropate. Prin urmare, cifra reală a victimelor este în general considerată a fi fost de două sau chiar de trei ori mai mare, situându-se undeva între 50.000 şi 100.000. În plus, populaţia evreiască din Ucraina a fost complet sărăcită. Exceptând absenţa unei politici organizate de asasinat şi jaf, pogromurile din timpul războiului civil din Rusia au fost din toate punctele de vedere un preludiu al Holocaustului. Tragica identificare dintre comunism şi evrei a reprezentat una dintre moştenirile cele mai grele ale acestei perioade, moştenire care două decenii mai târziu, sub regimul nazist, avea să ducă la asasinarea în masă, sistematică, a evreilor.

Această identificare a căpătat în epocă o răspândire largă, nu numai în cercurile de extremă dreapta din Rusia şi Germania, ci şi în rândul multor englezi şi americani – altfel luminaţi. Erau create astfel premisele psihologice ale viitoarei „soluţii finale” a lui Hitler. Protocoalele înţelepţilor Sionului, aşa-zisă descriere a unei strategii evreieşti de stăpânire a lumii, a devenit un soi de best-seller internaţional, pretinzând că explica un fenomen aparent inexplicabil prin alte mijloace – comunismul. Poveştile delirante răspândite de extremiştii ruşi, despre originea evreiască a tuturor liderilor sovietici (cu excepţia lui Lenin) au găsit audienţă şi în afara Rusiei. Este suficient să menţionăm cuvintele lui Sir Eyre Crowe, unul dintre cei mai înalţi responsabili din Ministerul de externe britanic. Răspunzând unui memoriu al viitorului preşedinte al Israelului, Haim Weizmann, în care acesta protesta împotriva pogromurilor, Crowe afirma că „ceea ce în opinia dlui Weizmann par a fi excese antievreieşti pot fi, din punctul de vedere al ucrainenilor, o replică la ororile comise de bolşevici, orori puse la cale şi conduse de evrei”.

Care este realitatea? Evreii au jucat fără îndoială în Partidul Bolşevic şi în aparatul de stat sovietic un rol disproporţionat de mare în raport cu ponderea lor în ansamblul populaţiei ruse. Acelaşi lucru se poate spune despre prezenţa lor în partidele comuniste occidentale şi în Internaţionala Comunistă. Nu trebuie uitat însă că evreii sunt un popor extrem de activ, care a dat figuri proeminente în multe domenii. Ei s-au afirmat în mediile capitaliste la fel de mult ca în cele comuniste – ca să nu mai vorbim de artă, literatură sau ştiinţă. Deşi nu reprezintă decât 0,3 la sută din populaţia lumii, evreii au obţinut între 1901 şi 1970 un sfert din numărul total al premiilor Nobel pentru medicină şi o cincime din cel al premiilor pentru fizică. După afirmaţiile lui Mussolini, patru din cei şapte fondatori ai Partidului Fascist erau evrei; este o realitate faptul că ei constituiau iniţial categoria cu reprezentarea cea mai numeroasă în rândul fasciştilor italieni.8 Hitler însuşi spunea că, la începuturile ei, mişcarea nazistă a numărat printre sponsorii ei şi evrei.

Prezenţa masivă a evreilor în primele guverne comuniste nu s-a datorat faptului că evreimea rusă ar fi fost procomunistă. Să nu uităm că Partidul Bolşevic era, în timpul Revoluţiei şi apoi al războiului civil, o mişcare minoritară, un organism autoales, a cărui componenţă nu reflecta opiniile populaţiei. Lenin însuşi recunoştea că în „oceanul” naţiunii ruse comuniştii nu erau decât o „picătură”. Cu alte cuvinte, deşi nu puţini comunişti erau evrei, puţini dintre evrei erau comunişti. La alegerile din 1917, preferinţele politice ale evreimii ruse s-au îndreptat nu spre bolşevici, ci spre sionişti şi spre partidele de orientare social-democrată. Rezultatele votului pentru Adunarea Constituantă demonstrează că baza de sprijin bolşevică nu era concentrată în regiunile locuite de evrei (cele din interiorul Limitei de Stabilire), ci în rândul forţelor armate şi în oraşele din Rusia propriu-zisă. Un recensământ din 1922 al membrilor Partidului Comunist arăta că numărul evreilor care se înscriseseră în organizaţie înainte de 1917 era de numai 959.

În timpul războiului civil, populaţia evreiască, prinsă la mijloc în conflictul dintre Roşii şi Albi, a trecut treptat de partea regimului comunist, din instinct de conservare. Când Albii au ocupat pentru prima oară Ucraina, evreii i-au salutat ca pe nişte eliberatori, sătui de suferinţele pe care trebuiseră să le îndure sub autoritatea comunistă – nu neapărat pentru că erau evrei, ci pentru că aparţineau „burgheziei”. Politica Albilor, de excludere a etnicilor evrei de la ocuparea unor posturi în administraţie şi de tolerare a pogromurilor, avea să îi descurajeze însă foarte repede, făcându-i să caute protecţie în tabăra Armatei Roşii, care număra în rândurile ei ofiţeri şi comisari evrei. S-a creat astfel un cerc vicios: evreii erau persecutaţi pentru presupusele lor simpatii comuniste; pentru a supravieţui persecuţiilor, ei s-au îndreptat spre comunişti; trecerea de cealaltă parte a baricadei a reprezentat un nou prilej de persecuţii.

În noiembrie 1919, armata amiralului Kolceak ajunsese o adunătură de soldaţi preocupaţi doar de propria supravieţuire. Miile de ofiţeri, însoţiţi de soţii sau amante, soldaţii şi civilii laolaltă fugeau spre est, îndreptându-se spre Omsk, în speranţa că oraşul avea să poată fi apărat. Fluxul de refugiaţi a făcut ca populaţia oraşului să crească de la 120 000 la jumătate de milion de locuitori. Răniţii şi bolnavii erau lăsaţi în voia sorţii. În spaţiul dintre Roşii care înaintau şi armatele albe în retragere – o ţară a nimănui – bande dezordonate, cele mai multe alcătuite din cazaci, se dedau la jafuri, omoruri şi violuri.

Când grosul trupelor [lui Kolceak] a ajuns la Omsk, grozăvia situaţiei de aici era de neimaginat. Refugiaţii umpleau străzile, gările şi clădirile publice. Drumurile erau îngropate în noroaie. Soldaţii şi familiile lor cerşeau din casă în casă pentru câte o bucată de pâine. Unele soţii de ofiţeri ajunseseră să se prostitueze ca să nu moară de foame. Cele câteva mii de privilegiaţi care aveau bani îi azvârleau în petreceri deşănţate prin cafenele. Mame cu copii mici mureau îngheţate pe marginea străzilor. Mii de copii erau rătăciţi de ai lor şi orfanii piereau pe capete, umblând zadarnic după hrană şi căldură. Multe magazine au fost jefuite, altele au fost închise de teama hoţilor. Soldaţii adunaţi prin cârciumi căzuseră pradă unei veselii sumbre, lipsită de speranţe. Omsk-ul era scufundat într-un ocean de nenorociri… Situaţia răniţilor era de nedescris.

Suferinzii zăceau adesea câte doi într-un pat, iar în unele spitale şi clădiri publice erau aşezaţi direct pe podele. Cearceafuri, feţe de masă şi lenjerie femeiască erau folosite ca fese. Antisepticele şi morfina lipseau aproape cu desăvârşire.

Tifosul făcea ravagii; trenuri întregi cu bolnavi, muribunzi şi cadavre blocau linia ferată transsiberiană.

Kolceak intenţiona iniţial să apere Omsk-ul, dar a fost convins să renunţe. A părăsit oraşul la 13 noiembrie 1919, îndreptându-se spre Irkuţk, în vreme ce Armata Roşie ajunsese la un pas de Omsk. Călătorea împreună cu colaboratorii lui în şase trenuri, dintre care unul, format din douăzeci şi nouă de vagoane, adăpostea aurul tezaurului rus şi alte valori pe care bolşevicii le evacuaseră la Kazan şi care fuseseră apoi capturate de cehi. Cehii şi slovacii, care controlau liniile, străbăteau satele, jefuind tot ce le cădea sub ochi. La sfârşitul lui decembrie, şapte săptămâni după ce abandonase oraşul Omsk, Kolceak era blocat la 500 de kilometri de Irkuţk, părăsit aproape de toţi şi ţinut în izolare de gărzile cehe.

Între timp, o coaliţie de grupări de stânga dominată de socialist-revoluţionari a organizat o lovitură politică la Irkuţk, formând un aşa-zis Centru Politic, care l-a destituit pe Kolceak şi s-a autoproclamat drept guvern al Siberiei. Luând cunoştinţă de evenimente, Kolceak şi-a anunţat demisia şi s-a pus sub protecţia cehilor, împreună cu valoroasa încărcătură care îl însoţea. Cehii şi-au luat angajamentul de a-l escorta la Irkuţk şi de a-l încredinţa misiunilor aliate.

Desfăşurările care au urmat nu au fost încă pe deplin elucidate. După toate aparenţele, Kolceak a fost trădat de comandantul Legiunii Cehoslovace şi de şeful misiunii militare franceze, astfel încât în loc să primească protecţie din partea Aliaţilor a fost predat Centrului Politic din Irkuţk. Acest organism s-a autodizolvat la scurtă vreme după aceea, predând puterea – şi pe Kolceak – unui comitet militar revoluţionar bolşevic. În schimbul cedării amiralului şi a aurului, cehii au primit permisiunea să îşi continue drumul spre Vladivostok, de unde urmau să se îmbarce spre casă. Kolceak, împreună cu amanta lui în vârstă de douăzeci şi şase de ani şi cu prim-ministrul fostului guvern siberian, au fost încarceraţi.

Bolşevicii au creat o comisie însărcinată cu interogarea amiralului. Ancheta-proces, desfăşurată între 21 ianuarie şi 6 februarie, s-a încheiat cu decizia Comitetului Revoluţionar din Irkuţk de condamnare la moarte a lui Kolceak. Justificarea oficială, dată câteva săptămâni mai târziu, a fost că exista un plan de salvare a amiralului de către trupele comandate de generalul alb V. O. Kappel. Un document codificat descoperit în arhiva Troţki de la Harvard pune însă sub semnul întrebării această explicaţie, sugerând că execuţia a fost ordonată de Lenin. Mesajul, aşternut în grabă pe spatele unui plic şi adresat preşedintelui Comitetului Militar-Revoluţionar al Siberiei, cuprinde următoarele:

Nu publicaţi nicio informaţie despre Kolceak, nimic scris. După ce vom fi ocupat Irkuţk trimiteţi o telegramă strict oficială în care veţi arăta că autorităţile locale, înainte de intrarea noastră în oraş, au acţionat în cutare şi cutare mod sub influenţa ameninţării lui Kappel şi de teama unui complot al Albilor în Irkuţk.

Procedura ordonată de Lenin a fost similară cu cea folosită pentru a ascunde adevărul despre asasinarea membrilor familiei imperiale: autorităţile locale ar fi luat iniţiativa de a-i omorî pe prizonieri de teamă că ar fi putut fi salvaţi, iar cei de la centru au aflat numai după ce evenimentul se consumase.

Kolceak şi primul ministru au fost scoşi din celule la miezul nopţii de 6 spre 7 februarie şi împuşcaţi. Cadavrele lor au fost scufundate sub gheaţa unui râu din apropiere.

În sud şi nord-vest, deşi o vreme soarta a părut încă să le surâdă Albilor, dezastrul de la Irkuţk avea să se repete.

La 12 septembrie 1919, Denikin a dat ordin armatelor lui, desfăşurate „de la Volga până la graniţa cu România”, să înainteze spre Moscova. La 20 septembrie, Armata de Voluntari ocupa oraşul Kursk. După afirmaţiile lui Viaceslav Molotov, pe atunci secretar al Comitetului Central, Lenin le spunea în acele zile colaboratorilor lui că guvernul sovietic era terminat şi că partidul avea să reintre în clandestinitate.9 Dzerjinski a dat directive agenţilor Ceka să împartă cei 12 000 de ostatici în mai multe grupuri, selectându-i pe cei care urmau să fie executaţi primii pentru a nu cădea în mâinile forţelor albe.

În marşul lor asupra capitalei, Albii au fost ajutaţi cu informaţii de o organizaţie clandestină, Centrul Naţional. Condus de avocatul liberal N. N. Şcepkin, Centrul furniza informaţii despre starea de spirit a populaţiei şi sugera ce anume sloganuri să fie folosite pentru a atrage oamenii de partea cauzei albe. Biroul său din Petrograd i-a furnizat informaţii militare lui Iudenici. Un şir de întâmplări norocoase au permis celor din Ceka să deconspire Centrul. În septembrie 1919, conducătorii acestuia, inclusiv Şcepkin, au fost executaţi.

Armata din Sud înregistra victorie după victorie, străpungând în mai multe locuri apărarea inamică. În noaptea de 13 spre 14 octombrie, Armata de Voluntari a capturat Orel-ul, oraş aflat la 300 de kilometri de Moscova, care avea să rămână limita maximă a înaintării Albilor. În chiar acele momente, trupele lui Iudenici dădeau lupte la Gatcina, lângă Petrograd. Următorul obiectiv al lui Denikin era Tuia, ultimul mare oraş pe drumul spre capitală şi centru important al producţiei de armament. Mobilizând populaţia şi transferând în zonă trupe de pe frontul polonez, disponibile ca urmare a înţelegerii încheiate cu Pilsudski, Armata Roşie dobândise însă între timp un avantaj numeric covârşitor, care avea să se dovedească decisiv în bătăliile finale.

La 11 octombrie 1919, în timp ce în sud luptele atinseseră punctul culminant, Iudenici a lansat o a doua ofensivă împotriva Petrogradului. Deşi forţele inamicului erau superioare ca număr, Albii au reuşit să avanseze puternic. La 16 octombrie armata lui Iudenici se afla la Ţarskoe Selo, fosta reşedinţă imperială, situată la nici douăzeci şi cinci de kilometri de Petrograd. Trupele Albilor, în care mulţi ofiţeri luptau ca simpli soldaţi, au avut o comportare strălucită. Atacând la adăpostul nopţii, ele au reuşit să dezorienteze şi să înspăimânte soldaţii inamici, făcându-i să creadă că erau depăşiţi numericeşte. Apariţia celor câteva tancuri de care dispunea Iudenici a pus pur şi simplu pe fugă unităţile roşii. Operaţiunea a fost sprijinită de nave britanice, care au asigurat barajul de artilerie şi au bombardat portul Kronstadt, scufundând sau avariind unsprezece vase bolşevice, inclusiv două nave de război.

Lenin se pregătea să abandoneze Petrograd-ul, dând în secret ordinul ca fosta capitală să fie evacuată. Troţki şi Stalin însă l-au convins să apere oraşul, argumentând că cedarea lui ar fi avut un efect negativ asupra moralului armatei. În singura bătălie la care a participat personal, Troţki s-a ocupat de organizarea apărării Petrogradului, ordonând ridicarea de baricade. În discursurile mobilizatoare pe care le ţinea trupelor descurajate, liderul bolşevic îi lua în derâdere pe inamici şi tancurile lor. Implicarea lui Troţki a schimbat soarta bătăliei. Sfatul lui Lenin s-a dovedit inutil: la 22 octombrie acesta i-a cerut lui Troţki să adune „vreo 10 mii de burghezi, să posteze mitraliere în spatele lor şi, lăsând câteva sute dintre ei să fie împuşcaţi, să treacă la un asalt în masă asupra lui Iudenici”.

La 20 octombrie, forţele lui Iudenici pătrundeau în suburbiile Petrogradului. Călare pe cal, Troţki a adunat trupele care fugeau, aducându-le înapoi în luptă. Factorul decisiv în înfrângerea lui Iudenici l-a reprezentat întârzierea cu care unul dintre ofiţerii lui, dornic să intre primul în Petrograd-ul eliberat, a pus în aplicare ordinul de blocare a liniei de cale ferată. Comandamentul Armatei Roşii a putut astfel să trimită întăriri.

La 21 octombrie, Armata a VII-a Roşie a trecut la contraatac, străpungândcu rapiditate liniile Albilor, inferiori ca număr. Odată cu intrarea în luptă a Armatei a XV-a Roşie, trupele lui Iudenici au trebuit să se retragă spre Estonia, unde au fost dezarmate. În lunile care au urmat, Rusia Sovietică a semnat tratate de pace cu cele trei republici baltice şi Finlanda.

Spre sfârşitul lunii septembrie 1919, înaltul comandament bolşevic a concentrat în secret la vest de Orei un „grup de asalt”, alcătuit din trupe de şoc. Nucleul grupului îl alcătuiau bine-cunoscuţii soldaţi în vestoane din piele ai diviziei de puşcaşi letoni, transferaţi de pe frontul de vest şi care aveau să aducă regimului comunist – pentru a câta oară? – servicii de nepreţuit. Comandantul frontului de sud, A. I. Egorov, ofiţer de carieră şi adept al socialist-revoluţionarilor, a întărit forţele grupului de asalt cu noul corp de cavalerie creat şi condus de Semion Budionîi, „venetic” din regiunea Donului şi duşman de moarte al cazacilor. Budionîi, ai cărui cavalerişti au fost desfăşuraţi la răsărit de Voronej, urma să atace Armata de Voluntari dinspre est.

În noaptea de 18 spre 19 octombrie, în timp ce Armata de Voluntari înainta în direcţia oraşului Tuia, brigăzile a doua şi treia letone din cadrul grupului de asalt au declanşat un atac surpriză în flancul stâng al Armatei de Voluntari. După lupte crâncene, letonii au înfrânt forţele albe, aflate la limita epuizării, forţându-le să părăsească Orel-ul la 20 octombrie. Letonii au pierdut jumătate din efectivul de ofiţeri şi aproape 40 la sută din soldaţi.

Armata de Voluntari se afla într-o situaţie extrem de dificilă, dar nu disperată, când dinspre est şi-a făcut ameninţător apariţia corpul de cavalerie al lui Semion Budionâi, sprijinit de 12-15.000 de infanterişti. La 19 octombrie trupele lui Budionâi i-au izgonit pe cazaci din Voronej, ocupând oraşul. La 29 octombrie au traversat Donul şi au atacat Kastornoe, nod de cale ferată şi punct de importanţă strategică. Luptele au durat două săptămâni. Armata Roşie a intrat în Kastornoe în ziua de 15 noiembrie, pecetluind soarta ofensivei albe asupra Moscovei. Armata de Voluntari a început să se retragă în direcţia Kursk. Comandantul ei, ofiţer talentat, însă beţiv şi afemeiat, a fost înlocuit cu Vranghel.

Aflaţi deja în plină derută, Albii au primit o nouă lovitură. La 8 noiembrie, Lloyd George declara public că bolşevismul nu putea fi înfrânt pe calea armelor şi că Marea Britanie „nu îşi poate permite să continue o intervenţie atât de costisitoare, în condiţiile în care războiul civil se prelungeşte în mod nedefinit”. Într-o intervenţie susţinută la 17 noiembrie în faţa Camerei Comunelor, primul ministru relua avertismentul lui Disraeli, despre „o Rusie din ce în ce mai mare, uriaşă, colosală, înaintând ca un tăvălug spre Persia, spre frontierele Afghanistanului şi Indiei – cea mai mare ameninţare cu care se confruntă Imperiul Britanic”. Lupta lui Kolceak şi a lui Denikin pentru „o Rusie refăcută” nu corespundea intereselor britanice, mai afirma Lloyd George.

După mărturia lui Denikin, aceste cuvinte au avut un impact dezastruos asupra trupelor albe, lucru confirmat şi de un martor ocular englez, ziaristul C. E. Bechhofer:

Efectul discursului ţinut de Dl. George a fost copleşitor. Până în acel moment, voluntarii albi şi sprijinitorii lor se consolaseră cu ideea că luau parte la una dintre fazele finale ale războiului mondial, iar Anglia se număra încă printre aliaţii lor. Realizau acum cu groază că englezii considerau războiul încheiat şi că, pentru ei, conflictul din Rusia nu era decât un conflict intern. În câteva zile, starea de spirit în sudul Rusiei s-a schimbat complet. De oricâtă hotărâre ar fi dat dovadă până atunci albii, speranţele lor se năruiseră şi cele mai sumbre presimţiri păreau să se adeverească. Afirmând că soarta voluntarilor era pecetluită, Dl George aproape că le-a semnat acestora condamnarea.

La 17 noiembrie Albii s-au retras din Kursk, chiar în momentul în care sosea ştirea că amiralul Kolceak abandonase Omsk-ul. Retragerea a continuat într-un ritm din ce în ce mai rapid. La jumătatea lui decembrie, după căderea oraşelor Harkov şi Kiev, deruta devenise totală. Se repeta scenariul din Siberia: grupuri de soldaţi şi civili stăpâniţi de panică fugeau în dezordine spre sud, către Marea Neagră. Refugiaţii se adunau la Novorossisk, principalul port controlat de aliaţi, în speranţa că aveau să fie evacuaţi de navele acestora. În timp ce cavaleria bolşevicilor pândea la marginea oraşului, tifosul făcea ravagii printre fugari. În port se petreceau scene teribile, oamenii implorând să fie primiţi la bordul vaselor aliate, care nu puteau îmbarca decât o mică parte dintre ei. După ce ultimele nave au părăsit portul şi cavaleria roşie a pătruns în Novorossisk, sute de oameni au fost omorâţi şi zeci de mii au sfârşit în lagăre de concentrare.{43} Aşezările cazacilor au fost devastate şi locuitorii deportaţi. În 1921 populaţia de cazaci din unele zone scăzuse deja la jumătate. Zece ani mai târziu, în timpul colectivizării, căzăcimea a fost desfiinţată.

Sosiţi în Crimeea la 2 aprilie 1920, generalii albi l-au forţat pe Denikin să demisioneze. Prin votul ofiţerilor superiori, a fost desemnat ca succesor Vranghel. Aflat la Constantinopol, unde se retrăsese după momentul Novorossisk, acesta s-a îmbarcat imediat pe un vas englez cu destinaţia Crimeea. Era purtătorul unui mesaj oficial al înaltului comisar britanic, care cerea forţelor albe să se retragă neîntârziat dintr-o „luptă inegală”. Marea Britanie se angaja să acorde azil ofiţerilor de rang înalt şi să intervină pe lângă autorităţile sovietice pentru ca cei care rămâneau în Rusia să fie amnistiaţi. În cazul în care Albii respingeau oferta, se spunea în mesaj, guvernul britanic avea să „înceteze imediat furnizarea oricărui ajutor şi a oricărei forme de asistenţă”.

Vranghel nu îşi făcea iluzii că ar fi putut continua lupta împotriva unei Armate Roşii ajunse la un efectiv de ordinul milioanelor, dar refuza să abandoneze la mila acesteia sutele de mii de soldaţi albi şi civili anticomunişti care se refugiaseră în Crimeea. Invadarea de către polonezi a Ucrainei Sovietice, petrecută la trei săptămâni după ce preluase comanda, i-a oferit şansa unui scurt răgaz (vezi mai jos, pp. 269-270). Armata Roşie, care voia să evite o luptă pe două fronturi, îşi suspendase operaţiunile din Crimeea în urma atacului polonez. Vranghel a profitat de ocazie pentru a restabili disciplina în rândul trupelor. A pus de asemenea la punct un program de reforme menit să transforme Crimeea într-un stat democratic cu un sistem social progresist, model pentru o viitoare Rusie eliberată de comunism. Însă încetarea, la 18 octombrie, a ostilităţilor între polonezi şi ruşi a pus capăt strădaniilor lui Vranghel. Două zile mai târziu Armata Roşie declanşa ofensiva finală în Crimeea. La 14 noiembrie ultimele trupe ale lui Vranghel s-au îmbarcat la bordul navelor britanice şi franceze, îndreptându-se spre Constantinopol. De acolo, refugiaţii militari şi civili s-au răspândit în întreaga Europă, alăturându-se celor un milion de emigranţi ruşi care îi precedaseră.

Istoricii s-au grăbit să pună înfrângerea Albilor pe seama incapacităţii lor de a câştiga sprijinul popular, explicând această incapacitate prin refuzul de a adopta o platformă social-politică liberală. O astfel de explicaţie pleacă de la premisa că un război civil e un soi de întrecere populară în care voinţa majorităţii decide rezultatul. În realitate, războiul civil din Rusia a adus faţă în faţă două grupuri minoritare, cea mai mare a populaţiei ducând greul războiului fără să fi fost implicată politic; „masele”, spun contemporanii, aveau faţă de taberele în conflict o atitudine de genul „dare-ar ciuma în casele voastre”. Ţărănimea, mai ales, era nemulţumită de lipsa unei politici clare a Albilor în legătură cu preluarea pământurilor, dar şi de confiscările de produse agricole ordonate de bolşevici. Relatările martorilor oculari arată că sub conducerea bolşevicilor oamenii aşteptau sosirea Albilor, iar după ce aveau ocazia să îi vadă la lucru şi pe aceştia ajungeau să-şi dorească reîntoarcerea bolşevicilor. Din multe puncte de vedere, bandele aşa-zişilor „Verzi,” care luptau atât împotriva Roşilor cât şi a Albilor, exprimau cel mai bine starea de spirit a ruşilor şi ucrainenilor în timpul războiului civil.{44}

În ultimă instanţă deci, triumful bolşevicilor trebuie pus pe seama avantajelor „obiective” de care am vorbit deja: controlul asupra centrului Rusiei, cu vastele sale resurse umane şi militare, şi existenţa unui comandament unic.

Numărul victimelor războiului civil a fost impresionant, cele mai multe dintre ele fiind rezultatul epidemiilor şi foametei. Pierderile Armatei Roşii – înregistrate mai ales pe frontul intern, în lupta împotriva ţărănimii – s-a ridicat la aproximativ un milion de oameni. Albii au pierdut în luptă, după evaluările unui specialist în demografie, circa 127 000 de combatanţi.

Cifra nu include prizonierii de război executaţi sau pe aceia care au murit în lagăre de concentrare.

Celor căzuţi în luptă trebuie să le adăugăm victimele din rândul civililor, provocate de epidemii, malnutriţie, frig sau sinucideri. Numai în privinţa morţilor cauzate de bolile infecţioase, estimările se ridică la 2 milioane de persoane.

În fine, trebuie să includem în rândul pierderilor şi pe cei care au părăsit ţara, al căror număr s-a situat între 1,5 şi 2 milioane de oameni. Majoritatea lor s-au stabilit în Franţa şi Germania (câte 400 000 în fiecare din cele două ţări), dar emigranţii ruşi şi-au găsit adăpost aproape peste tot în lume. Foarte mulţi dintre ei erau reprezentanţi ai fostei elite ruse de dinainte de Revoluţie. Convinşi că se vor putea întoarce în Rusia, emigranţii considerau refugiul lor doar un exil temporar. Cu câteva excepţii însă, toţi aveau să-şi sfârşească viaţa departe de ţară. Exodul lor a însemnat pentru Rusia pierderea unor talente, a unor cunoştinţe şi a unei experienţe cu o valoare imposibil de estimat.

Capitolul XII.
NOUL IMPERIU

Deşi se vorbeşte în mod convenţional de Revoluţia „rusă” şi războiul civil „rus”, ţara în care au avut loc aceste două evenimente istorice era un imperiu în care ruşii propriu-zişi reprezentau doar o minoritate. Conform primului recensământ naţional, efectuat în 1897, imperiul (fără Marele Ducat al Finlandei) avea o populaţie de 125 de milioane de locuitori. Din ei, 56 de milioane erau ruşi, 22 de milioane ucraineni şi 6 milioane bieloruşi. Numărul locuitorilor aparţinând naţionalităţii dominante fusese însă exagerat, dat fiind că cenzorii înregistrau nu apartenenţa etnică, ci limba vorbită: recensămintele ulterioare au arătat că un mare număr de neruşi (8,2 la sută în 1926) indicaseră rusa ca limbă maternă, fiind de aceea înregistraţi ca ruşi. Dacă ţinem cont de criteriul originii etnice, populaţia rusă nu număra în preajma Revoluţiei mai mult de 52 milioane de locuitori, adică 42 la sută din populaţia totală a Imperiului.

Recensământul din 1897 înregistra 85 de grupuri lingvistice distincte, cele mai mici dintre acestea neavând mai mult de câteva sute de membri. Dacă pentru antropologi şi etnografi astfel de grupuri pot fi interesante, pentru istorici ele nu prezintă decât o importanţă marginală. Numărul minorităţilor care contau politic în Imperiul Rus era de cel mult douăsprezece.

Cea mai mare dintre ele, cea ucraineană, avea afinităţi strânse cu ruşii propriu-zişi în materie de limbă şi religie, însă evoluase diferit, datorită apartenenţei sale de aproape cinci secole la Polonia catolică. Lucrul era valabil – deşi în mai mică măsură – şi pentru bieloruşi. Aceste două minorităţi aveau prin urmare o experienţă mult mai redusă în contactul cu cele trei instituţii care modelau vieţile ruşilor: autocraţia patrimonială, iobăgia şi sistemul de proprietate comunală. La începutul acestui secol, niciuna dintre ele nu era încă o naţiune în adevăratul înţeles al cuvântului, sentimentul naţional nefiind dezvoltat decât în sânul unei mici părţi a intelighenţiei. Mişcarea naţională ucraineană, încurajată şi finanţată de Austria cu scopul de a slăbi Rusia, avea să câştige un sprijin mai larg în timpul Revoluţiei şi al războiului civil.

Grupul etnic care crea cele mai multe probleme din punct de vedere politic era cel al polonezilor, în număr de 8 milioane. În preajma începutului de secol, administraţia de la Sankt Petersburg le răpise orice drept la autodeterminare, guvernându-i ca şi cum Polonia, cândva o mare putere continentală, ar fi fost doar o provincie a Rusiei. E greu de înţeles cum şi închipuiau ruşii că ar fi putut supune la nesfârşit un popor care era superior ca grad de civilizaţie marii mase a propriei populaţii. Dacă se comportau ca şi cum acest lucru ar fi fost posibil, este pentru că Polonia reprezenta pentru ei un avanpost de importanţă geopolitică vitală.

După slavi, cea mai numeroasă minoritate o formau diferitele grupuri turco-tătare de religie islamică – mai ales suniţi – răspândiţi între Marea Neagră şi Pacific. Populaţia turco-tătară era concentrată în trei regiuni. Cea nai întinsă dintre ele, Asia Centrală (zona stepei şi Turkestan-ul), era locuită de 7 milioane de musulmani, toţi – cu excepţia tadjicilor şiiţi – fiind suniţi vorbitori ai unor dialecte turcice. Un alt grup musulman, primul: are intrase sub stăpânirea Rusiei, îi cuprindea pe turcii care trăiau de-a lungul cursului mijlociu al Volgăi şi în Urali: e vorba de tătari, populaţie le agricultori şi negustori, şi de cele 1,3 milioane de başkiri, în majoritate nomazi. O a treia regiune cu mare concentrare musulmană era cea a Caucazului şi a Peninsulei Crimeea. Musulmanii numărau 14-15 milioane le persoane, adică 11 la sută din populaţia Imperiului.

Rusia primise Finlanda în 1809, ca un cadou din partea aliatului ei, Napoleon. Finlanda constituia în cadrul Imperiului Rus o entitate autonomă, cu un parlament propriu; ţarul, care stăpânea ca autocrat toate celelalte posesiuni ale sale, domnea peste Finlanda ca monarh constituţional, încălcările tot mai dese ale constituţiei finlandeze de către funcţionarii ruşi aveau să conducă spre începutul secolului la destrămarea acestui aranjament politic. Finlandezii nu cădeau sub incidenţa legilor ruse şi nu puteau recrutaţi în armata rusă.

În regiunile baltice, cunoscute în epocă sub numele de Livonia, Kurlanda şi Estonia, elementul dominant îl reprezentau germanii, care controlau cea mai mare parte a proprietăţilor funciare şi a comerţului, letonii şi estonii erau în general ţărani şi muncitori. Lituanienii alcătuiau al treilea grup etnic important în provinciile baltice.

Georgienii (1,4 milioane în 1897) şi armenii (1,2 milioane) erau o minoritate creştin ortodoxă într-o regiune predominant musulmană. În Georgia, menşevicii locali dominau scena politică, unii dintre ei jucând un ol proeminent şi la nivelul Partidului Social-Democrat Rus. Gruparea politică cea mai importantă din Armenia era Daşnakţutiun, partid cu orientare naţionalistă care milita pentru unirea cu armenii din Imperiul Otoman.

Cele 5 milioane de evrei din Imperiu alcătuiau o categorie aparte, din cauza legilor discriminatorii la care erau supuşi. Statutul lor unic se datora intoleranţei religioase, ca şi temerii oficialilor responsabili de securitatea internă că spiritul întreprinzător capitalist, în care evreii excelau, ar fi putut tulbura stabilitatea socială. Marea majoritate a populaţiei evreieşti locuia în zona circumscrisă de Limita de Stabilire, care cuprindea părţi lin Polonia, vestul Ucrainei, Bielorusia şi Lituania.

În afară de polonezi, care aspirau la obţinerea unei suveranităţi depline şi – într-o mai mică măsură – de finlandezi, minorităţile etnice nu creau probleme deosebite autorităţilor imperiale. Aşa-zisa „problemă a naţionalităţilor” era pentru unitatea Imperiului o ameninţare mai degrabă potenţială decât reală.

Revoluţia din 1905 şi regimul constituţional inaugurat de ea au stimulat dezvoltarea conştiinţei etnice. În anii 1905-1906 au avut loc congrese ale reprezentanţilor principalelor grupuri etnice, prilej cu care s-au exprimat o serie de nemulţumiri şi revendicări. În campaniile electorale pentru Dumă, multe dintre minorităţi şi-au prezentat candidaţi proprii, în general pe listele partidelor socialiste sau ale constituţional-democraţilor de orientare liberală. Programele partidelor aparţinând minorităţilor etnice (cu excepţia polonezilor) se limitau la a cere un mai mare grad de autonomie teritorială şi culturală în cadrul Imperiului Rus. Obţinerea independenţei nu figura deocamdată pe lista revendicărilor.

Dacă ţinem cont de importanţa pe care urmau să o capete problemele etnice, e uimitoare lipsa de preocupare a ruşilor faţă de ele: chiar şi intelectualii implicaţi activ în politică considerau chestiunea naţionalităţilor şi a naţionalismului aspecte secundare, simple reacţii la discriminările suferite din partea statului rus, care aveau să dispară odată cu democratizarea politică şi socială a ţării. Această lipsă de preocupare poate fi explicată printr-o serie de factori de ordin istoric şi geografic. Spre deosebire de celelalte imperii din Europa, apărute după formarea statelor naţionale, Imperiul s-a dezvoltat concomitent cu statul rus; din punct de vedere istoric, cele două procese – crearea statului şi cea a Imperiului – nu pot fi separate. Mai mult chiar, Rusia nefiind o putere maritimă, posesiunile ei coloniale alcătuiau un teritoriu unitar şi nu un ansamblu disparat de colonii. Acest factor geografic ştergea şi mai mult distincţia dintre metropolă şi domeniul imperial. Elitele ruse – în măsura în care erau interesate de problemă – contau pe o asimilare a minorităţilor şi pe topirea lor într-o singură naţiune, după exemplul Statelor Unite. Analogia era mai degrabă forţată, dat fiind că Statele Unite, cu excepţia indienilor şi a sclavilor africani, erau o naţiune alcătuită din grupuri de imigranţi, în timp ce Imperiul Rus se formase prin cuceriri istorice succesive şi înglobarea de noi regiuni.

Problema naţionalităţilor a devenit acută îndată după Revoluţia din Februarie. Prăbuşirea ţarismului a oferit grupurilor etnice nu numai prilejul de a-şi exprima în mod deschis revendicările, ci şi şansa de a cere satisfacerea lor imediată. Dacă în provinciile cu populaţie majoritar rusească nemulţumirile au îmbrăcat forme economice şi sociale, în regiunile locuite de minorităţi ele au căpătat accente naţionaliste. Pentru a da un singur exemplu, nomazii kazaho-kirghizi din Asia Centrală îi priveau pe coloniştii ruşi, care le ocupaseră păşunile, transformându-le în terenuri arabile, nu ca pe o clasă socială ostilă, ci ca pe o etnie inamică.

Ucrainenii au fost primii care au trecut la acţiune, formând la 4 martie 1917, la Kiev, un soviet regional, Rada. Deşi iniţial revendicările lor erau moderate, liderii naţionalişti ucraineni au devenit din ce în ce mai radicali, pe măsură ce autoritatea centrală rusă îşi pierdea influenţa. La 10 iunie, Rada s-a proclamat drept singurul organism îndrituit să exprime voinţa poporului ucrainean, asumându-şi în scurt timp puterile unei autorităţi cvasisuverane. În august 1917, Guvernul Provizoriu a trebuit să recunoască autoritatea Radei asupra Ucrainei.

Mişcarea separatistă ucraineană era încă la acea dată o manifestare a intelighenţiei, încurajată şi sprijinită financiar de austrieci şi germani. În cursul anului 1917 ea a căpătat însă o audienţă de masă, atrăgând de partea ei ţărănimea, care nu voia să împartă terenurile agricole ale Ucrainei – mai fertile decât cele din Rusia – cu ţăranii ruşi. Răspunzând stării lor de spirit, politicienii de la Kiev au susţinut ideea ca deciziile privind distribuirea pământului în Ucraina să aparţină populaţiei locale.

Musulmanii au organizat în mai 1917 la Moscova un Congres al Musulmanilor din întreaga Rusie. Dat fiind că populaţia de religie islamică nu forma o comunitate compactă, ci trăia risipită pe teritorii întinse, reprezentanţii ei politici erau divizaţi. Tătarii de pe Volga revendicau un regim de autonomie culturală în cadrul statului unitar rus. Alţii ar fi preferat un sistem federal. În urma votului, platforma federală a câştigat majoritatea. Congresul a decis crearea unui Consiliu Naţional Central al musulmanilor din Rusia (Şura).

Ca urmare însă a declinului accelerat al statalităţii Rusiei de-a lungul anului 1917, influenţa instituţiilor panmusulmane a scăzut şi centrul de greutate al activităţii politice s-a deplasat spre regiuni. În zona stepei a luat naştere un partid kazaho-kirghiz, Alaş Orda, care milita pentru autonomie etnică şi retrocedarea pământurilor deţinute de coloniştii ruşi şi ucraineni. Pe alocuri au izbucnit chiar lupte între grupurile autohtone şi populaţia slavă.

Şi mai la sud, în Turkestan, regiune unde proporţia dintre numărul musulmanilor şi cel al ruşilor era de 17 la 1, s-a format în aprilie 1917 un Comitet Central Musulman. Ca şi în zona stepei, populaţia slavă a trecut peste disputele interne, făcând front comun împotriva localnicilor. Congresul Sovietelor care a luat puterea la Taşkent în noiembrie 1917, în urma unei lovituri de forţă de tip bolşevic, a hotărât ca musulmanii să nu poată avea reprezentanţi în soviete. În anii 1918 şi 1919, Asia Centrală avea să fie scena unor confruntări violente, conflictele sociale căpătând un caracter interetnic.

Situaţia politică din Caucaz, complicată deja de structura etnică foarte diversă, a fost agravată de intervenţia germanilor şi turcilor.

Georgia era un bastion al social-democraţiei, iar aspiraţiile naţionale ale intelectualilor georgieni erau legate de mişcările democratice ruse: lupta pentru independenţă s-a declanşat în momentul în care, după lovitura de stat bolşevică, speranţele de a vedea apărând în Rusia un guvern democratic s-au năruit. Majoritatea armenilor erau supuşi ai Imperiului Otoman. În timpul primului război mondial, guvernul turc a ordonat expulzarea lor, acuzându-i de lipsă de loialitate. Deportările în masă ale armenilor din estul Anatoliei s-au soldat cu moartea a sute de mii de persoane. În 1917–1918, armenii, aflaţi într-o situaţie extrem de precară, au cerut protecţia unor naţiuni creştine, printre care şi Statele Unite. Neprimind sprijin, au devenit dispuşi să accepte hegemonia Rusiei, chiar cu preţul bolşevizării. Azerii din Turcia aveau legături strânse cu conaţionalii lor din nordul Iranului, care au sprijinit în secret Imperiul Otoman în timpul războiului. În afara acestor trei grupuri etnice principale, existau numeroase comunităţi musulmane mai mici în văile din Munţii Caucaz.

La o săptămână după ce au preluat puterea la Petrograd, bolşevicii au lansat o „Declaraţie asupra drepturilor popoarelor din Rusia”, semnată de Lenin şi Stalin (acesta din urmă, în calitate de comisar pentru problemele naţionalităţilor). Documentul garanta în mod necondiţionat fiecărei naţiuni dreptul de a ieşi din componenţa Rusiei şi de a-şi proclama independenţa. Iniţiativa se baza pe teoria lui Lenin privitoare la naţionalităţi. Conform acestei teorii (vezi capitolul V), minorităţile etnice erau mult prea integrate în economia rusă pentru a putea profita de dreptul la autodeterminare. Lenin conta pe această tactică psihologică pentru a da naţionalităţilor sentimentul că au ales să rămână în cadrul Rusiei prin propria lor voinţă.

Lenin avea să-şi vadă aşteptările înşelate, evenimentele ulterioare obligându-l să-şi retragă curând angajamentele. La sfârşitul anului 1917 şi începutul anului 1918, provinciile de graniţă, nerăbdătoare să scape de stăpânirea bolşevică şi de nenorocirile războiului civil, şi-au declarat rând pe rând independenţa. Germanii şi austriecii au încurajat aceste tendinţe, recunoscând în februarie 1918 independenţa Ucrainei şi obligând Rusia să procedeze la fel. Finlanda, Lituania, Letonia şi Estonia au urmat exemplul ucrainenilor. Transcauzia s-a proclamat federaţie independentă în aprilie 1918. Doar Asia Centrală a rămas sub controlul ruşilor, în virtutea loialităţii populaţiei slave locale faţă de ţara-mamă.

Ca orice comandant militar priceput, Lenin ştia să-şi modifice tactica atunci când situaţia o impunea. A decis prin urmare să abandoneze – în practică, nu şi formal – principiul autodeterminării naţionale, în favoarea federalismului, pe care în trecut îl respinsese sub motiv că ar fi instituţionalizat graniţele interetnice. Federalismul, aşa cum îl concepea Lenin, nu era unul veritabil, în care statele membre să aibă un statut egal şi să exercite o autoritate reală asupra teritoriilor lor. Sub regimul partidului unic, sursa unică a autorităţii legislative, executive şi judecătoreşti era Partidul Comunist. Statul avea să fie divizat după criterii etnice, pentru a satisface nevoia de suveranitate a neruşilor, însă Partidul Comunist – unic, indivizibil şi centralizat – urma să exercite de la Moscova controlul efectiv asupra „federaţiei”. Modelul adoptat de Lenin a fost oficializat între 1922 şi 1924, prin redactarea constituţiei noului stat, Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste. Lenin pleca de la premisa că statele care aveau să devină comuniste în viitor urmau să se alăture U.R.S.S.-ului după acelaşi principiu, formând treptat o singură comunitate mondială de state.

În 1919, situaţia din Ucraina era extrem de haotică şi volatilă. Îndată ce germanii şi-au evacuat trupele, guvernul marionetă pe care îl instalaseră s-a prăbuşit. Două tabere principale îşi disputau controlul asupra ţării: în Kiev, naţionaliştii conduşi de Semion Petliura, iar la Harkov, comuniştii proruşi. Niciuna dintre ele nu controla însă teritorii întinse, o mare parte din Ucraina fiind împărţită între şefii bandelor locale, care se îndeletniceau cu jaful şi pogromurile. În vara anului 1919 armatele lui Denikin au ocupat cea mai mare parte a Ucrainei. După înfrângerea albilor (noiembrie-decembrie 1919), Armata Roşie a recucerit provincia, instalând un regim comunist. Noul regim avea să se divizeze rapid în două facţiuni rivale, una loială Moscovei, cealaltă cu orientare autonomistă. În cursul anului 1920, Ceka a trecut la arestări şi execuţii pe scară largă în Ucraina, lichidându-i cu această ocazie şi pe şefii bandelor locale.

Bolşevicii nu aveau practic sprijinitori printre musulmani, dar se străduiau cu asiduitate să-i câştige, nu doar pentru a-şi extinde influenţa în rândul populaţiei de religie islamică din Rusia, ci şi fiindcă strategia revoluţiei mondiale pe care o vizau depindea de controlul asupra Orientului Mijlociu şi de radicalizarea acestuia. Urmărirea acestui obiectiv era o sursă permanentă de fricţiuni între Moscova şi populaţia de origine slavă din regiunile majoritar musulmane. Trecând peste opoziţia autohtonilor ruşi, Moscova le-a acordat autonomie tătarilor şi başkirilor. Cum însă dreptul la autodeterminare a rămas mai degrabă formal, regiunea de pe cursul mijlociu al Volgăi a fost zguduită în 1920 de o serie de revolte antibolşevice, a căror suprimare le-a cerut comuniştilor eforturi considerabile.

O evoluţie similară a avut loc în Asia Centrală, unde populaţia slavă, partizană a menţinerii regimului colonial, sabota iniţiativele luate de Moscova în favoarea etniilor locale. Ruşii au pus capăt unei încercări a musulmanilor de a crea un guvern naţional la Kokand, distrugând oraşul. Musulmanii au răspuns represiunilor prin acţiuni de gherilă. Partizanii locali, basmaşii, au atacat aşezările ruseşti şi oraşele controlate de comunişti. Revoltele localnicilor, care au atins punctul culminant în anii 1920-1922, aveau să fie stopate abia spre sfârşitul deceniului.

Figura cea mai proeminentă a musulmanilor convertiţi la bolşevism era un fost învăţător tătar, Mirza Sultan-Galiev. Protejat al lui Stalin, Galiev a urcat rapid treptele ierarhiei de partid. Curând însă, liderul tătar a început să aibă îndoieli asupra cauzei pe care o îmbrăţişase. Tratamentul la care comuniştii îi supuneau pe musulmani, mai ales în Asia Centrală, ca şi tendinţa slavilor de toate orientările de a trece peste disputele care îi măcinau şi a-şi uni forţele împotriva populaţiilor autohtone l-au făcut să-şi piardă speranţa în capacitatea comunismului de a elibera popoarele coloniale de asuprire. Galiev a ajuns la concluzia că omenirea nu era împărţită în „burghezie” şi „proletariat”, ci între puterile imperiale exploatatoare (printre care se număra şi Rusia) şi naţiunile oprimate. Acestea din urmă reprezentau adevăratul „proletariat” mondial, dat fiind că, odată ajunsă la putere, clasa muncitoare din ţările imperialiste se comporta asemeni „burgheziei”. Pornind de la această premisă, popoarele coloniale trebuiau să-şi impună propria „dictatură” asupra stăpânilor imperiali – europenii. Ideile eretice ale lui Galiev, care anticipau doctrina lui Mao Ze Dong, au fost considerate de către Partidul Comunist Rus inacceptabile: liderul tătar a fost expulzat, arestat şi în cele din urmă executat. Sultan-Galiev a fost, se pare, prima victimă a epurărilor staliniste.

În 1918, Caucazul a intrat sub influenţa Germaniei şi a Turciei. Germanii erau interesaţi în primul rând de zăcămintele de mangan din Georgia şi de câmpurile petrolifere din vecinătatea oraşului Baku. Turcii aveau propriile lor planuri în legătură cu regiunea. Cele două puteri şi-au împărţit sferele de influenţă în Caucaz: germanii au luat sub control zona din jurul Tiflisului, iar turcii s-au instalat la Baku. În mai 1918, la îndemnurile lor, Georgia, Armenia şi Azerbaidjanul şi-au proclamat independenţa, Federaţia Transcaucaziană dizolvându-se.

Dintre statele succesoare, Georgia a avut cea mai promiţătoare evoluţie. Menşevicii, care au condus guvernul georgian timp de trei ani, erau mai instruiţi şi aveau relaţii mai bune cu Occidentul decât liderii republicilor învecinate. Punându-şi în aplicare programul de reformă, au expropriat terenurile agricole în limita a patruzeci de acri (18 hectare) şi le-au distribuit ţăranilor. Au naţionalizat de asemeni o mare parte a fabricilor şi a reţelei de transporturi. În ciuda conflictelor cu abhazii şi osetinii – minorităţi de religie islamică trăind în zone revendicate de georgieni –, noul stat a făcut faţă cu destul succes responsabilităţilor impuse de statutul de independenţă.

Moscova nu renunţase niciodată la pretenţiile ei asupra Transcaucaziei, regiune care înainte de Revoluţie furniza Rusiei două treimi din producţia de ţiţei, trei sferturi din cea de mangan şi un sfert din cea de cupru, ca şi o însemnată parte din produsele tipice climatului subtropical. Comuniştii aşteptau un moment potrivit pentru a recâştiga controlul asupra regiunii. Cucerirea s-a desfăşurat în două etape – aprilie 1920/februarie 1921—după o strategie bine pusă la punct, care a îmbinat agresiunea militară din afară cu subversiunea internă. Factorii cruciali care au permis Moscovei să îşi restabilească dominaţia asupra Transcaucaziei au fost politica de neamestec adoptată de marile puteri, în primul rând de Marea Britanie, şi neutralitatea binevoitoare a liderului turc, Kemal Atatiirk. Kemal renunţase la ambiţiile panislamice şi panturceşti ale fostului Imperiu Otoman şi a acceptat reintrarea Caucaziei sub stăpânirea ruşilor, în schimbul angajamentului Moscovei de a nu provoca agitaţii comuniste în Turcia şi de a-i acorda acesteia sprijin împotriva Aliaţilor.

Preparativele pentru campania din Caucaz au început în mai 1920, când Lenin a dat ordin să fie ocupate Azerbaidjan-ul şi Georgia. În luna următoare, Comitetul Central al Partidului Comunist Rus a creat un Secretariat Caucazian (Kavbiuro), sub conducerea unuia din apropiaţii lui Stalin, georgianul Sergo Ordjonikidze. Menirea noului organism era să impună autoritatea Rusiei în Caucaz şi, pornind de aici, să furnizeze sprijin mişcărilor „antiimperialiste” din Orientul Mijlociu. Kavbiuro-ul colabora îndeaproape cu comandamentul Armatei a XI-a Roşie, cea care urma să aducă la îndeplinire ordinul de cucerire.

Azerbaidjan-ul a căzut primul. În amiaza zilei de 27 aprilie 1920, reprezentanţi ai Partidului Comunist din Azerbaidjan au înmânat guvernului de la Baku un ultimatum prin care îi cereau să demisioneze în termen de douăsprezece ore. Înainte ca termenul să fi expirat, Armata a XI-a Roşie a trecut graniţa şi în ziua următoare a pătruns în Baku, fără să întâmpine vreo rezistenţă. Ordjonikidze a instaurat din prima clipă un regim de teroare, ordonând arestarea şi executarea unui număr de politicieni azeri, inclusiv primul ministru şi şeful statului major al armatei.

Trupele ruse şi-au continuat înaintarea spre capitalele Armeniei şi Georgiei. Operaţiunea a trebuit însă oprită la 25 aprilie, când o forţă comună polono-ucraineană a invadat Ucraina (vezi mai jos, pp. 269-270). La 4 mai, Lenin i-a ordonat lui Ordjonikidze să retragă unităţile care pătrunseseră deja pe teritoriul georgian. Trei zile mai târziu, guvernul sovietic încheia cu Georgia un tratat prin care îi recunoştea independenţa şi se angaja să nu se amestece în afacerile ei interne. Printr-o clauză secretă, Georgia accepta legalizarea Partidului Comunist. Serghei Kirov, numit emisar al Moscovei la Tiflis, şi-a început imediat acţiunea de pregătire a cuceririi Georgiei. În iunie, Rusia a semnat un tratat similar cu Armenia. Războiul ruso-polonez le-a oferit celor două republici un scurt răgaz.

Campania din Caucaz a fost reluată în decembrie 1920, odată cu încetarea ostilităţilor dintre Rusia şi Polonia.

Sovietizarea Armeniei a intervenit în mijlocul disputei teritoriale dintre Armenia şi Turcia asupra Anatoliei Orientale, zonă pe care Aliaţii o atribuiseră turcilor prin tratatele de pace, dar pe care armenii o revendicau şi continuau să o ocupe. Spre sfârşitul lunii septembrie 1920, turcii au trecut la contraatac. Soarta bătăliei înclinând în favoarea Turciei, Moscova nu a întârziat să profite de situaţia dificilă a Armeniei şi, la 27 noiembrie, Lenin şi Stalin i-au dat instrucţiuni lui Ordjonikidze să pătrundă pe teritoriul Armeniei pentru a opri ofensiva turcească. Două zile mai târziu, misiunea diplomatică rusă de la Erevan a transmis guvernului armean dominat de Partidul Daşnakţutiun un ultimatum, cerând transferarea imediată a puterii unui „Comitet Revoluţionar al Republicii Sovietice Socialiste a Armeniei”, format în Azerbaidjan. Armenii au salutat intervenţia sovietică, care îi salva de ofensiva turcească. În decembrie 1920, Armenia a devenit republică sovietică, fiind condusă iniţial de o coaliţie formată din comunişti şi daşnaci.

Georgia se vedea astfel încercuită. Urmare a tratatului încheiat cu Rusia Sovietică în mai 1920, guvernul de la Tiflis dispusese eliberarea din închisoare a unui număr de aproape 1 000 de comunişti, care pregăteau acum terenul pentru o insurecţie armată. În decembrie 1920, Ordonikidze şi Stalin erau pe punctul de a declanşa invadarea Georgiei, dar Moscova a ordonat amânarea acţiunii. Lenin avea îndoieli serioase în legătură cu oportunitatea unui atac asupra republicii caucaziene. Comandantul şef al Armatei Roşii, S. S. Kamenev, se opunea cu tărie acestui plan, motivând că Armata a XI-a, confruntată cu un val masiv de dezertări, nu putea primi întăriri atâta vreme cât în Rusia revoltele ţărănimii continuau. Considerente de politică externă ar fi făcut de asemeni nepotrivită o invazie în Georgia. La începutul anului 1921, în contextul colapsului economic şi al tulburărilor din mediul rural, Politburo-ul lua în considerare ideea abandonării comunismului de război şi a trecerii la o politică economică mai liberală. În această eventualitate, Rusia ar fi avut nevoie de credite şi investiţii occidentale masive, pe care o eventuală agresiune împotriva Georgiei le-ar fi putut bloca.

Georgia ar fi supravieţuit poate, dacă Stalin şi Ordjonikidze, nerăbdători să cucerească ţara lor natală, nu ar fi exercitat presiuni neîncetate asupra lui Lenin. Dându-i-se să înţeleagă că Aliaţii considerau Georgia inclusă în sfera de influenţă a Rusiei, Lenin a cedat în cele din urmă presiunilor. La 26 ianuarie, Ordjonikidze a primit undă verde. Această ultimă cucerire teritorială rusească din perioada de până la 1939 s-a desfăşurat după un scenariu devenit clasic. Mai întâi, în zilele de 11-12 februarie 1921, a avut loc „revolta” maselor populare nemulţumite, începută— la instigările Kavbiuroului – într-o regiune disputată de la graniţa dintre Georgia şi Armenia. A urmat apoi sprijinul „prietenesc” al Armatei a XI-a. La 16 februarie, unităţi ale acestei armate au pătruns pe teritoriul Georgiei, venind dinspre Azerbaidjan şi înaintând spre Tiflis. La operaţiune au luat parte şi trupele de cavalerie ale lui Budionîi. La 25 februarie, după o rezistenţă de câteva zile, georgienii, copleşiţi de forţele ruse, au fost nevoiţi să capituleze, iar Tiflis-ul a căzut în mâinile inamicului. Lupta fiind inegală, restul ţării a cedat şi el, cu atât mai mult cu cât, înainte de a se autoexila în Occident, menşevicii au semnat cu comuniştii un acord prin care aceştia din urmă se angajau ca Batumi, oraş georgian revendicat de turci, să rămână în componenţa republicii.

Deşi optimiştii avuseseră câştig de cauză, Lenin continua să fie îngrijorat de perspectivele sovietizării Georgiei. Conştient de popularitatea fostului guvern menşevic şi neîncrezător în calităţile diplomatice ale lui Ordjonikidze, liderul comunist l-a avertizat pe „guvematorul” lui în Caucaz să manifeste un tact deosebit în relaţiile cu învinşii şi cu comuniştii locali. Ordjonikidze şi patronul lui, Stalin, au ignorat avertismentele lui Lenin, intrând în conflict cu populaţia şi cu comuniştii georgieni şi deschizând astfel calea unei crize majore în interiorul Partidului Comunist Rus.

Odată cu cucerirea Georgiei, graniţele Rusiei Sovietice căpătau forma pe care aveau să o păstreze până în septembrie 1939. Alcătuit în mod oficial din şase republici, noul stat era o adevărată anomalie constituţională, dat fiind că nici relaţiile dintre entităţile componente, nici rolul Partidului Comunist Rus în noua structură multinaţională nu erau încă definite. Trăsăturile noului stat, viitoarea Uniune a Republicilor Sovietice Socialiste, aveau să fie fixate abia între 1922 şi 1924, după dispute aprinse între Lenin şi Stalin – unul muribund, celălalt aflat în plină ascensiune.

Capitolul XIII.
COMUNISMUL DE EXPORT

În cei cinci ani în care Lenin s-a aflat în fruntea regimului, politica externă a Rusiei Sovietice a fost subordonată complet ţelurilor Partidului Comunist Rus, servind deci mai presus de toate interesele revoluţiei mondiale. Nu se poate sublinia îndeajuns sau suficient de des că bolşevicii au luat puterea nu pentru a schimba Rusia, ci pentru a o folosi ca rampă de lansare pentru Revoluţia care urma să schimbe faţa lumii. „Afirmăm”, spunea Lenin în mai 1918, „că interesele socialismului, interesele revoluţiei mondiale sunt mai presus de interesele naţionale, de interesele statului”. Fondatorii regimului comunist erau convinşi că revoluţia nu putea supravieţui timp îndelungat, dacă nu se extindea rapid în afara graniţelor Rusiei. Convingerea lor pornea de la două premise. Prima era că mult mai puternicul „lagăr capitalist” avea să se unească pentru a distruge bastionul revoluţiei prin sancţiuni economice şi agresiune militară. A doua, că şi în eventualitatea în care acest lucru nu s-ar fi întâmplat – sau s-ar fi întâmplat, dar comuniştii ruşi ar fi reuşit să respingă ofensiva capitalistă –, regimul s-ar fi confruntat în continuare cu dificultăţi insurmontabile în încercarea de a conduce un stat înconjurat de duşmani şi locuit de o populaţie ţărănească înapoiată şi ostilă.

La atât se reducea teoria. În practică, Rusia Sovietică fiind prima – şi multă vreme, singura – ţară comunistă din lume, bolşevicii identificau interesele Rusiei cu cele ale comunismului internaţional. Pe măsură ce speranţele lor de a vedea declanşându-se o revoluţie mondială dispăreau – asta se întâmpla în 1921 – singura alternativă rămasă era să se dea prioritate maximă intereselor Rusiei Sovietice. La urma urmelor, în Rusia comunismul era deja o realitate, în timp ce dincolo de graniţele ei rămânea un simplu deziderat.

Aflat în fruntea unei ţări care avea propriile ei interese naţionale şi care era în acelaşi timp avanpostul viitoarei revoluţii supranaţionale, regimul bolşevic a continuat să-şi ducă politica externă pe două fronturi. Comisariatul pentru afacerile externe, acţionând în numele statului sovietic, menţinea relaţii aparent corecte cu acele puteri străine care erau dispuse să trateze cu el. Sarcina de a promova cauza revoluţiei mondiale a revenit unui nou organism, Internaţionala a III-a, Comunistă (Comintem-ul), creat în martie 1919. Oficial, Comintern-ul era independent în raport cu guvernul sovietic şi cu Partidul Comunist Rus. În realitate, el nu era decât o secţie a Comitetului Central al Partidului. Existenţa acestor două instituţii distincte permitea Moscovei să desfăşoare o politică dublă – de „coexistenţă paşnică” şi subversiune.

Comintem-ul avea două obiective, unul ofensiv – să promoveze cauza revoluţiei dincolo de graniţele Rusiei, celălalt defensiv – să neutralizeze eforturile ţărilor „capitaliste” de a declanşa o cruciadă împotriva Rusiei Sovietice. Cea de-a doua misiune a avut mai mult succes. Făcând apel la socialiştii şi liberalii europeni cu sloganuri politice şi fluturând în faţa întreprinzătorilor străini perspectiva unor afaceri profitabile, agenţii Comintemului au reuşit să dejoace iniţiativele anticomuniste, sub lozinca „Jos mâinile de pe Rusia!” La începutul anilor ’20, aproape toate statele europene întreţineau deja relaţii diplomatice şi comerciale cu guvernul sovietic, deşi iniţial îl calificaseră drept nelegitim. Şi totuşi, încercările Cominternului de a declanşa o revoluţie în afara Rusiei, fie ele desfăşurate în Europa, Orientul Mijlociu sau Extremul Orient, au avut rezultate dezastruoase. Eşecul planurilor lui Lenin de a internaţionaliza Revoluţia şi, mai ales, de a o extinde în ţările industrializate a marcat reîntoarcerea Rusiei Sovietice spre tradiţiile autocratice şi birocratice ale fostului Imperiu. Ascensiunea lui Stalin devenea astfel inevitabilă. Georgianul înţelesese foarte de timpuriu că şansele de internaţionalizare a revoluţiei erau aproape nule – cel puţin, până la izbucnirea unui nou război mondial – şi se străduia să-şi consolideze baza de putere în interiorul Rusiei.

Lenin a încercat să „exporte” Revoluţia în Finlanda şi ţările baltice când războiul era în plină desfăşurare, însă eforturile în această direcţie au demarat cu adevărat abia după armistiţiul din noiembrie 1918. Puterile Centrale, bântuite de anarhie şi foamete, constituiau un teren extrem de propice pentru acţiunile revoluţionare. În ianuarie 1919, Lenin l-a trimis în Germania pe Karl Radek, care avea relaţii numeroase la Berlin şi cunoştea îndeaproape situaţia internă. Radek a preluat conducerea Ligii Spartachiste, facţiune radicală a nu mai puţin radicalului Partid Social-Democrat Independent (USPD) fondat de Karl Liebknecht şi Rosa Luxemburg. Trecând peste ezitările spartachiştilor, Radek a lansat soldaţilor şi muncitorilor germani apeluri la boicotarea alegerilor pentru Adunarea Naţională şi răsturnarea guvernului socialist interimar.

Strategia lui Radek, inspirată de experienţa puciului din octombrie 1917, nu şi-a atins scopul, fiindcă socialiştii germani nu au repetat greşeala lui Kerenski şi a sovietelor, reprimând în forţă încercarea de nesocotire a voinţei populare. La 5 ianuarie 1919, când spartachiştii şi USPD-ul au încercat să declanşeze o revoltă la Berlin, guvernul a făcut apel la veterani să formeze detaşamente de voluntari. Unităţile guvernului au pus capăt revoltei în zece zile. Luxemburg şi Liebknecht au fost arestaţi şi ucişi, iar Radek a fost azvârlit în închisoare.

În ciuda acestei înfrângeri, comuniştii germani au încercat să preia puterea şi în alte oraşe. Punctul culminant al tulburărilor a fost marcat de proclamarea la München, în ziua de 7 aprilie 1919, a unei Republici Socialiste a Bavariei. La directivele lui Lenin şi urmând modelul sovietic, programul revoluţiei müncheneze prevedea înarmarea muncitorimii, exproprierea băncilor, confiscarea pământurilor „culacilor” şi crearea unei poliţii politice împuternicită cu luarea de ostatici. Strategia utilizată nu ţinea însă cont de respectul înnăscut al muncitorilor germani pentru stat şi proprietatea privată. Şi această acţiune a comuniştilor germani a eşuat.

Singura ţară în care comuniştii au înregistrat un succes – de altfel temporar – a fost Ungaria. Explicaţia acestui succes trebuie pusă pe seama naţionalismului şi mai puţin a principiilor socialiste.

În Ungaria, care se numărase printre învinşii primului război mondial, s-a format spre sfârşitul anului 1918 un guvern de orientare liberală. Ca reacţie la atribuirea de către Aliaţi a Transilvaniei, regiune populată de o importantă minoritate maghiară, statului român, guvernul liberal a cerut sprijinul comuniştilor. Liderul comunist ungar, Béla Kun, trimis de sovietici cu însărcinarea oficială de a organiza repatrierea prizonierilor ruşi de război, era în realitate agentul Moscovei. Liberalii i-au propus lui Kun, aflat în închisoare pentru agitaţie comunistă, formarea unui guvern de coaliţie, în speranţa că participarea comuniştilor la guvernare avea să le aducă sprijinul Armatei Roşii împotriva României. Noul guvern, dominat de comunişti şi condus de Béla Kun, a promovat reforme sociale şi economice radicale, recurgând la teroare ca armă politică. În aprilie 1919, când românii au invadat Ungaria, sovieticii nu au intervenit. Dezamăgirea ungurilor nu avea margini. Kun a fost nevoit să fugă, iar puterea a fost preluată de un guvern avându-l în frunte pe amiralul Mikloş Horty, personalitate conservatoare şi anticomunistă.

Planul lui Kun de a organiza o revoluţie în Austria vecină nu avea să se mai materializeze.

Astfel, cele trei tentative revoluţionare puse la cale în Europa Centrală, într-un context care părea extrem de propice, au eşuat. Moscova, care salutase în fiecare din aceste încercări începutul unei revoluţii mondiale, investind cu generozitate în ele bani şi resurse umane, nu câştigase nimic. Proletariatul şi ţărănimea din Europa se dovedeau făcute din alt aluat decât cele din Rusia. Iniţiativele sovietice în Europa Centrală au avut un rezultat contrar celui scontat, discreditând comunismul şi deschizând drumul naţionaliştilor extremişti. „Principala urmare a acestei politici greşite,” scrie Neil Melnnes, „a fost înspăimântarea claselor conducătoare şi a unei bune părţi a claselor mijlocii din Occident, care, confruntate cu spectrul revoluţiei, au găsit în fascism un răspuns contrarevoluţionar pe măsura modelului bolşevic.”

În martie 1919, responsabilitatea operaţiunilor de subversiune externă, deţinută până atunci de comisariatul pentru afaceri externe, a trecut în seama Internaţionalei Comuniste. Noul organism a luat naştere în urma unui congres convocat în grabă. Reprezentanţii „proletariatului internaţional” care au luat parte la acest congres erau fie comunişti ruşi, fie cetăţeni străini care trăiau în Rusia; din cei treizeci şi cinci de delegaţi, numai cinci veneau din străinătate şi doar unul avea mandatul propriei organizaţii. Fondatorii îşi puneau speranţe foarte mari în noua Internaţională. Zinoviev, numit de Lenin preşedinte al Cominternului, declara entuziast în vara lui 1919:

Mişcarea noastră se extinde cu o rapiditate ameţitoare, aşa încât putem afirma cu încredere: peste un an vom fi uitat deja că Europa a trebuit să lupte pentru comunism, pentru că peste un an întreaga Europă va fi comunistă. Bătălia pentru comunism va cuprinde apoi America şi poate chiar Asia şi alte părţi ale lumii.

În primul an Comintern-ul a existat doar pe hârtie. El avea să devină o organizaţie cu capacitate operaţională şi financiară deplină abia după cel de-al doilea congres, ţinut în vara anului 1920. Comuniştii şi simpatizanţii străini au fost de această dată mult mai bine reprezentaţi: au luat parte 217 delegaţi din treizeci şi şase de ţări. După ruşi, care alcătuiau o treime din numărul participanţilor, cele mai numeroase delegaţii erau cele ale Germaniei, Italiei şi Franţei. Programul bolşevic a întâmpinat o rezistenţă considerabilă din partea delegaţilor străini, însă în cele din urmă ruşii aproape că şi-au impus strategia. Veştile despre înaintarea Armatei Roşii spre Varşovia, parte a unei campanii pe care comuniştii o considerau începutul cuceririi Europei, au creat în cadrul congresului o atmosferă de euforie. Cuprins de un adevărat delir revoluţionar, Lenin îi telegrafia la 23 iulie 1920 lui Stalin, aflat în Ucraina:

Situaţia din Comintern strălucită. Zinoviev şi Buharin cred, ca şi mine, că trebuie stimulată neîntârziat starea revoluţionară din Italia. Personal, consider că în acest scop ar trebui să se treacă la sovietizarea Ungariei şi, poate, a Cehoslovaciei şi României.

Mesajul ieşit din comun al lui Lenin trebuie plasat în contextul deciziei luate la începutul lunii iulie 1920, în plin război cu Polonia, de a se înfăptui revoluţia în vestul şi sudul Europei. În septembrie 1920, într-un discurs rostit la o întrunire secretă a liderilor bolşevici, discurs scos la lumină în 1992, Lenin dezvăluia decizia Politburoului de a se folosi conflictul cu Polonia ca un pretext pentru o ofensivă spre centrul Europei.

Războiul polono-sovietic a fost declanşat de Polonia. Pilsudski, care în timpul războiului civil păstrase o poziţie de neutralitate pentru a per mite Armatei Roşii să îl înfrângă pe Denikin, a început după căderea generalului pregătirile în vederea războiului cu Rusia Sovietică. Intenţia lui nu era de a răsturna guvernul sovietic, ci de a cuceri Ucraina şi de a crea astfel un stat tampon între Polonia şi Rusia. După încheierea unui tratat secret cu liderul naţionalist Semion Petliura, o forţă comună polono-ucraineană a trecut la sfârşitul lunii aprilie frontiera cu Ucraina Sovietică, înaintând spre Kiev. Aşa cum se prezentau lucrurile, polonezii erau indiscutabil agresorii. Izvoare sovietice indică totuşi că Armata Roşie era pregătită să atace Polonia înainte de intrarea polonezilor în Ucraina, din motivele pe care le-am văzut expuse în discursul lui Lenin din septembrie 1920.

Atacatorii au reuşit să împingă înapoi forţele Armatei Roşii. La 7 mai, polonezii au ocupat Kiev-ul: era, se pare, a cincisprezecea schimbare de regim care avea loc în capitala ucraineană după prăbuşirea ţarismului. Soarta războiului s-a întors însă curând în defavoarea polonezilor. Ucrainenii nu s-au ridicat împotriva bolşevicilor, aşa cum aşteptau polonezii, în Rusia Sovietică, în schimb, invadarea Ucrainei a provocat o explozie de patriotism, chiar şi anticomuniştii alăturându-se regimului pentru a apăra ceea ce ei considerau a fi o parte integrantă a patrimoniului rus. La începutul lui iunie, cavaleria lui Budionîi a străpuns liniile poloneze. La scurt timp, invadatorii au fost puşi pe fugă şi Armata Roşie s-a apropiat de frontierele etnice ale Poloniei. Îngrijorat de perspectiva pătrunderii Armatei Roşii pe teritoriul polonez, lordul Curzon, ministrul de externe al Marii Britanii, a cerut ruşilor să încheie pacea, avertizând că invadarea Poloniei avea să atragă după sine intervenţia Angliei şi a Franţei.

Politburo-ul se afla în faţa unei decizii istorice. După cum avea să explice ulterior Lenin, zdrobirea forţelor albe marcase încheierea fazei „defensive” a războiului împotriva Aliaţilor (Albii fiind, din punctul de vedere al liderului bolşevic, simpli pioni ai puterilor aliate):

Astfel… am ajuns la convingerea că atacul militar aliat împotriva noastră s-a încheiat, că războiul defensiv împotriva imperialismului s-a încheiat cu victoria noastră… (Vă rog să nu notaţi totul, lucrurile pe care vi le spun nu sunt destinate publicului)… O nouă sarcină stă în faţa noastră… Putem şi trebuie să profităm de situaţia militară pentru a trece la un război ofensiv… Nu am formulat în rezoluţia oficială a Comitetului Central… [Am aliat] că, într-un fel, în apropiere de Varşovia se află nu doar cartierul general al guvernului burgheziei poloneze, al republicii capitalului, ci chiar centrul întregului sistem contemporan al imperialismului internaţional şi că sunt întrunite condiţiile pentru a zgudui din temelii acest sistem şi a ne lărgi sfera de acţiune politică în Germania şi Anglia.

Această înşiruire de remarci incoerente demonstrează convingerea lui Lenin că în vara anului 1920 Germania şi Anglia se aflau în faţa unei revoluţii. Lenin credea, de altfel, că Ungaria şi Cehoslovacia erau şi ele în pragul unei explozii sociale. Concluzia lui: „Dacă Polonia devine un stat sovietic… Tratatul de la Versailles… şi odată cu el întregul sistem internaţional apărut după înfrângerea Germaniei vor fi lichidate. Era chiar obiectivul pe care Hitler şi Stalin aveau să îl atingă nouăsprezece ani mai târziu.

Trecând peste obiecţiile lui Troţki şi ezitările comandanţilor militari, Lenin şi-a convins colaboratorii să ignore avertismentele lordului Curzon şi să declanşeze ofensiva împotriva Varşoviei. La 22 iulie, Armata Roşie a primit instrucţiuni să ocupe capitala poloneză până la 12 august. A fost creat chiar un Comitet Revoluţionar Polonez, alcătuit din cinci membri şi însărcinat cu administrarea viitoarei Polonii sovietice.

În acest context şi-a deschis lucrările Congresul al II-lea al Cominternului. În sala principală a dezbaterilor era expusă o hartă a zonei de operaţiuni, pe care se marca zilnic, în aplauzele delegaţilor, înaintarea Armatei Roşii.

Lenin urmărea prin organizarea acestui congres trei obiective. Primul era crearea de partide comuniste în toate ţările europene, fie pornind de la zero, fie reunind elementele cele mai radicale din partidele socialiste existente. Conform rezoluţiilor congresului, noile partide afiliate trebuiau să se supună unei „discipline de fier, militare” şi să manifeste „o încredere tovărăşească deplină” în deciziile centrului – mai precis, ale Moscovei, în al doilea rând, spre deosebire de Internaţionala a II-a, Socialistă, care era structurată ca o federaţie de partide independente şi egale, Comintem-ul urma să fie un organism centralizat, un „Partid Comunist unic, cu filiale în diferite ţări”, după cum se exprimase Zinoviev. Comitetul Executiv al Comintemului alcătuia o secţie în cadrul Comitetului Central al Partidului Comunist Rus, ale cărui ordine trebuia să le aducă la îndeplinire fără crâcnire. În al treilea rând, partidele comuniste afiliate aveau sarcina de a se infiltra în parlamentele şi sindicatele din ţările respective şi de a prelua controlul acestora. Obiectivul final al Cominternului era declanşarea „insurecţiei armate” împotriva tuturor guvernelor existente.

Unele din propunerile lui Lenin s-au lovit de opoziţia delegaţilor. Mai ales comuniştii occidentali obiectau faţă de ideea de participare la alegeri şi colaborare cu sindicatele, convinşi că o asemenea tactică nu ar fi făcut decât să le scoată la iveală slăbiciunea. Lenin a continuat să-şi susţină strategia, motivând că nucleele comuniste, oricât de mici, puteau manipula parlamentele şi sindicatele şi influenţa opinia publică. „Raportul de forţe” le era atât de defavorabil comuniştilor, încât singura strategie posibilă era exploatarea răbdătoare a celor mai mici disensiuni din tabăra inamică şi încheierea de înţelegeri conjuncturale cu toţi aliaţii potenţiali. Lenin a forţat, cu sprijinul lui Buharin, adoptarea unei rezoluţii care cerea partidelor comuniste afiliate „să participe la activitatea instituţiilor burgheze cu scopul de a le distruge dinăuntru”. Pentru a nu cădea pradă „cretinismului parlamentar” de care vorbea Marx, reprezentanţii comunişti erau datori să îmbine acţiunile din parlament cu activitatea ilegală. Conform rezoluţiei Congresului,

Niciun deputat comunist nu trebuie să uite că nu se află în parlament pentru a face compromisuri cu reprezentanţii celorlalte formaţiuni, ci pentru a lucra ca agitator al partidului, ca un soldat trimis în tabăra duşmanului spre a aduce la îndeplinire ordinele partidului. Deputaţii comunişti sunt răspunzători nu faţă de masa amorfă a alegătorilor, ci faţă de partidele comuniste din care provin, fie ele legale sau ilegale.

Înainte de a-şi încheia lucrările, Congresul al II-lea a adoptat un ultim document, cel mai important, care conţinea douăzeci şi una de „condiţii” pentru primirea în Comintern. Lenin, iniţiatorul documentului, formulase în mod deliberat respectivele condiţii în termeni inflexibili, astfel încât să le facă inacceptabile pentru socialiştii moderaţi, pe care nu îi dorea incluşi în noul organism. Iată care erau cele mai importante condiţii:

ARTICOLUL 2. Toate organizaţiile care fac parte din Comintern trebuie să-i excludă din rândurile lor pe „reformişti şi centrişti”.

ARTICOLUL 3. Comuniştii vor crea pretutindeni „organizaţii ilegale paralele”, care, în momentul decisiv, vor ieşi la lumină şi vor prelua conducerea revoluţiei.

ARTICOLUL 4. Vor desfăşura o propagandă intensă în rândul forţelor armate, pentru a preveni folosirea lor în interesul „contrarevoluţiei”{45}.

ARTICOLUL 9. Vor prelua controlul sindicatelor.

ARTICOLUL 14. Vor sprijini Rusia Sovietică în lupta împotriva contrarevoluţiei.

ARTICOLUL 16. Deciziile congreselor Comintemului şi cele ale Comitetului său Executiv sunt obligatorii pentru toate partidele membre.”

În momentul încheierii Congresului, căderea Varşoviei şi crearea unei republici sovietice în Polonia păreau mai aproape ca oricând. Trupele poloneze, inferioare numeric, ajunseseră să se retragă într-un ritm de cincisprezece kilometri pe zi. La 28 iulie, Armata Roşie ocupa Bialystok, primul oraş cu populaţie pur poloneză, iar două zile mai târziu autointitulatul Comitet Revoluţionar Polonez anunţa „punerea bazelor viitoarei Republici Sovietice Socialiste Poloneze”, prin naţionalizarea fabricilor, a proprietăţilor agricole şi a pădurilor.

Armata Roşie înainta în Polonia pe două fronturi: în nord, corpul principal, condus de Tuhacevski, în sud trupele lui Egorov, avându-l drept comisar politic pe Stalin. Polonezii nu au primit niciun sprijin din partea aliaţilor occidentali, fiindcă docherii englezi refuzau încărcarea materialelor, iar Germania blocase tranzitul tuturor echipamentelor militare destinate Poloniei. Francezii au trimis la Varşovia un corp de consilieri militari, ale căror propuneri de strategie defensivă au fost respinse de polonezi, care mizau pe declanşarea la momentul potrivit a unei acţiuni contraofensive.

Cauza exactă a surprinzătoarei înfrângeri suferite de Armata Roşie a rămas până astăzi nelămurită. Troţki avea să îl acuze ulterior pe Stalin că nu respectase ordinele, care cereau trupelor de pe frontul sudic să facă joncţiunea cu armata lui Tuhacevski. Responsabilitatea eşecului pare să fi aparţinut totuşi lui Lenin, care, încrezător în victorie, hotărâse că Armata Roşie trebuia să urmărească obiective geopolitice mai ambiţioase. Tuhacevski, acţionând după cât se pare la ordinul direct al Moscovei, a retras o parte considerabilă din trupele care asediau Varşovia, pentru a le dirija asupra Coridorului Polonez. Obiectivul era ocuparea Coridorului şi reunirea în acest mod a Prusiei Orientale cu Germania propriu-zisă, pentru a câştiga sprijinul naţionaliştilor germani. Dacă Stalin nu a făcut joncţiunea cu armata lui Tuhacevski în nord, explicaţia trebuie căutată nu în nerespectarea ordinelor, ci în faptul că misiunea iniţială a frontului sudic era invadarea Ungariei şi a Cehoslovaciei şi transformarea lor în republici sovietice.

Oricum ar sta lucrurile, desfăşurările din Polonia au avut ca rezultat apariţia unei breşe fatale în frontul sovieticilor, breşă pe care Pilsudski a exploatat-o în mod strălucit. Polonezii au lansat o contraofensivă surpriză în flancuri, lovind în spatele liniilor inamice şi forţându-i pe sovietici să se retragă. Un număr de divizii ale Armatei Roşii au trecut în Prusia Orientală, unde aveau să fie dezarmate şi internate în lagăre de prizonieri, în total, aproape 100.000 de ruşi s-au predat armatei poloneze. Moscova a fost nevoită să ceară încheierea armistiţiului, care a fost urmată de semnarea în martie 1921, la Riga, a unui tratat de pace. Prevederile Tratatului au stabilit un traseu al frontierei mult mai dezavantajos pentru Rusia Sovietică decât cel pe care îl oferise lordul Curzon.

Dezastrul din Polonia şi eşecul planurilor ambiţioase legate de Europa Occidentală au avut un efect profund demoralizant asupra lui Lenin, care ieşea învins din prima confruntare directă cu naţionalismul european. Aşa-zişii eliberatori ruşi nu întâmpinaseră doar rezistenţa „gărzilor albe poloneze”, ci pe aceea a întregii naţiuni poloneze. „Polonezii au văzut în soldaţii Armatei Roşii nişte inamici, nu fraţi sau eliberatori”, i se plângea Lenin unui comunist german.

Sentimentele, gândurile şi acţiunile lor nu erau sociale sau revoluţionare, ci naţionaliste, imperialiste. Revoluţia poloneză pe care o aşteptam nu s-a produs. Muncitorii şi ţăranii… s-au situat de partea duşmanului de clasă, i-au lăsat pe curajoşii soldaţi ai Armatei Roşii să moară de foame, i-au încolţit şi ucis.

Experienţa poloneză l-a vindecat pe Lenin de iluzia că instigarea la ura de clasă, care se dovedise atât de eficientă în Rusia, putea înfrânge sentimentele naţionale oricând şi oriunde. În plus, ea l-a făcut pe liderul bolşevic să devină extrem de precaut în legătură cu implicarea Armatei Roşii dincolo de graniţele statului sovietic. Troţki îi mărturisea lui Ciang Kai-şek, care a vizitat Moscova în 1923 ca reprezentant al Kuomintangului (pe atunci aliat al comuniştilor), că Lenin ordonase în urma războiului cu Polonia ca trupele sovietice să nu mai fie niciodată folosite în lupta împotriva „imperialismului”, pentru a evita confruntarea directă cu forţele naţionaliste.

Imediat după încheierea celui de-al doilea congres al Cominternului, Comitetul Executiv a trecut la punerea în practică a rezoluţiilor acestuia, în Occident s-au repetat evenimentele care zdruncinaseră cu două decenii mai devreme unitatea social-democraţiei ruse. Rând pe rând, facţiunile radicale ale mişcărilor social-democrate s-au desprins de acestea, formând partide comuniste. Sciziunile au avut ca efect slăbirea tuturor partidelor socialiste europene.

Partidul Socialist Italian (PSI) a fost singura organizaţie socialistă europeană importantă care a participat la Congres. Majoritatea reprezentanţilor italieni, în frunte cu G. M. Serrati, au votat pentru adoptarea celor douăzeci şi una de condiţii şi s-au alăturat Cominternului. Restul membrilor delegaţiei italiene, deşi se opuseseră, au preferat să se supună, în interesul unităţii socialiste, în loc să părăsească partidul. Reformiştii nu au fost excluşi, aşa cum cerea Articolul 2, ci au rămas în partid, lucru pe care Lenin l-a considerat inacceptabil. Refuzul de a-i exclude a marcat declanşarea unei campanii de calomnii împotriva lui Serrati, cu susţinerea Cominternului. Campania a inclus acuzaţii de luare de mită, care – deşi absolut nefondate – au condus la excluderea lui din Comintern. Colaboratorii lui Serrati au sfârşit prin a se supune voinţei sovieticilor şi au părăsit PSI, înfiinţând Partidul Comunist Italian (PEI). În cadrul alegerilor parlamentare organizate la scurt timp după aceea, comuniştii italieni au obţinut zece la sută din voturile acordate taberei socialiste. Sciziunea a slăbit puternic stânga italiană, facilitând ascensiunea la putere a lui Mussolini în 1922.

Partidul Socialist Francez a votat în decembrie 1920, cu o majoritate de trei la unu, intrarea în Internaţionala Comunistă. Câştigătorii s-au constituit în Partidul Comunist, iar minoritatea învinsă a păstrat, ca şi în Italia, denumirea de Partid Socialist.

În Germania, elementele cele mai radicale erau concentrate în Partidul Social-Democrat Independent (USPD), adept al unei guvernări de tip sovietic. După îndelungi ezitări, USPD a votat, în octombrie 1920, acceptarea condiţiilor Cominternului şi aderarea la acesta. Socialiştii germani s-au împărţit în trei facţiuni. Un prim grup, provenit din Liga Spartachistă, a format Partidul Comunist Unit din Germania (VKPD), un al doilea grup a rămas în cadrul USPDului, iar ultimul s-a alăturat Partidului Socialist. VKPD a devenit cel mai mare partid comunist din afara Rusiei. Ca şi în Italia, sciziunea a uşurat ascensiunea extremei naţionaliste, care se confrunta acum cu trei partide socialiste concurente, în locul unui front socialist unit.

În celelalte ţări europene, partidele comuniste create la iniţiativa Cominternului au avut o audienţă redusă.

Cel de-al doilea obiectiv al Internaţionalei Comuniste în ordinea importanţei, acela de a infiltra şi controla sindicatele, era mult mai greu de atins, dată fiind atracţia mult mai mică exercitată de lozincile comuniste asupra muncitorimii, în raport cu intelectualitatea. Lenin îşi îndemna însă adepţii să folosească orice mijloace pentru a câştiga influenţă în sânul mişcării sindicale. „Trebuie”, scria el,

ca la nevoie… să recurgem la orice şiretlic, viclenie sau acţiune ilegală, la ascunderea adevărului, pentru a pătrunde şi a ne putea menţine în organizaţiile sindicale, pentru a desfăşura prin intermediul lor, cu orice preţ, activitatea comunistă.

Cel mai mare succes l-a înregistrat Comintern-ul în rândul muncitorilor din Franţa, ţară cu puternice tradiţii sindicale. Şi totuşi, eforturile de a controla mişcarea sindicală europeană, în sensul Articolului 9 din rezoluţia Cominternului, au eşuat: „în cei cincisprezece ani care au urmat [1920-1935]”, scrie Franz Borkenau, „comuniştii occidentali s-au dovedit incapabili să preia controlul fie şi numai al unui singur sindicat”.

Descumpănit şi iritat de aceste eşecuri, Lenin le-a pus pe seama inerţiei şi lipsei de curaj a europenilor: „Comuniştii englezi trebuie învăţaţi, învăţaţi şi iar învăţaţi să lucreze asemenea bolşevicilor”. Hrăniţi cu ideea că lupta de clasă era unica realitate socială, ruşii refuzau să plece urechea la avertismentele celor care le spuneau că Europa era q altfel de lume. Însă, aşa cum experienţa avea să demonstreze în mod repetat, muncitorii şi agricultorii europeni nu erau nici anarhişti, nici lipsiţi de sentimente patriotice. Faptul că în Rusia comunismul găsise un teren mult mai propice decât în Occident se datora acelui factor imponderabil atât de dispreţuit de către Marx: cultura politică.

Nu trebuie uitat că în ţările europene mai avansate cetăţenii beneficiau de un sistem de asigurări sociale care îi făcea să fie interesaţi în menţinerea statu-quoului: ajutoare de şomaj, asigurări de boală şi pensii. Primind astfel de ajutoare din partea statului, era puţin probabil ca muncitorii să dorească răsturnarea regimului capitalist şi să rişte pierderea beneficiilor pe care le câştigaseră de-a lungul timpului, de dragul ofertei mai generoase, însă mult mai nesigure, a comuniştilor. Bolşevicii ignorau acest aspect, fiindcă Rusia prerevoluţionară nu cunoscuse nimic asemănător.

Deşi îşi concentra eforturile asupra ţărilor industrializate, Comintem-ul nu scăpase din vedere coloniile. Cu mult înainte de Revoluţie, lectura cărţii lui J. A. Hobson, Imperialismul (1902), îl convinsese pe Lenin că supravieţuirea capitalismului în stadiile sale avansate se datora numai materiilor prime, forţei de muncă şi pieţelor de desfacere oferite de colonii. A lipsi capitalismul de aceste profituri însemna, după părerea lui Lenin, a-i da lovitura de graţie.

În colonii nu exista însă un „proletariat” şi, prin urmare, nici baza socială pentru o revoluţie comunistă. Pentru a le atrage în lupta împotriva „imperialismului”, trebuia găsit ceva care să înlocuiască lupta de clasă. Lenin a descoperit acest „ceva”, în naţionalism. Reacţionar în ţările capitaliste, naţionalismul îndeplinea în coloniile acestora o funcţie progresistă. Strategia lui Lenin viza declanşarea în colonii a unor războaie de „eliberare naţională”, în care masele populare împreună cu „burghezia locală” urmau să izgonească forţele colonialiste. Comuniştii trebuiau să participe la această luptă şi să o conducă, menţinându-şi însă o identitate distinctă. Odată obţinută victoria, ei urmau să întoarcă masele împotriva foştilor aliaţi „burghezi”.

Puţinii comunişti din regiunile coloniale care au luat parte la congresul Cominternului au ridicat obiecţii faţă de o astfel de strategie, cu argumente de natură morală şi pragmatică. Ei refuzau să facă front comun cu duşmanii de clasă, pe care nu îi considerau cu nimic mai buni decât colonialiştii şi nu voiau să îmbrăţişeze cauza naţionalistă, pe care o considerau reacţionară. Lenin şi-a menţinut însă poziţia şi a obţinut câştig de cauză. Cel de-al II-lea Congres al Cominternului a aprobat o rezoluţie privind „sprijinirea activă a mişcărilor de eliberare” din colonii.

Evenimentele din Turcia şi China au scos în evidenţă riscurile unei astfel de politici.

Kemal Atatiirk, şeful statului turc, a cerut ajutorul Moscovei pentru a-şi debarasa ţara de forţele de ocupaţie ale Aliaţilor. Oricâtă nevoie avea de sprijinul rusesc, Atatiirk nu intenţiona totuşi să tolereze activitatea comuniştilor pe teritoriul Turciei, aşa încât a desfiinţat Partidul Comunist Turc şi a instaurat dictatura în numele partidului pe care îl conducea. Richard Loewenthal avea să spună despre el că era primul dictator naţionalist care a adoptat modelul politic comunist, fără a îmbrăţişa ideologia comunistă.{46}

În China anilor ’20, strategia comuniştilor de sprijinire şi totodată de infiltrare a forţelor naţionaliste a condus la un dezastru încă şi mai mare. Rusia Sovietică a încheiat o înţelegere cu Partidul Naţionalist (Kuomintang) fondat de Sun Yat-sen şi condus de succesorul acestuia, generalul Ciang Kai-şek, prin care îi sprijinea în lupta împotriva forţelor străine de pe teritoriul Chinei. În schimb, comuniştii chinezi erau acceptaţi în rândurile Kuomintangului. Însă, în 1927, când îşi simţea deja poziţia asigurată, Ciang a rupt cu comuniştii, excluzându-i din Kuomintang şi desfiinţându-le sindicatele.

Dacă în operaţiunile desfăşurate în străinătate, Rusia Sovietică ar fi trebuit să se bazeze exclusiv pe comunişti, şansele ei de succes ar fi fost extrem de limitate: în primăvara anului 1919, când a fost creat Comintern-ul, existau probabil în Anglia mai mulţi vegetarieni, sau în Suedia mai mulţi nudişti, decât comunişti. În 1920-1921, numărul simpatizanţilor din afara Rusiei crescuse deja în mod considerabil, dar chiar şi aşa comuniştii erau prea puţini pentru a putea organiza o revoluţie sau pentru a modifica politica guvernelor din ţările lor faţă de Moscova. Singurele succese externe – mai ales în Occident – cu care Moscova se putea lăuda în anii ’20 erau datorate mai cu seamă liberalilor şi „tovarăşilor de drum”, oameni care erau gata să susţină cauza sovietică, fără a deveni comunişti. În timp ce liberalii respingeau atât teoria cât şi practica bolşevică, dar găseau totuşi puncte de înţelegere cu comuniştii, aşa-zişii tovarăşi de drum apreciau comunismul ca pe un fenomen pozitiv, dar nu doreau să se supună disciplinei de partid. Ambele categorii au adus Rusiei Sovietice servicii de nepreţuit.

Marea majoritate a liberalilor şi a tovarăşilor de drum ai comunismului o alcătuiau intelectualii. În ciuda caracterului lui contestabil, intelectualii se simţeau atraşi de regimul bolşevic pentru că era primul, de la Revoluţia franceză şi până atunci, în care oameni de felul lor aveau acces la putere, în Rusia Sovietică, intelectuali care cu numai câţiva ani în urmă băteau străzile Europei, exilaţi trăind de pe o zi pe alta, aveau acum autoritatea să îi exproprieze pe capitaliştii cei mai puternici, să-şi execute adversarii politici şi să pună căluş ideilor „reacţionare”. Fiind aproape cu totul lipsiţi de experienţa puterii, intelectualii aveau tendinţa să-i supraestimeze orbeşte virtualităţile. Iată ce scria jurnalistul american Eugene Lyons, referindu-se la comuniştii şi tovarăşii de drum care se înghesuiau să viziteze Moscova în anii ’20:

Proaspăt sosiţi din oraşele în care erau dispreţuiţi şi persecutaţi, nu se aflaseră niciodată atât de aproape de fagurii cu miere ai puterii, al căror gust li se părea îmbătător. Şi, luaţi aminte, nu era vorba de simulacrul de putere pe care îl dă conducerea unui partid revoluţionar clandestin şi oprimat, ci de puterea pe care ţi-o oferă armatele, avioanele, poliţia, supunerea necondiţionată a subalternilor şi perspectiva de a domina cândva întreaga lume. Odată eliberaţi de riscurile şi răspunderile care îi măcinau în ţările lor, dorinţa de a avea o situaţie, o carieră, privilegii căpătase la ei forme luxuriante… Cine nu cunoaşte îndeaproape mişcarea revoluţionară din ţara lui nu poate înţelege nerăbdarea şi vibraţia interioară cu care radicalii europeni luau contact cu realităţile unui regim proletar în exerciţiul funcţiunii, nici exaltarea care îi cuprindea în faţa emblemelor şi simbolurilor acestui regim. Era o împlinire, o identificare electrizantă cu Puterea. Cuvinte, imagini şi culori, refrene şi gânduri care în mintea mea erau legate de ani de arzătoare aşteptare şi, într-o oarecare măsură, chiar de ideea de sacrificiu, le vedeam, auzeam, simţeam pretutindeni, expuse la loc de onoare, semne ale autorităţii, ale unei puteri nelimitate!

Liberalii şi socialiştii occidentali care vizitau Rusia la invitaţia guvernului sovietic nu se lăsau, în general, înşelaţi de aparenţa de democraţie pe care încerca să o prezinte regimul. Explicau însă această latură întunecată a realităţii sovietice fie ca pe o moştenire a ţarismului şi o consecinţă a ostilităţii Occidentului, fie ca pe un efect secundar inevitabil al construirii unei societăţi cu adevărat libere şi egalitare.

O atitudine similară, motivată însă de raţiuni diferite, era aceea a reacţionarilor occidentali, care simpatizau Rusia Sovietică doar pentru că guvernele lor, cu care se găseau în dezacord, o detestau. Spre a relua cuvintele celor de la The New Republic: „iubeau Rusia pentru duşmanii pe care îi avea”. Din acelaşi motiv, unii senatori americani izolaţionişti apărau cauza Rusiei comuniste, iar William Randolph Hearst, magnatul presei americane, deşi avea o reputaţie de ultrareacţionar, ridica în slăvi regimul condus de Lenin, numindu-l „cea mai avansată democraţie din lume”. Hearst îi dispreţuia pe englezi, or, englezii erau antisovietici. În anii ’30, acelaşi Hearst avea să devină admiratorul lui Hitler.

Tovarăşii de drum occidentali s-au dovedit deosebit de utili, mai ales după ce comuniştii şi-au pierdut credibilitatea externă din cauza obedienţei lor totale faţă de Moscova. Pe de altă parte, aceşti tovarăşi de drum, care aveau reputaţia de a asculta numai de vocea propriei conştiinţe, se bucurau de un respect considerabil. Reputaţia de independenţă funcţiona mai cu seamă în cazul anumitor scriitori proeminenţi, a căror celebritate literară părea să constituie o garanţie a integrităţii. Luările de poziţie prosovietice ale unor scriitori renumiţi ca Romain Rolland, Anatole France, Amold Zweig şi Lion Feuchtwanger şi ale unor savanţi precum Sidney şi Beatrice Webb sau Harold Laski exercitau o influenţă considerabilă în rândul elitelor occidentale. Moscova îi cultiva cu asiduitate pe intelectualii străini simpatizanţi ai cauzei sovietice, tratându-i cu o deferenţă cu care nu erau obişnuiţi în ţările lor.

Drept răsplată, tovarăşii de drum înfăţişau opiniei publice occidentale imaginea unei Rusii comuniste care se străduia, în condiţii extrem de dificile, să înfăptuiască idealurile cele mai de preţ ale civilizaţiei occidentale. Treceau însă sub tăcere rolul partidului şi al poliţiei politice, descriind Rusia ca pe o ţară guvernată de soviete alese în mod democratic – un soi de echivalent al adunărilor cetăţeneşti din oraşele americane.

Motivaţiile acestor atitudini erau la fel de diferite ca şi personalităţile celor care mergeau în pelerinaj la Moscova: „universitari mânaţi de neastâmpărul nonconformismului, atei aflaţi în căutarea unei religii, fete bătrâne în căutare de compensaţii revoluţionare, radicali care încercau să refacă puritatea unor crezuri zdruncinate”. Angelica Balabanov, căreia se cuvine să-i dăm crezare, căci s-a numărat printre secretarii Cominternului, mărturisea că vizitatorii erau de la bun început plasaţi în una dintre următoarele patru categorii: „superficiali, naivi, ambiţioşi sau venali”. În realitate, puţini erau aceia care puteau fi încadraţi cu precizie doar într-una dintre grupe. Un idealist „naiv” rămânea mai statornic în credinţa lui dacă primea imboldul celebrităţii sau al banilor, în timp ce un oaspete „venal” se bucura mai mult de stimulentele materiale dacă le putea justifica prin formule idealiste de genul „comerţul, promotor al păcii”.

Interesele materiale, nu neapărat sub forma mercenariatului făţiş, făceau din mulţi vizitatori străini purtători de cuvânt ai comunismului. Cei care se arătau dispuşi să joace un astfel de rol intrau sub aripa ocrotitoare a puternicei maşini de propagandă sovietice, care ştia să aibă grijă de protejaţii ei. Tovarăşii de drum englezi aveau acces la „Clubul de lectură al stângii”, patronat de Victor Gollanez, care în 1939, la apogeul popularităţii sale, distribuia literatură prosovietică unui număr de circa 50.000 de abonaţi. Cărţile cu orientare asemănătoare ale editurii Penguin se vindeau cu sutele de mii. Lucrul acesta se petrecea într-o vreme în care Întuneric la amiază a fostului comunist Arthur Koestler, carte care avea să devină mai târziu clasică, se tipărea în Anglia într-un prim tiraj de 1000 de exemplare şi înregistra într-un an mai puţin de 4000 de vânzări. Paisprezece editori au respins Ferma animalelor a lui Orwell, pe motiv că era antisovietică. Ziariştii străini acreditaţi la Moscova aveau un stil de viaţă pe care colegii lor de aiurea cu greu şi l-ar fi putut permite – bineînţeles, dacă ştiau să se plieze cerinţelor puterii sovietice. Alternativa era discreditarea urmată de expulzare. Cât despre oamenii de afaceri care simpatizau cu regimul, se găsea întotdeauna un ban de câştigat din comerţ şi concesiuni.

Majoritatea aşa-zişilor tovarăşi de drum se încadrau probabil în categoria „naivilor”. Credeau ceea ce li se spunea despre experimentul comunist, pentru că doreau cu disperare să vadă o lume eliberată de război şi nevoi. Capitalismul îi dezgusta fiindcă tolera existenţa sărăciei în mijlocul opulenţei şi fiindcă părea condamnat, din cauza contradicţiilor lui interne, să conducă în mod inevitabil la război. Esteţii, revoltaţi de vulgaritatea culturii de masă, erau încântaţi de efortul comuniştilor de a deschide poporului drumul spre cultura „înaltă”. Ei considerau că omul şi societatea pot fi conduşi la perfecţiune. Lumea din jurul lor fiind însă atât de departe de această perfecţiune, erau dispuşi să ia idealurile comuniste drept realitate şi învăţau treptat să închidă ochii în faţa a tot ceea ce contrazicea aspiraţiile lor. Koestler povesteşte cum, trăind în Rusia anilor ’30, într-o epocă de foamete şi de aneantizare a drepturilor omului, căpătase reflexul de a filtra mental tot ceea ce vedea şi de a considera realitatea sovietică drept irealitate – „o membrană tremurătoare care despărţea viitorul de trecut”. Acest „filtru mental… îmi îngăduia să atribui tot ceea ce mă şoca «moştenirii trecutului» şi să văd în tot ceea mă încânta «semnele lumii viitoare»”. O minte astfel condiţionată se putea obişnui cu aproape orice.

Exemplul clasic al tovarăşului de drum idealist este John Reed. Fiul unor părinţi bogaţi, absolvent al Universităţii Harvard, Reed a făcut în 1917 o călătorie în Rusia, fără a avea nici cea mai mică idee despre realităţile de acolo, despre limba ţării sau despre socialism. Martor al evenimentelor din octombrie 1917, americanul avea să relateze lovitura de stat bolşevică în cartea Zece zile cure au zguduit lumea, apărută în 1919 şi prefaţată de însuşi Lenin. Fiind concepută sub forma unui scenariu de film, în care bolşevicii jucau rolul „băieţilor buni”, iar adversarii lor pe acela al „răilor”, cartea lui Reed a fost receptată ca o mărturie autentică, deşi nu depăşea nivelul unui manifest propagandistic scris de un american aflat în căutare de emoţii romantice. Reed avea să devină ulterior membru al Cominternului, pe care l-a părăsit însă repede, deziluzionat de practicile lui autoritare.{47}

Ne-am putea imagina că adversitatea declarată a regimului comunist faţă de capitalism, ca şi lipsa lui de respect pentru proprietatea privată făceau din comunitatea de afaceri occidentală duşmanul de moarte al Rusiei Sovietice. În realitate, mulţi dintre capitaliştii înfăţişaţi în afişele propagandei sovietice ca nişte burtoşi cu jobene manifestau faţă de regimul de la Moscova o atitudine cel puţin prietenoasă. Nicio altă categorie socială nu promova cooperarea cu Rusia Sovietică cu mai multă asiduitate şi eficienţă decât o făceau oamenii de afaceri americani şi europeni. Primele misiuni comerciale sovietice sosite în Vest în vara anului 1920, cu obiectivul de a obţine credite şi echipamente, au fost întâmpinate de marii afacerişti cu braţele deschise. Cercurile de afaceri considerau că Rusia – privită de unii ca cea mai mare piaţă de desfacere „neexplorată” din lume – le putea oferi perspective comerciale şi investiţionale nelimitate. Optimismul legat de viitorul experimentului comunist a atins cote maxime la începutul lui 1921, odată cu lansarea de către Moscova a Noii Politici Economice, care marca o relativă deschidere spre iniţiativa privată şi părea să anunţe abandonarea metodelor comuniste.

Oamenii de afaceri occidentali, dornici să exploateze resursele naturale ruseşti şi să găsească un nou debuşeu pentru produsele lor, găseau mai multe argumente pentru a justifica reluarea relaţiilor comerciale cu un regim care încălcase, în Rusia şi în afara ei, toate normele unui comportament civilizat. Primul era că fiecare ţară are dreptul să se conducă aşa cum găseşte de cuviinţă. Sau, cum scria Bernard Baruch în 1920, „Ruşii au, după părerea mea, dreptul să aleagă cum să fie guvernaţi.” Argumentul este perfect raţional, cu condiţia ca ruşii să fi avut într-adevăr dreptul să aleagă regimul care îi conducea.

Al doilea argument era că, în măsura în care este o lecţie de bun simţ şi o lovitură dată doctrinelor abstracte, comerţul reprezintă un factor de civilizaţie. Lloyd George motiva menţinerea relaţiilor comerciale cu Rusia cu argumentele următoare: „Am eşuat în încercarea de a readuce Rusia pe calea cea bună prin forţă. Cred că vom putea face acest lucru prin comerţ, care are darul de a trezi la realitate. Aritmetica elementară cu care operează schimburile economice va face rapid evidentă extravaganţa teoriilor comuniste.” Henry Ford, care reuşea să îmbine fanatismul anticomunist şi antisemit cu relaţii comerciale profitabile cu Uniunea Sovietică, era şi el convins de forţa de influenţare morală a pragmatismului economic. Cu cât comuniştii aveau să îşi dezvolte mai mult industria, cu atât mai raţional avea să devină comportamentul lor, fiindcă „în mecanică şi în morală raţiunea este una singură”.

O altă explicaţie a disponibilităţii oamenilor de afaceri de a avea raporturi normale cu Rusia Sovietică o constituia tendinţa lor de a considera teoriile comuniste simple mijloace propagandistice destinate maselor. Pur şi simplu, nu puteau crede că un om întreg la minte ar fi fost capabil să ia în serios idei de o asemenea extravaganţă. Prin urmare, comuniştii fie nu credeau în teoriile pe care le promovau – lucru care putea fi scos la iveală dacă li se ofereau tentaţii materiale –, fie credeau şi atunci aveau să piardă curând puterea, fiind înlocuiţi cu conducători mai realişti. În oricare dintre variante, nu era nimic rău în a-i pune la încercare.

* * *

Regimul sovietic încuraja aceste tendinţe nu numai pentru că avea o nevoie disperată de capitaluri occidentale, ci şi pentru că îşi făcuse calculul – care avea să se dovedească, după cum vom vedea, corect – că relaţiile comerciale aveau să deschidă calea spre recunoaşterea diplomatică.

Printr-o propagandă sistematică, Moscova a reuşit să proiecteze în afară o imagine favorabilă a comunismului. Vom aborda în capitolul următor acţiunile de propagandă internă ale regimului sovietic, rezumându-ne deocamdată la câteva consideraţii asupra dimensiunii lor internaţionale. Prin anvergura şi intensitatea lor, aceste acţiuni au avut un caracter unic: Lenin făcea din propagandă o chestiune de maximă prioritate, convins că, împreună cu lipsa de unitate a adversarilor, propaganda era un factor esenţial pentru supravieţuirea regimului în cele mai dificile circumstanţe. Prima condiţie era însă exercitarea unui control absolut asupra tuturor surselor de informaţii.

Moscova a naţionalizat serviciile telegrafice, creând agenţia ROSTA (Agenţia Telegrafică Rusă), care în 1925 avea să fie rebotezată TASS. Agenţia deţinea monopolul ştirilor privitoare la Rusia Sovietică.

Într-o epocă în care presa reprezenta principala sursă de informaţii, calea cea mai sigură de a asigura o prezentare favorabilă a regimului sovietic în străinătate era acreditarea numai a acelor ziare şi ziarişti care dădeau dovadă de o atitudine cooperantă. Dat fiind că fiecare dintre marile ziare dorea să aibă un birou de presă la Moscova, majoritatea lor au respectat cerinţa de a trimite în Rusia corespondenţi cu orientare convenabilă. Ziariştii străini au învăţat rapid să minimalizeze, să selecteze sau, la nevoie, să treacă sub tăcere informaţiile defavorabile, să nu mai facă distincţie între intenţiile şi realităţile regimului şi să-i ia în derâdere pe criticii acestuia. Odată „adaptaţi”, ei ajungeau să se autocenzureze şi, mai devreme sau mai târziu, să se transforme în promotori ai propagandei sovietice. Înainte de a da drumul unei depeşe, corespondenţii de presă trebuiau să obţină aprobarea departamentului de presă al Comisariatului pentru Afaceri Externe. „Erau invitaţi”, îşi aminteşte scriitorul şi corespondentul englez Malcolm Muggeridge, „pentru a li se cenzura textele, aşa cum prezentau odinioară eseurile spre citire profesorilor de la Cambridge, urmărind neliniştiţi fiecare încruntare sau ezitare a funcţionarului sovietic şi aşteptând cu groază momentul în care creionul cobora pe hârtie ca să taie ceva.” Un cenzor a refuzat odată să-i permită lui Muggeridge să transmită o relatare, cu explicaţia: „Nu puteţi spune aşa ceva, pentru că e adevărat.”

Ziarele care nu intrau în joc – exemplul tipic era Times, de la Londra – nu primeau permisiunea de a trimite reporteri la Moscova. New York Times, în schimb, avea un corespondent extrem de „ascultător”, pe Walter Duranty, pe care stilul luxos de viaţă şi favorurile unei amante rusoaice l-au convins să devină apologetul regimului sovietic. Relatările lui, care au mers cu deformarea realităţilor ruseşti până la a nega foametea din Ucraina din anii 1932–1933, care a făcut milioane de victime, au contribuit la dezvoltarea în Statele Unite a unui curent de opinie favorabil Uniunii Sovietice a lui Stalin, ceea ce a creat condiţiile pentru restabilirea în 1933 a relaţiilor diplomatice dintre cele două ţări.

Moscova a influenţat opinia publică occidentală şi prin finanţarea unor ziare străine. Exemplul cel mai grăitor este cel al organului de presă al aripii radicale a Partidului Laburist, Daily Herald. La începutul anilor ’20, ziarul se afla într-o situaţie materială dificilă. Confruntat cu perspectiva falimentului, redactorul-şef, George Lansbury, a întreprins o călătorie la Moscova, în căutare de sprijin financiar. Obţinând subvenţiile pe care le dorea, Daily Herald a adoptat o poziţie prosovietică lipsită de orice echivoc, în cursul aceluiaşi an, Krasin şi Kamenev, aflaţi la Londra pentru a încheia un acord comercial cu Marea Britanie, i-au înmânat lui Lansbury pietre preţioase şi platină în valoare de 40.000 de lire sterline, plus suma lichidă de 35.000 de lire sterline. Neşansa lor a făcut ca Scotland Yard-ul să îi fi urmărit. Cazul a fost făcut public şi Kamenev a trebuit să părăsească Marea Britanie, iar Lansbury să înapoieze banii. Serviciile pe care le-a adus Moscovei nu l-au împiedicat pe Lansbury să fie ales în 1931 preşedinte al Partidului Laburist.

Prin mijloace de acest gen, adevărul despre Rusia Sovietică a fost din ce în ce mai mult ocultat, iar atmosfera a devenit favorabilă reluării cooperării economice şi normalizării relaţiilor diplomatice.

Problema datoriilor Rusiei reprezenta principalul obstacol în calea extinderii relaţiilor comerciale şi diplomatice. În ianuarie 1918, prin refuzul guvernului sovietic de a-şi asuma obligaţiile contractate de guvernele precedente, statele şi deţinătorii străini de bonuri de tezaur ruseşti au pierdut o sumă estimată la 6,59 miliarde de dolari – care, în termenii puterii de cumpărare, echivala în 1990 cu de zece ori cifra respectivă. Pe de altă parte, decretele de naţionalizare au adus pierderi considerabile proprietarilor şi acţionarilor străini ai întreprinderilor ruseşti. Numai investitorii francezi, de exemplu, au pierdut 2,8 miliarde de dolari.

Moscova, conştientă de dimensiunile problemei, nu avea nici voinţa, nici capacitatea de a o rezolva în mod satisfăcător, mulţumindu-se să fluture periodic în faţa creditorilor perspectiva iluzorie a rambursării datoriilor. Deşi îşi recunoştea „în principiu” obligaţiile, regimul sovietic punea nişte condiţii de natură să golească acest „principiu” de sens. Principala condiţie pusă Occidentului pentru a-şi putea recupera pierderile era să acorde Rusiei compensaţii pentru daunele provocate de pretinsa intervenţie străină din timpul războiului civil. Unul dintre rapoartele confidenţiale pregătite de un funcţionar al Comisariatului pentru Finanţe ne dă o idee despre noţiunea pe care şi-o făceau sovieticii despre aceste pierderi. Punând pe seama Aliaţilor toate costurile războiului civil, împreună cu compensaţiile pentru pierderile umane suferite de Armata Roşie, funcţionarul respectiv obţinea suma de 8,25 miliarde de dolari. La această cifră se adăugau alte 15 miliarde, ca „pierderi cauzate de pogromuri” şi „daune morale” datorate poporului rus. Adăugând în fine epidemiile, scăderea nivelului de educaţie şi alte pierderi suferite de Rusia începând cu octombrie 1917, se ajungea la suma totală de 92,9 miliarde, de zece ori datoria externă a Rusiei.

Problema raporturilor cu această ţară care nu îşi onora datoriile a fost abordată iniţial prin soluţia iluzorie a stabilirii de relaţii comerciale cu cooperativele ruseşti. Deşi instituţiile cu pricina fuseseră naţionalizate,

Occidentul şi Moscova pretindeau că ar fi fost vorba de asociaţii private, în aprilie 1921, Marea Britanie a încheiat un acord comercial cu Rusia. Alte ţări aveau să îi urmeze curând exemplul.

Patru erau ţările care îi interesau în mod deosebit pe arhitecţii politicii externe ruseşti: Franţa, Statele Unite, Marea Britanie şi Germania. Prioritatea principală o reprezenta Germania.

Franţa continua să rămână un duşman neîmpăcat al Rusiei Sovietice, atât din cauza pierderilor grele pe care le suferise în urma Revoluţiei, cât şi a temerilor legate de o posibilă alianţă sovieto-germană. Pentru a face faţă acestei din urmă eventualităţi, Franţa a creat un „cordon sanitar” între cele două ţări, ducând faţă de Germania de la Weimar o politică intransigentă, care avea să îi împingă pe naţionaliştii germani în braţele bolşevicilor. Moscova nu avea prin urmare motive să aştepte nimic bun de la Franţa.

Statele Unite, care se ţinuseră departe de rivalităţile de pe continentul european şi fuseseră destul de puţin afectate de exproprierile şi abuzurile guvernului sovietic, considerau Rusia Sovietică nelegitimă şi refuzau să întreţină relaţii oficiale cu ea. Secretarul de stat american motiva în 1920 atitudinea ţării sale faţă de regimul sovietic prin încălcarea de către acesta a „tuturor normelor şi convenţiilor recunoscute prin dreptul internaţional”. Conducătorii sovietici, adăuga el, „au promis în mod repetat să încheie acorduri cu puterile străine şi să îndeplinească obligaţiile care le revin, fără a avea însă nici cea mai mică intenţie de a-şi respecta obligaţiile sau de a pune în practică eventualele acorduri”. Mai mult chiar, continua secretarul de stat, au afirmat

că însăşi supravieţuirea bolşevismului în Rusia, ca şi rămânerea lor la putere depind şi trebuie să depindă şi pe mai departe de declanşarea unor revoluţii în toate marile state civilizate, inclusiv în Statele Unite…

Administraţia de la Washington a refuzat prin urmare să acorde recunoaştere diplomatică Rusiei Sovietice, fără a pune însă piedici relaţiilor comerciale dintre cetăţenii americani şi aceasta. La nivelul anilor ’20, era un lucru deloc neglijabil.

Marea Britanie şi-a normalizat relaţiile cu Rusia Sovietică. Churchill avertizase că bolşevicii, dat fiind fanatismul lor, nu puteau fi convinşi să-şi abandoneze doctrina: „Din punctul lor de vedere, sistemul comunist nu şi-a dovedit încă superioritatea pentru că nu a fost aplicat la o scară suficient de mare şi, pentru a avea succes, va trebui extins în întreaga lume.” Majoritatea politicienilor britanici considerau însă anticomunismul lui Churchill o obsesie personală, ceea ce explică lipsa de reacţie la avertismentele lui, situaţie care avea să se repete şi în cazul ameninţării naziste.

Germania era pentru regimul sovietic cheia realizării ambiţiilor sale pe plan internaţional. Ţara europeană cea mai industrializată şi cu muncitorimea cea mai numeroasă, ea fusese redusă de aliaţi la rolul de paria. În cazul ei însă, obstacolul principal nu îl reprezentau naţionaliştii sau capitaliştii, care erau dispuşi să facă front comun cu bolşevicii împotriva Aliaţilor, ci social-democraţii. Intelectualii care conduceau SPD-ul salutaseră preluarea puterii de către comunişti în octombrie 1917, dar criticau suprimarea libertăţilor politice, pe care le considerau vitale pentru socialism. Aceste critici, ca şi orientarea pro-aliată a social-democraţilor germani, au făcut imposibilă colaborarea cu Moscova, care şi-a îndreptat atenţia spre naţionaliştii conservatori şi radicali.

Naţionaliştii germani, obsedaţi de Tratatul de la Versailles, erau gata să cadă la înţelegere cu oricine i-ar fi sprijinit în anularea urmărilor acestuia şi în primul rând cu Rusia. Imediat după ce prevederile Tratatului au fost făcute publice (mai 1919), Comisariatul pentru Afaceri Externe de la Moscova le-a denunţat în termenii cei mai categorici, iar Comintern-ul a emis o proclamaţie intitulată „Jos Tratatul de la Versailles!” Un an mai târziu, în timpul puciului organizat de politicienii de dreapta şi de generali cu scopul de a instaura o dictatură militară (aşa-zisul puci „Kapp” din martie 1920, eşuat de altfel), liderii Partidului Comunist German, foarte probabil la ordinul Moscovei, au adoptat o poziţie neutră, afirmând că „proletariatul nu va ridica nici măcar un deget pentru a salva republica democrată”. Neputând avea o Germanie comunistă, Moscova prefera o dictatură militară de dreapta unui guvern social-democrat.

Cel mai important susţinător al ideii unei alianţe între Germania şi Rusia Sovietică era generalul Hans von Seeckt, şef al comandamentului armatei şi ofiţerul german cu gradul cel mai înalt. Seeckt considera armata adevăratul suflet al Germaniei. Tratatul de la Versailles, prin care ţara fusese practic dezarmată, însemna din punctul lui de vedere condamnarea la moarte a naţiunii germane. Numit în 1920 în fruntea Reichswehrului, el concepuse planul refacerii în secret a capacităţii militare a Germaniei, în contradicţie cu prevederile Tratatului de la Versailles. Era un obiectiv care nu putea fi atins decât cu sprijinul Rusiei Sovietice. Iată ce scria Seeckt: „Singura şansă a Germaniei de a-şi recâştiga statutul de mare putere o reprezintă colaborarea consecventă cu o Rusie Mare.” Generalul a iniţiat discuţii cu Radek şi alţi reprezentanţi sovietici asupra unei cooperări militare menite să permită Germaniei să ocolească acele prevederi ale Tratatului care îi interziceau să deţină material de război modern: avioane, artilerie grea, tancuri şi gaze de luptă. Colaborarea iniţiată de el a continuat până în toamna anului 1933 şi avea să se dovedească extrem de importantă în pregătirea armatelor germană şi sovietică pentru cel de-al doilea război mondial.

În vara anului 1920, când Armata Roşie se afla la porţile Varşoviei, Seeckt a salutat o eventuală victorie a Rusiei ca pe un prim pas în lichidarea urmărilor păcii de la Versailles: dacă Polonia era distrusă, iar Rusia şi Germania ajungeau din nou să aibă o graniţă comună, armătura „cordonului sanitar” creat de francezi avea să se prăbuşească. „Viitorul aparţine Rusiei”, scria generalul. „Rusia are resurse nelimitate şi e inexpugnabilă.” Un stat german aliat cu Rusia avea să impună respect Aliaţilor, alternativa fiind transformarea germanilor într-o naţiune de „iloţi”. Seeckt nu era îngrijorat de repercusiunile pe care o orientare procomunistă le-ar fi putut avea în plan intern, convins că guvernul ar fi câştigat astfel simpatia elementelor radicale. Vom discuta ceva mai departe rezultatele colaborării militare iniţiate de Seeckt.

Cercurile de afaceri germane erau la fel de interesate într-o cooperare cu Rusia Sovietică. Înainte de 1914, Rusia fusese principalul partener comercial al Germaniei. Exista temerea că „anglo-saxonii” aveau să profite de slăbiciunea Germaniei pentru a acapara comerţul exterior rusesc. Oamenii de afaceri germani nu erau preocupaţi de subversiunea comunistă, mai mult chiar, sperau ca întărirea relaţiilor economice cu Moscova să contribuie la stabilizarea ţării şi să facă regimul sovietic să fie interesat în menţinerea unei Germanii capitaliste. (Ministerul de externe german lansase chiar sloganul „Bolşevicii trebuie să ne salveze de bolşevism”.) După reluarea oficială a relaţiilor comerciale (mai 1920), schimburile economice dintre cele două ţări au cunoscut o creştere rapidă, Germania redevenind în următorul deceniu principalul partener comercial al Rusiei. În 1932, graţie şi creditelor germane, 47 la sută din importurile sovietice proveneau din Germania.

Se puneau astfel bazele unei apropieri germano-sovietice, pe care Tratatul de la Rapallo din 1922 avea să o consfinţească, spre surprinderea întregii lumi.

În ultimă instanţă, strategiile convenţionale ale misiunilor diplomatice şi economice sovietice se vor fi dovedit mai eficiente decât acţiunile subversive ale Cominternului. De la crearea lui în 1919, până în 1943, când a fost desfiinţat, acesta a înregistrat un lung şir de eşecuri, explicabile în primul rând prin ignorarea de către bolşevici a realităţilor europene. Liderii partidului petrecuseră ani îndelungaţi în Occident: între 1900 şi 1917, Lenin trăise cincisprezece ani, Troţki zece, iar Zinoviev doisprezece ani în afara Rusiei. Viaţa lor se desfăşurase însă în izolarea cercurilor emigraţiei, în contact cu elementele cele mai radicale ale mişcării socialiste europene. Liderii bolşevici erau la curent cu multe, dar înţelegeau prea puţin. Între ei şi lumea occidentală pe care voiau să o revoluţioneze se ridica o barieră mentală de netrecut. Noţiunea de „cortină de fier” a intrat în uz încă din anii ’20.

Nu erau nici măcar dispuşi să înveţe din această experienţă. „Nu ere deţi că din luptele, mişcările sociale şi revoluţiile din alte ţări se pot trage învăţăminte?” îl întreba exasperat pe Zinoviev un delegat englez din Comintern. „Ruşii au venit aici doar ca să dea lecţii?” întors acasă, un alt delegat englez la Congresul al II-lea al Cominternului avea să scrie:

Poate că lucrul cel mai izbitor era totala incapacitate a Congresului de a lua decizii în cunoştinţă de cauză în privinţa mişcării socialiste engleze. Unele din tacticile folosite cu succes în Rusia ar fi condus la eşecuri groteşti, dacă ar fi fost puse în aplicare la noi. Cei care nu cunosc realităţile ruseşti nu-şi pot face o idee despre enorma diferenţă dintre Rusia, ţară medievală, semi-barbară, cu o organizare (politică) fragilă şi o cultură politică frizând infantilismul, şi Marea Britanie, stat insular cu structuri şi instituţii politice bine puse la punct, stabile, şi o industrie centralizată.

Moscova nu numai că ignora astfel de opinii, ci îi sancţiona cu duritate pe cei care îndrăzneau să-i critice politica. Una dintre figurile de frunte ale comunismului german, Paul Levi, care îi avertizase pe sovietici asupra riscurilor pe care le presupunea organizarea unor lovituri revoluţionare în Germania, a fost declarat „trădător” şi exclus din Comintern. Levi fusese pedepsit nu pentru că ar fi greşit (de vreme ce Lenin însuşi recunoştea că sfaturile lui erau utile), ci pentru că dăduse dovadă de insubordonare.

Ca rezultat al acestei atitudini, Moscova a ajuns să conteze din ce în ce mai mult pe indivizi docili şi maleabili, care nu puteau fi decât lipsiţi de principii şi coruptibili. Angelica Balabanov nu a reuşit să treacă peste hotărârea lui Lenin de a cheltui oricât pentru a cumpăra noi adepţi şi a influenţa opinia publică. Mărturisindu-şi îndoielile, secretara Cominternului a primit din partea lui Lenin următorul răspuns: „Te rog, nu face economii. Cheltuieşte milioane, cât mai multe milioane.” Fondurile erau dirijate pe mai multe canale: arhivele Cominternului înregistrează mari sume de bani plătite unor partide, publicaţii sau cetăţeni străini. Subvenţiile de acest gen au permis Moscovei să controleze mişcarea comunistă europeană, ducând însă totodată la degradarea acesteia, prin descurajarea celor loiali şi atragerea unor aventurieri lipsiţi de scrupule.

Acestor explicaţii ale eşecului Cominternului li se mai poate adăuga una, imponderabilă prin însăşi natura ei. Ea ţine de substanţa tipic rusească a bolşevismului. Mişcarea radicală rusă s-a distins întotdeauna prin extremismul ei inflexibil, prin atitudini de genul „totul sau nimic” sau „cu orice preţ”, ostile compromisului. Explicaţia stă în faptul că, înainte de a ajunge la putere, radicalii ruşi, intelectuali care nu se bucurau de prea multă audienţă, îşi construiseră identitatea exclusiv pe forţa ideilor. Astfel de indivizi existau şi în Occident, mai ales în rândul anarhiştilor, dar ei reprezentau acolo o minoritate insignifiantă. Radicalii europeni voiau să reformeze ordinea existentă, nu să o distrugă. Dimpotrivă, radicalii ruşi găseau că nu merita să păstreze mare lucru din moştenirea istorică. Din punctul lor de vedere, comuniştii occidentali şi simpatizanţii lor erau lipsiţi de autenticitate. „Bolşevismul e un cuvânt rusesc”, scria un emigrant anticomunist în 1919,

dar nu numai un cuvânt. Sub forma şi în manifestările în care s-a cristalizat pe pământul Rusiei în ultimii doi ani, bolşevismul este un fenomen pur rusesc, cu rădăcini profunde în sufletul rus. Când îi aud vorbind despre bolşevismul german sau maghiar, îmi vine să zâmbesc. Să fie vorba acolo de bolşevism? La suprafaţă şi poate doar în plan politic. Însă fără sufletul specific. Fără sufletul rus. Nu e decât un pseudo-bolşevism.

Capitolul XIV.
VIAŢA SPIRITUALĂ

Pentru marxişti, cultura e o „suprastructură” condiţionată economic, care reflectă interesele şi valorile claselor dominante. Religia e o credinţă primitivă, o relicvă a epocilor în care oamenii făceau primii paşi în înţelegerea lumii înconjurătoare; un instrument prin intermediul căruia clasele care domină economia ţin în robie masele. Triumful socialismului va da naştere unei culturi noi, care va exprima interesele şi valorile proletariatului, noua clasă conducătoare. Religia va dispărea.

Bolşevicii atribuiau acestor teze o valoare axiomatică. Ajunşi la putere, ei au trecut la punerea lor în practică, încercând să creeze o cultură nouă, proletară şi să distrugă cu brutalitate credinţele şi practicile religioase, însă, dincolo de aceste linii generale, bolşevicii nu reuşeau să cadă de acord asupra celor mai nimerite metode de aplicare a platformei lor religioase şi culturale; unii cereau lichidarea fără cruţare a moştenirilor trecutului, alţii propuneau o abordare mai nuanţată. Lenin, care avea ultimul cuvânt de spus în toate problemele, sprijinea adoptarea unei tendinţe liberale în cultură, dar în privinţa religiei era adeptul persecuţiei deschise.

Cultura ca propagandă

Liderii bolşevici aveau o viziune pur instrumentală despre cultură, considerată drept o latură a procesului de guvernare menită să modeleze spiritele şi să sădească în ele convingerile necesare construirii societăţii socialiste. Funcţia ei esenţială era propaganda în înţelesul cel mai larg al termenului: propaganda prin literatură, prin artele vizuale, prin teatru şi mai ales prin învăţământ.

Nu bolşevicii erau inventatorii propagandei, fireşte. Începuturile ei trebuie situate la începutul secolului al XVII-lea, când papalitatea a înfiinţat Congregatio de Propaganda Fide, cu scopul de a răspândi catolicismul. În timpul primului război mondial, toate puterile beligerante au recurs la acţiuni propagandistice. În cazul bolşevicilor, noutatea consta în rolul central pe care îl juca propaganda în viaţa societăţii: dacă până atunci ea fusese utilizată pentru a înfrumuseţa sau deforma realitatea, în Rusia comunistă propaganda a devenit un surogat al realităţii. Propaganda comunistă se străduia – şi într-o măsură surprinzătoare a şi reuşit – să creeze o lume fictivă, în paralel cu aceea a experienţei de zi cu zi şi în contrast puternic cu ea, o lume în care cetăţenilor sovietici li se cerea să creadă, sau cel puţin să se prefacă a crede. Pentru a-şi atinge scopul, Partidul Comunist a instaurat un monopol absolut asupra tuturor surselor de informaţie şi opinie, tinzând treptat să taie cetăţenilor orice legătură cu restul lumii. Prin anvergura ei, prin ingeniozitatea şi hotărârea cu care a fost aplicată, propaganda a reuşit să creeze un univers imaginar care eclipsa pentru mulţi dintre cetăţenii sovietici realitatea vie, inducându-le un soi de schizofrenie intelectuală.

Primii ani din istoria culturii sovietice au stat sub semnul unei dualităţi izbitoare: pe de o parte, experimente îndrăzneţe şi libertate creatoare neîngrădită; pe de altă parte, înregimentarea culturii, pusă în slujba intereselor politice ale noii elite conducătoare. Deşi observatorii din afară şi istoricii s-au aplecat în special asupra creaţiilor fanteziste ale artiştilor din rândul bolşevicilor şi al tovarăşilor de drum ai acestora, fenomenul cel mai semnificativ rămâne ascensiunea tăcută a noii birocraţii „culturale”, pentru care cultura nu era decât o formă a propagandei, iar propaganda forma cea mai înaltă de cultură. În anii ’30, când Stalin controla deja societatea rusă cu o mână de fier, experimentele au încetat brusc: birocraţia îşi intrase în rol.

În privinţa politicii culturale, bolşevicii erau împărţiţi în două orientări, în funcţie de valoarea pe care o atribuiau moştenirii trecutului. O primă tendinţă, apărută după Revoluţie şi grupată în jurul mişcării „Cultura Proletară” (Proletkult), afirma că toate creaţiile din epocile „feudală” şi „burgheză” îşi pierdeau orice relevanţă în noua societate comunistă. Ele trebuiau distruse, sau măcar trecute sub tăcere, pentru a lăsa loc descătuşării libere a energiilor creatoare ale clasei muncitoare. Responsabilii Proletkultului, tutelaţi de influentul conducător al Comisariatului Instrucţiunii Publice, Anatoli Lunacearski, au trecut cu entuziasm la transpunerea în practică a teoriilor lor, înfiinţând pentru muncitori studiouri în care învăţau să deseneze şi să picteze şi „ateliere” de creaţie poetică.

În privinţa conţinutului noii culturi, teoreticienii Proletkultului nu insistau prea mult, lăsând definirea lui pe seama creativităţii spontane a maselor. Erau totuşi de acord asupra unui lucru: „inspiraţia” individuală nu avea ce căuta în arta nouă, ea fiind o iluzie „burgheză”. Cultura era produsul relaţiilor economice dintre indivizi şi al luptei lor neîncetate pentru a supune natura. În societatea socialistă, construită pe principiul colectivismului, cultura trebuia să aibă un caracter colectiv. Un reprezentant proeminent al proletcultismului, Aleksei Gastev, fost metalurgist devenit poet şi teoretician, descria viziunea unui viitor în care oamenii aveau să fie simple automate, identificabile prin coduri în loc de nume şi lipsite de idei sau sentimente proprii:

Psihologia proletariatului este puternic standardizată de mecanizarea mişcărilor şi a gândirii de zi cu zi… Tocmai această trăsătură conferă psihologici proletare izbitoarea ei anonimitate, făcând posibilă desemnarea fiecărei entităţi proletare prin A, sau B, sau C, sau 325,075, sau 0 ş.a.m.d… Prin urmare, de la un capăt la celălalt al lumii, proletariatul este străbătut de un flux impetuos de curenţi psihologici, ca şi cum nu ar mai exista un milion de creiere proletare diferite, ci un singur creier universal. În viitor, această tendinţă va face ca, treptat, gândirea individuală să dispară.

Anumiţi teoreticieni proletcultişti considerau că ziarele reprezintă modelul ideal de creativitate colectivă. În cadrul „atelierelor” de poezie, ei încercau să creeze poeme compozite, în care fiecare participant contribuia cu un vers. Lucrul cel mai bun pe care îl realiza Proletkult-ul era să dea o minimă educaţie unor oameni care nu avuseseră până atunci niciun fel de contact cu arta sau literatura; în cel mai rău caz, îşi pierdea timpul cu experimente diletantiste, care nu produceau nimic valoros sau durabil.

Politica i-a pierdut pe proletcultişti. Lenin privea cu scepticism însăşi noţiunea de „cultură proletară”, considerând că gradul de cultură al maselor şi potenţialul lor creator erau insignifiante. Sarcina guvernului sovietic trebuia să fie, în opinia lui, răspândirea în mase a aptitudinilor ştiinţifice şi tehnice moderne. Deşi i se părea absurdă negarea moştenirii artistice şi literare ruse în favoarea creaţiilor imature ale unor muncitori transformaţi în artişti şi scriitori amatori, a tolerat acţiunile Proletkultului până în momentul în care a devenit conştient de ambiţiile politice ale acestuia. Aleksandr Bogdanov, fondatorul şi principalul teoretician al mişcării, considera că organizaţiile culturale trebuiau să fie independente de instituţiile politice şi să coexiste, pe picior de egalitate, cu organizaţiile de partid. Graţie protecţiei lui Lunacearski, reţeaua celulelor proletcultiste, care cuprindea la un moment dat 80.000 de membri activi şi 400.000 de simpatizanţi, nu era supervizată de Comisariatul Instrucţiunii Publice, deşi acesta o finanţa. Pus la curent cu situaţia (în toamna anului 1920), Lenin a decis trecerea imediată a organizaţiilor Proletkultului în subordinea Comisariatului. Treptat, mişcarea avea să dispară.

Regimul comunist condus de Lenin îşi exercita controlul asupra activităţilor culturale prin intermediul a două instrumente: cenzura şi monopolul strict asupra organizaţiilor şi acţiunilor culturale.

Cenzura era un element tradiţional în viaţa societăţii ruse. Înainte de 1864 era practicată de o manieră „preventivă” dintre cele mai oneroase, aşa cum nu se mai întâmpla de mult în restul Europei: toate manuscrisele trebuiau aprobate de un funcţionar al cenzurii, înainte de a putea fi publicate. În 1864 s-a trecut la un sistem de cenzură „punitivă”, autorii şi edi torii fiind pasibili de trimiterea în judecată dacă publicau materiale considerate incitatoare. Cenzura avea să fie definitiv desfiinţată în 1906.

Importanţa pe care bolşevicii o acordau supravegherii informaţiilor şi dirijării opiniei publice reiese şi din faptul că în primul decret emis după luarea puterii se prevedea suprimarea tuturor ziarelor care refuzau să recunoască legitimitatea noului regim (vezi mai sus, p. 148). Decretul a întâmpinat o asemenea rezistenţă din partea întregii societăţi, încât a trebuit să fie anulat. Bolşevicii au găsit alte modalităţi de a controla cuvântul tipărit. Noul guvern şi-a instaurat monopolul asupra presei şi a publicităţii. Un tribunal revoluţionar special al presei judeca editorii care publicau informaţii considerate ostile autorităţilor. În ciuda piedicilor, presa liberă continua să supravieţuiască; în prima jumătate a anului 1918 apăreau în Rusia câteva sute de publicaţii independente, dintre care 150 numai în Moscova. Zilele lor erau însă numărate: Lenin nu făcea niciun secret din intenţia lui de a desfiinţa presa scrisă de îndată ce condiţiile aveau să i-o permită.

Ocazia s-a ivit în iulie 1918, în urma revoltei socialist-revoluţionarilor de stânga. Imediat după înăbuşirea rebeliunii, guvernul a oprit tipărirea tuturor ziarelor şi periodicelor care nu erau controlate de bolşevici, unele dintre ele întemeiate în secolul al XVIII-lea. Prin această acţiune fără precedent erau eliminate dintr-o singură mişcare sursele independente de informaţii şi opinie, iar Rusia era împinsă într-o situaţie pe care nu o mai cunoscuse dinaintea domniei lui Petru cel Mare, când informaţiile erau monopolul statului şi opinia o făcea ţarul.

Ca şi regimul ţarist, cel bolşevic dovedea o mai mare îngăduinţă faţă de cărţi, al căror public era destul de restrâns. Şi în acest domeniu libertatea de expresie a fost însă puternic îngrădită, prin naţionalizarea tipografiilor şi a editurilor. Toate cărţile apăreau cu aprobarea Editurii de Stat (Gosizdat).

Statul şi-a desăvârşit controlul asupra circulaţiei informaţiilor şi ideilor prin crearea, în iunie 1922, a unui organism central de cenzură, care purta denumirea inocentă de Administraţia Principală a Problemelor Literare şi Editoriale (Glavlit) şi era subordonat Comisariatului Instrucţiunii Publice. Cu excepţia materialelor emanând de la Partidul Comunist, organizaţiile afiliate lui şi Academia de Ştiinţe, toate publicaţiile aveau să fie supuse cenzurii preventive a Glavlitului. Acesta cuprindea şi un departament însărcinat cu cenzura în domeniul artelor spectacolului. Ruşii au învăţat rapid arta autocenzurii, prezentând spre publicare doar acele materiale despre care ştiau din experienţă că aveau şansa să primească autorizaţia de apariţie. În anii ’20, aparatul cenzurii era deja pus la punct, dar condiţiile erau încă destul de puţin restrictive. Un deceniu mai târziu, orice urmă de gândire independentă dispăruse.

Deşi îi curta cu insistenţă pe scriitori, noul regim întâmpina în mediile literare o opoziţie aproape unanimă. În afara câtorva poeţi şi prozatori care se arătau dispuşi să coopereze, autorii ruşi au reacţionat la restricţiile impuse activităţii lor emigrând sau retrăgându-se din viaţa culturală. Cei care aleseseră această din urmă cale se confruntau cu dificultăţi materiale extreme, fiind nevoiţi să îndure frigul în timpul iernii şi foamea aproape în permanenţă. Singurul mod de a avea condiţii de viaţă suportabile era supunerea faţă de autorităţi, însă, spre cinstea lor, marea majoritate a scriitorilor au refuzat să se vândă.

Un singur curent literar a colaborat cu bolşevicii din convingere, cel al futuriştilor. Apărut în Italia în anii premergători primului război mondial, futurismul avea să numere printre reprezentanţii lui un mare număr de simpatizanţi ai lui Mussolini. Futuriştii ruşi, asemeni celor italieni, dispreţuiau burghezia şi creaţiile ei artistice şi tânjeau după o cultură nouă, în ton cu tehnologia modernă şi ritmurile erei maşinismului. Exaltând energiile primitive, militau pentru raderea de pe faţa pământului a tuturor muzeelor şi bibliotecilor. Futuriştii, lăsându-se ghidaţi de „impuls” şi nu de puterea raţiunii, au intrat în sfera de atracţie a fascismului şi comunismului, cu care aveau în comun ura faţă de civilizaţia burgheză decadentă.

Poetul „de curte” al regimului bolşevic, futuristul Vladimir Maiakovski, personifica din multe puncte de vedere opusul idealului comunist al omului colectiv. Personaj de un egocentrism obsesiv, şi-a intitulat prima piesă de teatru Vladimir Maiakovski, primul volum de versuri Eu! şi autobiografia Eu însumi. Maiakovski se străduia întotdeauna să se afle în centrul atenţiei, punând în scenă piese scandaloase, recitând cu glas tunător poezii în întruniri publice, sau desenând afişe propagandistice. Lenin îi dispreţuia bufoneriile şi eticheta poeziile scrise de el „stupidităţi patente”. Maiakovski însă continua să prospere, fiindcă era singurul poet talentat care se arăta dispus să ridice în slăvi noul regim. Inovaţiile lui prozodice, ca şi dispreţul faţă de morala tradiţională pe care îl afişa contribuiau la promovarea ideii că Partidul Comunist se situa în avangarda istoriei. În 1930, când autorităţile staliniste au început să-i restrângă libertatea de exprimare, Maiakovski s-a sinucis.

Deşi Maiakovski se bucura de toate onorurile, autorităţile sovietice găseau mult mai pe gustul lor versurile lui Demian Bednâi, poetastru care versifica la comandă lozincile momentului. Troţki îl aprecia în mod deosebit, pentru că nu scria doar în rarele momente în care era vizitat de muze, ci „zi de zi, ceas de ceas, după cum o cereau evenimentele… şi Comitetul Central”. Trupele Armatei Roşii erau, pare-se, inspirate de refrenurile lui, în momentele de şovăială.

Marea poezie, poezia făcută să dăinuie, era opera unor poeţi care se izolaseră de mizeriile epocii. Anna Ahmatova şi soţul ei, Nikolai Gumiliov, Osip Mandelstam, Serghei Esenin şi Boris Pasternak îşi duceau viaţa în tăcere, departe de lume, fără beneficii materiale sau publicitate. Pentru toate există însă un preţ. Gumiliov a fost executat în 1921, sub acuzaţia de a fi făcut parte dintr-o organizaţie contrarevoluţionară: este, se pare, primul scriitor rus de renume despre care nu se ştie unde a fost îngropat. Esenin avea să se sinucidă în 1925. Mandelstam a pierit în 1939, într-unul dintre lagărele sovietice. Ahmatova şi Pasternak au supravieţuit, însă cu preţul unor umilinţe pe care suflete mai puţin călite nu le-ar fi putut îndura.

Aleksandr Blok a reprezentat un caz aparte. Poet simbolist de frunte în anii premergători primului război mondial, nu manifestase niciun fel de interes faţă de politică înainte de Revoluţie. În anii 1917-1918, purtat de valul revoluţionar şi cuprins de un soi de delir creator, Blok avea să scrie ceea ce mulţi consideră a fi poemul cel mai remarcabil născut din Revoluţie. „Cei doisprezece” înfăţişează Gărzile Roşii – însetate de sânge şi neînduplecate – mărşăluind în urma unui Crist nevăzut, spre a zdrobi lumea „burgheză”. Blok avea să fie repede dezamăgit, din clipa în care forţele elementare pe care le exalta în poeziile lui au fost sugrumate de mâna de fier a statului. A încetat să mai scrie poezie şi a murit în 1921, stăpânit de deziluzii.

Romanul a avut o soartă proastă în primii ani ai noului regim. Scriitorii de talent se hotărau cu greu să suporte chingile comandamentelor politice, cu atât mai mult cu cât acestea impuneau ca personajele romaneşti să fie tratate nu ca individualităţi distincte, ci prin prisma tipologiei de clasă. Proza sovietică a începuturilor încerca să descrie modul în care Revoluţia şi războiul civil zguduiseră din temelii vechile valori şi tradiţii. Accentul era pus pe violenţă. Într-un gen aparte se încadrează romanul distopic al lui Zamiatin, Noi, imagine de coşmar a unei lumi care prefigura societatea viitoare a lui Gastev. Apărut în primă ediţie în străinătate, romanul a inspirat celebrul 1984 al lui George Orwell.

Într-o ţară în care majoritatea populaţiei nu ştia să citească sau să scrie, cuvântul tipărit nu era la îndemâna multora. Interesaţi să îşi extindă influenţa în rândul maselor, bolşevicii au ales mijloace mai eficiente pentru a-şi răspândi ideile, încurajând experimentele teatrale şi cinematografice, în afara teatrului clasic, comuniştii au făcut apel la spectacole neconvenţionale, de la cabaretul politic şi teatrul stradal la reconstituirea în aer liber a unor evenimente istorice.

Dramele cu subiect revoluţionar erau menite să câştige noi sprijinitori regimului şi, în acelaşi timp, să trezească dispreţ şi ură faţă de adversarii acestuia. Regizorii sovietici împrumutau tehnici artistice inovatoare de la confraţii lor occidentali şi mai ales de la creatorii germani. Strădania lor era să elimine barierele dintre actori şi public, prin renunţarea la spaţiul scenic clasic şi montări realizate pe stradă, în fabrici şi pe front. Spectatorii erau încurajaţi să intre în interacţiune directă cu actorii. Graniţa dintre realitate şi fantezie se ştergea aproape cu totul, ceea ce făcea să dispară şi distincţia dintre realitate şi propagandă.

Teatrul agitatoric, sau „agit-prop”, miza pe vulgarizarea personajelor, care deveneau simple fantoşe, exemplificări ale virtuţii ideale sau ale răului în stare pură. Conflictele interioare şi confruntările între individualităţi, care alcătuiesc veritabila substanţă a dramei, erau înlocuite de ciocnirea primitivă dintre personajele „pozitive” şi cele „negative”, încadrate după apartenenţa lor de clasă.

Piesele de acest gen erau montate adesea în aer liber, cu actori profesionişti deghizaţi în simpli spectatori, spre a da replici care ridiculizau vechiul regim şi pe „capitaliştii” occidentali. Erau exploatate sentimentele xenofobe şi invidia, iar publicul era stimulat să-şi exprime deschis resentimentele, idealizate apoi ca expresii ale conştiinţei de clasă.

S. Tretiakov a produs un exemplu notabil de dramă a urii, piesa Mă auzi, Moscovă? pe care Serghei Eisenstein, viitorul cineast, a pus-o în scenă la Moscova, în 1924. Acţiunea piesei, desfăşurată în Germania epocii şi înfăţişând lupta muncitorilor comunişti împotriva „fasciştilor”, a stârnit un val de entuziasm în rândul spectatorilor:

Actele al doilea şi al treilea creau în public tensiunea necesară, conducând la explozia din actul al patrulea, în care muncitorii [germani] devastau tribuna fasciştilor. Spectatorii se ridicaseră în picioare. Se auzeau strigăte de „Acolo, acolo! Uite, contele fuge! Puneţi mâna pe el!” Un student de la o universitate muncitorească, un adevărat uriaş, arăta spre cocotă, strigând: „Ce vă tot codiţi? Înşfăcaţi-o!” şi însoţindu-şi îndemnurile cu o înjurătură suculentă. După ce „cocota” a fost omorâtă şi scoasă de pe scenă, studentul a mai înjurat o dată, satisfăcut, apoi a adăugat: „A primit ce merita.” Cuvintele răsunaseră atât de convingător încât o doamnă în haină de blană, aşezată alături, s-a pierdut cu firea, sărind în picioare şi ţipând speriată: „Dumnezeule! Ce se petrece aici? Ne vor omorî şi pe noi”, după care s-a năpustit spre ieşire. Cu fiecare fascist ucis, aplauzele şi strigătele se înteţeau. Au existat relatări că un militar de pe unul dintre ultimele rânduri şi-a scos revolverul şi l-a îndreptat spre cocotă, dar vecinii au reuşit să-l liniştească. Entuziasmul îi cuprinsese chiar şi pe actori. Personaje din mulţimea aflată în faţa tribunei, simpli figuranţi, nemaiputându-se stăpâni, s-au alăturat muncitorilor care îi atacau pe fascişti, trebuind să fie traşi de picioare spre a fi opriţi.

Un gen de spectacole foarte gustate la începutul anilor ’20 erau reconstituirile în aer liber ale unor evenimente istorice, la care luau parte mii de figuranţi şi care erau menite să-i prezinte pe comunişti într-o lumină favorabilă. Cea mai celebră montare de acest fel, Cucerirea Palatului de Iarnă, ocazionată de aniversarea a trei ani de la puciul din octombrie, a avut loc în centrul Petrogradului, cu participarea a 6000 de figuranţi. Reconstituirea, pe baza căreia Eisenstein avea să turneze un film, a culminat cu asaltul Gărzilor Roşii asupra palatului. Instantaneele luate atunci sunt prezentate până în ziua de astăzi ca fotografii din timpul Revoluţiei, deşi în realitate nu a avut loc niciun asalt.

Din cauză că spectacolele de acest gen implicau cheltuieli enorme, guvernul şi-a îndreptat atenţia spre cinema. Regizorul american D. W. Griffith a exercitat o influenţă considerabilă asupra cinematografiei sovietice de început. Realizatorii ruşi erau atraşi mai ales de tehnica lui de montaj şi de gros-planuri, care aveau un puternic efect emoţional asupra spectatorilor.

Artiştii plastici, arhitecţii şi compozitorii care se puseseră în slujba noului regim nu au întârziat să-şi adapteze talentul transformărilor revoluţionare prin care trecea Rusia.

Curentul artistic cel mai influent al anilor ’20, cunoscut sub numele de constructivism, viza, ca şi teatrul comunist, desfiinţarea barierelor dintre artă şi realitate. Inspirându-se din Bauhaus-ul german, constructiviştii ruşi respingeau formalismul şi încercau să impregneze estetica în viaţa de zi cu zi. Gama lucrărilor mergea de la pictură, arhitectură, design industrial şi arta ilustraţiei, până la creaţie vestimentară şi publicitate. Constructivismul respingea în mod agresiv toate formele „artei înalte”, tradiţionale. Pictorul Aleksandr Rodcenko a expus la un moment dat trei „pânze”, fiecare în câte una dintre culorile primare, afirmând că arta picturii murise.

Pe măsură ce accentul se deplasa spre creaţiile stradale, muzeele au căzut în desuetudine. Afişele se bucurau de o atenţie specială. În timpul războiului civil, ele proclamau triumful iminent al Armatei Roşii asupra inamicilor, înfăţişaţi ca nişte paraziţi respingători. Mai târziu aveau să servească unor scopuri didactice, inclusiv combaterii religiei. În 1918 şi 1919, artiştii aflaţi în slujba statului sovietic umpleau pereţii clădirilor publice şi ai caselor, trenurile şi tramvaiele cu graffiti conţinând lozinci propagandistice.

Arhitecţii avangardişti considerau că structurile comuniste trebuiau construite din materiale potrivite cu noua eră: declarând lemnul şi piatra „burgheze”, ei foloseau metalul, sticla şi betonul. Exemplul cel mai cunoscut de proiect arhitectural din primii ani ai comunismului este cel al lui Vladimir Tatlin, monumentul închinat Internaţionalei a III-a. Tatlin, constructivist de frunte, voia ca arhitectura „proletară” să fie la fel de mobilă precum metropola modernă. În consecinţă, monumentul proiectat de el era o structură în permanentă mişcare. Clădirea urma să aibă trei nivele. Cel inferior trebuia să execute o rotaţie anuală, cel intermediar o rotaţie lunară, iar cel superior să se rotească zilnic; cu o înălţime totală de 400 de metri, monumentul ar fi depăşit cele mai înalte clădiri din lume. Proiectul nu avea să se materializeze însă niciodată. Tatlin este şi autorul unui proiect de aparat de zbor pus în mişcare de forţa omului – aparat care nu s-a ridicat niciodată de la sol.

Viaţa muzicală rusă intrase în declin după Revoluţie, în urma căreia cei mai buni compozitori şi interpreţi emigraseră în Occident. Cei rămaşi s-au orientat spre un stil novator, creând de pildă adevărate „orgii muzicale”, în care instrumentele folosite nu erau cele „burgheze”, prea vetuste, ci motoare, turbine şi sirene. Locul dirijorului era luat de un „maestru de zgomote”. „Simfonia sirenelor de fabrică”, interpretată în primă audiţie la Moscova, conţinea sunete atât de stranii, încât publicul nu reuşea să distingă niciunul dintre acordurile cunoscute. Noul gen muzical a înregistrat cel mai mare triumf odată cu prezentarea la Baku, în 1922, cu ocazia celei de-a cincea aniversări a Revoluţiei, a unui „concert” interpretat de unităţile flotei Mării Caspice – sirene de ceaţă şi de fabrică, două baterii de artilerie, mitraliere şi avioane.

Creaţiile scriitorilor şi artiştilor subvenţionaţi de guvernul leninist nu aveau aproape nimic în comun cu gusturile maselor, presupuşii lor destinatari. Cultura poporului rămânea ancorată în religie. Studiile asupra orientărilor de lectură arată că în anii premergători Revoluţiei şi imediat după aceasta, ţăranii şi muncitorii obişnuiau să citească mai ales producţii religioase; în ceea ce priveşte lecturile laice, gusturile lor mergeau spre literatura de evaziune. Experimentele în materie de roman şi poezie, pictură, arhitectură şi muzică erau reflexe ale avangardismului european, fiind prin urmare destinate nu consumului popular, ci elitelor cultivate. Stalin a înţeles perfect acest lucru. Din momentul în care şi-a instaurat dictatura personală, a pus capăt experimentalismului în artă şi a impus standarde literare şi estetice care – când nu erau pur şi simplu pastişe după clasicii literaturii ruse sau după „Lacul lebedelor” – depăşeau prin realism primitiv şi didacticism cele mai proaste producţii ale epocii victoriene.

În limba rusă există două cuvinte pentru ceea ce am încadra în termenul general de „învăţare”: obrazovanie, care înseamnă „instruire”, şi vospitanie, adică „educare”. Primul se referă la procesul de transmitere a cunoştinţelor, iar cel de-al doilea la formarea personalităţii. Regimul sovietic îşi dedica toate forţele „educării”: instituţiile statului, de la sindicate la Armata Roşie, aveau misiunea de a forma cetăţenii în spiritul comunismului şi al creării unui om nou – în asemenea măsură încât Rusia Sovietică le apărea unora dintre contemporani ca o imensă şcoală. În afară de „educare” în sensul cel mai larg al termenului, bolşevicii se preocupau şi de „învăţământ”, în înţelesul său convenţional. Ca şi în celelalte aspecte ale vieţii sovietice, „corectitudinea politică” era cuvântul de ordine în orele de clasă: Lenin nu concepea în niciun caz ideea unei educaţii „neutre” din punct de vedere ideologic. Din această perspectivă, programul partidului definea în 1919 şcolile ca „instrumente ale transformării socialiste a societăţii”. Elevii trebuiau deci „dezintoxicaţi” de ideile „burgheze”, în primul rând de convingerile religioase. Învăţământul presupunea pe de altă parte inculcarea valorilor comuniste, pozitive, şi a cunoaşterii ştiinţifico-tehnice.

Teoretic, instruirea şi educarea, considerate responsabilităţi ale statului, trebuiau să înceapă din clipa în care copilul vedea lumina zilei. Părinţii nu aveau niciun drept asupra copiilor. Iată ce afirma Evgheni Preobrajenski, autoritate comunistă în materie:

Din punctul de vedere al socialismului, nu este raţional ca un membru al societăţii noastre să-şi considere corpul proprietatea lui personală, inalienabilă, dat fiind că individul nu reprezintă decât o verigă în evoluţia speciilor. Cu atât mai iraţional ar fi deci ca părinţii să considere că progeniturile sunt „ale lor”.

Au fost puse la punct planuri ambiţioase, prin care copiii urmau să fie luaţi de sub îngrijirea părinţilor, dar proiectul a eşuat din lipsă de fonduri. Promotorii acestor idei radicale nu ţinuseră cont de faptul că, spre deosebire de mame, care îşi îngrijesc copiii în mod gratuit, alţii ar fi trebuit plătiţi, pentru a se ocupa de copii.

În mai 1918 a fost emis un decret de naţionalizare a şcolilor. Câteva luni mai târziu toate instituţiile de învăţământ erau integrate într-un sistem unic, Uniunea Şcolilor de Muncă, cu o programă structurată în două etape: cursul inferior, pentru copiii între opt şi treisprezece ani, şi cel superior, pentru copiii între treisprezece şi şaptesprezece ani. Învăţământul era obligatoriu pentru toţi copiii de vârstă şcolară, băieţii şi fetele învăţând împreună.

În noile şcoli, autoritatea profesorilor era puternic restrânsă. Numiţi de acum înainte „lucrători şcolari”, pe scurt şkrabt, profesorii nu aveau dreptul să pedepsească elevii, să le dea teme sau să pună note. Administrarea şcolilor era încredinţată unor comitete din care, pe lângă „lucrătorii şcolari”, făceau parte elevi din cursul superior şi muncitori de la fabricile învecinate. Lunacearski, admirator al filosofiei educaţionale a lui John Dewey, punea accentul pe „învăţarea prin muncă”. Sovieticii au experimentat cele mai avansate teorii ale educaţiei importate din Occident, dar, în afara câtorva şcoli-model, încercările lor au eşuat: în majoritatea şcolilor, incapacitatea profesorilor de a înţelege noile metode şi lipsa de fonduri au dus la scăderea nivelului de învăţământ. Aspectul financiar era într-adevăr extrem de constrângător. Între 1918 şi 1921, procentul din bugetul naţional destinat Comisariatului Instrucţiunii Publice nu a depăşit 3 la sută. După estimările lui Lunacearski, aceşti bani nu acopereau decât între 25 şi 33 la sută din necesităţile învăţământului. În 1925-1926, spunea el, suma alocată pe cap de locuitor a fost cu o treime mai mică decât în 1913. Se repeta situaţia din ultimii ani ai regimului ţarist: în ciuda promisiunilor de generalizare a educaţiei şcolare, doar 45 la sută din copii urmau cursurile unei şcoli.

Mărturii din epocă demonstrează că singurele inovaţii care „au prins” au fost reducerea cerinţelor programei şi limitarea autorităţii profesorilor. Fragmentul literar următor, datând din epoca respectivă şi conceput sub forma unui jurnal scris de un copil de cincisprezece ani, reuşeşte să transmită ceva din atmosfera care domnea în şcolile sovietice la începutul anilor ’20:

Astăzi, întreaga grupă a fost indignată. Iată ce s-a petrecut. O şkrabiha [„lucrătoare şcolară”] nouă a venit să predea ştiinţele naturii. O chema Elena Nikitişna Kaurova, iar noi am poreclit-o Elnikitka. Ne-a împărţit temele şi apoi ni s-a adresat:

„Copii!”

Atunci m-am ridicat în picioare şi i-am spus: „Nu suntem copii.”

La care ea: „Fireşte că sunteţi copii şi nu o să vă spun altfel”,

I-am răspuns: „Fiţi mai politicoasă, sau zburaţi de aici.”

Asta a fost tot. Grupa era de partea mea.

Elnikitka s-a înroşit şi a zis: „În cazul ăsta, fii bun şi părăseşte clasa.”

I-am răspuns: „Mai întâi, asta nu e clasă, ci atelier – şi nu ne puteţi da afară.”

Ea: „Eşti un mojic”.

Iar eu: „Sunteţi ca profesorii de pe vremuri. Numai ei credeau că pot să facă tot ce vor.”

Asta a fost tot. Grupa era de partea mea. Elnikitka a zbughit-o ca înţepată de viespi.

Cu ocazia aniversării a patru ani de la Revoluţie, Lunacearski recunoştea cu amărăciune eşecul planurilor guvernului de a revoluţiona învăţământul:

Comunismul de război li se părea celor mai mulţi calea cea mai scurtă spre comunism… În rândul nostru, al pedagogilor comunişti, dezamăgirea era extrem de mare. Dificultăţile construirii unui sistem socialist de învăţământ pentru întregul popor se dovediseră de netrecut, într-o Rusie a ignoranţei şi analfabetismului. Nu aveam profesori comunişti: mijloacele materiale şi băneşti erau insuficiente.

Tristul adevăr era că, în ciuda cuvintelor frumoase despre progresele înregistrate în calitatea şi gradul de accesibilitate al învăţământului, mulţi dintre copii nu numai că erau lipsiţi de şansa de a învăţa, ci îşi pierduseră în urma Revoluţiei un drept elementar, pe care şi animalele îl au, dreptul la îngrijirea părintească. E vorba de bezprizornîie, orfanii şi copiii abandonaţi, care bântuiau prin Rusia anilor ’20 asemeni unor creaturi preistorice. Estimările din epocă dau o cifră de 7 până la 9 milioane, trei sferturi dintre ei fiind sub treisprezece ani. Un procent similar îl reprezentau copiii de ţărani şi muncitori. Copiii străzii trăiau în bande, supravieţuind din cerşit, furturi şi prostituţie. „Rătăceau în grupuri, incapabili să scoată mai mult de câteva cuvinte, aveau o înfăţişare vag omenească şi feţele trase, părul încâlcit şi murdar, ochii goi”, îşi amintea Malcolm Muggeridge. „I-am văzut în Moscova şi în Leningrad, strânşi ciorchine pe sub poduri, pândind prin gări, năpustindu-se ca o turmă sălbatică de maimuţe, risipindu-se şi dispărând.” Guvernul a internat o parte dintre ei în colonii administrate de stat, însă majoritatea erau labili psihic şi nu puteau fi reintegraţi în societate. Stalin avea să selecteze din rândul lor indivizi loiali, tineri fără familie, dezrădăcinaţi, care vedeau în el pe unicul lor protector.

În primul an care a urmat puciului din octombrie, bolşevicii nu s-au atins de învăţământul superior, deşi erau conştienţi că majoritatea profesorilor, mulţi dintre ei simpatizanţi ai Partidului Constituţional-Democrat, se opuneau noului regim şi valorilor pe care le promova. Lenin atribuia ştiinţei un rol de importanţă capitală în modernizarea Rusiei şi era gata să facă orice eforturi pentru a câştiga sprijinul mediilor universitare. „Marii savanţi, specialiştii de vârf din diferite domenii”, îi spunea el lui Lunacearski, „trebuie cruţaţi cât se poate de mult, chiar dacă sunt nişte reacţionari.” Verbul „a cruţa” (şceaditi) sugerează în context că toleranţa faţă de respectivele personalităţi urma să fie condiţionată şi temporară.

De această politică a profitat în primul rând principala instituţie ştiinţifică a ţării, Academia de Ştiinţe. În schimbul păstrării autonomiei, Academia se angaja să-şi concentreze activitatea în domeniul ştiinţelor aplicate, lăsând pe planul al doilea cercetarea ştiinţifică fundamentală. Era singura dintre instituţiile culturale ruseşti care nu se subordona Comisariatului Instrucţiunii Publice sau Glavlitului.

Universităţile au avut o soartă mai puţin fericită. Între 1918 şi 1921, comuniştii au lichidat autonomia universitară şi au desfiinţat sistemul titularizărilor, umplând universităţile de studenţi prost pregătiţi, dar cu convingeri politice promiţătoare.

Printr-un decret emis la 1 octombrie 1918, erau desfiinţate titlurile universitare şi concediaţi profesorii care predaseră mai mult de zece ani într-o singură instituţie, sau care deţinuseră aceeaşi catedră mai mult de cincisprezece ani. Posturile au fost reatribuite printr-un concurs la scară naţională, candidaţilor cerându-li-se doar să aibă o bună „reputaţie”, nu şi pregătire superioară. Au fost înfiinţate universităţi noi, unele dintre ele destinate exclusiv predării teoriilor comuniste. În iama 1918-1919, autorităţile au închis facultăţile de drept şi istorie, unde întâmpinau rezistenţa cea mai înverşunată, înlocuindu-le cu facultăţi de „ştiinţe sociale”, la care se preda doctrina marxist-leninistă. Începând cu 1921, din dispoziţia lui Lenin, toţi studenţii au fost obligaţi să urmeze cursuri de materialism istoric şi istoria Revoluţiei bolşevice.

Statutul învăţământului superior avea să fie definitivat în septembrie. Noile prevederi aminteau în mare măsură de binecunoscutul statut reacţionar din 1884. Facultăţile pierdeau dreptul de a-şi alege rectorii şi profesorii, responsabilitatea numirilor trecând în seama Comisariatului Instrucţiunii Publice. Guvernul a ignorat protestele mediilor universitare şi a concediat profesorii care participaseră la ele; unii dintre aceştia au fost siliţi să se exileze.

Comuniştii au dat peste cap procedurile de admitere în universităţi, prin extraordinarul decret din 2 august 1918, care permitea tuturor cetăţenilor în vârstă de peste şaisprezece ani să se înscrie în instituţia de învăţământ superior dorită, fără a fi obligaţi să facă dovada unei educaţii şcolare prealabile, să susţină un examen de admitere sau să plătească taxe. „Admiterea liberă”, pe care în anii ’60 aveau să o promoveze unii radicali americani şi care a fost chiar adoptată de o parte a colegiilor din Statele Unite, a deschis porţile universităţilor ruse unui val de studenţi care nu aveau nici pregătirea necesară, nici apetit real pentru studiu. Cei mai mulţi dintre ei aveau să părăsească repede mediul universitar, cu care nu se puteau obişnui, încât în anii ’20 majoritatea studenţilor o reprezentau tinerii proveniţi din rândurile clasei de mijloc şi ale intelighenţiei.

Pentru a remedia situaţia, autorităţile au decis crearea unor „facultăţi muncitoreşti”. Organizate pe lângă instituţiile de învăţământ superior, aşa-numitele Rabfaki ofereau muncitorilor şi ţăranilor dornici să capete pregătire universitară cursuri intensive. Noile facultăţi au avut succes, dând multor tineri – altfel lipsiţi de datele necesare – şansa de a urma cursurile unei universităţi.

Structura socială a universităţilor nu s-a schimbat totuşi prea mult: în anii 1923 şi 1924, muncitorii alcătuiau doar a şaptea parte din numărul total al studenţilor. Mai mult chiar, comparativ cu situaţia din universităţi în ultimii ani ai ţarismului, proporţia de muncitori şi ţărani scăzuse, mai ales din cauză că greutăţile vieţii de zi cu zi făceau din studiile superioare un lux pe care numai puţini şi-l puteau permite.

Unul dintre proiectele culturale cele mai ambiţioase din primii ani ai regimului bolşevic a fost programul naţional de eradicare a analfabetismului. Cu toate că analfabetismul nu era atât de larg răspândit pe cât se crede de obicei – înainte de Revoluţie, cel puţin patru persoane din zece ştiau să citească şi să scrie –, noul guvern atribuia o importanţă deosebită alfabetizării, ca mijloc de a extinde aria de cuprindere a propagandei şi accesul cetăţenilor la aptitudinile tehnice moderne. În consecinţă, în decembrie 1919 s-a decretat necesitatea „lichidării analfabetismului” în rândul tuturor cetăţenilor între opt şi cincizeci de ani. Cei care ştiau să citească şi să scrie aveau datoria, dacă li se cerea, să îi înveţe şi pe alţii. Neştiutorii de carte care refuzau să înveţe riscau trimiterea în faţa judecătorului. În oraşe şi sate au fost create „puncte de alfabetizare”, care ofereau cursuri intensive cu durata medie de trei luni. Ţăranii însă se fereau să participe, fiindcă în mintea lor educaţia bolşevică echivala cu propaganda atee. Între 1920 şi 1926, aproximativ cinci milioane de locuitori din partea europeană a Rusiei au urmat cursuri de alfabetizare.

Ca şi în cazul multor altor campanii lansate de comunişti, fără luarea în calcul a dificultăţilor şi costurilor posibile şi cu convingerea că orice problemă putea fi rezolvată prin măsuri energice şi coerciţie, minunile au întârziat să se producă. Înainte de Revoluţie, 42,8 la sută din populaţie era alfabetizată; în rândul bărbaţilor, procentul era de 57,6 la sută. Campania împotriva analfabetismului a făcut ca proporţiile să urce la 51,1 şi respectiv 66,5 la sută. Saltul nu era câtuşi de puţin spectaculos, fiind vorba mai degrabă de o menţinere a ritmului de creştere din epoca ţarismului. Dintr-un anumit punct de vedere, s-ar putea spune că nu se înregistrase niciun progres: dat fiind că şcolile sovietice nu puteau primi decât jumătate din copii, tendinţa pozitivă era contrabalansată de perpetuarea analfabetismului în rândul celeilalte jumătăţi a populaţiei de vârstă şcolară. Soţia lui Lenin, Nadejda Krupskaia, care a jucat un rol activ în această campanie, recunoştea cu regret că analfabetismul fusese doar „stabilizat”.

În timpul Revoluţiei şi al războiului civil, limba rusă a suferit schimbări interesante. Cea mai pregnantă dintre ele a fost invazia de prescurtări, sub forma unor cuvinte „telescopice” de genul Sovnarkom sau Proletkult. „Domn” (gospodin) a fost înlocuit de „tovarăş” (tovarişci). Scrierea a fost simplificată prin introducerea unor noi norme ortografice. „Dumnezeu” nu mai putea fi scris cu majusculă.

Schimbările au fost asimilate doar de cadrele administraţiei şi populaţia urbană. Ţăranii, în schimb, continuau să vorbească aşa cum o făcuseră dintotdeauna şi interpretau noul vocabular în maniera lor proprie. Conform unor cercetări realizate în anii ’20, ei înţelegeau prin „căsătorie civilă” situaţia în care „un bărbat şi o femeie necununaţi trăiesc împreună”, „camunist” era „cineva care nu crede în Dumnezeu”, iar „miliard” însemna pentru ei „ban de hârtie”. Întrebaţi despre Karl Marx, al cărui nume îl pronunţau „Mars”, ţăranii răspundeau „totuna cu Lenin”.

Fondatorii socialismului nu lăsaseră alte îndrumări în materie de etică, în afară de afirmaţia că toate normele morale sunt produsul relaţiilor de clasă, fiind prin urmare relative şi efemere. Conform acestei viziuni, fiecare clasă îşi creează o etică proprie, principiile aşa-zis eterne ale binelui şi răului nefiind decât o impostură. Comuniştii trebuiau totuşi să definească normele etice ale societăţii socialiste. Preobrajenski şi Buharin, cei doi teoreticieni ai comunismului care s-au ocupat de această problemă, afirmau că în comunism singurul criteriu moral era binele cauzei. După Buharin, „pentru proletariat, «etica» se transformă de la sine, pas cu pas, în regulile simple şi inteligibile ale comportamentului comunist”. Asta spunea teoria. Cum însă „comunismul” este o abstracţiune, punerea în practică a principiului cădea în seama gardianului, a Partidului Comunist – mai exact a conducătorilor acestuia, care, oameni fiind, urmăreau şi realizarea unor interese personale. Rezultatul era că interesele guvernului deveneau criterii etice. La sfârşitul anilor ’30, când atât Preobrajenski cât şi Buharin aveau să fie judecaţi, torturaţi şi executaţi din ordinul lui Stalin, pentru crime pe care nu le comiseseră, din punctul de vedere al propriilor lor cri terii cei doi nu ar fi avut motive să se plângă: „comunismul” acţiona o dala mai mult aşa cum considera „necesar”.

Revoluţia trebuia de asemeni să aducă schimbări fundamentale în statutul femeii: în condiţiile societăţii împărţite în clase, spunea Friedrich Engels, autoritatea socialistă în domeniu, acest statut echivala cu o sclavie domestică. În socialism, femeile, eliberate de corvezile gospodăriei prin crearea cantinelor şi a grădiniţelor, aveau să îşi poată lua o slujbă, devenind membre cu drepturi depline ale societăţii. Unul dintre efectele acestei schimbări urma să fie dezvoltarea sentimentului dragostei, pentru că legătura conjugală nu avea să mai fie construită pe starea de dependenţă economică a femeii. O căsnicie nefericită putea fi desfăcută prin proceduri simple de divorţ.

Credincioşi acestor principii, comuniştii au introdus în decembrie 1917 o lege a divorţului originală (la vremea respectivă), care permitea oricăruia dintre parteneri să pună capăt căsniciei, pe motiv de incompatibilitate. Pentru moment, nu au legalizat avortul, dar l-au tolerat, acesta fiind practicat pe scară largă. Efectuate de obicei în condiţii neigienice, de către persoane fără calificare, avorturile aveau să facă numeroase victime. Pentru a remedia situaţia, guvernul a legalizat avortul în noiembrie 1920, cu condiţia ca acesta să se desfăşoare sub supravegherea medicului. Legea respectivă, care autoriza avortul la cerere, era încă o premieră legislativă.

După primul război mondial, în Rusia, ca şi în alte ţări, morala sexuală s-a relaxat în mod considerabil. Ideea iubirii libere (bazată pe simpla atracţie sexuală), importată din Scandinavia şi Germania, a fost larg îmbrăţişată de cercurile avangardiste. Comuniştii o găseau justificată, în contextul respingerii generale a valorilor şi convenţiilor „burgheze”.

Principala promotoare în Rusia Sovietică a ideii de iubire liberă era Alexandra Kollontai, singura femeie de la vârful ierarhiei comuniste. Fiica răsfăţată a unui general influent, s-a căsătorit şi a divorţat la o vârstă tânără, iar în timpul războiului a intrat în rândurile mişcării bolşevice. Kollontai era, în declaraţii şi în practică, adepta unei libertăţi sexuale neîngrădite, ca premisă a maturităţii afective şi a succesului relaţiei dintre bărbat şi femeie. Legăturile ei amoroase i-au scandalizat pe unii bolşevici şi i-au amuzat pe alţii, aducându-i o notorietate care tinde să pună în umbră faptul că era departe de a fi tipul clasic de comunist. Lenin respingea dezgustat filosofia iubirii libere, ca şi maxima, atribuită Alexandrei Kollontai, că a face dragoste trebuie să fie un lucru la fel de natural ca a bea un pahar cu apă. Deşi, epoca fiind tulbure, raporturile sexuale întâmplătoare deveniseră larg răspândite, cercetările sociologice desfăşurate în anii ’20 în mediile studenţeşti arată că tinerii nu împărtăşeau viziunea Alexandrei Kollontai despre iubire. Majoritatea tinerelor femei chestionate erau interesate mai mult de dragoste şi căsnicie decât de simpla relaţie fizică.

Libertatea sexuală neîngrădită nu a devenit o normă, nu numai pentru că nu era ceea ce îşi doreau majoritatea tinerilor, dar şi pentru că venea în contradicţie cu intenţiile autorităţilor, interesate în mobilizarea societăţii. Tendinţa mergea în direcţia moravurilor tradiţionale, culminând cu promulgarea în 1936 a unui nou cod al familiei, care interzicea avortul. Sub Stalin, statul a încercat să întărească funcţia: iubirea liberă a căzut în dizgraţie, fiind considerată contrară principiilor socialiste. La fel ca în Germania nazistă, accentul era pus pe creşterea unor copii viguroşi, în interesul armatei.

Relativa toleranţă a lui Lenin faţă de intelectuali s-a sfârşit brusc în primăvara anului 1922. Încrâncenarea cu care liderul bolşevic s-a întors împotriva lor provenea dintr-un sentiment al eşecului, care nu îl mai părăsise după martie 1921, când prăbuşirea economiei îl obligase să liberalizeze comerţul şi să amâne pe termen nelimitat proiectul de construire a societăţii comuniste (vezi Capitolul XV). Schimbarea lui de atitudine pare să fi fost provocată însă în egală măsură de atacurile cerebrale repetate, care îl făceau paranoic şi agresiv chiar şi în relaţiile cu colaboratorii cei mai apropiaţi. Lenin nu mai putea suporta să vadă intelectualitatea liberală şi socialistă jubilând în faţa insucceselor lui.

În martie 1922, Lenin a declarat război deschis „ideologiei burgheze”. Organismul care succedase temutei Ceka, GPU, a primit ordin să îi reducă la tăcere pe contrarevoluţionarii, spionii şi „corupătorii tinerei generaţii”, de care, spunea Lenin, intelighenţia era plină. Poliţia secretă i-a adus la îndeplinire ordinul, arestând 120 de universitari de frunte şi deportându-i pe cei mai mulţi dintre ei în Germania. Un decret emis în aceeaşi perioadă restabilea practica ţaristă a deportării interne a „provocatorilor”, care puteau fi condamnaţi prin simple proceduri administrative la până la trei ani de exil în regiuni îndepărtate ale ţării. Expulzarea în afara Rusiei, metodă inaugurată în epoca respectivă, era însă inovaţia bolşevicilor.

În comparaţie cu măsurile politice şi economice, măsurile luate de Lenin în domeniul culturii erau ceva mai liberale. Cu toate că în ultimul an de viaţă conştientă, înainte de atacul cerebral care avea să îl amuţească, Lenin s-a manifestat ca un adevărat persecutor al gândirii libere, respingerea de către el a atitudinii de ostilitate faţă de tradiţiile culturale promovată de Proletkult a permis unor întregi generaţii de cetăţeni sovietici să păstreze contactul cu marea literatură, artă şi muzică ale lumii. Lucrul acesta i-a ajutat să supravieţuiască intelectual şi spiritual încercărilor teribile prin care treceau. În acelaşi timp însă, concepţia lui instrumentală despre cultură ca domeniu al propagandei a denaturat funcţia acesteia, conducând, după epuizarea impulsurilor experimentaliste iniţiale, la o sterilitate creatoare care a devenit trăsătura definitorie a culturii sovietice.

Lucru şi mai trist încă, regimul leninist reuşise deja să corupă cultura „populară”, a oamenilor obişnuiţi, atacând valorile lor religioase şi tradiţionale. Efectul a fost apariţia unui vid spiritual care a golit comunismul de substanţă vitală, contribuind în ultimă instanţă la autodistrugerea lui.

Război împotriva religiei

Cultura marii majorităţi a popoarelor care locuiau pe teritoriul fostului Imperiu Rus era organizată în jurul credinţelor şi riturilor religioase. Sentimentul demnităţii şi tăria sufletească erau ancorate în religie. Marea masă a creştinilor, evreilor şi musulmanilor nu participau la „cultura înaltă”, domeniu rezervat elitelor – care erau indiferente faţă de religie, când nu îi erau pur şi simplu ostile. Din acest motiv, preluarea puterii de către o minoritate agresiv atee din sânul elitei laice, o minoritate care se arăta dornică să elimine religia, a avut un efect devastator asupra oamenilor obişnuiţi. În afară de dificultăţile economice, niciun alt element al regimului leninist nu a provocat mai multă suferinţă marii mase a populaţiei decât profanarea credinţei, închiderea lăcaşurilor de rugăciune şi persecutarea clerului.

Politica bolşevică în domeniul religios a avut două faţete: una culturală, cealaltă politică. Ca şi alţi socialişti, noii conducători ai Rusiei vedeau în credinţa religioasă o superstiţie care frâna modernizarea societăţii. Ei acordau însă o atenţie cel puţin egală structurilor instituţionale, mai ales Bisericii Ortodoxe, din cauza puterii şi ideologiei sale conservatoare.

Aşa cum se întâmplase şi în cazul altor domenii ale politicii lor culturale, bolşevicii erau divizaţi asupra căilor de urmat pentru atingerea obiectivului. Unii dintre ei afirmau că religia este expresia primară a unei nevoi spirituale reale, care trebuia satisfăcută prin dirijarea oamenilor spre credinţe de natură laică. Alţii militau pentru atacarea directă a religiei, prin mijloacele persecuţiei şi ale ridiculizării. Cele două tactici au coexistat o vreme, însă în cele din urmă adepţii ateismului dur au obţinut câştig de cauză.

În privinţa instituţiilor religioase, noile autorităţi au adoptat de la bun început o poziţie inflexibilă: ele nu îşi aveau locul într-o societate comunistă. Campania desfăşurată împotriva lor, mai ales împotriva Bisericii Ortodoxe, a luat forme dintre cele mai diverse: eliminarea mijloacelor de subzistenţă ale clerului, spolierea lăcaşurilor de cult şi schimbarea destinaţiei lor, scoaterea în afara legii a învăţământului religios, înlocuirea sărbătorilor religioase cu festivităţi comuniste.

În timpul ţarismului, ortodoxia era religia oficială. Deţinătoare a unor privilegii speciale, Biserica Ortodoxă plătea acest statut favorizant printr-o dependenţă totală faţă de monarhie. Încă de la Petru cel Mare, care abolise puterea patriarhului, ea era administrată de un organism spiritual, Sfântul Sinod, în frunte cu un laic. Clericii cu orientări reformatoare vedeau în această dependenţă faţă de monarhie un izvor de slăbiciune, revendicând un mai mare grad de independenţă. Ei nu reprezentau însă decât o minoritate în sânul ierarhiei ecleziastice, predominant conservatoare.

În 1917, înalţii ierarhi ortodocşi s-au întrunit la Moscova, pentru prima oară în ultimele două secole şi jumătate. Conservatorii au obţinut fără dificultate câştig de cauză împotriva reformatorilor, care ar fi dorit ca biserica să fie condusă de o adunare a clerului, şi au reinstituit puterea patriarhului. Alegerea a căzut asupra mitropolitului de Moscova, Tihon, ierarh cu vederi moderate şi profund credincios, însă cu o personalitate mai degrabă docilă. Tihon voia ca biserica să se ţină departe de politică şi să se dedice exclusiv misiunii de a oferi credincioşilor sprijinul spiritual atât de necesar în vremuri de restrişte. Patriarhul nu a reacţionat la măsurile prin care noul regim urmărea să restrângă activitatea instituţiilor religioase: naţionalizarea proprietăţilor funciare ale bisericilor şi mânăstirilor, legalizarea căsătoriei civile şi preluarea de către stat a şcolilor administrate până atunci de biserică. Nu a mai putut însă păstra tăcerea în faţa războiului civil dezlănţuit de bolşevici. La 19 ianuarie/l februarie, Tihon a emis o enciclică împotriva „monştrilor neamului omenesc”, care „în locul iubirii creştineşti, semănau răutatea, ura şi vrajba între fraţi”. Patriarhul arunca anatema asupra creştinilor care luau parte la astfel de grozăvii.

Bolşevicii au reacţionat la mesajul lui Tihon în ziua imediat următoare, printr-un decret care fixa principiile după care avea să se desfăşoare pe viitor activitatea instituţiilor religioase în Rusia. Purtând titlul înşelător de „Decret cu privire la separarea bisericii de stat”, el proclama într-adevăr această separare, dar conţinea o serie de alte prevederi care atacau fundamentele economice ale bisericii. Era ordonată astfel confiscarea tuturor bunurilor bisericeşti, inclusiv a clădirilor şi a obiectelor de cult, şi se interzicea clerului să perceapă dări. Decrete ulterioare aveau să interzică predarea învăţăturilor religioase minorilor. În interpretarea autorităţilor, separarea dintre biserică şi stat însemna că biserica nu putea acţiona ca un organism unitar; erau tolerate doar anumite capitole ale activităţii religioase, nu şi biserica în integralitatea ei. Conlucrarea şi chiar simpla consultare între clericii din diferite parohii constituiau o probă concludentă de atitudine contrarevoluţionară. În timpul războiului civil, pentru a nu trezi mânia populară, autorităţile s-au ferit să pună în aplicare cu stricteţe prevederile decretului, pregătind însă terenul pentru implementarea lor în momentul în care poziţia regimului avea să fie consolidată.

De-a lungul anului 1918, numeroase biserici şi mânăstiri au fost jefuite de soldaţi, marinari şi de Gărzile Roşii. În unele locuri, preoţii au fost ucişi şi procesiunile religioase atacate. Conform unor surse comuniste, între lunile februarie şi mai ale anului respectiv, 687 de persoane şi-au pierdut viaţa în timp ce participau la procesiuni religioase sau încercau să apere bunurile bisericii. Guvernul comunist şi Biserica Ortodoxă se aflau în stare de război.

Conflictul avea să se înteţească începând cu octombrie 1918, când patriarhul Tihon a condamnat în mod public teroarea roşie, chemându-i pe liderii comunişti să pună capăt ororilor: „De nu, sângele nevinovat pe care îl vărsaţi va striga împotriva voastră (Luca 11,51) şi veţi pieri de sabie, voi cei care aţi ridicat sabia (Matei 26,52).” Pentru aceste cuvinte, Tihon a fost plasat în arest la domiciliu.

În 1922, Biserica Ortodoxă îşi pierduse deja privilegiile şi bunurile pe care le deţinuse. Ea continua totuşi să păstreze statutul aparte de unică instituţie în Rusia Sovietică (în afara minusculei Academii de Ştiinţe) rămasă în afara sferei de autoritate a Partidului Comunist. Lenin considera această situaţie intolerabilă. Cu toate că biserica acceptase tacit noul regim şi nu mai reprezenta o ameninţare directă la adresa lui, liderul bolşevic, aflat într-o stare de iritare tot mai accentuată şi căutând ţapi ispăşitori pentru eşecurile lui politice, a decis să o zdrobească. În acest scop, a provocat un conflict deschis, folosind tactica deja cunoscută a unui atac concertat din interior şi din afară: din interior, prin exploatarea neînţelegerilor dintre clerul conservator şi cel cu orientare reformatoare; din afară, prin arestarea ierarhilor conservatori şi judecarea lor pentru pretinse acţiuni subversive. Campania împotriva bisericii, lansată în martie în 1922, viza distrugerea o dată pentru totdeauna a ultimelor rămăşiţe de autonomie a instituţiilor religioase, cu alte cuvinte repetarea loviturii din octombrie 1918, de astă dată împotriva bisericii, ultimul vestigiu al vechii orânduiri.

Pretextul l-a reprezentat pretinsa indiferenţă a bisericii faţă de soarta celor 30 de milioane de cetăţeni sovietici loviţi de foametea din primăvara anului 1921 (vezi Capitolul XV). Ideea de a folosi foametea ca pretext pentru a îngenunchea biserica i-a aparţinut lui Troţki. Acesta a propus să se ceară bisericii să cedeze toate obiectele de valoare care îi aparţineau, inclusiv vasele sfinţite; ele urmau să fie vândute, iar sumele obţinute utilizate pentru ajutorarea celor înfometaţi. Odată adoptată această strategie, autorităţile aveau să respingă toate ofertele de compromis ale patriarhului Tihon: regimul era interesat nu atât să salveze victimele foametei, cât să distrugă biserica.

Un decret emis la 26 februarie 1922 dădea sovietelor dreptul să confişte toate obiectele bisericeşti din aur, argint sau pietre preţioase, inclusiv vasele sfinţite folosite în ritualul ortodox, a căror utilizare în alte scopuri era considerată de către biserică un sacrilegiu. După cum era de aşteptat, Tihon a refuzat să se supună prevederilor decretului, ameninţându-i cu excomunicarea pe cei care ar fi participat la punerea lor în aplicare. Pentru atitudinea lui, patriarhul a fost plasat din nou în arest la domiciliu.

În multe locuri, mulţimile de credincioşi au opus o rezistenţă directă trupelor implicate în confiscări. Sutele de incidente de acest gen înregistrate au fost puse imediat pe seama unor pretinse organizaţii „contrarevoluţionare”, care ar fi acţionat la ordinele emigraţiei. Într-un astfel de episod, petrecut la începutul lunii martie la Şuia, centru al industriei textile situat la nord-est de Moscova, civili neînarmaţi au izgonit o companie de militari echipaţi cu mitraliere. Alarmat de reacţia populaţiei, Politburo-ul a decis suspendarea temporară a confiscărilor.

Lenin însă, care, bolnav fiind, nu mai lua parte la dezbaterile din Politburo, a hotărât să treacă peste decizia colaboratorilor lui, convins că foametea le oferea comuniştilor o şansă unică de a înfrânge biserica, demonstrând ţăranilor că aceasta rămânea insensibilă la suferinţele lor. Într-o notă interminabilă adresată Politburoului la 19 martie 1922, dar făcută publică abia în 1970, Lenin insista ca asaltul împotriva bisericii să fie continuat cu toată hotărârea:

Acum şi numai acum, când în regiunile lovite de foamete a apărut canibalismul, iar drumurile sunt acoperite de sute şi mii de cadavre, putem (şi de aceea trebuie) să trecem la confiscarea bunurilor [bisericii] cu toată energia, fără milă, recurgând la toate mijloacele pentru a înăbuşi orice urmă de rezistenţă… Trimiteţi la Şuia pe unul dintre cei mai energici, mai inteligenţi şi mai eficienţi dintre membrii Comitetului Central Executiv al întregii Rusii… care urmează să primească instrucţiuni verbale prin intermediul unui membru al Politburoului. Aceste instrucţiuni vor cere arestarea cât mai multor reprezentanţi ai clerului, notabilităţilor şi burgheziei din Şuia, sub suspiciunea implicării lor directe sau indirecte în acte de rezistenţă violente… Imediat ce acest lucru se va fi realizat, persoana respectivă se va întoarce la Moscova şi va prezenta un raport… Pe baza raportului, Politburo-ul va da directive detaliate autorităţilor judiciare, tot pe cale verbală, ca judecarea răzvrătiţilor din Şuia, care se opun ajutorării celor care mor de foame, să se desfăşoare cu maximum de operativitate şi să se încheie prin executarea unui număr cât mai mare dintre ei… pe cât posibil, nu doar în oraşul respectiv, ci şi la Moscova şi în alte câteva centre ale bisericii… Cu cât vom executa un număr mai mare de burghezi şi clerici reacţionari, cu atât mai bine.

Istoricul rus D. A. Volkogonov, care a avut acces nelimitat la arhivele sovietice, a descoperit printre documentele rămase de la Lenin un ordin în care acesta cerea să fie informat zilnic asupra numărului de preoţi care erau împuşcaţi.

„Procesele” au început aproape imediat. Erau mai degrabă spectacole de teatru „agitatoric” decât proceduri judiciare, cu o distribuţie aleasă cu grijă şi deznodământul dinainte stabilit de autorităţi. În aprilie 1922, cincizeci şi patru de preoţi şi laici au făcut obiectul unor astfel de proceduri în Moscova; în iunie, „procese” similare au avut loc şi la Petrograd. Unii dintre acuzaţi au fost condamnaţi la moarte. Conform unui ziarist englez, campania din 1922 împotriva bisericii a făcut 28 de victime printre episcopi şi 1215 printre preoţi. Mărturii recent scoase la iveală arată că în timpul conflictului legat de bunurile bisericii au fost executate sau ucise mai mult de 8000 de persoane. În termeni băneşti, rezultatele acestei campanii au fost minime; bisericile aveau mult mai puţine averi decât le atribuia imaginaţia populară. În măsura în care o evaluare poate fi realizată, statul a obţinut între 4 şi 8 milioane de dolari, prima cifră fiind, se pare, mai aproape de realitate. O foarte mică parte din această sumă a fost folosită pentru ajutorarea celor înfometaţi, fondurile destinate acestui scop provenind în cea mai mare parte din surse americane şi europene.

* * *

Campania împotriva bisericii a fost însoţită de atacuri propagandistice la adresa credinţelor şi riturilor religioase. În 1919, autorităţile au ordonat expunerea în public a relicvelor de sfinţi, cărora ruşii pioşi le atribuiau puteri miraculoase. Comuniştii voiau să scoată la iveală că mormintele nu conţineau rămăşiţele perfect conservate ale unor sfinţi, aşa cum susţinea biserica, ci schelete sau falsuri. Oricare va fi fost rezultatul asupra intelectualilor, în rândul oamenilor obişnuiţi efectele au fost contrare aşteptărilor. Un ţăran bătrân explica unui vizitator american: „Sfinţii noştri s-au ridicat la cer şi au înlocuit moaştele cu zdrenţe şi paie, văzând că mormintele lor erau pângărite de necredincioşi. A fost o mare minune.”

Fără a se lăsa descurajate, organizaţiile ateiste, sprijinite mai ales de Komsomol, organizaţia tineretului comunist, au lansat la sfârşitul anului 1922 o campanie prin care încercau să discrediteze Crăciunul, ca şi sărbătorile altor culte. În numeroase oraşe s-au organizat în bătaie de joc „festivităţi religioase”, cea mai cunoscută dintre ele fiind aşa-zisul „Crăciun komsomolist”. Grupuri de tineri primeau sarcina să defileze cu efigii care le imitau pe cele bisericeşti şi să caricaturizeze ceremoniile desfăşurate în bisericile pe lângă care treceau. Îmbrăcaţi ca preoţi sau rabini, participanţii străbăteau străzile Moscovei, maimuţărindu-se şi rostind blasfemii. Erau urmaţi de tinere fete care intonau:

N-avem nevoie de rabini, nu ne trebuie preoţi,

Loviţi burghezii, sugrumaţi culacii!

Carnavaluri asemănătoare au fost organizate şi în alte locuri. În Gomei, oraş din Bielorusia în care convieţuiau mai multe etnii, un teatru local a pus în scenă un „proces al dumnezeilor” ortodocşilor şi evreilor. Judecătorii şi publicul i-au condamnat la moarte şi, în ziua de Crăciun, cei „judecaţi” au fost arşi în piaţa oraşului.

S-a încercat ridiculizarea în ochii copiilor a Sfântului Nicolae şi a îngerilor, despre care se afirma că slujesc la „îndoctrinarea minţilor fragede”. Pentru a lovi în credinţele „decadente”, autorităţile organizau în Ajunul Crăciunului spectacole de teatru la care copiii puteau asista la „satirizarea Conferinţei de la Lausanne, a regimului Kerenski şi a vieţii burgheziei străine”.

Martorii din epocă relatează că oamenii reacţionau la sacrilegii cu o groază mută. Dovadă stă şi rezoluţia din 1923 a Partidului Comunist, care punea capăt acţiunilor de acest gen, motivând că ele nu făceau decât să întărească „fanatismul religios”. Campania ateistă avea să continue în forme mai puţin ostentative. O „Societate a celor fără Dumnezeu” ridiculiza în ziarul său şi în alte tipărituri toate religiile. În privinţa evreilor, ea recurgea la stereotipuri antisemite, care anticipau practicile naziştilor.

Acestea erau coordonatele generale ale atacurilor din afară împotriva bisericii şi a religiei. Aşa cum am precizat deja, ele au fost însoţite de o campanie din interior, care urmărea divizarea bisericii. Pentru a-şi atinge scopul, regimul a atras elementele reformiste din Biserica Ortodoxă, organizând o aşa-zisă „Biserică Vie”. Noua instituţie a luat fiinţă în martie în plină campanie de confiscare a bunurilor bisericeşti. Administrată de un departament special din cadrul GPU, ea cuprindea preoţi care renegaseră biserica tradiţională.

În mai 1922, câţiva astfel de preoţi colaboraţionişti l-au vizitat pe Tihon la mânăstirea de lângă Moscova unde i se stabilise domiciliu forţat. Ei i-au cerut patriarhului să convoace un consiliu al bisericii şi să renunţe la poziţia pe care o deţinea. Tihon a cedat, fiind înlocuit de o nouă instituţie, controlată de guvern prin intermediul poliţiei secrete, înalta Administraţie Bisericească, similară în linii mari vechiului Sfânt Sinod. S-a declanşat o campanie publică pentru abolirea instituţiei patriarhale. Unii episcopi, înspăimântaţi, s-au alăturat Bisericii Vii. Cei care au refuzat să recunoască noua ierarhie ilegitimă au fost arestaţi şi înlocuiţi cu clerici mai docili. În august 1922, Biserica Ortodoxă s-a divizat: din cei 143 de episcopi, 37 au intrat în Biserica Vie, 36 au respins-o, iar 70 au rămas neutri. Tihon a anatemizat înalta Administraţie Bisericească şi pe toţi cei care aveau vreo legătură cu ea. Biserica tradiţională, scoasă practic în afara legii, avea să intre în clandestinitate.

Aservirea totală a Bisericii Vii faţă de noul regim s-a manifestat prin hotărârile adoptate la cel de-al doilea Consiliu al Bisericii, organizat în aprilie 1923, cu participarea clerului colaboraţionist. Adunarea a salutat puciul din octombrie 1917 ca pe o „faptă creştinească”, negând că bolşevicii ar fi persecutat biserica şi exprimându-şi recunoştinţa faţă de Lenin, „lider mondial” şi „tribun al dreptăţii sociale”. Guvernul sovietic, s-a afirmat atunci, era singurul din lume care lucra pentru împlinirea „idealului împărăţiei Domnului”. Instituţia patriarhală a fost desfiinţată.

În acest moment, Tihon a cedat. Speriat probabil de perspectiva unei scindări definitive a bisericii, fostul patriarh a abjurat într-o scrisoare adresată în iunie 1923 autorităţilor trecutul său „antisovietic” şi a retras anatema pe care o aruncase asupra Bisericii Vii. Drept răsplată, regimul a permis redeschiderea bisericilor patriarhale. Tihon avea să moară în aprilie 1925; într-un testament a cărui autenticitate trebuie pusă sub semnul întrebării, el îndemna credincioşii să sprijine guvernul sovietic. Până la prăbuşirea comunismului la începutul anilor ’90, biserica nu avea să mai creeze probleme regimului.

Odată misiunea ei îndeplinită, Biserica Vie a pierdut sprijinul Kremlinului, dispărând treptat din viaţa ţării. La începutul anilor ’30, majoritatea conducătorilor ei au fost arestaţi.

Cu toate că mulţi dintre credincioşii creştini aveau sentimentul că persecuţiile erau opera evreilor, instituţiile evreieşti au suferit şi ele de pe urma politicii antireligioase a bolşevicilor.{48} Există opinii după care evreii au fost, în anumite privinţe, victimizaţi în mai mare măsură decât creştinii, pentru că instituţiile lor religioase erau nu doar spaţii rituale şi de educare a tinerilor, ci şi centre ale vieţii comunitare. Unul dintre cercetătorii care sprijină acest punct de vedere este Nora Levin:

Atacurile îndreptate împotriva vieţii religioase evreieşti au fost deosebit de dure şi de eficace, fiindcă la evrei credinţa şi practicile religioase se regăsesc în toate aspectele vieţii de zi cu zi… Relaţiile de familie, munca, rugăciunea, învăţătura, distracţia şi cultura sunt parte a unui întreg: e de ajuns să atingi o latură şi întregul va fi afectat.

Persecuţiile împotriva practicilor religioase evreieşti au fost încredinţate partidului social-democraţilor evrei, Bund, care fuzionase în 1921 cu Partidul Comunist. Reprezentanţii Bundului dispreţuiau religia la fel de mult ca bolşevicii şi nutreau o ură adâncă faţă de sionism, mişcare cu mai mult succes în rândul populaţiei evreieşti. Organizaţi în „Secţii evreieşti” (Evsekţii), ei desfăşurau acţiuni antireligioase după tacticile cunoscute, profanând sinagogi şi transformându-le în cluburi sau depozite. Tot Bund-ul este responsabil pentru desfiinţarea instituţiilor tradiţionale de autoadministrare ale comunităţilor evreieşti. Secţiile evreieşti au convins conducerea Partidului Comunist să interzică utilizarea ebraicii, limbă „burgheză” (în favoarea idişului) şi să persecute mişcarea sionistă.

Secţiile evreieşti au avut aceeaşi soartă ca şi Biserica Vie, fiind lichidate în decembrie 1929. Cei mai mulţi dintre funcţionarii lor au făcut obiectul epurărilor, iar unii din ei au fost executaţi.

Biserica Catolică nu a scăpat nici ea atacurilor. În martie 1923, autorităţile au înscenat un proces unui număr de şaisprezece clerici catolici, cei mai mulţi dintre ei polonezi. Ierarhul catolic cu rangul cel mai înalt a fost condamnat la moarte, dar presiunile puternice din afara Rusiei au dus la graţierea lui. Un alt preot a fost totuşi împuşcat.

Dintre cele trei culte principale, islamul a avut parte de tratamentul cel mai tolerant. Faptul se explică în mare parte prin teama Moscovei că persecutarea credincioşilor musulmani ar fi putut trezi nemulţumiri în rândul populaţiei musulmane din Orientul Mijlociu, pe care bolşevicii voiau să o atragă de partea lor. Spre deosebire de preoţii ortodocşi şi de rabini, preoţii musulmani au primit drept de vot; au putut continua învăţământul religios şi şi-au păstrat proprietăţile. Privilegiile clerului musulman aveau să fie menţinute până la sfârşitul deceniului.

Efectul persecuţiilor asupra sentimentelor religioase ale populaţiei este greu de măsurat. Impresia de ansamblu pe care o oferă relatările martorilor oculari este că, deşi comuniştii au reuşit să slăbească Biserica Ortodoxă, campaniile lor antireligioase au avut efecte contrare celor scontate, ducând la o intensificare a convingerilor religioase. În 1920, bisericile erau pline de lume şi mulţimi imense de credincioşi luau parte la sărbătorile bisericeşti. Unii contemporani sunt de părere că persecuţiile declanşate de comunişti au făcut ca fervoarea religioasă să atingă cote nemaiîntâlnite.

Credinţa se afla însă în Rusia în faţa unor încercări pe care nicio religie nu le-a avut de îndurat vreodată.

Capitolul XV.
COMUNISMUL ÎN CRIZĂ

A dispărut tot ceea ce putea obstrucţiona

acţiunile guvernului central şi,

în acelaşi timp, tot ceea ce îi consolida poziţia.

ALEXIS DE TOCQUEVILLE

NEP: Falsul Thermidor

Thermidor este numele lunii din calendarul Revoluţiei franceze în care, în 1794, s-a pus capăt terorii iacobine şi a început reîntoarcerea la normalitate – care avea să conducă douăzeci de ani mai târziu la restaurarea dinastiei de Bourbon. Pentru revoluţionarii de profesie, cuvântul e blestemat; bolşevicii erau hotărâţi să nu se dea în lături de la nimic pentru a preveni o contrarevoluţie thermidoriană.

În ciuda hotărârii lor, în primăvara lui 1921, ca urmare a colapsului economic şi a izbucnirii unor revolte la scară naţională, bolşevicii au fost nevoiţi să adopte un set de măsuri, cunoscut sub numele de Noua Politică Economică (NEP) şi despre care mulţi dintre contemporani au considerat că anunţa sfârşitul fazei iacobine a Revoluţiei ruse şi începutul unui „Thermidor”. Analogia avea să se dovedească greşită: NEP-ul nu a marcat despărţirea de practica violenţei revoluţionare, ci doar un moment de respiro, încheiat câţiva ani mai târziu cu declanşarea unor excese încă şi mai grave.

Deosebirea cea mai evidentă dintre Thermidorul francez al anului 1794 şi pseudo-Thermidorul rus din 1921 este că, în vreme ce primul a dus la eliminarea iacobinilor, în cazul celui de-al doilea neoiacobinii au rămas la putere, fiind ei înşişi iniţiatorii reformelor. Ei puteau prin urmare să renunţe la noul curs de îndată ce pericolul contrarevoluţionar ar fi dispărut. „Vă cer, tovarăşi, să nu uitaţi”, spunea Zinoviev în decembrie 1921, „că Noua Politică Economică reprezintă numai o îndepărtare trecătoare de la drumul nostru, o retragere tactică, o curăţare a terenului înaintea unui nou asalt, înaintea asaltului decisiv al muncitorilor împotriva coaliţiei capitaliste internaţionale.” În al doilea rând, spre deosebire de Thermidor-ul francez, în Rusia, replierea s-a produs doar în planul economiei; liberalizarea economică a fost contrabalansată de intensificarea represiunii şi a controlului politic. Majoritatea contemporanilor nu au înţeles natura tactică şi anvergura strict limitată a acestei replieri, văzând în ea începutul sfârşitului Revoluţiei.

Comunismul de război reuşise aproape să distrugă economia rusească (vezi mai sus, pp. 188-189). Sfârşitul războiului civil nu a însemnat şi sfârşitul acestui sistem: dimpotrivă, în 1920 au avut loc experimente dintre cele mai nebuneşti în materie de legislaţie a muncii şi politică monetară. Guvernul a continuat confiscarea prin forţă a „surplusurilor” de hrană de la ţărani, care în multe cazuri nu erau deloc surplusuri, ci rezerve pentru subzistenţa familiei şi grâne pentru însămânţările din anul următor. 1920 a fost un an cu vreme proastă pentru agricultură, astfel încât pâinea a devenit şi mai rară, iar în regiunile rurale au apărut primele semne ale foametei.

Proasta administrare a economiei a erodat ceea ce mai rămăsese din baza de sprijin a bolşevicilor, transformându-i pe partizanii acestora în duşmani şi pe duşmani în răzvrătiţi. „Masele”, pe care regimul încercase să le convingă în timpul războiului civil că Albii şi sprijinitorii lor din exterior erau răspunzători pentru greutăţile prin care treceau, au refuzat să mai accepte astfel de explicaţii după încheierea războiului. Muncitorii comunişti, care fuseseră de la bun început o minoritate, înapoiau în număr din ce în ce mai mare carnetele de partid; în 1920–1921, procentul muncitorilor industriali în rândul membrilor de partid scăzuse la 2-3 la sută. Ţăranii, cărora li se adăugau acum şi foştii soldaţi demobilizaţi ai Armatei Roşii, au pus mâna pe arme. De-a lungul anului 1920 şi în primele luni ale lui 1921, regiunile rurale ale Rusiei, de la Marea Neagră la Pacific, au fost scena unor revolte ţărăneşti care depăşeau prin amploare şi arie de cuprindere tulburările din vremea ţarismului. Sute de mii de oameni au participat la ele, de o parte sau de cealaltă a baricadei; pierderile înregistrate în aceste conflicte interne au fost considerabil mai mari decât cele din timpul războiului dintre Albi şi Roşii. Bolşevicii erau – după expresia lui Lenin însuşi – doar o picătură într-un ocean, iar oceanul era acum în furtună.

Noul regim a supravieţuit acestor revolte la scară naţională îmbinând represiunea cu compromisul: a înăbuşit cu o brutalitate fără margini protestele şi a făcut concesii – sub forma Noii Politici Economice. Dispunând de o armată imensă, mult mai bine echipată şi condusă de profesionişti, bolşevicii au zdrobit ţărănimea răzvrătită, lipsită de unitate, de platformă politică sau de un comandament central, aşa cum făcuseră odinioară ţarii. Forţa militară avea să se dovedească însă insuficientă: abia după încetarea rechiziţiilor de grâne satele s-au liniştit şi bolşevicii s-au văzut salvaţi.

Cea mai periculoasă dintre revolte a izbucnit în vara anului 1920 în provincia Tambov, la 350 de kilometri sud-vest de Moscova. Regiune agricolă prosperă, Tambov-ul producea înainte de Revoluţie până la un milion de tone de cereale anual, adică aproape o treime din exporturile ruseşti. Comunismul de război a lichidat surplusurile şi a redus dramatic rezerva de cereale. După afirmaţiile lui Vladimir Antonov-Ovseenko, oficialul sovietic însărcinat cu înăbuşirea revoltei din Tambov, consumul de cereale pe cap de locuitor fusese înainte de primul război mondial de 293 de kilograme anual, la care se adăugau încă 121 de kilograme pentru hrana animalelor. În anii 1920-1921, cifra scăzuse la 69 de kilograme, în afara grânelor de sămânţă, dar excluzând hrana pentru animale. După ce preda statului cotele obligatorii, fiecărui ţăran îi mai rămâneau doar 25 de kilograme, adică a opta parte din necesarul de subzistenţă. În ianuarie 1921, după afirmaţiile lui Antonov-Ovseenko, jumătate din ţăranii din regiunea Tambov erau muritori de foame.

Revolta s-a declanşat în mod spontan, conducerea ei fiind însă rapid asumată de un lider extrem de talentat şi curajos, Aleksandr Antonov (nicio legătură cu Antonov-Ovseenko), care a reunit ţăranii într-o forţă de gherilă puternică, ducând un război de partizani împotriva trupelor Armatei Roşii şi mai ales a detaşamentelor speciale Ceka trimise să lichideze rebeliunea. La începutul anului 1921, Antonov conducea deja o forţă cu un efectiv între 20.000 şi 50.000 de partizani, cu care lansa atacuri-surpriză împotriva trupelor bolşevice şi a obiectivelor administrative. După fiecare astfel de raid, partizanii dispăreau în sate. Moscova i-a declarat pe rebeli „bandiţi” şi a trimis întăriri în Tambov, dar rezultatele întârziau să apară, fiindcă Armata Roşie era lipsită de experienţa luptelor de gherilă. A devenit astfel evident că singura cale de a pune capăt tulburărilor era izolarea partizanilor de familiile şi sprijinitorii lor, lucru care presupunea recurgerea la teroare: internarea în lagăre de concentrare, luarea de ostatici şi executarea lor, deportările în masă. Antonov-Ovseenko a cerut şi a obţinut din partea Moscovei autorizaţia de a recurge la astfel de măsuri.

Foametea nu lovise însă numai regiunile rurale. În iarna 1920–1921, situaţia aprovizionării cu alimente şi combustibil în oraşele din partea europeană a Rusiei amintea de zilele din preajma Revoluţiei din Februarie. La Petrograd, care era din nou cel mai afectat datorită depărtării sale faţă de regiunile producătoare de cereale, fabricile au trebuit să fie închise: muncitorii rămaşi fără lucru străbăteau satele în căutare de hrană, riscând să fie opriţi de „detaşamentele preventive”, care le confiscau încărcătura.

În februarie 1921, pe fundalul foametei şi al şomajului din ce în ce mai răspândite, marinarii de la baza navală din Kronstadt, pe care Troţki îi ridicase cândva în slavă, numindu-i „mândria şi frumuseţea” Revoluţiei, au înălţat steagul revoltei.

Scânteia care a aprins revolta a fost un ordin al guvernului prin care raţia de pâine la Moscova şi Petrograd, deja insuficientă, era redusă cu o treime. Măsura a provocat tulburări şi greve în cele două oraşe. La sfârşitul lui februarie 1921, muncitorii din Petrograd au ameninţat cu declanşarea unei greve generale, dacă nu erau asigurate – pe lângă dreptul de a procura hrană de la ţărani în mod neîngrădit – alegeri corecte pentru soviete, libertatea de expresie şi încetarea terorii politice. Când veştile despre tulburările din mediul industrial au ajuns la baza navală, marinarii şi-au însuşit lozincile muncitorilor şi au creat un Comitet Revoluţionar Provizoriu, însărcinat cu apărarea insulei împotriva previzibilului atac dinspre continent. Răzvrătiţii nu îşi făceau iluzii că ar fi putut rezista puternicei Armate Roşii, dar sperau să poată ralia cauzei lor restul ţării şi al forţelor armate.

Aşteptările le-au fost înşelate. Spre deosebire de Nicolae al II-lea, Lenin a reacţionat. Susţinut de Troţki, el a pus revolta din Kronstadt pe seama unor generali albi aşa-zis manipulaţi de socialist-revoluţionari şi de serviciile de informaţii franceze. Lenin l-a trimis pe Troţki la Petrograd, pentru a prelua comanda operaţiunii. Troţki le-a ordonat răzvrătiţilor să se predea neîntârziat, în caz contrar riscând represalii armate: cu mici diferenţe, ultimatumul său părea opera unui guvernator general din vremea ţarismului. Troţki a ordonat de asemenea luarea de ostatici din rândul soţiilor şi copiilor marinarilor răzvrătiţi.

La 7 martie, trupele Armatei Roşii, sub comanda lui Tuhacevski, au atacat baza Kronstadt, trecând peste apele îngheţate. În ariergarda atacatorilor se găseau detaşamente de mitraliere ale Ceka, ce primiseră ordinul de a-i împuşca pe soldaţii care ar fi încercat să se retragă. Asaltul s-a încheiat în mod dezastruos, tirul dinspre baza navală secerându-i pe atacatori. O parte a soldaţilor Armatei Roşii au refuzat ordinul de a pomi la asalt; circa 1000 dintre ei au trecut de partea rebelilor. Troţki a ordonat executarea fiecărui al cincilea soldat dintre cei care refuzaseră să îndeplinească ordinele.

În ziua următoare, Comitetul Revoluţionar Provizoriu din Kronstadt a emis o declaraţie programatică, „Pentru ce luptăm”, în care bolşevicii erau acuzaţi că trădaseră Revoluţia şi instauraseră o tiranie mai cruntă decât ţarismul. Naţiunea era chemată să răstoarne „autocraţia comunistă”, înlocuind-o cu un regim democratic bazat pe alegeri corecte pentru soviete.

În săptămâna care a urmat, Tuhacevski s-a străduit să „taie suflul” celor din bază prin raiduri nocturne, continuând în acelaşi timp să aducă întăriri. Lipsa de reacţie la apelurile lor a restului ţării i-a descurajat pe marinari, ale căror provizii de alimente erau pe sfârşite. Asaltul final, la care au participat 50.000 de soldaţi roşii împotriva celor 17.000 de apărători, a fost declanşat în noaptea de 16 spre 17 martie. Forţele atacatoare au reuşit să se strecoare neobservate până în apropierea bazei. A urmat o luptă pe viaţă şi pe moarte, corp la corp. În dimineaţa de 18 martie, comuniştii controlau insula. Au ucis câteva sute de prizonieri. Restul apărătorilor, în afară de cei care reuşiseră să se refugieze peste gheţuri în Finlanda, au fost trimişi în lagăre de concentrare în Nordul îndepărtat, de unde puţini aveau să se mai întoarcă. Operaţiunea nu a sporit reputaţia lui Troţki, dimpotrivă; deşi îi plăcea să revină adesea asupra triumfurilor lui militare şi politice, în memoriile pe care le-a redactat în exil nu a făcut nicio referire la rolul lui în tragedia de la Kronstadt.

În timp ce răzvrătirea marinarilor din nord era înfrântă, revolta din Tambov continua cu o forţă sporită. Lenin şi Troţki primeau rapoarte periodice de la comandamentul Comitetului Militar-Revoluţionar, în care operaţiunile împotriva „bandiţilor” erau descrise ca şi cum ar fi fost vorba de un război în toată regula. Deşi comandamentul anunţa că înregistrează victorie după victorie, Moscova a trebuit să accepte realitatea: rebelii, care foloseau tactici de luptă neconvenţionale, nu puteau fi învinşi prin mijloacele militare obişnuite. Lenin a hotărât de aceea să recurgă direct la teroare. Încredinţând responsabilitatea operaţiunii lui Tuhacevski, care comanda o armată de peste 100.000 de soldaţi, el i-a autorizat pe acesta şi pe Antonov-Ovseenko să ia toate măsurile pe care le considerau necesare pentru a-i lipsi pe partizani de sprijinul populaţiei. Pe baza listelor de partizani obţinute de la informatori plătiţi, Ceka a trecut la încarcerarea membrilor familiilor acestora. Antonov-Ovseenko îi raporta lui Lenin că, pentru a-i convinge pe oameni să vorbească, comandanţii roşii foloseau următoarele metode:

În sate se pronunţă „sentinţe” speciale, fiind enumerate crimele săvârşite împotriva poporului muncitor. Toată populaţia de sex masculin este plasată sub jurisdicţia Tribunalului Revoluţionar Militar: familiile bandiţilor sunt internate în lagăre de concentrare, ca ostatici pentru ruda lor care este membru al unei bande. Banditul are la dispoziţie două săptămâni pentru a se preda. În caz contrar, familia lui este deportată în afara provinciei şi averea ei (pusă până în acel moment doar sub sechestru provizoriu) este definitiv confiscată.

În ciuda sălbăticiei lor, măsurile luate nu au dat rezultatele aşteptate, drept care teroarea a fost împinsă şi mai departe, printr-o nouă directivă:

1. Cetăţenii care refuză să îşi dea numele vor fi executaţi pe loc…

4. Familia care a ascuns un bandit va fi arestată şi deportată în afara provinciei. Bunurile ei vor fi confiscate, iar membrul ei cel mai în vârstă va fi executat pe loc, fără judecată.

5. Cei care oferă adăpost membrilor familiei unui bandit, sau care ascund bunuri aparţinând unui bandit vor fi trataţi ca nişte bandiţi; cel mai în vârstă dintre membrii apţi de muncă ai unei astfel de familii va fi executat pe loc, fără judecată…

7. Ordinul de faţă va fi adus la îndeplinire cu stricteţe şi fără milă. El va fi citit în adunările săteşti.

Teroarea, însoţită de operaţiuni militare pe scară largă – inclusiv de utilizarea gazelor toxice pentru scoaterea din păduri a partizanilor ascunşi acolo, a reuşit să izoleze forţele ţărăneşti răzvrătite. Odată cu încetarea rechiziţiilor forţate de alimente, în martie 1921 (vezi mai jos, p. 320), cauza principală a revoltelor din Tambov şi din alte regiuni a dispărut, iar satele s-au liniştit.

Modul în care Antonov reuşise să ţină în şah o armată regulată, net superioară propriilor forţe, a lăsat o impresie puternică comandanţilor militari comunişti. S-a ordonat realizarea de studii asupra tacticilor neconvenţionale de război şi operaţiunile de partizani au fost incluse în pregătirea de luptă a trupelor. Toate aveau să fie utilizate cu succes în timpul celui de-al doilea război mondial. Invadatorii germani, la rândul lor, aveau să copieze metodele de teroare folosite de Armata Roşie împotriva populaţiei civile în campaniile antigherilă din anii 1920–1921.

Lenin devenise conştient de necesitatea de a calma nemulţumirile din mediul rural prin anumite concesii, încă înainte de Kronstadt, dar nu era deloc dispus să satisfacă principala revendicare a ţăranilor – dreptul de a dispune liber de produsele muncii lor –, fiindcă ar fi consolidat astfel poziţia unei clase pe care o considera iremediabil antisocialistă. El declarase chiar la un moment dat că bolşevicii ar fi preferat să moară decât să permită reluarea comerţului liber cu cereale. Episodul Kronstadt l-a silit în cele din urmă să-şi revizuiască poziţia. La 15 martie, în preziua asaltului final al forţelor lui Tuhacevski împotriva bazei navale, Politburo-ul a decis încetarea rechiziţiilor forţate. De acum înainte, ţăranii aveau să plătească statului un impozit fix în produse. Guvernul spera să poată obţine restul de produse necesar în contrapartidă cu bunuri manufacturate. Cum însă aceste bunuri lipseau, aproape tot surplusul de produse agricole lua drumul pieţelor: monopolul statului în comerţ înceta şi astfel autorităţile s-au văzut obligate să permită reluarea activităţilor economice libere în sfera consumului. Statul continua să exercite însă un control strict asupra industriei grele, băncilor, comerţului en gros, comerţului exterior şi transporturilor – „punctele de comandă” ale economiei. Acesta era, în linii mari, tabloul Noii Politici Economice.

Curând, Moscova a renunţat şi la ideea de a desfiinţa banii. Rublele de hârtie, tipărite într-un ritm limitat doar de capacităţile de tipărire, îşi pierduseră aproape orice valoare. Inundând în continuare ţara cu hârtii devenite inutile, guvernul a hotărât totuşi să adopte o nouă unitate monetară, cu acoperire în aur, cervoneţ-ul.

Primele rezultate benefice ale NEPului au apărut în agricultură. Stimulaţi de noua politică de impozite să cultive mai mult, ţăranii au început să aducă pe piaţă cantităţi mai mari de produse; în 1925, suprafaţa cultivată (nu însă şi randamentul) o egala pe cea din 1913. Măsurile luate veniseră însă prea târziu pentru a putea preîntâmpina foametea dezastruoasă care a ucis milioane de oameni în 1921 şi 1922.

Din cauza lipsei de capital, producţia industrială se restabilea într-un ritm mult mai lent. Lenin conta în mare măsură pe investiţiile externe, dar acestea au întârziat să apară, străinii ferindu-se să investească într-o ţară care nu-şi plătea împrumuturile şi care naţionalizase proprietăţile private.

În ultimul an al Noii Politici Economice (1928), nu existau în Uniunea Sovietică decât treizeci şi una de companii străine, cu un capital (la nivelul anului 1925) de numai 16 milioane de dolari. Majoritatea lor erau implicate nu în producţia de mărfuri, ci în exploatarea resurselor naturale ale ţării, în special a cherestelei.

NEP-ul a luat locul planificării economice, pentru moment eliminată. Lenin şi-a concentrat atenţia asupra unui ambiţios proiect de electrificare, prin care spera să pună bazele unei viitoare industrii moderne. Speranţele lui nu s-au materializat însă, din lipsa fondurilor, estimate la un necesar de 500 de milioane de dolari anual, pentru o perioadă de zece până la cincisprezece ani.

Ansamblul măsurilor economice adoptate începând cu martie 1921 au echivalat cu o lovitură severă dată planurilor de construire a comunismului în Rusia. În 1921, Lenin a recunoscut că introducerea comunismului de război fusese o greşeală (vezi mai sus, p. 183), admiţând astfel în mod tacit justeţea criticilor lui de dinainte de Revoluţie, după care Rusia trebuia să străbată o lungă perioadă de dezvoltare capitalistă, înainte de a fi pregătită pentru construirea socialismului şi – cu atât mai mult – a comunismului. Liderul bolşevic nu a precizat cât avea să dureze Noua Politică Economică, sugerând însă că aceasta nu avea să fie abandonată prea curând. Când, în 1928–1929, Stalin a lichidat NEP-ul şi a trecut la colectivizarea şi industrializarea forţate, el acţiona în spiritul ideilor lui Lenin, dar mult mai devreme şi cu mult mai mare rapiditate decât ar fi făcut-o acesta dacă s-ar mai fi aflat încă în viaţă.

Pentru bolşevici, slăbirea controlului economic, care permitea – deşi cu multe restricţii – reapariţia întreprinderilor private, constituia un pericol în plan politic. Ei au avut de aceea grijă ca, în paralel cu liberalizarea economică, să acţioneze în sensul unei întăriri a controlului politic. „Ca partid conducător”, spunea Troţki în 1922, „putem admite prezenţa speculanţilor în economie, nu însă şi în politică.” Perioada care a urmat introducerii NEP-ului a fost, în consecinţă, marcată de o intensificare a represiunii politice, sub diferite forme: persecutarea Bisericii Ortodoxe şi a partidelor socialiste rivale, hărţuirea tot mai accentuată a reprezentanţilor intelighenţiei, înăsprirea cenzurii şi a legilor dirijate împotriva disidenţilor politici.

Poliţia secretă rămânea principalul instrument de control politic, ea transformându-se în epoca NEP-ului dintr-un organism al terorii oarbe într-o instanţă birocratică omniprezentă. Măsura în care poliţia secretă era implicată în toate aspectele vieţii sovietice este pusă în lumină de responsabilităţile pe care le-a îndeplinit şeful ei, Felix Dzerjinski, în diferite momente: comisar pentru afaceri interne, comisar pentru transporturi, preşedinte al Consiliului Suprem al Economiei Naţionale. Ceka, a cărei reputaţie devenise odioasă, a fost desfiinţată în februarie 1922 şi înlocuită cu un organism purtând titulatura inocentă de Administraţia Politică a Statului, GPU (rebotezat doi ani mai târziu OGPU). Asemeni fostului Departament al Poliţiei din vremea regimului ţarist, GPU se subordona Ministerului (comisariatului) pentru Afaceri Interne.

Teoretic, GPU avea puteri mai restrânse decât Ceka, delictele obişnuite (deci altele decât de natură politică) fiind scoase de sub jurisdicţia ei şi trecute în sarcina comisariatului justiţiei. În practică însă, GPU se bucura de puteri discreţionare în anchetarea infracţiunilor economice şi a „banditismului”, ca şi în urmărirea persoanelor suspecte, având nu numai autoritatea de a deporta prin simplă decizie administrativă, ci şi pe aceea de a condamna la moarte. Poliţia secretă controla reţeaua lagărelor de concentrare, dintre care cele mai notorii, „Lagărele din nord cu destinaţie specială”, localizate în pustietatea îngheţată a Nordului îndepărtat, aveau să facă numeroase victime. GPU dispunea de un efectiv de peste 100.000 de angajaţi permanenţi şi de forţe militare considerabile, având un mare grad de autonomie.

Încălcarea principiului „legalităţii revoluţionare” a continuat să reprezinte şi în epoca NEPului monedă curentă, în virtutea puterilor judecătoreşti acordate poliţiei secrete, dar şi pentru că Lenin considera legea un instrument politic şi tribunalele instituţii ale guvernului. Concepţia liderului bolşevic despre legalitate reiese din textul primului Cod Penal sovietic, redactat în 1922. Lenin a participat direct la pregătirea documentului, care avea să servească în epoca stalinistă la condamnarea la muncă forţată sau moarte a milioane de cetăţeni sovietici. Nemulţumit de ceea ce el considera a fi o clemenţă excesivă din partea juriştilor însărcinaţi cu redactarea Codului, Lenin a inclus în categoria delictelor politice „propaganda şi agitaţia, implicarea în organizaţii sau colaborarea cu organizaţiile care sprijineau (prin propagandă şi agitaţie)” „burghezia” internaţională. Pedeapsa pentru astfel de „delicte” – care cuprindeau în fapt toate formele de activitate politică independentă – era cea capitală. Articolele 57 şi 58 ale Codului Penal, redactate de jurişti la directivele lui Lenin, aveau să constituie ulterior temeiul legal al condamnărilor pronunţate împotriva victimelor stalinismului. Că Lenin era perfect conştient de implicaţiile directivelor lui se vede şi din îndrumările pe care le-a dat comisarului pentru justiţie. Sarcina organelor judecătoreşti, scria el, era „să legitimeze” teroarea (vezi mai sus, p. 207). Pentru prima oară în istoria dreptului, funcţia procedurilor judecătoreşti nu mai era realizarea justiţiei, ci justificarea violenţei oarbe a statului.

Scopul ultim al teoriei şi practicii dreptului sub Lenin era eliminarea tuturor obstacolelor care stăteau în calea pedepsirii celor pe care guvernul – dintr-un motiv sau altul – îi considera indezirabili. Raportându-se la practicile anilor ’20, specialiştii comunişti în istoria dreptului defineau legea ca „principiu disciplinator care contribuie la întărirea statului sovic tic şi la dezvoltarea economiei socialiste”. Procedurile judecătoreşti au fost simplificate astfel încât să uşureze sarcina acuzării. „Vinovăţia” nu mai presupunea acum încălcarea efectivă a legii – fiind suficientă şi presupusa „intenţie” de a o încălca. Vinovăţia era de asemenea stabilită în funcţie de urmările dăunătoare pe care o acţiune le-ar fi putut avea asupra societăţii – indiferent dacă acţiunea respectivă constituia sau nu o încălcare a legii. Drepturile acuzaţilor au fost puternic restrânse; avocaţii apărării, care trebuiau să fie membri de partid, aveau datoria să considere vinovăţia clienţilor lor drept lucru stabilit şi să se rezume la a pleda pentru acordarea de circumstanţe atenuante. Un proeminent jurist sovietic afirma în 1929, când teroarea stalinistă era abia la început, că legea sovietică permitea condamnarea unei persoane chiar şi în absenţa vinovăţiei. Cu greu s-ar fi putut merge mai departe în distrugerea noţiunii de drept şi a procedurilor legale.

Principiile de mai sus au fost aplicate în procesele intentate clericilor ortodocşi şi catolici, dar şi în extraordinarele procese-spectacol ale liderilor Partidului Socialist-Revoluţionar, organizate în aceeaşi epocă la Moscova. (Menşevicii, de care regimul avea mai puţine motive să se teamă, s-au bucurat de un răgaz până în 1931, când aveau să facă şi ei obiectul înscenărilor judiciare.) în toate aceste cazuri, autorităţile stabiliseră de la bun început sentinţele pentru fiecare acuzat, „procesele” neavând alt scop decât să ofere populaţiei o lecţie politică. Lenin a comunicat autorităţilor judecătoreşti implicate că voia nişte „procese exemplare, educative”. Opinia lui Troţki mergea în aceeaşi direcţie: într-o scrisoare către Politburo, el afirma că un proces trebuie să fie „o producţie politică impecabilă”.

În procesul socialist-revoluţionarilor au fost implicate două categorii de acuzaţi: adevăratele victime alese de autorităţi şi vinovaţii „pocăiţi,” dispuşi să depună mărturie împotriva „complicilor” lor, pentru a fi iertaţi şi a ilustra astfel în faţa maselor avantajele colaborării cu puterea. Liderilor socialist-revoluţionari li s-a refuzat asistenţa juridică cuvenită, fiind supuşi la nenumărate umilinţe, inclusiv o demonstraţie „muncitorească” înscenată, la care a luat parte şi Buharin, unul dintre avocaţii apărării, care a cerut condamnarea lor la moarte. Judecătorii i-au condamnat pe unsprezece dintre acuzaţi la pedeapsa capitală, în conformitate cu Articolul 57, dar i-au iertat pe cei care depuseseră mărturie împotriva lor. Spre surpriza generală, condamnările au fost comutate. Aflăm din memoriile lui Troţki că el a fost cel care l-a convins pe Lenin să îi cruţe pentru moment pe socialist-revoluţionari, de teama unui posibil val de terorism antibolşevic organizat de colegii de partid ai acuzaţilor, terorism care ar fi fost îndreptat în primul rând împotriva celor doi lideri de la Kremlin. În consecinţă, s-a anunţat că execuţiile erau anulate, cu condiţia ca Partidul Socialist-Revolutionar să renunţe la terorism şi la acţiunile subversive îndreptate împotriva regimului sovietic. În anii ’30-’40, când regimul nu mai avea motive să se teamă de represaliile lor, socialist-revoluţionarii au fost în mod sistematic condamnaţi şi executaţi. Doar doi dintre activiştii lor – două femei – aveau să supravieţuiască epocii staliniste.

Toate aceste reglări de conturi politice aveau loc pe fundalul foametei, care prin numărul de victime depăşea tot ceea ce cunoscuse istoria Europei.

Rusia trăise şi în trecut experienţa unor recolte dezastruoase, datorate vremii nefavorabile. Ţăranii învăţaseră să facă faţă unor asemenea situaţii, asigurându-şi întotdeauna rezerve pentru doi-trei ani de eventuale recolte slabe. În anii 1920-1921 însă, efectele secetei au fost agravate de politica agrară a bolşevicilor. Catastrofa prin care trecea acum Rusia confirma zicala populară: „Recoltele slabe sunt de la Dumnezeu, foametea o aduce omul.” Seceta, începută în 1920 şi prelungită şi în anul următor, nu avea decât să grăbească un deznodământ pe care rechiziţiile de produse ordonate de bolşevici îl făcuseră inevitabil. Confiscarea surplusului de grâne, care consta cel mai adesea în rezerve esenţiale pentru supravieţuirea ţăranilor, s-a dovedit a fi reţeta sigură a dezastrului. În 1920, după estimările comisariatului pentru aprovizionare, recoltele abia ajungeau pentru hrănirea familiilor şi însămânţarea din anul următor. Ţăranii nu mai dispuneau de rezervele care în trecut îi ajutaseră să facă faţă capriciilor vremii.

Seceta din 1921 a lovit aproximativ jumătate din regiunile producătoare de hrană; pe 20 la sută din suprafeţe recoltele au fost compromise total. În perioada de maximă extindere a foametei, populaţia afectată număra în Rusia şi Ucraina 33,5 milioane de persoane. Cea mai greu lovită a fost regiunea cernoziomului, de pe Volga, care în vremuri normale era unul dintre principalii furnizori de cereale; în unele din provinciile ei, recoltele din 1921 abia au atins echivalentul a 90 de kilograme pe cap de locuitor – jumătate din necesarul de subzistenţă, nemairămânând nimic pentru însămânţări.{49} În majoritatea celorlalte regiuni, producţia raportată la numărul de persoane s-a situat între 90 şi 180 de kilograme, ceea ce abia ar fi ajuns pentru hrănirea populaţiei locale, fără posibilitatea de a păstra rezerve. Totalul producţiei în principalele douăzeci de provincii ruseşti cultivatoare de produse agricole scăzuse de la 20 milioane de tone de cereale anual, înainte de Revoluţie, la 8,45 de milioane de tone în 1920 şi 2,9 milioane în 1921 – deci cu 85 la sută. În contrast, recolta din 1892, ultimul an de foamete din vremea ţarilor, fusese doar cu 13 la sută mai mică decât nivelul normal. Diferenţa este dată în cea mai mare parte de rechiziţiile bolşevice, care i-au împins pe ţărani să reducă suprafeţele cultivate şi, în unele cazuri, i-au lipsit de grânele de sămânţă.

În primăvara anului 1921, ţărănimea din regiunile lovite de foamete se hrănea cu iarbă, scoarţă de copac şi rozătoare. Tătari cu spirit întreprinzător vindeau o substanţă botezată „clei comestibil”, la un preţ de peste 1 000 de ruble pentru un kilogram. Au apărut cazuri de canibalism. Milioane de fiinţe umane deznădăjduite îşi părăseau satele, îndreptându-se spre staţiile de cale ferată cele mai apropiate, în speranţa de a putea ajunge în regiunile în care – spuneau zvonurile – se găsea hrană. Depourile erau înţesate, înfometaţilor refuzându-li-se transportul, pentru că Moscova s-a încăpăţânat până în iulie 1921 să nege realitatea dezastrului. Oamenii aşteptau, spune un martor al evenimentelor, „trenurile care nu aveau să mai vină niciodată, sau moartea, devenită inevitabilă”. Vizitatorii regiunilor afectate străbăteau sate întregi lipsite de viaţă, ai căror locuitori fugiseră sau zăceau în bordeiele lor, prea slăbiţi pentru a se mai putea mişca. În oraşe, străzile erau acoperite de cadavre, care erau adunate cu căruţele – adesea după ce fuseseră în prealabil dezbrăcate – şi aruncate în gropi comune.

Foametei i s-au adăugat epidemiile, care desăvârşeau ravagiile provocate de inaniţie. Tifosul era cel mai ucigător, dar holera, febra tifoidă şi variola au făcut şi ele sute de mii de victime.

Guvernul sovietic asista paralizat la răspândirea foametei, fiindcă, aşa cum scria istoricul francez Michel Heller, „pentru prima oară, se confrunta cu o problemă pe care nu o mai putea rezolva făcând apel la forţă”. Iniţial, autorităţile s-au comportat ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat. Apoi, când dezastrul nu a mai putut fi negat, au aruncat vina asupra „gardiştilor albi” şi a „imperialiştilor”. În cele din urmă, când tragedia a ieşit la iveală în întreaga ei amploare, Moscova, nedorind să ceară ajutor extern în mod oficial, a decis să se folosească de renumele unor persoane particulare. În iulie, Maxim Gorki, având desigur acceptul lui Lenin, a lansat un apel în care cerea ţărilor lumii să trimită în Rusia hrană şi medicamente. Guvernul a aprobat formarea unui comitet independent, menit să organizeze distribuirea ajutoarelor, sub supravegherea unei celule comuniste.

La zece zile după lansarea apelului, Herbert Hoover, în acel moment ministrul american al comerţului, a răspuns demersului lui Gorki. Hoover crease Administraţia Americană pentru Ajutor Umanitar, pentru a oferi Europei abia ieşite din război alimente şi alte produse de strictă necesitate; era gata să acorde şi Rusiei un sprijin similar. Lenin considera că ar fi fost un lucru odios să accepte ajutor din partea celei mai importante ţări capitaliste, cu atât mai mult cu cât Hoover îşi condiţionase oferta de eliberarea tuturor americanilor deţinuţi în închisorile sovietice şi de neamestecul guvernului de la Moscova în proiectul umanitar. „Josnicia Americii, a lui Hoover şi a Ligii Naţiunilor este fără egal”, afirma liderul bolşevic în faţa Politburoului. „Hoover trebuie pedepsit, trebuie pălmuit în văzul întregii lumii” Lenin nu avea însă de ales: a fost nevoit să accepte oferta lui Hoover şi condiţiile puse de el.

În vara lui 1922 organizaţia americană ajunsese să hrănească zilnic aproximativ 11 milioane de persoane. Alte 3 milioane primeau alimente din partea unor organizaţii similare din alte ţări. Instituţiile umanitare străine furnizau de asemenea Rusiei medicamente. Graţie activităţii lor, la începutul verii anului 1922, decesele cauzate de înfometare practic încetaseră. Acţiunile caritabile promovate de Hoover au salvat cel puţin 9 milioane de ruşi de la o moarte sigură. Chiar şi în aceste condiţii însă, cifra estimată a victimelor provocate de foamete şi epidemii între 1920 şi 1922 se ridică la 5,1 milioane. Era cel mai mare dezastru umanitar din istoria Europei în vreme de pace, după epidemia de ciumă din secolul al XIV-lea.

Organizaţia creată de Hoover avea să-şi înceteze activitatea în 1923, nu doar pentru că îşi îndeplinise scopul, dar şi pentru că între timp ieşise la iveală că guvernul sovietic oferea cereale pe piaţa internaţională, pentru a cumpăra cu banii astfel obţinuţi echipamente industriale şi agricole. În urma deschiderii arhivelor sovietice, la începutul anilor ’90, s-a descoperit de asemenea că, în plină foamete, Troţki cheltuia milioane de dolari pentru cumpărarea de puşti şi mitraliere din Germania.

Noua Politică Economică a afectat în egală măsură politica externă, care, odată cu recunoaşterea de către marile puteri a Rusiei Sovietice, a continuat să funcţioneze în mod încă şi mai explicit decât înainte pe două niveluri distincte: unul clasic, de natură diplomatică şi comercială, cel de-al doilea neconvenţional, subversiv-revoluţionar. Normalizarea relaţiilor diplomatice rămânea unul dintre obiectivele principale, ea fiind menită să încurajeze comerţul exterior şi investiţiile străine, ca parte integrantă a NEPului. Sovieticii au renunţat la politica de instigare la insurecţie: puciul organizat în Germania în 1923, improvizat în pripă şi de altfel eşuat, a reprezentat ultima lor încercare de a răsturna prin forţă guvernele ţărilor europene. Moscova a pus în schimb la punct, prin intermediul Cominternului, o strategie pe termen lung de infiltrare a instituţiilor occidentale.

Ca şi în Rusia, introducerea NEPului a dus la întărirea controlului politic al Partidului Comunist în cadrul Cominternului. Cele „Douăzeci şi una de condiţii” subordonaseră partidele comuniste străine intereselor Moscovei, menţinând totuşi iluzia că Internaţionala rămânea o federaţie de egali. Iluzia avea să se risipească în decembrie 1922, la Congresul al IV-lea al Cominternului. Rezoluţiile adoptate atunci stabileau în mod explicit că (1) partidele comuniste străine nu aveau dreptul la puncte de vedere independente şi (2) în cazul unui conflict de opinii, interesele statului sovietic – rebotezat la scurt timp după aceea Uniunea Sovietică – trebuiau să prevaleze asupra intereselor ţărilor „reprezentate” de respectivele partide.

În pregătirea Congresului al IV-lea, Moscova a avut grijă să elimine din structura Cominternului orice urmă de federalism. Buharin a dai Articolului 14 al „Condiţiilor”, care cerea comuniştilor străini să sprijine Rusia Sovietică în respingerea „contrarevoluţiei”, interpretarea după care aceştia aveau obligaţia de a susţine în permanenţă politica externă a guvernului sovietic. Comuniştii trebuiau prin urmare să aibă o singură patrie, Rusia Sovietică, şi un singur guvern, cel sovietic.

Pentru a împiedica partidele frăţeşti să pună în discuţie sau să influenţeze redactarea rezoluţiilor care emanau de la autoritatea oficială supremă a Cominternului, Congresul, s-a stabilit ca pe viitor partidele membre să se întrunească numai după încheierea lucrărilor propriu-zise ale Congresului. Clauza elimina posibilitatea ca delegaţii străini să propună rezoluţii proprii, în numele organizaţiilor lor naţionale. Delegaţilor li s-a interzis de altfel în mod expres să vină cu mandate ferme din partea partidelor pe care le reprezentau. Acestea din urmă au pierdut chiar şi dreptul de a-şi alege singure reprezentanţii în Comitetul Executiv al Cominternului: ei trebuiau selectaţi de Congres. Cadrele din Comintern nu puteau demisiona decât cu aprobarea prealabilă a Comitetului Executiv, sub motivul că „posturile executive în orice partid comunist aparţin nu persoanelor care le deţin, ci Internaţionalei Comuniste în ansamblul ei”. Din cei douăzeci şi cinci de membri ai noului Executiv, cincisprezece trebuiau să aibă domiciliul în Moscova.

Congresul al IV-lea a adoptat noile regulamente în unanimitate, singur delegatul brazilian făcând notă discordantă. Julius Braunthal, specialist în istoria internaţionalelor socialiste, scrie, referindu-se la congresul din decembrie 1922:

Internaţionala Comunistă fusese transformată într-un partid bolşevic mondial, puternic centralizat şi supus unei discipline de tip militar, gata să accepte necondiţionat – aşa cum demonstrase însăşi desfăşurarea lucrărilor congresului – ordinele sovieticilor. Partidele comuniste din întreaga lume deveniseră în fapt secţii ale Partidului Comunist Rus, dirijate de organismul care conducea însuşi statul rus. Ele erau astfel reduse la rolul de oficine ale guvernului sovietic.

Noua formulă oferea avantajele previzibile ale unei organizări şi discipline stricte. În acelaşi timp însă, ea împiedica Executivul Cominternului să perceapă corect problemele cu care se confruntau asociaţii – sau, mai precis, filialele – din străinătate, cărora li se impuneau acum principii stereotipe, rezultate din experienţa bolşevismului în Rusia. Unii dintre colegii străini au acceptat noile metode din respect pentru succesele bolşevicilor ruşi, alţii doar în interesul propriei cariere. Cei care refuzau să urmeze linia Moscovei erau epuraţi: contestaţia a fost redusă la tăcere.

Partidele socialiste europene şi organismul lor de coordonare, Internaţionala Socialistă, ţinta principală a urii comuniştilor, au reacţionat în mod ambiguu la evoluţiile din cadrul Cominternului. Ca şi menşevicii, ei îi condamnau pe bolşevici pentru metodele lor violente şi pentru lichidarea libertăţilor. Pe de altă parte, repetau greşeala aceloraşi menşevici, militând pentru o politică internaţională de tipul „Jos mâinile de pe Rusia Sovietică” şi pentru o imediată recunoaştere diplomatică a statului sovietic. Argumentul lor era că bolşevismul nu reprezenta decât o etapă aberantă, tranzitorie, dintr-un fenomen istoric fundamental progresist, care – liber de orice interferenţe – avea să evolueze în mod inevitabil spre democraţie. O rezoluţie adoptată în mai 1923, la întrunirea de la Hamburg a partidelor socialiste europene, afirma că o intervenţie străină în treburile statului sovietic ar fi condus nu la îndreptarea „erorilor etapei actuale a Revoluţiei Ruse”,

ci la distrugerea Revoluţiei înseşi. Departe de a pune bazele unei democraţii reale, ea nu ar face decât să instaureze un guvern de contrarevoluţionari sanguinari, pus în slujba exploatării poporului rus.

Politica externă rusă în componenta ei clasică se concentra în continuare asupra Germaniei, pe care liderii sovietici o considerau scena cea mai probabilă a unei revoluţii europene şi principalul aliat potenţial în lupta împotriva superputerilor „capitaliste”, Marea Britanie şi Statele Unite. Moscova urmărea în paralel realizarea ambelor sale obiective în Germania – subversiunea şi colaborarea – aparent ireconciliabile.

Evenimentul cel mai semnificativ produs în relaţiile internaţionale după încheierea primului război mondial (în afara refuzului Statelor Unite de a intra în Liga Naţiunilor) a fost încheierea Tratatului de la Rapallo, semnat de guvernele sovietic şi german la 26 aprilie 1922, în timpul Conferinţei internaţionale de la Genova, spre surpriza întregii lumi. Conferinţa fusese convocată pentru a rezolva problemele politice şi economice ale Europei Centrale şi de Est rămase în suspensie după încheierea Tratatului de la Versailles şi pentru a sprijini reintegrarea Rusiei şi a Germaniei în comunitatea internaţională. Genova a fost prima întrunire internaţională postbelică la care cele două ţări erau invitate. Manevrând fără ştiinţa organizatorilor, Moscova şi Berlinul au pus la punct un tratat separat, susceptibil să dea peste cap conferinţa şi să exacerbeze disensiunile dintre învingătorii şi învinşii primului război mondial – un ţel pe care Moscova îl urmărea cu obstinaţie.

Germania avea toate motivele să dorească o reconciliere cu Rusia. Berlinul fusese înainte de 1914 principalul partener comercial al ruşilor şi nu era dispus să piardă această poziţie în faţa Angliei şi a Statelor Unite. În cursul anului 1921 şi în primele luni ale lui 1922, guvernul sovietic a purtat discuţii intense cu industriaşi germani, vizând un plan amplu de sprijinire a reconstrucţiei economiei sovietice de către Germania. Considerentele de ordin geopolitic jucau însă un rol şi mai important. Germania era sufocată de termenii Tratatului de la Versailles, care o redusese la un stalul de paria, interzicându-i să menţină o armată semnificativă. Mulţi germani aveau sentimentul că ţara lor şi-ar fi putut recâştiga statutul de mare putere numai printr-o alianţă cu Rusia Sovietică, un alt paria al comunităţii internaţionale.

Pentru Moscova, înrăutăţirea relaţiilor dintre Germania şi Aliaţi constituia un obiectiv primordial de politică externă. Ruşii urmăreau pe de altă parte să atragă capital german şi să obţină echipamente militare şi know-how. Înfrângerea suferită în războiul cu Polonia dăduse Kremlinului măsura înapoierii forţelor sale armate; în ciuda victoriei din războiul civil, Armata Roşie se dovedea inferioară chiar şi unei armate occidentale de rangul al doilea. Ea trebuia modernizată, obiectiv care nu putea fi atins decât cu sprijin german. Istoria face ca interesul Rusiei de a primi asistenţă militară din partea Germaniei să fi coincis cu nevoia acesteia din urmă de sprijin rusesc în ocolirea prevederilor Tratatului de la Versailles, care interziceau germanilor să achiziţioneze tancuri, avioane de război, artilerie grea şi gaze toxice de luptă. Generalul von Seeckt, comandantul Reichswehrului, era principalul promotor al cooperării militare ruso-germane, desfăşurată în cel mai mare secret începând cu 1919 şi mai ales după martie 1921. Această cooperare avea să continue până în septembrie 1933, nouă luni după venirea la putere a lui Hitler, contribuind la pregătirea celor două ţări în vederea viitorului război mondial, a cărui declanşare era dorită şi încurajată de amândouă.

Oricât de mari ar fi fost beneficiile potenţiale ale cooperării cu sovieticii, germanii se fereau să încheie cu Moscova un tratat oficial, de teama unei posibile reacţii a Aliaţilor. Diplomaţii sovietici i-au convins să treacă peste ezitări, folosindu-se de o stratagemă la care Stalin avea să recurgă cu şi mai mult succes în 1939 – anume lăsând să se înţeleagă că erau gata să încheie un tratat separat cu Aliaţii. Diplomaţia germană a înghiţit momeala. În plină desfăşurare a conferinţei, cele două ţări au semnat la Rapallo, localitate în apropiere de Genova, un acord bilateral menit să reglementeze relaţiile dintre ele. Cele două părţi restabileau relaţii diplomatice oficiale, îşi acordau reciproc statutul de partener privilegiat şi renunţau amândouă la despăgubirile pretinse anterior în urma primului război mondial şi a decretelor sovietice de naţionalizare. Tratatul de la Rapallo a făcut să eşueze Conferinţa de la Genova, care fusese organizată cu scopul de a rezolva prin consensul părţilor toate problemele aflate în suspensie şi de a pune capăt izolării Rusiei şi Germaniei în raport cu restul comunităţii internaţionale.{50}

Momentul Rapallo a marcat începutul unei dezvoltări rapide a schimburilor comerciale sovieto-germane, în defavoarea comerţului dintre sovietici şi britanici; în anii 1922-1923, o treime din importurile ruseşti proveneau din Germania. Lucru şi mai important însă, Rapallo a deschis calea unei colaborări militare strânse între cele două ţări. Germanii au construit în câteva oraşe din Rusia instalaţii de producere şi testare a unor categorii de arme interzise lor prin Tratatul de la Versailles. Cea mai importantă dintre ele era baza aviatică de la Lipeţk, unde piloţii germani se antrenau pe aparate de zbor olandeze de provenienţă clandestină, punând la punct tactici pe care Wehrmacht-ul avea să le utilizeze în timpul celui de-al doilea război mondial. Unul dintre germanii implicaţi avea să afirme ulterior că prin aceste activităţi s-au pus „bazele spirituale” ale organizării aviaţiei hitleriste, Luftwaffe. Mulţi dintre viitorii generali şi mareşali ai lui Hitler au participat la antrenamentele din Rusia. În compensaţie, ei au invitat ofiţeri ai Armatei Roşii să urmeze cursurile academiilor militare germane. În 1933, când cooperarea militară dintre cele două ţări a încetat, mareşalul Tuhacevski, la acea dată comisar adjunct pentru război, mărturisea însărcinatului german cu afaceri de la Moscova că „nu va fi niciodată uitat sprijinul decisiv pe care Reichswehr-ul l-a dat în organizarea Armatei Roşii”.

Cele două mari puteri răspunzătoare de declanşarea celui de-al doilea război mondial s-au întâlnit prin urmare într-un joc fatal, iniţial ca aliaţi, apoi ca inamici. În ciuda tuturor avertismentelor, puterile occidentale nu au făcut nimic pentru a le opri.

Criza noului regim

Criza politică prin care a trecut Partidul Comunist în anii 1920-1921 s-a datorat în primul rând faptului că suprimarea grupărilor politice şi a publicaţiilor ostile nu eliminase disidenţa, ci îi mutase centrul de greutate în chiar interiorul partidului. Iată ce afirma în această privinţă Troţki: „în Rusia nu mai există astăzi decât un singur partid; toate nemulţumirile trec prin el.” Această evoluţie contrazicea trăsătura esenţială a bolşevismului, cheia succeselor lui, anume unitatea bazată pe disciplină şi pe acceptarea necondiţionată a deciziilor luate de organele de conducere ale partidului. Bolşevicii se vedeau astfel puşi în faţa unei alegeri dificile: fie să sacrifice unitatea şi avantajele care decurgeau din ea, tolerând exprimarea deschisă a diferenţelor de opinie în sânul partidului, fie să rişte osificarea organelor de conducere şi pierderea contactului cu membrii de rând ai partidului, prin interzicerea oricărei atitudini de disidenţă. Lenin a ales fără ezitare cea de-a doua alternativă, creând condiţiile pentru instaurarea dictaturii staliniste.

În prima parte a deceniului trei, unul dintre motivele principale de pic ocupare ale liderilor bolşevici – ale lui Lenin, mai ales – îl constituia birocratizarea tot mai accelerată a regimului. Exista sentimentul, confirmai de datele statistice, că guvernul era sufocat de o clasă de funcţionari supradimensionată şi parazitară, ai cărei reprezentanţi făceau din slujbă o sursă de beneficii personale. Cu cât birocraţia se dezvolta, cu atât consuma o parte mai mare din buget şi devenea mai ineficientă. Pentru Lenin, care sperase că Revoluţia avea să reducă la minimum administraţia, eliminând-o în cele din urmă cu totul, masa tot mai numeroasă a „gulerelor albe” a devenit o permanentă sursă de nelinişte.

Faptul că bolşevicii erau surprinşi de această evoluţie demonstrează o dată mai mult că în spatele realismului versat al noilor conducători se ascundea o mare doză de naivitate. Naţionalizarea întregii activităţi instituţionalizate a ţării, inclusiv a economiei, făcea previzibilă şi inevitabilă dezvoltarea serviciului public. Bolşevicii nu păreau să fie însă conştienţi de faptul că „puterea” (vlasti), pe care şi-ar fi dorit-o nelimitată, implica nu doar autoritate, ci şi responsabilitate; că îndeplinirea acestei responsabilităţi cerea un număr tot mai mare de cadre specializate; în fine, că existau puţine şanse ca respectivele cadre să fie preocupate în mod exclusiv sau în principal de binele public, neglijându-şi nevoile personale. Birocratizarea comunistă deschidea indivizilor din pătura inferioară a clasei de mijloc perspectiva unor cariere publice, făcând din ei principalii beneficiari ai noului regim. Chiar şi muncitorii de bună credinţă, odată ce părăseau fabrica pentru a lucra în administraţie, se integrau în casta birocraţilor şi îi asimilau practicile.

Bolşevicii nu au reuşit să anticipeze această evoluţie, fiindcă filosofia marxistă a istoriei îi învăţase că politica e doar un colateral al luptei de clasă, iar guvernul un simplu instrument în mâinile clasei conducătoare – teze care excludeau posibilitatea ca statul şi oficialităţile sale să aibă interese distincte de acelea ale clasei pe care se presupunea că o slujesc, în cazul de faţă „proletariatul”. Aceeaşi filosofie i-a împiedicat să înţeleagă natura reală a problemei chiar şi după ce deveniseră conştienţi de existenţa ei. Asemeni unui conservator tipic din vremea ţarismului, Lenin nu putea imagina altă cale de a reduce abuzurile birocraţiei decât crearea unui şir nesfârşit de „comisii de control”, trimiterea de inspectori „pe teren” şi repetarea obsesivă a ideii că nu exista nicio dificultate pe care „oamenii de bine” să nu o poată rezolva. Cauzele sistemice ale problemei îi scăpau cu desăvârşire.

Birocratizarea afecta nu doar statul, ci şi aparatul de partid.

Deşi organizat de la bun început ca o structură centralizată, Partidul Bolşevic respectase prin tradiţie un anumit grad de democraţie. Comitetul Central lua decizii colective în problemele curente, iar congresele anuale, care întruneau delegaţii aleşi de organizaţiile locale, hotărau „linia” generală a partidului.

Pe măsură ce Partidul Comunist îşi asuma tot mai multe responsabilităţi în conducerea ţării, numărul membrilor săi creştea şi, odată cu el, se lărgea aparatul administrativ. În martie 1919, când partidul ajunsese deja la 314 000 de membri, Comitetul Central a decis crearea, pe lângă Secretariat (care se ocupa de fluxul de documente), a două noi organisme, Poltiburo-ul şi Orgburo-ul (vezi mai sus, p. 146). Începea astfel procesul de concentrare a autorităţii la vârful partidului, în Moscova. Spre sfârşitul războiului civil, Partidul Comunist dispunea de un număr considerabil de cadre însărcinate exclusiv cu munca de partid, care pierduseră aproape orice contact cu masele de muncitori ale căror interese ar fi trebuit să le reprezinte. Procesul nu s-a oprit aici. Din rândurile funcţionarilor de partid a luat treptat naştere o elită de cadre angajate în mod exclusiv în activitatea organelor centrale de la Moscova. În vara anului 1922, acest grup număra mai mult de 15 000 de persoane. Politologul Merle Fainsod de la Universitatea Harvard scrie, în acest sens:

Birocratizarea vieţii de partid a avut consecinţe inevitabile… Cadrele care se ocupau în exclusivitate cu activitatea de partid aveau o poziţie net avantajoasă în raport cu membrii de rând, angajaţi în paralel în munca de la fabrică sau de la birou. Simplul fapt că erau implicaţi în administrarea treburilor partidului îi plasa pe membrii aparatului în poziţia de centru de decizie, direcţionare şi control. La toate nivelurile ierarhiei de partid au avut loc transferuri de autoritate, mai întâi dinspre congres către conferinţe, apoi către comitetele alese nominal de congres şi, în fine, dinspre comitete către secretarii partidului, a căror îndatorire era – cel puţin teoretic – să pună în practică deciziile acestora.

Aparatul Comitetului Central s-a substituit treptat, în mod spontan şi aproape insesizabil, organelor locale ale partidului, luând majoritatea deciziilor în numele acestora şi ajungând chiar să le numească membrii. Funcţionarii locali ai partidului nu mai erau aleşi de organizaţiile lor, ci trimişi de la centru. Moscova numea de asemenea delegaţii la congrese, deşi acestea erau organele supreme de conducere ale partidului.

Procesul de centralizare a continuat după aceeaşi logică inexorabilă. Partidul Comunist a luat sub controlul lui întreaga viaţă politică a ţării; Comitetul Central şi-a asumat conducerea partidului; Politburo-ul a început să decidă în toate problemele Comitetului Central; apoi, trei persoane – Stalin, Kamenev şi Zinoviev – au preluat conducerea Politburoului; în cele din urmă un singur om, Stalin, a ajuns să decidă singur în numele Politburoului. Centralizarea culminase cu instaurarea unei dictaturi personale şi se încheia în acest punct. Iată de ce după moartea lui Stalin s-a declanşat un proces de destrămare treptată a structurilor centraliste şi a început declinul autorităţii partidului, care avea să ducă în final la prăbuşirea statului comunist.

Influenţa de care se bucurau membrii de partid în societatea sovietica, în condiţiile în care restul cetăţenilor erau lipsiţi de orice drepturi, a condus în mod inevitabil la corupţie şi abuzuri. Idealul înălţător promovat de Lenin, acela al cadrelor de partid care dau un exemplu de străduinţă şi modestie, nici nu se întrevedea măcar. Calitatea oficială conferea practic membrilor de partid o imunitate în faţa legii similară cu aceea a foştilor funcţionari ţarişti, ceea ce le permitea să comită abuzuri şi să pretindă de la cetăţenii de rând foloase materiale. Lucru şi mai grav încă, partidul a început să-şi corupă el însuşi funcţionarii. Personajele din ierarhia superioară de partid aveau dreptul la raţii suplimentare de alimente, la locuinţe speciale şi alocaţii pentru îmbrăcăminte şi îngrijire medicală. Călătoreau în trenuri cu vagoane tapiţate, în vreme ce cetăţenii obişnuiţi se băteau pentru un loc pe banchete de lemn. „Vârfurile” puteau petrece lungi sejururi în sanatorii din străinătate, pe cheltuiala guvernului. Fiecare din conducătorii partidului era îndreptăţit să deţină o reşedinţă proprie la ţară (dacea). Primul care a primit o astfel de vilă a fost Lenin, care s-a instalat în octombrie 1918 la fosta moşie a unui general ţarist, în Gorki, oraş situat la treizeci şi cinci de kilometri de Moscova. Troţki şi-a însuşit una dintre cele mai frumoase proprietăţi din Rusia, care aparţinuse cândva familiei Iusupov, iar Stalin s-a mutat în vila unui magnat al petrolului.

Atât despre birocraţia de partid.

Birocraţia de stat se dezvolta într-un ritm şi mai spectaculos. Două erau cauzele acestei hipertrofii: preluarea de către guvern a unor responsabilităţi care aparţinuseră până atunci intereselor private şi tendinţa aparatului funcţionăresc de a profita de anarhia şi penuria generalizate pentru a-şi extinde privilegiile. Un exemplu în această din urmă privinţă îl constituie Comisariatul Instrucţiunii Publice, care coordona activitatea tuturor şcolilor, particulare sau administrate de biserică, toate aspectele vieţii culturale şi cenzura. În mai 1919, instituţia avea deja un număr de angajaţi de zece ori mai mare decât fostul minister ţarist de profil.

Funcţionarii din administraţia de stat se bucurau de numeroase avantaje: aveau acces la bunuri inaccesibile cetăţenilor obişnuiţi, puteau pretinde mită şi bacşişuri. Cifra angajărilor era impresionantă. În primul an de dictatură comunistă, raportul dintre funcţionari şi muncitori ajunsese cu o treime mai mare decât în 1913. Deşi traficul pe calea ferată scăzuse de cinci ori, iar numărul lucrătorilor feroviari rămăsese acelaşi, numărul funcţionarilor din transporturi a crescut cu 75 la sută. Pe ansamblu, între 1917 şi 1921, numărul funcţionarilor de stat a crescut de aproape cinci ori, de la 576.000 la 2,4 milioane. Rusia ajunsese să aibă astfel în 1921 de două ori mai mulţi funcţionari decât lucrători industriali.

Dat fiind că bolşevicii numărau în rândurile lor puţine persoane cu pregătire şi experienţă managerială corespunzătoare, guvernul a fost nevoit să angajeze un mare număr de foşti funcţionari ţarişti, mai ales în insti tuţiile centrale. Un istoric rus a descoperit că mai mult de jumătate din angajaţii din centralele ministerelor şi aproximativ 90 la sută dintre funcţionarii eşaloanelor superioare ale birocraţiei de stat lucraseră şi înainte de octombrie 1917 în administraţie. Pe baza aceloraşi izvoare, istoricul australian T. H. Rigby a ajuns la concluzia şocantă că schimbările operate de bolşevici în administraţia de stat în primii cinci ani după Revoluţie sunt comparabile cu cele produse la Washington „în epoca de glorie a sistemului «împărţirii posturilor» (de către partidul care câştiga alegerile, n.t.).

Lenin era exasperat de aceste evoluţii. Oameni pe care el îi considera duşmani neînduplecaţi ai regimului ajunseseră să ocupe poziţii înalte în stat. Nu putea face însă prea mult pentru a schimba situaţia – pe care de altfel o crease el însuşi, prin dorinţa lui de a controla şi a conduce totul.

Lenin nu era singurul care îşi exprima neliniştea în legătură cu birocratizarea vieţii sovietice şi cu rolul tot mai important pe care îl deţineau în conducerea statului şi a economiei ruse „specialiştii burghezi”. La fel de nemulţumiţi erau şi simpatizanţii bolşevici din rândul muncitorimii, în special membrii Sindicatului Metalurgiştilor condus de Aleksandr Şliapnikov, unul dintre foarte puţinii muncitori adevăraţi care ocupau o poziţie de frunte în Partidul Bolşevic. Dintre toate categoriile profesionale, metalurgiştii fuseseră şi continuau să rămână şi după Revoluţie cei mai loiali sprijinitori ai bolşevicilor. Ei susţinuseră toate măsurile luate de noul regim pentru a-şi reduce la tăcere adversarii politici şi a restrânge libertăţile individuale. În timpul evenimentelor de la Kronstadt, au fost printre primii care s-au oferit voluntari pentru a lupta în unităţile Armatei Roşii trimise să înăbuşe revolta. Metalurgiştii erau însă din ce în ce mai dezamăgiţi de faptul că tocmai sub „dictatura proletariatului” proletarii nu aveau practic niciun cuvânt de spus, iar puterea era concentrată în mâinile intelighenţiei. Situaţia existentă, considerau ei, înstrăina clasa muncitoare de regim.

Activiştii de partid îi numeau pe sindicaliştii cu asemenea vederi „Opoziţia Muncitorească”. Mişcarea şi-a făcut auzit glasul pentru prima oară în martie 1920, la Congresul al IX-lea al Partidului, care a decis desfiinţarea conducerii colective a întreprinderilor şi a „controlului muncitoresc”, încredinţând responsabilităţile manageriale unor cadre specializate, dintre care o mare parte deţinuseră posturi similare şi înainte de Revoluţie. Din acel moment, sindicatele nu mai puteau interveni în activitatea de conducere sau promova drepturile muncitorilor, ci trebuiau să se limiteze la a menţine disciplina în rândul forţei de muncă. Noua politică, adoptată în interesul creşterii eficienţei economice, s-a lovit de o puternică rezistenţă din partea sindicaliştilor, care se vedeau conduşi de aceeaşi „burjui” care îi „munciseră” sub vechiul regim.

Pentru a stopa această tendinţă şi a da muncitorilor locul pe care îl meritau, reprezentanţii Opoziţiei Muncitoreşti au prezentat la Congresul al X-lea două moţiuni. Prima cerea partidului să se debaraseze de oportunişti şi să promoveze un număr mai mare de muncitori în aparatul de partid; fiecare comunist urma să efectueze cel puţin trei luni de muncă fizică anual. Cea de-a doua reclama trecerea treptată a conducerii economiei în mâinile muncitorilor.

Lenin a respins propunerile, calificându-le drept „deviaţionism sindical” şi avertizând asupra pericolelor „spontaneităţii mic-burgheze.” Pentru a-şi justifica reacţia, Lenin şi alţi delegaţi au pretins că Opoziţia Muncitorească nu îi reprezenta pe adevăraţii muncitori, dintre care cei mai mulţi îşi dăduseră viaţa luptând în războiul civil, ci pe ţăranii care le luaseră locul. Replicând afirmaţiei lui Lenin că muncitorimea era plină de „cârtitori” care luaseră locul adevăraţilor proletari, Şliapnikov a insistat asupra faptului că, din cei patruzeci şi unu de delegaţi care sprijineau Opoziţia Muncitorească la Congresul al X-lea, şaisprezece intraseră în partid înainte de 1905, iar ceilalţi înainte de 1914. I s-a răspuns cu contraargumentul că Opoziţia Muncitorească fetişiza democraţia. Troţki a susţinut dreptul partidului de a-şi impune dictatura, chiar dacă aceasta „venea pentru moment în contradicţie cu atmosfera de democraţie muncitorească”.

Conducerea partidului se plasa astfel într-o postură absurdă: mai întâi pretindea să guverneze Rusia Sovietică în numele „proletariatului”, care reprezenta poate 1 la sută din populaţie – şi din acest procent, doar 2 sau la sută erau membri de partid –, apoi, presată de minuscula ei masă de simpatizanţi proletari să-şi modifice strategia, ajungea să nege chiar existenţa unei clase muncitoare în Rusia Sovietică. „Proletariatul” devenise deja o noţiune abstractă, un ideal al imaginarului bolşevic: el nu putea exista decât în măsura în care se supunea directivelor partidului.

Supuse la vot, rezoluţiile înaintate de Opoziţia Muncitorească au fost respinse. Grupul a primit ordinul să se autodizolve; în cei câţiva ani care au urmat, membrii lui aveau să fie treptat eliminaţi din partid.

Una dintre urmările importante şi cu bătaie lungă ale acestui conflict a fost adoptarea de către Congresul al X-lea a unei rezoluţii secrete care interzicea crearea de „facţiuni”, definite ca grupuri cu o platformă diferită de cea a partidului în ansamblul său:

În interesul menţinerii unei discipline stricte în activitatea partidului şi a sovietelor, [în interesul] întăririi cât mai accentuate a unităţii partidului prin eliminarea facţionalismului, Congresul autorizează Comitetul Central să aplice, în toate cazurile de încălcare a disciplinei, de repunere în discuţie sau de tolerare a facţionalismului, toate măsurile necesare… mergând până la excluderea din partid.

Anumiţi istorici consideră că această rezoluţie a reprezentat un punct de cotitură în istoria Partidului Comunist şi a statului sovietic. Cu o expresie concisă aparţinând lui Troţki, ea a însemnat extinderea „regimului politic al statului în viaţa internă a partidului conducător”. Din acel moment, partidul avea să fie şi el condus după principii dictatoriale. Disidenţa putea fi tolerată atâta vreme cât păstra un caracter individual – deci neorganizat. Dat fiind că vocile izolate puteau fi ignorate sub pretextul nereprezentativităţii lor, iar grupările disidente deveniseră indezirabile, rezoluţia îi lipsea pe membrii de partid de dreptul de a contesta majoritatea care controla Comitetul Central. Decizia Congresului a jucat un rol hotărâtorân ascensiunea lui Stalin la statutul de unic deţinător al puterii.

Amintirile lui Viaceslav Molotov au scos recent la iveală faptul că Lenin însuşi a încălcat în mod flagrant decizia de interzicere a facţiunilor, convocând cu ocazia următorului congres, al unsprezecelea, un conclav secret al colaboratorilor lui cei mai loiali, cu scopul de a redacta lista de candidaţi pentru alegerile în Comitetul Central. Stalin a contestat procedura, dar Lenin i-a replicat că ea era necesară pentru a asigura obţinerea rezultatului dorit.{51}

Primele simptome ale bolii lui Lenin au apărut în februarie 1921, când liderul comunist a început să acuze dureri de cap şi stări de insomnie. Cauzele erau atât de ordin fiziologic, cât şi psihologic (înfrângerea din Polonia şi concesiile pe care trebuise să le facă prin Noua Politică Economică – NEP – îi zdruncinaseră obişnuita încredere în sine). În decembrie, Politburo-ul, îngrijorat de starea lui de extenuare, i-a impus o perioadă de odihnă de şase săptămâni, interzicându-i să mai vină la biroul lui de lucru din Moscova fără permisiunea Secretariatului. Măsurile s-au dovedit însă inutile. Lenin a petrecut cea mai mare parte a lunii martie la ţară. Devenise morocănos şi irascibil, iar agresivitatea lui obişnuită căpătă forme din ce în ce mai anormale; este perioada în care a ordonat arestarea, judecarea şi executarea unor reprezentanţi proeminenţi ai socialist-revoluţionarilor şi ai clerului. La Congresul al XI-lea al partidului, care a avut loc în aceeaşi lună, a ţinut două discursuri pline de divagaţii şi atacuri personale la adresa celor care îl contestaseră, chiar şi a unor colaboratori apropiaţi. Medicii, unii dintre ei specialişti aduşi din Germania, după ce îi puseseră diagnosticul de „neurastenie datorată epuizării”, au ajuns la concluzia că suferea de o paralizie progresivă, care avea să conducă inevitabil la infirmitate şi apoi la moarte.

Colaboratorii lui Lenin au trebuit să ia în considerare asigurarea succesiunii. Pentru toată lumea, Troţki părea varianta cea mai plauzibilă. În aparenţă doar, nu şi în realitate, pentru că Troţki intrase în partid târziu, în preajma puciului din octombrie, după ani de zile în care îi criticase şi îi ridiculizase fără milă pe Lenin şi apropiaţii lui. Vechea gardă bolşevică nu i-a iertat niciodată atitudinea. Spre deosebire de principalii lui rivali – Zinoviev, Stalin şi Kamenev – Troţki nu deţinea nicio funcţie executivă în partid, neavând prin urmare o bază de sprijin reală. În martie 1919, la alegerile pentru Prezidiul Comitetului Central, desfăşurate cu ocazia Congresului al VIII-lea, când se afla la apogeul carierei sale politice, Troţki s-a clasat al nouălea, în urma lui Lenin, a lui Stalin şi Buharin – aflaţi la egalitate în poziţia a doua – şi chiar a relativ necunoscutului M. Tomski.11 Doi ani mai târziu, la Congresul al X-lea, a primit un număr şi mai mic de voturi, situându-se pe locul al zecelea, după Viaceslav Molotov, birocrat înveterat şi figură ştearsă a aparatului superior de partid. Troţki era dezavantajat şi de caracterul lui, considerat arogant şi mult prea ambiţios. Obişnuia să-i trimită lui Lenin lungi memorii, în care critica diferite aspecte ale politicii sovietice şi pe care liderul bolşevic îşi făcuse o regulă din a le trimite la arhivă.

În activitatea de conducere a partidului, Lenin se baza din ce în ce mai mult pe Stalin. Georgianul era un partener de lucru agreabil, un moderat în aparenţă, capabil să rezolve problemele cu calm şi eficienţă. Stalin accepta să se ocupe de hârtii, sarcină obositoare, pe care alţi lideri bolşevici o evitau, preferind să se afle în avanscena activităţii politice. În aprilie 1922, la iniţiativa lui Lenin, a fost numit secretar general al partidului.12 Deşi la început postul a avut o importanţă redusă, faptul că Stalin devenise membru în toate cele trei organisme de conducere ale partidului – Politburo-ul, Orgburo-ul şi Secretariatul – îi asigura o bază de putere fără egal. Lenin ştia că poate conta pe sprijinul lui în blocarea acţiunilor contestatare, aşa cum se întâmplase în cazul Opoziţiei Muncitoreşti. Stalin îşi folosea influenţa pe care o deţinea în privinţa numirilor în funcţii executive pentru a se înconjura de oameni loiali, pe care îi proteja asigurându-le raţii suplimentare de alimente şi alte avantaje. În momentul declanşării luptei pentru succesiune, Stalin se afla într-o poziţie net superioară faţă de rivalii lui.

În mod surprinzător, Lenin nu şi-a imaginat că sistemul pe care îl crease deschidea calea instaurării unei dictaturi personale în partid. În iarna 1918-1919, îndemnat de un istoric menşevic să-şi asume puteri dictatoriale pentru a pune capăt crizei economice, Lenin a replicat calificând ideea drept „complet absurdă”; aparatul de partid devenise mult prea mare pentru ca o singură persoană să îl poată controla în întregime. Altceva îl îngrijora pe Lenin: eventualitatea apariţiei unei sciziuni cauzate de rivalităţi personale, în special de conflictul dintre Stalin şi Troţki. Liderul bolşevic nu ştia însă cum ar fi putut împiedica o izbucnire deschisă a animozităţilor şi destrămarea structurii monolitice a partidului.

La sfârşitul lui mai 1922 Lenin a suferit primul atac al bolii, care s-a soldat cu paralizia piciorului şi a mâinii drepte şi pierderea capacităţii de a vorbi. În următoarele câteva luni de indisponibilitate a lui Lenin, responsabilităţile lui au fost preluate de o troikă, sau triumvirat, alcătuită din Kamenev, Zinoviev şi Stalin. Stalin se întâlnea în mod frecvent cu Lenin la Gorki, ţinându-l la curent cu ultimele evoluţii şi cerându-i sfatul. După mărturiile surorii lui Lenin, Maria, care locuia şi ea la Gorki, întâlnirile erau calde şi prieteneşti. După ce primeau aprobarea lui Lenin şi cădeau de acord între ei, membrii triumviratului prezentau rezoluţiile Politburoului şi Sovnarkomului, care le aprobau fără probleme. Troţki vota de partea majorităţii sau se abţinea. Nu avea nici măcar un singur aliat în Politburo.

Jocul lui Stalin, strălucit de altfel, i-a indus în eroare pe toţi, începând cu Lenin. Georgianul se arăta moderat în toate dezbaterile, venind uneori cu argumentul că unitatea partidului era mai presus de principii, alteori susţinând dimpotrivă că principiile erau lucrul cel mai important. Nu avea duşmani, cu excepţia poate a lui Troţki. A încercat să şi-l facă prieten chiar şi pe acesta, dar s-a văzut respins: Troţki, care îl descrisese la un moment dat pe Stalin drept „mediocritatea eminentă a partidului”, îl considera prea insignifiant pentru a-şi bate capul cu el. Stalin îi invita pe liderii partidului la dacea lui de la ţară, uneori împreună cu soţiile şi copiii, pentru discuţii de substanţă, dar şi pentru a depăna amintiri, a cânta şi a dansa. Nimic din ceea ce făcea sau spunea nu lăsa să se întrevadă că în spatele înfăţişării lui joviale se ascundea un criminal. Ca un prădător care imită aspectul unor insecte inofensive, Stalin se strecura în mijlocul victimelor naive.

În septembrie 1922, Lenin a trimis Politburoului, prin Stalin, o notă în care sugera alegerea lui Troţki şi a lui Kamenev ca vicepreşedinţi, însărcinaţi cu conducerea Consiliului Comisarilor Poporului, respectiv a Consiliului pentru Muncă şi Apărare. Admiratorii lui Troţki au încercat de-a lungul timpului să interpreteze faptul în favoarea lui, unii susţinând chiar că Lenin şi-l alesese ca succesor. Nici pe departe. În realitate, Troţki a considerat oferta atât de umilitoare, încât, după cum stă menţionat în procesul, verbal al votului din Politburo, a „refuzat-o în mod categoric”. Ca un înalt oficial comunist să refuze o însărcinare era un fapt aproape fără precedent; reputaţia lui Troţki în partid avea să scadă în consecinţă.

Stalin s-a întors la Gorki în ziua imediat următoare, obţinând, se pare, acceptul lui Lenin pentru ca Troţki să primească o mustrare oficială. Politburo-ul, întrunit în absenţa lui Troţki, şi-a exprimat „regretul” că acesta nu considerase potrivit să accepte postul oferit. Era primul pas dintr-o campanie menită să-l discrediteze. La puţin timp după aceea, Kamenev, adresându-i-se lui Lenin în numele triumviratului, i-a propus excluderea lui Troţki din partid. Lenin a reacţionat cu furie:

Să ne debarasăm de Troţki – asta îmi sugeraţi. Nu văd altă interpretare – culmea absurdităţii. Credeţi probabil că mi-am pierdut simţul realităţii, cum altfel aţi fi putut să vă gândiţi la asta???? Copii însângeraţi sub ochii mei…{52}

Pe neaşteptate însă, constelaţia politică i-a redevenit favorabilă lui Troţki. Spre sfârşitul anului 1922, Lenin, aflat într-o stare vecină cu paranoia, era convins că triumviratul ţesea în jurul lui un păienjeniş de intrigi, încercând, sub pretextul de a-i proteja sănătatea, să îl elimine de la con ducerea treburilor statului. O dovadă era şi modalitatea de desfăşurare a întrunirilor Politburoului, la care Lenin a început să participe din nou în octombrie 1922, cu permisiunea doctorilor. Pentru că obosea repede, Lenin era nevoit uneori să părăsească şedinţele înainte de încheierea lor. În ziua următoare afla că în absenţa lui se luaseră decizii de importanţă vitală. Spre a pune capăt acestei practici, liderul bolşevic a hotărât la 8 decembrie 1922 ca întrunirile Politburoului să nu dureze mai mult de trei ore, toate problemele rămase nediscutate urmând să fie abordate la următoarea şedinţă. Ordinea de zi trebuia distribuită cu cel puţin douăzeci şi patru de ore înainte.

Simţindu-se din ce în ce mai izolat, Lenin a încercat să strângă legăturile cu Troţki, alt proscris. Reapropierea dintre ei a fost ocazionată de discutarea unei chestiuni de mică însemnătate, legată de comerţul exterior. Nemulţumit de intenţia Politburoului de a slăbi monopolul statului asupra comerţului exterior, Lenin i-a cerut lui Troţki să acţioneze în numele lui şi să obţină eliminarea propunerii. Câteva zile mai târziu, în noaptea de 15 spre 16 decembrie, Lenin suferea un al doilea atac de paralizie. Medicii i-au cerut să renunţe la orice activitate politică. Lenin, suspectându-i că acţionează la ordinele triumviratului, a refuzat să se supună.

Troţki a reuşit să convingă Politburo-ul să accepte rezoluţia lui Lenin privitoare la comerţul exterior. Succesul acestui demers, care părea să anunţe încheierea unei alianţe între cei doi, a alarmat triumviratul. În chiar ziua în care Troţki ieşea victorios din această confruntare birocratică (18 decembrie), Stalin şi Kamenev au obţinut din partea Politburoului mandatul ca Stalin să supravegheze respectarea regimului medical al lui Lenin. Iată cum suna importanta decizie:

Tovarăşul Stalin va fi personal responsabil de izolarea lui Vladimir Ilici [Lenin], care trebuie să se ferească de contactele cu muncitorii [comunişti] şi să evite citirea corespondenţei.

Conform instrucţiunilor lui Stalin, Lenin urma să lucreze cât mai puţin, dictând totul secretarelor, dintre care una era chiar soţia lui Stalin. Nu trebuia să comunice cu nimeni din afara reşedinţei lui, în afară de membrii Politburoului, cu care avea să păstreze contactul prin intermediul secretarului general. La scurt timp după aceea, Lenin i-a cerut secretarei lui, Lidia Fotieva, să îi procure cianură, pe care intenţiona să o folosească în cazul în care şi-ar fi pierdut complet capacitatea de a se exprima.

La 21 decembrie, Lenin, neavând încredere în secretare, i-a dictat Nadejdei Krupskaia un mesaj în care îl felicita în termeni călduroşi pe Troţki pentru victoria din Politburo. Conţinutul mesajului a ajuns imediat la cunoştinţa lui Stalin, care avea astfel confirmarea unei iminente coalizări între Lenin şi Troţki. A doua zi, Stalin i-a telefonat Krupskaiei, învinovăţind-o cu duritate de nerespectarea regimului pe care îl stabilise pentru Lenin şi ameninţând că va cere să fie anchetată de autorităţile de partid. După încheierea convorbirii, Krupskaia a făcut o criză de isterie, plângând şi tăvălindu-se pe podea. Înainte să-i fi putut transmite vestea lui Lenin, acesta a suferit un nou atac. La 24 decembrie, urmând instrucţiunile Politburoului (Buharin, Kamenev şi Stalin), doctorii i-au cerut lui Lenin să se limiteze la a dicta cel mult zece minute zilnic. Notele lui urmau să fie considerate ca având un caracter personal, cei care le primeau neavând obligaţia de a le răspunde; se încerca în mod subtil ca Lenin să fie împiedicat să intervină în treburile statului şi să corespondeze cu Troţki. „Nici prietenii şi nici servitorii”, se menţiona în instrucţiuni, „nu trebuie să îi comunice lui Vladimir Ilici informaţii despre activitatea politică, pentru a nu îi oferi subiecte de reflecţie şi de îngrijorare.” Sub pretextul că îi protejau sănătatea, Stalin şi colaboratorii lui îl plasau în fapt pe Lenin în arest la domiciliu.

Ostilitatea lui Lenin faţă de Stalin, care căpătase deja forme obsesive, a fost amplificată de maniera brutală în care georgianul aborda problemele minorităţilor. Lenin voia un stat puternic centralizat, în care toţi cetăţenii, indiferent de naţionalitate, să se supună autorităţii Moscovei. În acelaşi timp insista însă ca minorităţile să fie tratate cu tot tactul necesar, pentru a calma suspiciunile lor faţă de ruşi, moştenite din secolele de dominaţie imperială. În acest scop, Lenin susţinea ideea ca minorităţile să primească un statut pseudo-federal şi o autonomie culturală limitată, însă cu menţinerea unui control strict al partidului asupra lor. Lipsit de orice urmă de sentimente naţionale, liderul bolşevic dispreţuia şi în acelaşi timp se temea de naţionalismul rus, în care vedea o ameninţare la adresa revoluţiei comuniste mondiale.

Stalin, care vorbea ruseşte cu un accent comic, avea o altă viziune asupra problemei. Georgianul îşi dădea seama că baza de putere a comuniştilor o constituia populaţia Rusiei Mari. Din cei 376 000 de membri de partid înregistraţi în 1922, 270 000 (72 la sută) erau ruşi, restul fiind în mare parte complet rusificaţi. Încă de la începutul carierei lui politice, Stalin a căutat să se identifice cu cauza ruşilor: pentru el, politician interesat mai mult să obţină puterea în interior decât să schimbe lumea, naţionalismul rus era o şansă, nu o primejdie.

Până în 1922, comuniştii recuceriseră deja cea mai mare parte a provinciilor locuite de neruşi. Statul sovietic era alcătuit din patru republici: rusă (RSFSR), ucraineană, bielorusă şi transcaucaziană. Ultima dintre ele fusese creată prin contopirea forţată a Armeniei, Azerbaidjanului şi Georgiei într-o singură federaţie. Apariţia Republicii Transcaucaziene era rezultatul acţiunilor lui Sergo Ordjonikidze, viceguvernatorul comunist al Caucazului şi colaborator apropiat al lui Stalin. Ordjonikidze trecuse peste opoziţia comuniştilor georgieni, care voiau ca ţara lor să intre în Uniune direct, ca republică de sine stătătoare.

Pentru a reglementa relaţiile dintre republici, Lenin i-a cerut lui Stalin în august 1922, când cei doi mai erau încă în termeni amicali, să accepte conducerea noii comisii constituţionale. Stalin a venit cu o propunere de o simplitate desăvârşită. Cele trei republici urmau să intre în R.S.F.S.Rusă ca entităţi autonome, iar organele de stat ale acesteia aveau să capete şi funcţii unionale. Prin acest aranjament, Ucraina sau Georgia – de exemplu – şi republicile autonome din cadrul RSFSR, precum Başkiria, urmau să aibă acelaşi statut. Planul, extrem de centralist, echivala cu o reîntoarcere la principiul ţarist al „indivizibilităţii” Imperiului.

Era cu totul altceva decât ceea ce intenţionase Lenin. Liderul bolşevic voia ca naţionalităţile cele mai importante să aibă statut de republici unionale cu drepturi depline, inclusiv comisariate republicane similare celor de la nivel central. Pornind de la raţionamentul că eventualele tendinţe centrifuge ale republicilor aveau să fie blocate de existenţa Partidului Comunist unic, Lenin considera că riscul unei destrămări a statului sovietic astfel constituit era minim. Stalin şi-a văzut proiectul supus unei critici necruţătoare: în locul asimilării celor trei republici de către a patra, Rusia, aşa cum propusese el, Lenin dorea ca toate cele patru republici sovietice să formeze o nouă entitate supranaţională, numită „Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste ale Europei şi Asiei”, căreia urmau să i se alăture şi alte state ale lumii, pe măsură ce treceau la comunism. Stalin a trebuit să accepte recomandările lui Lenin, deşi le considera „şcolăreşti”. În anii şi 1924, propunerile aveau să fie treptat incluse în constituţia Uniunii Sovietice.

Conflictul dintre Lenin şi Stalin nu s-a încheiat însă aici. Lui Lenin au început să îi parvină informaţii despre duritatea cu care Stalin şi Ordjonikidze treceau peste opoziţia comuniştilor georgieni faţă de încorporarea ţării lor în Federaţia Transcaucaziană. Cu cât afla mai multe despre atitudinea celor doi faţă de georgieni, cu atât mai mare devenea furia lui Lenin. Perspectivele extinderii comunismului în regiunile coloniale ale lumii erau ameninţate de politica lui Stalin. În ultimele luni de viaţă conştientă, Lenin ajunsese să fie măcinat de problema georgiană. Liderul bolşevic a dat de înţeles că pregătea pentru Congresul al XII-lea al Partidului, programat pentru martie 1923, un discurs politic important, în care urma să îşi concentreze atacurile împotriva lui Stalin şi a politicii acestuia privitoare la naţionalităţi.

Sentimentul lui Lenin că fusese trădat de colaboratorii lui era atât de puternic încât în ultimele treisprezece luni de viaţă a refuzat categoric să îi mai întâlnească. Agenda activităţilor lui din cursul anului 1923 nu indică nici măcar o singură întrevedere cu Troţki, Stalin, Zinoviev, Kamenev sau Râkov. La ordinul lui expres, toţi au fost ţinuţi la distanţă. Lenin se afla în situaţia în care se aflase Nicolae al II-lea în ultimele luni de domnie, când întrerupsese legăturile până şi cu rudele apropiate.

De-a lungul lunilor decembrie 1922 şi ianuarie 1923, Lenin a dictat un număr de note în care îşi exprima preocuparea profundă faţă de destinul Rusiei Sovietice. Cea mai importantă dintre ele, care avea să fie intitulată ulterior „Testamentul lui Lenin,” cuprindea caracterizări lipsite de menajamente despre liderii bolşevici susceptibili să îi devină succesori. Troţki era descris ca „persoana cea mai capabilă din Comitetul Central”, dar totodată mult prea încrezător în sine şi înclinat spre un stil individualist de conducere. Erau reamintite ezitările lui Zinoviev şi Kamenev în octombrie 1917. Lenin vedea în Buharin favoritul partidului, menţionând însă că acesta se depărtase de linia marxistă. Stalin acumulase „o influenţă nelimitată.” „Nu sunt convins că va şti întotdeauna să-şi folosească puterea cu circumspecţia necesară.” Câteva zile mai târziu, Lenin adăuga:

Stalin e prea brutal, defect care, deşi ar putea fi tolerat în cercurile noastre restrânse şi în relaţiile dintre noi, comuniştii, devine inacceptabil în cazul unui secretar general. Din acest motiv, sugerez ca tovarăşii să ia în considerare eliberarea lui din acest post şi înlocuirea cu cineva care să-i fie superior într-o măsură oarecare, în privinţa răbdării, devotamentului, amabilităţii, atenţiei faţă de tovarăşii lui şi a lipsei de capricii.

Lenin sesizase deci defectele minore ale lui Stalin, comportamentale şi de temperament; i-au scăpat până în ultima clipă, ca şi celorlalţi, cruzimea lui sadică, megalomania şi ura faţă de cei care îi erau superiori.

Citind comentariile dezlânate ale lui Lenin, rămâi cu impresia că, din punctul lui de vedere, niciunul dintre colaboratori nu era potrivit să îi succeadă. Fotieva i-a adus imediat la cunoştinţă lui Stalin observaţiile respective.

La 5 martie 1923 Lenin, surprinzând o convorbire telefonică a Nadejdei. Krupskaia şi vrând să ştie despre ce era vorba, a aflat de incidentul dintre ea şi Stalin, din luna decembrie a anului precedent. Într-un mesaj urgent către Stalin, l-a acuzat pe acesta că îi insultase soţia şi, indirect, pe el însuşi. Ameninţând că va rupe orice relaţii cu el, i-a cerut să-şi retragă afirmaţiile şi să-şi ceară scuze. Stalin i-a răspuns cu calm că era pregătit să-şi ceară scuze, deşi nu vedea unde greşise.

Dacă Lenin – sau Troţki, acţionând în numele lui – se hotărau să îl atace la apropiatul Congres al XII-lea, Stalin risca să-şi vadă cariera politică distrusă. Georgianul păstra de aceea în mod permanent legătura cu medicii lui Lenin, de la care a aflat că starea pacientului nu era prea încurajatoare. Conştient că timpul lucra în favoarea lui, Stalin a anunţat pe neaşteptate, la 9 martie, amânarea cu o lună a deschiderii Congresului. Încercarea a meritat riscul. În chiar ziua următoare (la 10 martie), Lenin a suferit un atac puternic, în urma căruia şi-a pierdut pentru totdeauna capacitatea de a vorbi. Până în momentul morţii, survenită în ianuarie 1924, nu avea să mai poată emite decât sunete greu inteligibile. În mai a fost transportat definitiv la Gorki. Devenise din toate punctele de vedere un cadavru viu şi era, ca niciodată, dornic de preţuire şi încântat să citească elogii despre el şi realizările lui.

Lenin fiind practic scos din scenă, Troţki s-a văzut aproape complet izolat. În încercarea de a-şi salva poziţia prin apropierea de Stalin şi acoliţii lui, a refuzat să apere cauza comuniştilor georgieni în cadrul Congresului, aşa cum îi ceruse Lenin la 5 martie. În preziua deschiderii lucrărilor, Troţki l-a asigurat pe Kamenev că avea să sprijine realegerea lui Stalin în funcţia de secretar general. Atitudinea lui nu a încetat de atunci să îi uimească pe istorici. Explicaţia cea mai plauzibilă a acestei cedări ar putea fi că Troţki ajunsese la convingerea că nu avea nicio şansă de a-l înfrânge pe Stalin, cu atât mai mult cu cât era evreu. Încercarea de împăcare avea să se dovedească însă inutilă. Delimitările fuseseră făcute şi, de acum înainte, toţi cei care voiau să facă o carieră în partid trebuiau să ia în mod clar atitudine împotriva lui Troţki.

În octombrie 1923, ajuns într-o situaţie disperată, Troţki a trecut la contraatac. Dacă voiau să îl trateze în continuare ca pe un outsider, ei bine, avea să se facă purtătorul de cuvânt al outsider-ilor. Era vorba de acei comunişti care intraseră în partid în 1917 sau mai târziu şi cărora li se bloca din această cauză accesul în poziţiile de frunte, monopolizate de reprezentanţii vechii gărzi. Într-o scrisoare confidenţială adresată Comitetului Central şi apoi într-un articol din Pravda, Troţki acuza birocratizarea excesivă a partidului şi faptul că membrii de rând ai acestuia nu mai îndrăzneau să-şi exprime opiniile. Erau chiar argumentele folosite de Opoziţia Muncitorească cu câţiva ani mai înainte şi pe care Troţki le condamnase la vremea respectivă.

Cu 102 voturi pentru, două împotrivă şi zece abţineri, plenul partidului a decis că Troţki se făcea vinovat de „facţionalism”. Principala justificare pentru acest vot de blam a fost aceea că Troţki era sprijinit de aşa-zisul „Grup al celor patruzeci şi şase,” care îi împărtăşea opiniile şi cu care continuase să păstreze legătura, în ciuda rezoluţiilor partidului.

Partida era jucată; restul avea să urmeze de la sine. Troţki nu avea nicio posibilitate de a se apăra în faţa majorităţii. Aşa cum avea să recunoască el însuşi în 1924: „Niciunul dintre noi nu vrea şi nu poate să aibă dreptate împotriva partidului. În ultimă instanţă, partidul nostru are întotdeauna dreptate.” În ianuarie 1925 avea să fie obligat să demisioneze din funcţia de comisar de război. A urmat excluderea din partid şi exilul, mai întâi în Asia Centrală şi apoi dincolo de graniţele Uniunii Sovietice; în fine, asasinarea lui în Mexic, de către un agent al lui Stalin. Acţiunea de îndepărtare a lui Troţki, orchestrată de Stalin în înţelegere cu Zinoviev, Kamenev, Buharin şi alţii, s-a bucurat de sprijinul consecvent al cadrelor de partid, convinse că nu făceau altceva decât să apere unitatea partidului în faţa manevrelor egoiste ale unui intrigant.

Istoria ne oferă multe exemple de învinşi care câştigă simpatia posterităţii pentru că par superiori din punct de vedere moral învingătorilor. E dificil să nutrim o asemenea simpatie pentru Troţki. Era într-adevăr mai cultivat decât Stalin sau acoliţii lui, mai interesant din punct de vedere intelectual, mai curajos şi, în raporturile cu camarazii lui comunişti, avea un comportament mai onorabil. Însă, ca şi în cazul lui Lenin, calităţile lui se manifestau exclusiv în cadrul partidului. În relaţiile cu outsider-ii, ca şi cu acei membri de partid care militau pentru un mai mare grad de democraţie, nu se deosebea de Lenin şi Stalin, considerând că normele morale obişnuite nu îl priveau. Asemeni celorlalţi bolşevici, aplica în viaţa politică criterii de loialitate similare celor din cercurile crimei organizate, contribuind la degradarea politicii până la stadiul delictual, tipic bolşevismului şi regimurilor totalitare inspirate de el. În felul acesta, Troţki îşi săpa singur groapa: din momentul în care s-a plasat de partea minorităţii contestatare, a devenit un outsider, un inamic care nu mai putea pretinde să fie tratat în mod corect. Soarta lui avea să fie asemănătoare cu aceea a adversarilor dictaturii leniniste, la condamnarea cărora consimţise cu sufletul împăcat: cadeţii, socialist-revoluţionarii, menşevicii, foştii ofiţeri ţarişti care refuzaseră să lupte de partea Armatei Roşii, Opoziţia Muncitorească, marinarii din Kronstadt, ţăranii din Tambov, preoţimea. A devenit brusc conştient de pericolul totalitarismului abia atunci când s-a simţit direct ameninţat. Convertirea la democraţia de partid a reprezentat în cazul lui o reacţie de autoapărare, nu afirmarea unui principiu.

Lui Troţki îi plăcea să se înfăţişeze pe sine ca un leu mândru încolţit de o haită de şacali; cu cât ieşea mai mult la iveală monstruozitatea caracterului lui Stalin, cu atât mai convingătoare devenea această imagine în ochii celor care, în Rusia şi în afara ei, erau dispuşi să creadă în existenţa unui leninism ideal. Mărturiile istorice demonstrează însă că, în epoca lui de glorie, Troţki făcea şi el parte din haită. Înfrângerea pe care a suferit-o nu îl înnobilează. A pierdut pentru că în lupta sordidă pentru cucerirea puterii politice alţii s-au dovedit mai abili decât el.

Lenin a murit în seara zilei de 21 ianuarie 1924. Toată floarea partidului s-a adunat la Gorki, pentru a-i aduce un ultim omagiu. Troţki se afla la Tiflis, în drum spre staţiunea georgiană Suhumi. Cu toate că ar fi avut destul timp să ajungă la funeralii, a preferat să-şi continue drumul spre Marea Neagră, unde s-a odihnit sub soarele cald, în vreme ce corpul lui Lenin zăcea străjuit de vechea gardă în geroasa Moscovă.

Care avea să fie soarta rămăşiţelor pământeşti ale lui Lenin? Văduva dorea să fie înhumat alături de mama lui, la Petrograd. Conducătorii partidului aveau însă nevoie de un Lenin „în carne şi oase”, care să îi impresioneze pe ţăranii ruşi prin caracterul lui nemuritor. Au hotărât să îl îmbălsămeze. A fost găsit un doctor care experimentase cu succes conservarea pe termen nelimitat a ţesuturilor vii, prin înlocuirea lichidului celular cu un compus chimic inventat de el. Substanţa avea calitatea de a nu se evapora în condiţii normale de temperatură şi umiditate, de a distruge mucegaiurile şi bacteriile şi de a bloca fermentaţia. Îmbălsămarea s-a încheiat spre sfârşitul lunii iulie 1924, după care corpul lui Lenin a fost expus într-un mausoleu din lemn. În 1930 construcţia iniţială avea să fie înlocuită cu un mausoleu din piatră, care a devenit obiectul unui adevărat cult de stat. Douăzeci şi doi de oameni de ştiinţă lucrau în laboratorul din incinta mausoleului, având grijă ca mumia să nu se descompună.

Bolşevicii, care cu cinci ani mai înainte ridiculizau zgomotos şi blasfemiator moaştele sfinţilor ortodocşi, denunţându-le ca falsuri, îşi creaseră acum propriile moaşte. Spre deosebire de sfinţii bisericii, ale căror rămăşiţe fuseseră înfăţişate de către comunişti ruşilor drept nişte biete grămezi de zdrenţe şi oase, noul zeu era alcătuit – pe măsura epocii de aur a ştiinţei – din alcool, glicerină şi formol.

Capitolul XVI.
REFLECŢII ASUPRA REVOLUŢIEI RUSE

Revoluţia rusă din 1917 nu a constituit un eveniment punctual sau un proces liniar, ci o succesiune de acţiuni discontinue şi violente, mai mult sau mai puţin convergente, implicând actori cu obiective diverse şi într-o oarecare măsură contradictorii. Ea a debutat ca o revoltă a elementelor cele mai conservatoare din societatea rusă, nemulţumite de influenţa lui Rasputin la curte şi de proasta administrare a efortului de război. Din rândul conservatorilor, revolta s-a extins la păturile liberale, care atacau monarhia din considerentul că rămânerea ei la putere risca să provoace declanşarea unei revoluţii. Iniţial, atacurile împotriva ţarismului au fost motivate nu de epuizarea cauzată de război, aşa cum se afirmă îndeobşte, ci de dorinţa ca războiul să fie condus de o manieră mai eficientă. Altfel spus, regimul nu era contestat cu intenţia de a declanşa o revoluţie, ci cu scopul de a o evita. În februarie 1917, când garnizoana din Petrograd a refuzat să deschidă focul asupra civililor, generalii, în înţelegere cu politicienii din parlament, l-au convins pe Nicolae al II-lea să abdice, sperând să prevină astfel răspândirea revoltei în rândul trupelor de pe front. Abdicarea ţarului, sacrificiu menit să asigure victoria în război, avea să ducă însă la prăbuşirea statului rus.

Într-o primă etapă, nici nemulţumirile sociale şi nici agitaţia întreţinută de cercurile intelighenţiei radicale nu au jucat un rol decisiv în desfăşurarea evenimentelor. Din momentul în care autoritatea ţarului a dispărut, rolul acestor doi factori a devenit însă covârşitor. În prima parte a anului 1917, ţăranii au început să ocupe şi să îşi împartă pământurile aflate în proprietate privată. Revolta s-a extins apoi în rândul trupelor de pe front – soldaţii dezertând în masă pentru a lua parte la distribuirea pământului, al muncitorimii, care a preluat controlul asupra fabricilor, şi în rândul minorităţilor naţionale, care aspirau la autodeterminare. Fiecare din aceste grupuri urmărea obiective proprii, dar în toamna anului 1917 efectul cumulat al contestărilor dirijate împotriva structurilor sociale şi economice ale statului a împins Rusia în anarhie.

Evenimentele din 1917 au demonstrat că Imperiul Rus, în ciuda întinderii sale teritoriale şi a statutului de mare putere pe care şi-l asuma, era în fapt o structură fragilă, artificială, construită nu pe o legătură organică între guvernanţi şi guvernaţi, ci pe mecanisme rigide de natură birocratică, poliţienească şi militară. Cei 150 de milioane de locuitori ai Rusiei nu erau uniţi nici de interese economice solide, nici de un sentiment al identităţii naţionale. Sutele de ani în care această ţară cu o economie predominant agrară fusese guvernată după principii autocratice au împiedicat formarea unor legături orizontale puternice. Statul imperial rus era o formă fără conţinut, realitate confirmată şi de opinia unuia dintre cei mai importanţi istorici şi oameni de stat ai Rusiei, Pavel Miliukov:

Caracterul deosebit al Revoluţiei ruse nu poate fi înţeles fără o aplecare atentă asupra trăsăturilor specifice pe care o întreagă evoluţie istorică le-a imprimat Rusiei. Din punctul meu de vedere, toate aceste trăsături converg într-una singură. Diferenţa fundamentală dintre structura socială a Rusiei şi cea a altor state civilizate constă într-o anume fragilitate, într-o lipsă de coeziune sau de consistenţă a elementelor care compun agregatul social. Această lipsă de soliditate poate fi observată în toate aspectele vieţii civilizate: în politică şi societate, la nivelul mentalităţilor şi al sentimentului naţional. Din punct de vedere politic, instituţiile statului rus funcţionau într-o completă izolare faţă de masele pe care le guvernau… Formate relativ recent, instituţiile de stat din Europa de Est au în mod inevitabil trăsături care le diferenţiază de cele din Occident. În Est, statul nu a fost rezultatul unei construcţii pornite din interior, al unui proces de evoluţie organică, ci a urmat un model împrumutat din afară.

Luând în considerare toate aceste elemente, devine limpede că teoria marxistă despre revoluţie ca expresie a nemulţumirilor sociale („de clasă”) nu rezistă. Astfel de nemulţumiri au existat desigur în Rusia, ca în oricare altă ţară, însă cauzele directe şi hotărâtoare ale prăbuşirii regimului şi ale tulburărilor care au urmat au fost de natură aproape exclusiv politică.

Era Revoluţia inevitabilă? Suntem în mod natural înclinaţi să considerăm că ceea ce s-a întâmplat trebuia să se întâmple, unii istorici încercând chiar să confere acestei credinţe primitive o justificare raţională bazată pe argumente pseudoştiinţifice. Astfel de încercări ar putea fi convingătoare doar cu condiţia ca autorii lor să poată prevedea viitorul la fel de corect pe cât pretind că pot „prevedea” trecutul. Parafrazând un cunoscut principiu juridic, s-ar putea spune că, psihologic vorbind, faptul că un eveniment s-a petrecut reprezintă nouăzeci la sută din confirmarea pe care i-o dă istoria. Edmund Burke a fost privit la vremea lui ca un nebun, pentru criticile la adresa Revoluţiei franceze: şaptezeci de ani mai târziu, spune Matthew Arnold, ideile lui Burke erau încă tratate drept „depăşite şi contrazise de istorie”, într-atât de înrădăcinată este credinţa în caracterul raţional, deci inevitabil, al evenimentelor istorice. Cu cât acestea sunt mai grandioase şi mai bogate în consecinţe, cu atât mai mult ne apar ca o expresie a unei ordini naturale, pe care numai nişte visători ar putea-o nega.

Ceea ce se poate afirma este că Revoluţia rusă era mai degrabă probabilă decât improbabilă, din câteva motive. Poate că cel mai important dintre ele a fost scăderea neîncetată a prestigiului monarhiei în ochii unor supuşi obişnuiţi să fie guvernaţi de o autoritate intangibilă şi care vedeau în această intangibilitate un criteriu al legitimităţii. După un veac şi jumătate de victorii militare şi expansionism, Rusia suferise din partea străinilor, începând cu mijlocul secolului al XIX-lea şi până în 1917, un şir neîntrerupt de umilinţe: înfrângerea din războiul Crimeii, desfăşurat pe propriul teritoriu, pierderea cuceririlor din războiul împotriva turcilor în urma Congresului de la Berlin, dezastrul din războiul antijaponez şi lecţia primită de la armata germană în timpul primului război mondial. O asemenea serie de nenorociri ar fi distrus reputaţia oricărei guvernări. Pentru Rusia ele s-au dovedit fatale.

Situaţia regimului ţarist a fost agravată de apariţia în aceeaşi perioadă a mişcării revoluţionare, pe care guvernul nu a reuşit, în ciuda represiunii dure la care a recurs, să o înăbuşe. Concesiile şovăielnice făcute în 1905 în sensul împărţirii puterii cu societatea nu au mărit popularitatea ţarismului în rândurile opoziţiei şi nici nu i-au crescut prestigiul în ochii maselor populare, care nu înţelegeau cu niciun chip cum un adevărat suveran putea ceda în faţa unei instituţii guvernamentale. Principiul confucianist T’ien Ming, „îndreptăţirea Cerească”, în al cărui înţeles originar autoritatea conducătorului era legată de un comportament virtuos, putea fi interpretat în cazul Rusiei ca bazându-se pe recursul la forţă; un conducător slab, un „perdant”, încălca acest principiu. Judecarea conducătorilor Rusiei după criteriul moralităţii sau cel al popularităţii ar fi o eroare. Important în cazul lor era faptul că inspirau spaimă în egală măsură prietenilor şi duşmanilor – aşa cum indică, de pildă, cognomen-ul lui Ivan al IV-lea: „cel Groaznic”. Nicolae al II-lea a căzut nu pentru că era detestat, ci pentru că era dispreţuit.

Un alt factor favorizant în declanşarea Revoluţiei l-a reprezentat mentalitatea ţărănimii ruse, clasă care nu fusese niciodată integrată în structurile politice. Ţăranii alcătuiau aproape 80 la sută din populaţia Rusiei şi, cu toate că nu aveau niciun cuvânt de spus în treburile ţării, reprezentau, ca factor pasiv, un obstacol în faţa schimbărilor şi în acelaşi timp o ameninţare permanentă la adresa stătu quoului, fiind deci un element cu potenţial perturbator extrem de ridicat. Avem adesea ocazia să auzim spunându-se că sub vechiul regim ţăranii erau „oprimaţi”, dar nu e deloc clar cine anume îi oprima. În preajma Revoluţiei, ţărănimea se bucura deja de drepturi civile şi juridice depline; în acelaşi timp, ea deţinea în proprietate directă sau comunală nouăzeci la sută din pământurile cultivabile ale ţării şi un procent identic din efectivele de animale. Deşi după criteriile occidentale sau americane ţăranii ruşi erau săraci, în comparaţie cu părinţii sau bunicii lor – iobagi – erau mai înstăriţi şi aveau mai multă libertate. Cultivând loturi deţinute în comun, ei aveau o viaţă mai sigură decât agricultorii irlandezi, spanioli sau italieni.

Adevărata problemă a ţărănimii ruse nu era oprimarea, ci izolarea. Nefiind integraţi în viaţa politică, economică şi culturală a ţării, procesul de occidentalizare iniţiat de Petru cel Mare nu a schimbat aproape deloc modul de viaţă al ţăranilor. Contemporanii au remarcat că ţărănimea rămânea adânc înrădăcinată în tradiţia vechii Moscove: din punctul de vedere al gradului de civilizaţie, ţăranii ruşi aveau tot atâtea în comun cu elita conducătoare sau cu intelighenţia cât populaţia coloniilor britanice din Africa cu societatea Angliei victoriene. Majoritatea ţăranilor erau descendenţi ai iobagilor de odinioară, care nu puteau fi consideraţi nici măcar supuşi ai ţarului, dat fiind că ţarul îi lăsa la voia nobililor şi a birocraţiei. Iată de ce pentru populaţia rurală rusă statul rămăsese, chiar şi după desfiinţarea iobăgiei, o forţă străină şi răuvoitoare, care cerea impozite şi recruţi fără a oferi nimic în schimb. Ţăranul nu se simţea loial decât faţă de propria gospodărie sau comună. Patriotismul şi ataşamentul faţă de stat erau pentru el ca şi inexistente – în afara unui vag devotament faţă de persoana îndepărtată a ţarului, de la care era obişnuit să aştepte mult râvnitul pământ. Anarhic din instinct, ţăranul nu a fost niciodată integrat în viaţa naţiunii, simţindu-se înstrăinat în egală măsură faţă de establishment-ul conservator şi opoziţia radicală. Orăşenii şi cei care nu purtau barbă erau pentru el demni de dispreţ. Marchizul de Custine a avut în 1839 ocazia să audă spunându-i-se că Rusia avea să trăiască la un moment dat o revoltă a oamenilor cu barbă împotriva celor raşi. Existenţa acestei mase înstrăinate şi potenţial explozive de ţărani bloca orice iniţiativă a guvernului, care era convins că docilitatea lor era motivată doar de frică şi că orice fel de concesii politice le-ar fi oferit pretextul să se răzvrătească.

Tradiţia iobăgimii şi instituţiile sociale ale Rusiei – gospodăria familială extinsă şi sistemul cvasigeneralizat de proprietate comunală – împiedicau formarea la ţărani a calităţilor proprii cetăţenilor moderni. Iobăgia nu era acelaşi lucru cu sclavia, însă cele două instituţii aveau în comun lipsa oricăror drepturi juridice, iobagii nefiind prin urmare conştienţi de existenţa legii. Mihail Rostovţev, cel mai important specialist rus în istoria antichităţii clasice şi martor al Revoluţiei, era de părere că iobăgia se va fi dovedit poate mai rea decât sclavia, fiindcă iobagul nu cunoscuse niciodată libertatea, ceea ce îl făcea inapt pentru calitatea de veritabil cetăţean; Rostovţev vedea în acest aspect una dintre cauzele principale ale instaurării bolşevismului. Pentru iobagi, autoritatea era prin însăşi natura ei arbitrară; în faţa ei, nu se puteau apăra făcând apel la drepturi legale sau morale, ci recurgând la viclenie. Conducerea bazată pe reguli reprezenta pentru ei o noţiune inaccesibilă, iar viaţa, un război al tuturor împotriva tuturor, aşa cum o vedea Hobbes. Era un gen de atitudine care favoriza despotismul, fiindcă în lipsa disciplinei interioare şi a respectului faţă de lege, ordinea trebuia impusă oamenilor din afară. Când despotismul slăbea, se năştea anarhia, iar aceasta, după ce îşi consuma impulsul iniţial, lăsa loc unui nou despotism.

Ţăranul era un element revoluţionar dintr-un singur punct de vedere: nu recunoştea proprietatea privată asupra pământului. Deşi în preajma Revoluţiei ţărănimea deţinea nouăzeci la sută din suprafeţele arabile, ea continua să râvnească la cele zece procente ale marilor proprietari, negustorilor şi ţăranilor neîncadraţi în sistemul comunal. Niciun fel de argumente economice sau legale nu i-ar fi putut schimba dorinţa de a obţine şi aceste pământuri, la care se credea îndreptăţită prin voinţa lui Dumnezeu şi despre care era convinsă că într-o zi aveau să fie ale ei – mai bine-zis, ale comunelor, spre dreaptă împărţire. Prevalenţa proprietăţii comunale şi moştenirea iobăgiei sunt caracteristici esenţiale ale istoriei sociale a Rusiei. Prin urmare, în afară de o conştiinţă a legii slab dezvoltată, ţăranii aveau şi un respect foarte redus pentru proprietatea privată. Aceste două trăsături au fost exploatate şi exacerbate de intelectualitatea radicală, cu scopul de a instiga ţărănimea împotriva statu-quoului.

Proletariatul industrial rus era un factor cu potenţial destabilizator, nu pentru că ar fi asimilat ideologiile revoluţionare – foarte puţinii muncitori care o făcuseră nici măcar nu erau incluşi în conducerile partidelor revoluţionare –, ci pentru că majoritatea muncitorilor erau abia la prima, cel mult a doua generaţie de orăşeni, insuficient urbanizaţi şi păstrând încă o mentalitate rurală, destul de puţin adaptată condiţiilor din mediul industrial. Orientarea lor era sindicalistă, nu socialistă: aşa cum rudele lor de la sate aveau toate drepturile asupra pământului, muncitorii credeau că au dreptul să controleze fabricile. Erau la fel de puţin interesaţi de politică precum ţărănimea, aflându-se din acest punct de vedere sub influenţa aceluiaşi tip de anarhism primitiv, anideologic. Pe de altă parte, forţa de muncă industrială în Rusia era mult prea nesemnificativă din punct de vedere numeric ca să poată juca un rol major într-o eventuală revoluţie; cele trei milioane de muncitori (mare parte dintre ei ţărani angajaţi sezonier) reprezentau cel mult 2 la sută din populaţia ţării. Cohorte de studenţi din Uniunea Sovietică, dar şi din Occident şi mai ales din Statele Unite, au cercetat cu asiduitate izvoarele istorice la îndemnul profesorilor lor, în speranţa de a putea dovedi existenţa în Rusia prerevoluţionară a unui radicalism proletar. Aceste eforturi au produs tomuri voluminoase, pline de relatări şi statistici lipsite de relevanţă, care nu au reuşit să demonstreze nimic altceva decât că, în vreme ce istoria este întotdeauna interesantă, cărţile de istorie sunt prea adesea goale de conţinut şi plictisitoare.

Un rol major şi, fără îndoială, decisiv în declanşarea Revoluţiei l-a jucat intelighenţia, categorie care în Rusia a reuşit să exercite o influenţă mai mare decât în oricare altă ţară. Sistemul de „ranguri” după care funcţiona administraţia ţaristă excludea pătrunderea unor outsider-i, astfel încât elementele cu pregătire superioară s-au văzut marginalizate, devenind permeabile celor mai fantastice teorii şi planuri de reformă socială inventate în Occident – dar niciodată aplicate acolo. Absenţa, înainte de 1906, a unor instituţii politice bazate pe principiul reprezentării, lipsa unei prese libere, ca şi răspândirea tot mai largă a educaţiei, au permis elitei culturale să emită pretenţia de a vorbi în numele poporului, entitate absolut tăcută. Nu există dovezi că intelighenţia ar fi oglindit cu adevărat opinia „maselor”. Dimpotrivă, mărturiile arată că atât înainte cât şi după Revoluţie ţărănimea şi muncitorii au manifestat o neîncredere profundă faţă de intelectuali. Faptul a ieşit cel mai bine în evidenţă în 1917 şi în anii care au urmat. Dat fiind însă că voinţa populară nu îşi găsise căi de exprimare – cel puţin până la inaugurarea, în 1906, a scurtului experiment constituţional –, intelighenţia a reuşit cu succes să pozeze în purtătoarea de cuvânt a maselor.

În Rusia, ca şi în alte ţări în care era lipsită de mijloace legale de expresie, intelighenţia s-a constituit într-un soi de castă. Identitatea şi coeziunea ei fiind construite pe forţa ideilor, era inevitabilă apariţia în sânul intelighenţiei a unei intoleranţe intelectuale împinse la extrem. Adoptând viziunea iluministă despre om ca simplă substanţă materială modelată de mediu, ca şi corolarul ei, după care modificarea acestui mediu atrage după sine inevitabila transformare a naturii umane, intelighenţia a ajuns să vadă în „revoluţie” nu doar simpla înlocuire a unui regim cu altul, ci un proiect infinit mai ambiţios: anume, schimbarea din temelii a condiţiei umane, cu scopul de a crea un tip nou de om – atât în Rusia, cât şi în restul lumii. Accentul tactic, declarativ, pus pe injusteţea statu-quoului nu a fost decât un mijloc de câştigare a sprijinului popular; o eventuală îndreptare a inechităţilor nu i-ar fi făcut pe intelectualii radicali să renunţe la aspiraţiile lor revoluţionare. Asemenea convingeri îi uneau între ei pe membrii diferitelor partide de stânga: anarhişti, socialist-revoluţionari, menşevici, bolşevici. Deşi exprimate în termeni ştiinţifici, opiniile lor erau imune la orice argumente contrarii, ceea ce le apropia mai mult de dogma religioasă decât de ştiinţă.

Intelighenţia, pe care am definit-o ca o categorie de intelectuali care doresc să acceadă la putere, nutrea o ostilitate absolută, inflexibilă, faţă de ordinea existentă; niciuna dintre soluţiile care i s-ar fi putut eventual oferi nu i se părea acceptabilă – în afară de varianta „sinuciderii” regimului ţarist. Revoluţionarismul ei era motivat nu de dorinţa de a ameliora situaţia poporului, ci de aceea de a-l domina şi remodela în conformitate cu propria viziune. Intelectualii radicali atacau regimul imperial cu o asemenea violenţă, încât nu îi lăsau altă ieşire decât să recurgă la mijloace de genul celor pe care avea să le utilizeze mai târziu Lenin. Reformele, atât cele din anii ’60 ai secolului trecut, cât şi cele din anii 1905-1906, nu au făcut decât să crească pretenţiile radicalilor, mărindu-le excesul de zel revoluţionar.

Sub presiunea cererilor ţărănimii şi sub asaltul intelighenţiei radicale, monarhia nu avea decât o soluţie pentru a evita prăbuşirea: să îşi lărgească baza de autoritate făcând apel la elementele conservatoare. Precedentele istorice arată că democraţiile eficiente debutează printr-o distribuţie a puterii limitată la vârful piramidei sociale; presiunile restului populaţiei transformă apoi privilegiile celor de la vârf în drepturi universale. Iniţiativa de a implica păturile conservatoare, mult mai bine reprezentate numeric decât radicalii, în procesul de decizie şi în administraţie ar fi putut crea o legătură organică între guvern şi societate, asigurând Coroanei sprijin în eventualitatea unor tulburări sociale şi izolându-i totodată pe radicali. Înalţi funcţionari şi persoane particulare cu vederi liberale sugerau ţarului adoptarea unei astfel de strategii, care ar fi trebuit pusă în aplicare încă din anii ’60 ai secolului trecut, în epoca marilor reforme. Când, în urma revoltei din 1905, regimul a fost obligat în fine să accepte crearea unui parlament, opţiunea respectivă devenise caducă, pentru că forţele reunite ale opoziţiei liberale şi radicale reuşiseră să impună introducerea unui sistem apropiat mai degrabă de votul universal. Rezultatul a fost că deputaţii conservatori din Dumă s-au văzut puşi în inferioritate de intelectualitatea militantă şi reprezentanţii anarhişti ai ţărănimii.

Primul război mondial a supus statele beligerante unor eforturi uriaşe, cărora nu li se putea face faţă decât printr-o conlucrare strânsă între guvern şi societate, în numele patriotismului. În Rusia o asemenea conlucrare nu s-a produs. După primele insuccese militare, care au risipit entuziasmul patriotic iniţial şi au marcat trecerea la un război de uzură, regimul ţarist nu a mai putut mobiliza suficient opinia publică. Chiar şi sprijinitorii lui recunoşteau că monarhia era, în preajma Revoluţiei, complet izolată.

Refuzul regimului de a împărţi puterea cu cercurile conservatoare care îl susţineau şi maniera resentimentară şi ipocrită în care a acceptat în cele din urmă – forţat fiind – această împărţire au avut la bază motivaţii complexe. Curtea, birocraţia şi corpul ofiţeresc erau profund tributare spiritului patrimonial, care considera Rusia proprietatea personală a ţarului. Deşi instituţiile de tip patrimonial ale vechii Moscove au fost treptat desfiinţate de-a lungul secolelor al XVIII-lea şi al XIX-lea, mentalitatea în sine a supravieţuit, nu doar în cercurile oficiale, ci şi în rândul ţărănimii, care continua să creadă într-o autoritate puternică şi indivizibilă, ca şi în dreptul absolut al ţarului asupra pământurilor Rusiei. Nicolae al II-lea considera menţinerea autocraţiei drept o datorie faţă de moştenitorul coroanei; autoritatea nelimitată echivala pentru el cu un drept de proprietate pe care trebuia să îl păstreze neştirbit. Faptul că în 1905 fusese nevoit să cedeze o parte din acest drept reprezentanţilor aleşi ai naţiunii i-a provocat un sentiment de vinovăţie care nu avea să-l mai părăsească vreodată.

Pe de altă parte, ţarul şi sfătuitorii lui se temeau că o împărţire a puterii fie şi numai cu o mică parte a societăţii ar fi dezorganizat aparatul administrativ, deschizând calea unor noi revendicări în materie de participare populară. În această din urmă eventualitate, beneficiarul principal ar fi fost intelighenţia, pe care Curtea o considera absolut incompetentă. Exista în plus temerea că ţărănimea avea să interpreteze în mod greşit astfel de concesii, provocând tulburări pentru a-şi atinge scopurile. În fine, birocraţia, răspunzătoare numai în faţa monarhului, trăgea numeroase foloase din administrarea discreţionară a ţării, având deci tot interesul să se opună reformelor.

Toţi aceşti factori explică refuzul Coroanei de a permite conservatorilor să-şi spună cuvântul în guvernarea ţării – dar nu îl justifică, cu atât mai mult cu cât puterea birocraţiei era oricum diminuată de varietatea şi complexitatea problemelor care îi stăteau în faţă. Începând cu mijlocul secolului al XIX-lea, apariţia instituţiilor capitaliste a făcut ca o mare parte a resurselor ţării să treacă sub controlul unor persoane particulare. Sistemul patrimonial primea astfel lovitura de graţie.

În concluzie, deşi nu era inevitabilă, prăbuşirea ţarismului a fost favorizată de anumite deficienţe politice şi de mentalitate, adânc înrădăcinate în societatea rusă. Ele explică incapacitatea regimului ţarist de a se adapta evoluţiilor economiei şi civilizaţiei ruse, ca şi fatala lui prăbuşire în contextul tensiunilor create de primul război mondial. Perspectiva unei posibile adaptări a regimului la noile condiţii a fost distrusă de acţiunile intelighenţiei radicale, hotărâtă să răstoarne guvernul şi să folosească Rusia ca pe o rampă de lansare a revoluţiei mondiale. Prăbuşirea ţarismului a fost provocată nu de „oprimare” sau „mizerie”, ci de natura deficitară a sistemului politic şi a mentalităţii ruse. Tragedia naţională pe care a reprezentat-o Revoluţia are cauze ce ţin de istoria profundă a Rusiei. Dificultăţile de ordin economic şi social nu au contribuit decât într-o măsură nesemnificativă la apariţia ameninţării revoluţionare din anii premergători primului război mondial. Oricare ar fi fost nemulţumirile lor – reale sau imaginare – „masele” nu aveau nevoie de o revoluţie şi nici nu o doreau. Singurii care vizau o asemenea soluţie erau reprezentanţii intelighenţiei. Accentul care se pune de obicei pe revendicările populare şi pe lupta de clasă are la bază prejudecăţi de natură ideologică şi în foarte mică măsură o evaluare corectă a realităţii. Răspunzătoare de această lipsă de realism este doctrina marxistă, discreditată potrivit căreia evoluţiile politice sunt fără excepţie reflectări ale conflictelor de clasă, simpli curenţi superficiali provocaţi de mişcările de adâncime ale istoriei.

Analiza atentă a evenimentelor din februarie 1917 scoate în evidenţă rolul cu totul secundar al factorilor economici şi sociali în desfăşurarea Revoluţiei ruse. Evenimentele din februarie nu au fost o „revoluţie muncitorească”; proletariatul industrial a jucat atunci rolul unui cor antic care nu făcea decât să reacţioneze la acţiunile adevăratului protagonist, amplificându-le. Revolta garnizoanei din Petrograd a agravat tulburările din sânul populaţiei civile, nemulţumită de inflaţie şi lipsuri. Ţarul ar fi putut înăbuşi revolta cu brutalitate, aşa cum aveau să procedeze patru ani mai târziu Lenin şi Troţki împotriva marinarilor din Kronstadt şi a ţărănimii răzvrătite. Însă, spre deosebire de Lenin şi Troţki, a căror singură preocupare era rămânerea la putere, Nicolae al II-lea era preocupat în primul rând de soarta Rusiei. Sfătuit de generali şi politicieni din Dumă să abdice pentru a salva armata şi a evita o capitulare umilitoare, ţarul a ales să renunţe la putere. Dacă ţelul lui de căpătâi ar fi fost păstrarea tronului, Nicolae ar fi putut pur şi simplu să încheie pace cu Germania şi să trimită armata împotriva răzvrătiţilor. Realitatea istorică de necontestat este că abdicarea ţarului la presiunile muncitorilor şi ţăranilor revoltaţi rămâne un simplu mit. Ţarul a cedat cererilor generalilor şi politicienilor, nu presiunilor mulţimii, şi a făcut-o dintr-un sentiment al datoriei patriotice.

Revoluţia socială a fost efectul, mai degrabă decât cauza abdicării. Soldaţii, ţărănimea, muncitorii, minorităţile etnice, urmărindu-şi fiecare doar interesele proprii, au reuşit să facă ţara de neguvernat. Puţinele şanse rămase pentru restabilirea ordinii au fost distruse de pretenţia intelighenţiei, care controla sovietele, că acestea şi nu Guvernul Provizoriu erau deţinătorii legitimi ai autorităţii. Kerenski, cu intrigile lui stângace şi insistenţa cu care susţinea că democraţia nu avea duşmani la stânga spectrului politic, a grăbit prăbuşirea guvernului. Întreaga ţară, entităţile politice şi resursele ei, au devenit obiectul duvanului („împărţirea prăzii”), proces pe care nicio forţă nu îl mai putea opri înainte de a-şi fi consumat energia iniţială.

Ascensiunea lui Lenin s-a produs pe fondul acestei anarhii, în mare parte stimulată chiar de el. A promis nemulţumiţilor din fiecare grup ceea ce doreau. Pentru a-i câştiga pe ţărani, şi-a însuşit programul socialist-revoluţionar de „socializare a pământului”. A încurajat tendinţele sindicaliste care vizau trecerea fabricilor sub „controlul muncitorilor”. Soldaţilor le-a promis pacea. Minorităţilor etnice le-a oferit perspectiva autodeterminării. Programul politic al lui Lenin se situa în realitate la antipodul acestor promisiuni, obiectivul lui real fiind acela de a submina eforturile Guvernului Provizoriu de stabilizare a situaţiei din ţară.

Aceeaşi tactică a fost folosită pentru a confisca autoritatea Guvernului Provizoriu. Lenin şi Troţki şi-au ascuns intenţia de instaurare a dictaturii Partidului Bolşevic în spatele unor lozinci care chemau la trecerea puterii în mâinile sovietelor şi ale Adunării Constituante. O dată atins acest obiectiv, comuniştii l-au oficializat printr-un Congres al Sovietelor întrunit în mod fraudulos. Conducătorii Partidului Bolşevic erau singurii care ştiau ce se ascundea în spatele promisiunilor şi lozincilor. Puţini au înţeles de aceea că ceea ce s-a petrecut în seara de 25 octombrie 1917 la Petrograd nu era o revoluţie, ci o clasică lovitură de stat. Pregătirile în vederea puciului erau ascunse cu atâta grijă, încât Kamenev, care a dezvăluit într-un interviu dat cu două săptămâni înaintea evenimentelor intenţia bolşevicilor de a lua puterea, a fost acuzat de trădare, iar Lenin a cerut excluderea lui din partid. Adevăratele revoluţii nu sunt programate dinainte şi deci nu pot fi trădate.

Uşurinţa cu care bolşevicii au înlăturat Guvernul Provizoriu – „ca pe un fulg”, spunea Lenin – pare să-i fi convins pe istorici că lovitura din octombrie era „inevitabilă”. Lucrul poate fi adevărat numai dacă îl privim retrospectiv. Lenin însuşi considera tentativa de cucerire a puterii o operaţiune extrem de nesigură. În scrisorile cu care bombarda din ascunzătoarea lui Comitetul Central în septembrie-octombrie 1917, liderul bolşevic insista asupra ideii că succesul încercării depindea în întregime de viteza şi hotărârea cu care avea să se acţioneze. „Orice întârziere ne poate fi fatală”, scria el la 24 octombrie, „totul atârnă de un fir de păr.” Nu par cuvintele unui om încrezător în forţele istoriei. Troţki avea să afirme ulterior – şi cine putea şti mai bine ca el acest lucru? — că „în absenţa lui Lenin şi a mea din Petrograd, nu ar fi existat nicio Revoluţie din octombrie”. Ce fel de eveniment istoric „inevitabil” e acela care depinde de voinţa a doi oameni?

Dacă acest argument e considerat neconvingător, nu avem decât să privim mai îndeaproape desfăşurarea evenimentelor din octombrie 1917 de la Petrograd. „Masele” s-au mulţumit atunci cu rolul de spectator, ignorând apelurile bolşevicilor la ocuparea Palatului de Iarnă, în interiorul căruia aşteptau bătrânii miniştri din Guvernul Provizoriu, cu mantalele pe ei, apăraţi de o mână de cădeţi tineri, de un batalion de femei şi un pluton de ofiţeri invalizi. Troţki însuşi mărturisea că „revoluţia” din octombrie a fost opera a „cel mult” 25.000-30.000 de oameni – într-o ţară cu 150 de milioane de locuitori, un oraş cu 400.000 de muncitori şi o garnizoană care număra mai mult de 200.000 de militari.{53}

Din momentul în care a luat puterea, Lenin a trecut la distrugerea tuturor instituţiilor care puteau frâna punerea în aplicare a planurilor sale de creare a unui regim totalitar. Sociologii şi politologii occidentali, în dorinţa lor de a evita orice recurs la limbajul războiului rece, au scos adjectivul „totalitar” de pe lista termenilor dezirabili. De notat totuşi că termenul respectiv a reintrat în uz în Rusia, de îndată ce s-a decis de către cenzură încetarea interdicţiei de a-l utiliza. Regimul astfel denumit, fără precedent în istorie, a impus autoritatea unei instituţii private, în speţă a „partidului,” asupra statului, arogându-şi dreptul de a supune controlului acestuia toate aspectele vieţii publice, prin exercitarea unei terori fără limite.

Privind lucrurile retrospectiv, importanţa istorică a personalităţii lui Lenin se datorează nu talentului lui de om de stat, destul de îndoielnic de altfel, ci unor calităţi care ţin mai degrabă de arta războiului. El poate fi considerat unul dintre marii cuceritori ai istoriei – indiferent de faptul că ţara pe care a cucerit-o era în fapt propria lui ţară.{54} Inovaţia pe care a adus-o şi care explică de altfel succesul acţiunilor lui a fost militarizarea politicii. Liderul bolşevic a fost primul şef de stat care a abordat politica – atât cea externă cât şi cea internă – ca pe un război în adevăratul înţeles al cuvântului, un război al cărui scop nu era înfrângerea inamicului, ci anihilarea lui. Această inovaţie i-a conferit lui Lenin un avantaj semnificativ în faţa adversarilor, pentru care războiul era antiteza politicii, sau în cel mai rău caz politică aplicată cu altfel de mijloace. Militarizarea politicii şi corolarul ei, politizarea războiului, i-au permis să cucerească puterea şi apoi să o păstreze, nu însă şi să construiască o ordine socială şi politică viabilă. „Lupta pe toate fronturile” îi intrase atât de mult în sânge încât chiar şi după ce a ajuns stăpânul de necontestat al Rusiei Sovietice şi al statelor subordonate acesteia a simţit nevoia să găsească noi inamici pe care să-i înfrunte şi să-i distrugă: rând pe rând aveau să-i cadă victime biserica, socialist-revoluţionarii şi intelighenţia. Starea de beligeranţă a devenit o trăsătură esenţială a regimului comunist, culminând cu celebra „teorie” a lui Stalin, conform căreia, pe măsură ce comunismul se apropie de victoria finală, lupta de clasă devine din ce în ce mai necruţătoare. În practică, teoria lui Stalin a constituit pretextul unor crime de o cruzime fără precedent şi a aruncat Uniunea Sovietică, în cei şaizeci de ani care au urmat morţii lui Lenin, într-un şir de conflicte interne şi externe inutile, care au măcinat ţara din punct de vedere material şi spiritual.

Eşecul comunismului, pe care nimeni nu îl mai pune în discuţie după 1991 şi care a fost recunoscut chiar şi de foştii lideri ai defunctei Uniuni Sovietice, este pus adesea pe seama incapacităţii oamenilor de a se ridica la înălţimea idealurilor lui aşa-zis înălţătoare. Deşi au eşuat, aspiraţiile comunismului – spun apologeţii lui – erau nobile, iar experimentul merita încercat. Cu alte cuvinte, spre a-l cita pe poetul latin Properţiu, In magnis et voluisse sat est” („în faptele mari, chiar şi a voi e destul”). Câtă măreţie poate avea însă o voinţă atât de contrară aspiraţiilor omeneşti obişnuite, dacă ea presupune recurgerea la mijloacele cele mai inumane cu putinţă?

Experimentul comunist a fost adesea etichetat drept „utopic”. Epitetul este potrivit poate doar în sensul folosit de Engels în criticile sale la adresa socialiştilor care respingeau doctrina „ştiinţifică” al cărei creator era – împreună cu Marx – şi care negau importanţa realităţilor sociale şi istorice. Lenin însuşi a fost nevoit să recunoască spre sfârşitul vieţii că bolşevicii comiseseră o eroare asemănătoare, ignorând realităţile Rusiei şi faptul că ţara nu era pregătită să accepte ordinea economică şi socială comunistă. Din clipa în care a devenit clar că idealurile lor nu puteau fi puse în practică, bolşevicii, încăpăţânându-se să-şi continue experimentul chiar cu preţul recurgerii la violenţă, au încetat să mai aibă scuza „utopiei”. Fanteziile utopice, aşa cum le putem percepe din operele lui Platon şi Morus, sau din cele ale utopiştilor moderni, postulau într-adevăr necesitatea înregimentării şi a coerciţiei. Nu este mai puţin adevărat, totuşi, că viaţa comunităţilor utopice reale care au existat de-a lungul istoriei era fondată pe convergenţa de interese dintre membrii lor, în numele unei „conlucrări în bunăstare”. Pentru bolşevici, convergenţa intereselor nu a reprezentat niciodată o preocupare, dovadă faptul că regimul lor trata orice manifestare a iniţiativei personale sau de grup ca pe o acţiune „contrarevoluţionară”. Pe de altă parte, bolşevicii au demonstrat o incapacitate funciară de a reacţiona altfel decât prin abuzuri şi represiune la exprimarea unor opinii contrare doctrinei lor. Sunt tot atâtea motive pentru a-i considera nu utopici, ci pur şi simplu fanatici. Incapacitatea lor de a-şi recunoaşte eşecurile, împotriva tuturor evidenţelor, îi încadrează perfect în definiţia lui Santayana: fanaticul este persoana care persistă cu un zel reînnoit în atingerea unui ţel pe care l-a uitat deja.

Marxismul a fost, ca şi bolşevismul, produsul unei epoci a vieţii intelectuale europene obsedată de violenţă. Teoria darwinistă a selecţiei naturale şi-a găsit o transpunere rapidă într-o filosofie socială centrată pe ideea conflictului ireductibil. „Acela care nu a parcurs suficient literatura anilor 1870–1914”, scrie Jacques Barzun, „nu-şi poate face o idee despre măsura în care cărţile acestei perioade alcătuiesc un neîntrerupt îndemn la vărsarea de sânge, nici despre mulţimea de partide, clase, naţiuni şi rase pe care cetăţenii luminaţi ai milenarei civilizaţii europene ar fi vrut să le vadă însângerate”. Bolşevicii au îmbrăţişat această filosofie cu mai mult entuziasm decât oricare alţii: violenţa „necruţătoare”, violenţa ca mijloc de anihilare a tuturor opozanţilor reali sau virtuali, nu era pentru Lenin doar metoda cea mai eficientă, ci unica metodă de a rezolva problemele. Deşi respingeau cruzimea unor astfel de metode, unii dintre colaboratorii liderului bolşevic nu au putut scăpa influenţei lui malefice.

Naţionaliştii ruşi consideră comunismul străin civilizaţiei şi tradiţiilor ruseşti, o boală de provenienţă occidentală. Ideea după care comunismul ar fi un virus adus din afară nu rezistă nici măcar la o analiză superficială. Deşi avea o anvergură internaţională, mişcarea intelectuală care i-a dat naştere a prins rădăcini mai întâi în Rusia. Atât înainte cât şi după Revoluţie, Partidul Bolşevic a avut o componenţă majoritar rusă, iar baza sa de sprijin iniţială a provenit din rândul locuitorilor din partea europeană a Rusiei şi al ruşilor din provinciile de graniţă. Fără discuţie, teoriile pe care s-a fundamentat bolşevismul, în primul rând cele marxiste, erau de sorginte occidentală. La fel de indiscutabil însă este şi faptul că practicile bolşevice aveau o provenienţă autohtonă: nicăieri în Occident marxismul nu a dus la excese totalitare de genul celor leninist-staliniste. În Rusia şi, mai târziu, în ţări ale lumii a treia cu tradiţii asemănătoare, marxismul s-a instalat pe un teren „virgin”, într-o societate în care autonomia individuală, respectul legii şi al proprietăţii private erau departe de a fi reprezentat regula. O cauză care în condiţii diferite conduce la efecte diferite nu poate servi drept argument suficient.

Marxismul avea în egală măsură componente libertare şi autoritare. În practică, prevalenţa uneia sau alteia dintre tendinţe depindea de cultura politică a ţării respective. În cazul Rusiei au predominat acele elemente care corespundeau tradiţiilor de tip patrimonial ale ţării: încă din Evul Mediu, autoritatea – mai precis, cârmuitorul – era subiectul, iar „pământul”, obiectul relaţiei de putere. Conceptul marxist de „dictatură a proletariatului”, conform căruia partidul conducător trebuia să deţină controlul exclusiv asupra societăţii şi a resurselor ţării, se integra perfect respectivelor tradiţii. Dezvoltarea pe care Marx a dat-o conceptului era suficient de vagă pentru a i se putea adapta conţinutul cel mai la îndemână, în speţă mentalitatea patrimonială rusă. Altoirea ideologiei marxiste pe trunchiul robust al tradiţiei patrimoniale avea să dea naştere totalitarismului. Nici doctrina marxistă, nici istoria Rusiei, luate separat, nu pot explica apariţia regimului totalitar: ea a fost rodul întâlnirii dintre cele două.

Oricât de important ar fi fost elementul ideologic, rolul lui în formarea statului comunist nu trebuie exagerat. Dacă un individ sau un grup profesează anumite convingeri, conducându-se după ele, putem spune că acţiunea lor este motivată de idei. Când însă aceste idei servesc nu atât ca ghid, cât ca un mijloc de a justifica dominaţia asupra celorlalţi membri ai societăţii prin persuasiune sau forţă, lucrurile devin confuze, fiindcă nu se mai poate şti dacă persuasiunea sau forţa sunt în slujba ideilor, sau dacă dimpotrivă ideile servesc la a asigura şi legitima dominaţia. În cazul bolşevicilor, avem toate motivele să susţinem ultima alternativă, dat fiind că ei au deformat marxismul pe toate căile, mai întâi pentru a lua puterea şi ulterior pentru a o păstra. Dacă marxismul are sens, acest sens se poate exprima prin două teze: pe măsură ce societatea capitalistă evoluează, contradicţiile ei interne o împing spre prăbuşire; această prăbuşire („revoluţia”) este rezultatul acţiunii muncitorimii industriale („proletariatul”). Orice regim care pretinde că are la bază doctrina marxistă aderă cel puţin la aceste două principii. Or, ce s-a întâmplat în Rusia Sovietică? „Revoluţia socialistă” a fost înfăptuită într-o ţară subdezvoltată economic, în care capitalismul abia se năştea; iar puterea a ajuns în mâinile unui partid care considera că muncitorimea, fără îndrumarea comuniştilor, rămânea o clasă lipsită de caracter revoluţionar. Ca urmare, regimul comunist din Rusia a făcut de-a lungul timpului tot posibilul să îi elimine pe cei care îl contestau, prin acţiuni care, deşi mascate în spatele unor lozinci marxiste, nu aveau nimic comun cu doctrina marxistă. Succesul lui Lenin se datorează tocmai faptului că, spre deosebire de menşevici, el s-a eliberat de scrupulele marxiste. Luând în calcul toate aceste elemente, ideologia trebuie considerată în cazul de faţă un factor secundar. Ea a fost poate o sursă de inspiraţie şi o formulă mentală pentru noua clasă conducătoare, dar nu un ansamblu de principii care să-i fi determinat acţiunile sau să le fi justificat în faţa posterităţii. De regulă, cu cât cineva ştie mai puţine despre desfăşurarea Revoluţiei ruse, cu atât este mai înclinat să atribuie ideilor marxiste o influenţă hotărâtoare în această desfăşurare.

Dincolo de neînţelegerile care îi despart, actualii naţionalişti şi liberali ruşi sunt unanimi în a nega existenţa vreunui raport de continuitate între Rusia ţaristă şi cea comunistă. Primii refuză să admită această continuitate, pentru că ar însemna să atribuie ruşilor înşişi responsabilitatea pentru propriile nenorociri – or, ei preferă să atribuie această responsabilitate străinilor, în special evreilor. În această privinţă, naţionaliştii ruşi au o atitudine similară cu cea a conservatorilor germani, care descriu nazismul ca pe un fenomen general european, negând că el ar fi avut antecedente în istoria Germaniei, sau că Germania ar purta o responsabilitate aparte pentru apariţia lui. Este un gen de atitudine care găseşte audienţă în rândul celor care au trăit evenimentele, fiindcă atribuie altora responsabilitatea pentru cele întâmplate.

La rândul ei, intelectualitatea liberală şi radicală – nu atât cea din Rusia, cât aceea din afara ei – neagă existenţa oricărei afinităţi între comunism şi ţarism, pentru că altfel Revoluţia s-ar dovedi a fi fost o eroare costisitoare şi lipsită de sens. Respectivii intelectuali preferă să insiste asupra obiectivelor declarate ale comunismului, comparându-le cu realităţile regimului ţarist. Rezultatul unei astfel de comparaţii nu poate fi decât în favoarea comunismului. Perspectiva se modifică însă fundamental atunci când comparăm între ele realităţile celor două regimuri.

Afinităţile dintre regimul instaurat de Lenin şi tradiţia rusă au fost scoase în evidenţă de mulţi dintre contemporanii Revoluţiei, printre alţii de istoricul Pavel Miliukov, filosoful Nikolai Berdiaev, veteranul socialist Pavel Akselrod sau romancierul Boris Pilniak. Bolşevismul, spune Miliukov, are două aspecte esenţiale:

Primul este internaţional, celălalt pur rusesc. Aspectul internaţional al bolşevismului provine din teoria europeană deosebit de elaborată care stă la originea lui. Latura pur rusească priveşte în special practica bolşevică, ce are rădăcini adânci în realităţile Rusiei şi care, departe de a fi rupt cu „vechiul regim”, face să renască trecutul în contextul prezentului. Aşa cum mişcările scoarţei terestre aduc la suprafaţă straturi geologice inferioare, urme ale vârstelor timpurii ale planetei, bolşevismul rus, înlăturând subţirea pătură socială superioară, a scos la lumină substratul necultivat şi amorf din istoria rusă.

Berdiaev, care privea evenimentele din 1917 într-o perspectivă spirituală, nega până şi faptul că în Rusia ar fi avut loc o revoluţie: „Întregul trecut se repetă, apărându-ne sub măşti mereu reînnoite.”

Chiar şi o persoană care nu cunoaşte deloc realităţile Rusiei ar considera de neconceput ca într-o singură zi (25 octombrie 1917), ca urmare a unei lovituri de forţă, cursul istoriei de o mie de ani a acestei ţări cu un teritoriu şi o populaţie atât de vaste să se fi putut schimba în întregime. O schimbare bruscă de autoritate nu putea transforma peste noapte oameni care locuiau pe acelaşi teritoriu, vorbeau aceeaşi limbă şi erau legaţi printr-un trecut istoric comun în fiinţe complet diferite. Trebuie să crezi orbeşte în puterea decretelor, fie ele chiar susţinute de forţa brută, ca să îţi poţi închipui că o astfel de transformare radicală, nemaiîntâlnită în natură, e posibilă. O asemenea absurditate nu se poate explica decât prin credinţa că omul e o materie inertă, modelată în totalitate de mediu.

Pentru a analiza elementele de continuitate dintre cele două sisteme, va trebui să facem apel la conceptul de patrimonialism, trăsătură esenţială a sistemului politic al vechii Moscove, care a lăsat urme profunde asupra instituţiilor şi culturii politice ale Rusiei până în ultimii ani ai regimului ţarist.

Sistemul patrimonial ţarist se sprijinea pe patru piloni fundamentali: (1) autocraţia – altfel spus, autoritatea personală a ţarului, nestânjenită de o constituţie sau corpuri legiuitoare; (2) proprietatea autocratului asupra resurselor ţării, care echivala practic cu inexistenţa unei proprietăţi private; (3) dreptul autocratului de a cere supuşilor lui servicii nelimitate, ceea ce însemna absenţa oricăror drepturi colective sau individuale; (4) controlul statului asupra informaţiei. Comparând sistemul autorităţii ţariste la apogeul lui cu regimul comunist din momentul morţii lui Lenin, vom descoperi existenţa unor afinităţi indiscutabile între cele două.

Mai întâi, autocraţia. Prin tradiţie, monarhul rus concentra în mâinile lui întreaga putere legislativă şi executivă, fără îngerinţa altor instituţii. Ţarul guverna cu ajutorul nobilimii şi al birocraţiei, care îi datorau supunere lui, nu naţiunii sau statului. Din prima zi în care s-a aflat la putere Lenin a urmat în mod instinctiv acest model. Deşi, ca o concesie făcută idealului democraţiei, liderul bolşevic a dat ţării o constituţie şi corpuri legiuitoare, rolul acestora rămânea pur decorativ, atâta vreme cât Partidul Comunist, adevărata putere conducătoare, nu era dator să respecte constituţia, iar membrii aşa-zisului parlament sovietic nu erau aleşi, ci selectaţi şi numiţi de partid. Prin maniera în care îşi exercita puterea, insistând să ia decizii şi în cele mai neînsemnate chestiuni ale statului, ca şi cum Rusia ar fi fost proprietatea lui personală, Lenin amintea de cei mai autocratici dintre ţari, Petru I şi Nicolae I.

Ca şi înaintaşii lui din epoca vechii Moscove, liderul sovietic se considera îndreptăţit să controleze întreaga avuţie productivă a ţării. Prin decretele de naţionalizare a pământului şi a industriei, guvernul devenise proprietarul tuturor bunurilor Rusiei, cu excepţia celor de uz personal; cum guvernul era expresia unui singur partid, iar partidul, la rândul lui, se supunea voinţei conducătorului, Lenin era proprietarul de facto al resurselor materiale ale ţării. (Proprietarul de jure era „poporul”, sinonim în viziunea bolşevicilor cu Partidul Comunist.) Industria era administrată de stat, prin directori numiţi de la centru. Producţia industrială şi, până în martie 1921, cea agricolă se aflau la dispoziţia Kremlinului, care le folosea aşa cum credea de cuviinţă. Proprietatea urbană a fost şi ea naţionalizată. Comerţul particular fiind interzis prin lege (până în 1921 şi, din nou, începând cu 1928), regimul sovietic controla întregul sistem de distribuţie şi desfacere. Măsurile bolşevice depăşeau prin anvergura lor practicile folosite sub regimul vechii Moscove, însă în esenţă principiul rămânea acelaşi: suveranul Rusiei nu era doar cârmuitorul, ci şi proprietarul ţării.

Poporul însuşi era proprietatea conducătorului. Bolşevicii au reinstituit serviciul de stat obligatoriu, trăsătură distinctivă a vechiului absolutism moscovit. În regimul vechii Moscove, toţi supuşii ţarului, cu câteva neînsemnate excepţii, erau obligaţi să muncească pentru monarh, fie în mod nemijlocit, în rândurile armatei sau ale birocraţiei, fie indirect, cultivând pământurile acestuia sau pe cele ale slujbaşilor lui. Întreaga populaţie era prin urmare la dispoziţia Coroanei. Procesul de dispariţie a acestui sistem a început în 1762, când nobilii au primit dreptul să se retragă din serviciu] ţarului, încheindu-se nouăzeci şi nouă de ani mai târziu, odată cu desfiinţarea iobăgiei. Bolşevicii nu au întârziat să reînvie vechea practică moscovită, necunoscută în alte ţări, de a obliga toţi cetăţenii să muncească în folosul statului. Aşa-numita „muncă obligatorie generalizată” introdusă în ianuarie 1918 – la directivele lui Lenin, chiar sub ameninţarea cu execuţia – ar fi părut ruşilor din secolul al XVII-lea un lucru absolut natural. În ceea ce priveşte ţărănimea, bolşevicii au reintrodus practica muncilor forţate, tiaglo, precum tăiatul copacilor şi cărăuşitul – evident, fără plată. Ca şi în secolul al XVII-lea, niciun locuitor al Rusiei Sovietice nu putea părăsi ţara fără permisiunea autorităţilor.

Birocraţia comunistă, fie ea de partid sau de stat, a adoptat în mod aproape natural metodele predecesorilor ţarişti. Având îndatoririle şi privilegiile specifice oricăror funcţionari, deşi lipsiţi de drepturi speciale, membrii ei alcătuiau o castă minuţios ierarhizată şi nu dădeau socoteală decât superiorilor. Ca şi birocraţia ţaristă, cea comunistă era mai presus de lege. Activitatea ei se desfăşura într-o totală lipsă de glasnost (transparenţă), în cea mai mare parte prin circulare secrete. Sub regimul ţarist, cei care promovau în rangurile cele mai înalte ale ierarhiei administrative căpătau calitatea de nobili ereditari. În cazul funcţionarilor comunişti, această promovare însemna intrarea în rândurile nomenklatura (echivalentul comunist al nobilimii ereditare) şi accesul la privilegii inaccesibile slujbaşilor obişnuiţi – şi cu atât mai puţin accesibile oamenilor de rând. Birocraţia sovietică, asemeni celei ţariste, nu tolera existenţa unor organisme administrative autonome; orice astfel de instituţii trebuiau „etatizate”, adică aduse sub control birocratic. Este ceea ce s-a întâmplat cu sovietele, presupuse organe legislative ale statului şi cu sindicatele, instrumente ale presupusei „clase conducătoare”, muncitorimea.

Adaptarea atât de rapidă a birocraţiei comuniste la vechile metode nu e deloc surprinzătoare, dacă ţinem cont că noul regim continua, în foarte multe privinţe, vechi practici ale ţarismului. Continuitatea a fost facilitată şi de reapariţia în multe din posturile administraţiei sovietice a foştilor funcţionari ţarişti, care au adus cu ei metodele vechii birocraţii, transmiţându-le noilor sosiţi.

Un alt organism important al cărui model a fost copiat de bolşevici, în lipsa altui prototip, de la fostul regim ţarist era poliţia politică, devenită ulterior una dintre instituţiile vitale ale statului totalitar. Rusia ţaristă era unica ţară cu două poliţii, una menită să apere cetăţenii, cealaltă însărcinată cu protejarea aparatului de stat faţă de cetăţeni. Crimele împotriva ordinii de stat erau definite într-un mod extrem de vag, fără a se face o distincţie precisă între intenţie şi faptă. Statul poliţienesc ţarist pusese la punct metode sofisticate de supraveghere, infiltrând societatea cu o reţea de informatori plătiţi şi partidele de opoziţie cu agenţi profesionişti. Departamentul de Poliţie ţarist avea autoritatea unică de a dispune deportarea administrativă pentru „crime” care în celelalte ţări europene nu erau considerate ca atare – de pildă pentru exprimarea publică a unei dorinţe de modificare a sistemului politic. Graţie prerogativelor pe care le-a căpătat în urma asasinării ţarului Alexandru al II-lea, poliţia ţaristă ajunsese practic, între 1881 şi 1905, să conducă Rusia. Metodele ei le erau deci mai mult decât familiare revoluţionarilor, încât o dată ajunşi la putere aceştia le-au însuşit, întorcându-le împotriva vechilor adversari. Ceka şi instituţiile care i-au urmat au asimilat atât de bine practicile poliţiei ţariste încât în anii ’80 KGB-ul distribuia încă personalului său manuale puse la punct cu aproape un secol în urmă de Ohrana.

În fine, cenzura. În prima jumătate a secolului al XIX-lea, Rusia era singura ţară europeană care practica cenzura preventivă. În deceniul şapte cenzura avea să fie relaxată, iar în 1906 desfiinţată. Bolşevicii au împrumutat rapid cele mai opresive practici din arsenalul ţarist, interzicând orice publicaţie care refuza să sprijine regimul şi supunând toate formele de exprimare intelectuală şi artistică unor măsuri de cenzură preventivă. Trebuie adăugat că şi tipografiile au fost naţionalizate. Toate aceste metode, fără echivalent pe plan european, trimiteau la obiceiuri ale vechiului regim moscovit.

Exemplele de mai sus demonstrează că bolşevicii au luat ca model nu scrierile lui Marx, Engels sau ale altor socialişti occidentali, ci propria lor istorie. E vorba nu atât de istorie aşa cum e prezentată ea în cărţi, cât de experienţele lor personale din timpul luptei împotriva ţarismului, de sub regimul „garanţiilor extraordinare” instituite în anii ’80 în scopul descurajării intelighenţiei revoluţionare. Bolşevicii justificau folosirea unor astfel de practici cu argumente preluate din literatura socialistă, arogându-şi dreptul de a acţiona cu o brutalitate şi o lipsă de scrupule care depăşeau tot ceea ce cunoscuse ţarismul. Căci în vreme ce regimul ţarist era inhibat în acţiunile lui de dorinţa de a-şi păstra o bună imagine în opinia publică europeană, bolşevicii, duşmani declaraţi ai statelor europene, nu se împiedicau în astfel de considerente.

Nu se poate spune că bolşevicii ţineau să copieze metodele ţariste. Dimpotrivă, nu voiau să aibă nimic în comun cu ţarismul. Prin forţa împrejurărilor, ei au ajuns să împrumute însă elemente din arsenalul vechiului regim. Din clipa în care au renunţat la principiul democratic – adică din clipa desfiinţării Adunării Constituante (la 5/18 ianuarie 1918) –, comuniştii nu mai puteau guverna decât în mod autocratic. Or, a guverna în mod autocratic însemna a guverna într-o manieră cu care ruşii erau deja obişnuiţi. Regimul introdus de Lenin odată cu venirea lui la putere avea un precedent imediat în regimul cel mai reacţionar din epoca Imperiului, acela al lui Alexandru al III-lea, din epoca tinereţii lui Lenin. E uimitor cât de multe dintre măsurile luate de liderul bolşevic reluau – chiar dacă sub o etichetă diferită – „contrareformele” din ultimele două decenii ale secolului trecut.

Una dintre problemele cele mai controversate ale Revoluţiei ruse este cea a raportului dintre leninism şi stalinism, mai exact a responsabilităţii lui Lenin în „crearea” lui Stalin. Comuniştii, tovarăşii de drum şi simpatizanţii din Occident ai bolşevicilor neagă orice raport de continuitate între cei doi lideri comunişti, susţinând insistent că Stalin nu a continuat opera începută de Lenin – ba, mai mult chiar, că ar fi repudiat-o. Această viziune a căpătat în istoriografia sovietică caracter de adevăr incontestabil, după discursul secret rostit de Nikita Hruşciov de la tribuna celui de-al XX-lea Congres al Partidului. Scopul discursului era să disocieze regimul poststalinist de dispreţuitul său predecesor. În mod curios, aceiaşi oameni care obişnuiesc să descrie drept inevitabilă ascensiunea lui Lenin la putere îşi abandonează brusc propria filosofie asupra istoriei atunci când vine vorba de Stalin, pe care îl califică drept o aberaţie istorică. Ceea ce nu reuşesc ei să explice este cum şi de ce istoria a putut face un ocol de trei decenii în mersul ei „dinainte stabilit” şi „neabătut”.

Analiza carierei politice a lui Stalin scoate la iveală faptul că acesta nu a luat pur şi simplu puterea după moartea lui Lenin, ci a acumulat treptat diferitele prerogative ale autorităţii, fiind sprijinit iniţial chiar de liderul comunist. Mai ales după 1920, când partidul a fost zguduit de „ereziile” democratice ale unora din liderii săi, Lenin a făcut din ce în ce mai mult apel la Stalin pentru a ţine sub control aparatul de partid. În ciuda afirmaţiilor retrospective ale lui Troţki, Lenin s-a bazat, în problemele curente ale guvernării, ca şi în cele de politică externă, nu pe sfaturile acestuia, ci pe acelea ale rivalului său, Stalin. În 1922, când Lenin a început – forţat de boală – să se retragă de la conducerea statului, patronajul lui îi asigurase deja lui Stalin poziţia privilegiată de membru al tuturor celor trei organe conducătoare ale Comitetului Central: Politburo-ul, Orgburo-ul şi Secretariatul. De pe această poziţie, Stalin superviza practic toate numirile în organizaţiile partidului şi ale administraţiei de stat. În virtutea măsurilor luate de Lenin pentru a preveni apariţia unei opoziţii organizate în sânul partidului („facţionalismul”), Stalin a putut înăbuşi criticile la adresa modului în care gira activitatea politică, pretextând că respectivele critici îl vizau nu pe el, ci partidul însuşi şi că serveau prin urmare cauza contrarevoluţiei. Faptul că în ultimele luni de activitate Lenin a devenit tot mai neîncrezător în Stalin, fiind chiar pe punctul de a întrerupe orice relaţii cu el, nu trebuie să ne facă să uităm că, până în acel moment, liderul comunist făcuse tot posibilul pentru a-i sprijini ascensiunea. Deşi se arăta dezamăgit de activitatea protejatului său, Lenin nu a găsit să-i reproşeze decât deficienţe minore – în primul rând, grosolănia şi lipsa de răbdare –, legate mai degrabă de calităţile de conducător decât de personalitatea lui. Nu avem motive să credem că Lenin l-ar fi considerat pe Stalin un trădător al propriei sale viziuni asupra comunismului.

Nici elementul care îi desparte pe cei doi, anume că Lenin nu şi-a lichidat fizic colaboratorii, aşa cum a procedat – pe scară mare – Stalin, nu este atât de semnificativ cât ar putea părea la prima vedere. Faţă de cei care nu aparţineau grupului aleşilor, adică 99,7 la sută din compatrioţii lui, Lenin nu manifesta niciun fel de sentimente umane, nefăcându-şi scrupule în a-i condamna la moarte cu zecile de mii, uneori doar pentru a da un exemplu celorlalţi. Un înalt responsabil al Ceka, I. S. Unşliht, îşi amintea în 1934, pe un ton sentimental şi cu o mândrie nedisimulată, modul în care Lenin „expedia remarcile filistinilor din partid care se plângeau de cruzimea poliţiei secrete şi ironiza «umanismul» lumii capitaliste”. Deosebirea majoră dintre cei doi lideri bolşevici stă în sensul diferit pe care îl atribuiau noţiunii de „outsider”. Pentru Stalin, outsider-ii erau apropiaţii lui Lenin, oameni loiali acestuia şi potenţial concurenţi ai georgianului. Faţă de ei, Stalin s-a comportat la fel de crud ca şi Lenin faţă de duşmanii lui.{55}

Dincolo de ataşamentul personal care îi unea pe cei doi, Stalin era un adevărat leninist şi prin fidelitatea cu care urma filosofia şi practicile politice ale protectorului său. Toate elementele viitorului regim stalinist – cu excepţia asasinării colegilor de partid – au fost preluate direct din experienţa leninistă, chiar şi cele două acţiuni pentru care Stalin e atât de condamnat: colectivizarea şi instituirea terorii generalizate. Megalomania, spiritul vindicativ şi paranoia bolnăvicioasă de care a dat dovadă Stalin, ca şi celelalte trăsături odioase ale personalităţii lui, nu trebuie să pună în umbră realitatea că ideologia şi practicile lui erau de sorginte leninistă. Personaj cu o educaţie insuficientă, Stalin nu putea avea alt model sau inspirator ideologic decât pe Lenin însuşi.

Teoretic, ni i-am putea imagina pe Troţki, Buharin sau Zinoviev preluând ştafeta de la un Lenin aflat pe patul de moarte şi conducând Rusia Sovietică pe un drum diferit de acela pe care a plasat-o Stalin. E greu însă de crezut că un astfel de scenariu s-ar fi putut materializa, dacă ţinem cont de aspectul structurilor de putere din momentul retragerii lui Lenin. Prin gâtuirea tendinţelor democratice din interiorul partidului şi impunerea unei structuri de comandă complicate şi greoaie, menite să îi consolideze dictatura personală, Lenin a avut grijă ca persoana care controla aparatul central de partid să poată controla întregul partid şi, implicit, statul. Această persoană avea să fie Stalin.

Revoluţia a adus Rusiei pierderi umane teribile. Statisticile sunt atât de şocante, încât ridică în mod inevitabil semne de întrebare. Dar până când nu vom dispune de alte cifre, suntem obligaţi, ca istorici, să acceptăm datele existente, cu atât mai mult cu cât ele sunt sprijinite în egală măsură de demografii comunişti şi necomunişti.

Tabelul următor prezintă evoluţia populaţiei Uniunii Sovietice în graniţele din 1926 (în milioane):

Toamna anului 1917: 147,6

Începutul anului 1920: 140,6

Începutul anului 1921: 136,8

Începutul anului 1922: 134,9

Declinul demografic – 12,7 milioane de persoane – s-a datorat deceselor cauzate de război şi epidemii (aproximativ două milioane fiecare), emigrării (circa două milioane) şi foametei (peste cinci milioane).

Cifrele de mai sus nu oferă decât o imagine parţială a realităţii, dat fiind că în condiţii normale populaţia nu ar fi rămas constantă, ci ar fi crescut. Proiecţiile statisticienilor ruşi indicau pentru 1922 o populaţie previzibilă de 160 de milioane de locuitori, faţă de cifra reală, de 135 de milioane. Luând în considerare aceste cifre şi scăzând numărul persoanelor emigrate, pierderile umane provocate de Revoluţie – inclusiv prin scăderea natalităţii – se ridică la 23 de milioane, adică de două ori şi jumătate nivelul pierderilor totale ale ţărilor participante la primul război mondial, sau echivalentul populaţiilor însumate ale celor patru ţări scandinave şi Belgiei la data respectivă. Pierderile cele mai mari se înregistrau în grupa de vârstă 16—49 de ani, mai ales în rândul populaţiei de sex bărbătesc, care în august 1920, înainte de izbucnirea foametei, era cu 29 la sută mai mică decât înainte de război.

Putem privi – se cuvine să privim – o astfel de tragedie la rece? Prestigiul ştiinţei este atât de mare în epoca noastră încât nu puţini savanţi din domeniul umanist au preluat, odată cu metodele ştiinţifice de cercetare, detaşarea morală şi afectivă specifice oamenilor de ştiinţă, ca şi tendinţa de a considera toate fenomenele drept „naturale” şi deci neutre din punct de vedere etic. Istoricii sunt înclinaţi să desconsidere rolul voinţei omeneşti în desfăşurarea evenimentelor, argumentând că liberul arbitru, fiind impredictibil, scapă analizei ştiinţifice. „Inevitabilitatea” istoriei are pentru ei valoarea pe care o au legile naturii pentru oamenii de ştiinţă. Este însă un adevăr de multă vreme cunoscut faptul că ştiinţa şi istoria au obiecte de studiu foarte diferite. Ne aşteptăm, pe bună dreptate, ca un medic să diagnosticheze bolile şi să propună remedii într-o manieră detaşată şi lipsită de emoţie. Contabilul care analizează situaţia financiară a unei companii, inginerul care apreciază starea de siguranţă a unei maşini, ofiţerul care evaluează forţele inamicului trebuie, evident, să evite o abordare emoţională a faptelor, pentru că scopul lor este să contribuie la luarea unor decizii optime. În cazul istoricului însă, deciziile au fost deja luate de alţii, drept care detaşarea nu contribuie la înţelegerea faptelor, dimpotrivă, chiar o îngreunează: cum altfel ar putea fi înţelese, în absenţa unei implicări emoţionale, evenimente care au la bază emoţii omeneşti? „Historiam puto scribendam esse et cum ira et cum studio” („Susţin că istoria trebuie scrisă cu aprindere şi părtinire”), spunea un istoric german din secolul trecut. Aristotel, adept în toate al moderaţiei, scria că există situaţii în care „lipsa de iritare” este inacceptabilă: „Căci aceia care nu se mânie atunci când ar trebui să se mânie se cuvine să fie consideraţi nebuni.” înregistrarea faptelor semnificative trebuie făcută desigur cu detaşare, fără mânie şi fără entuziasm; în această privinţă, munca istoricului nu diferă de aceea a omului de ştiinţă. Dar înregistrarea faptelor nu reprezintă decât o primă etapă în activitatea istoricului, următoarea fiind selectarea lor – pentru a decide care anume sunt „semnificative” – or, selectarea înseamnă aplicarea unei judecăţi de valoare. Faptele în sine sunt lipsite de semnificaţie, fiindcă ele singure nu ne dau indicii despre cum ar trebui selectate, ordonate sau puse în valoare: pentru a „da un înţeles” trecutului, istoricul trebuie să pornească de la un anumit principiu. În general, principiul există: chiar şi istoricii cei mai înclinaţi spre o abordare ştiinţifică operează – conştient sau nu – pe baza unor preconcepţii. De regulă, aceste preconcepţii sunt ancorate în determinismul economic, dat fiind că informaţiile economice şi sociale se pretează la interpretări statistice, ceea ce creează o iluzie de imparţialitate. Refuzul de a emite judecăţi asupra evenimentelor istoriei este pe de altă parte motivat şi de recursul la valorile morale, mai precis la premisa tacită că tot ceea ce se întâmplă în istorie este natural şi, prin urmare, just. O astfel de atitudine nu face însă decât să justifice acţiunile învingătorilor.

Dacă îl judecăm prin prisma propriilor lui aspiraţii, regimul comunist se dovedeşte a fi fost un eşec monumental. Singurul lucru pe care l-a reuşit a fost să se menţină la putere. Cum însă pentru bolşevici puterea nu era un scop în sine, ci un mijloc, nici măcar faptul de a o fi păstrat-o nu poate constitui pentru ei un succes. Bolşevicii nu au făcut niciodată un secret din ţelurile lor: răsturnarea regimurilor fondate pe proprietatea privată şi înlocuirea lor cu o uniune mondială de republici socialiste. Nu aveau să reuşească să impună regimul comunist în afara graniţelor Rusiei decât după cel de-al doilea război mondial, când Armata Roşie a umplut vidul creat în Europa de Est prin prăbuşirea Germaniei, comuniştii chinezi şi-au eliberat ţara de sub dominaţia japoneză, iar într-un număr de foste colonii s-au instalat la putere dictaturi comuniste.

În anii ’20, după ce planul de a exporta comunismul în afara Rusiei s-a dovedit irealizabil, bolşevicii şi-au orientat eforturile spre construirea societăţii socialiste la ei acasă. Şi această încercare a eşuat. Lenin sperase ca prin exproprieri şi teroare să transforme în câteva luni Rusia în cea mai mare putere economică a lumii, nereuşind de fapt decât să ruineze sistemul economic moştenit de la fostul regim. Sperase ca Partidul Comunist să impună naţiunii propria-i disciplină, dar s-a văzut confruntat cu reacţii de disidenţă chiar în sânul partidului, după ce reuşise să le înăbuşe în restul societăţii. Din momentul în care muncitorii au întors spatele comuniştilor şi ţăranii au început să se răzvrătească, menţinerea la putere a impus recurgerea permanentă la măsuri poliţieneşti. Birocraţia coruptă şi supradimensionată restrângea tot mai mult libertatea de acţiune a regimului. Uniunea liber consimţită a naţiunilor se transformase într-un imperiu opresiv. În ultimii doi ani de activitate, discursurile şi scrierile lui Lenin mărturiseau, în afară de o izbitoare sărăcie de idei constructive, furia abia reţinută a liderului bolşevic în faţa propriei neputinţe politice şi economice; nici chiar teroarea nu putuse distruge obişnuinţele adânc înrădăcinate ale milenarului popor rus. Mussolini, a cărui carieră politică de început fusese asemănătoare cu aceea a lui Lenin şi care a continuat să privească regimul comunist cu simpatie chiar şi după ce devenise dictatorul fascist al Italiei, afirma în iulie 1920 că bolşevismul, acest „experiment teribil şi îndrăzneţ”, îşi ratase scopurile:

Lenin e un artist care lucrează cu materialul uman aşa cum alţi artişti lucrează în marmură sau metal. Oamenii sunt însă mai tari decât granitul şi mai greu maleabili decât fierul. Capodopera a întârziat să ia naştere. Artistul a eşuat. Proiectul s-a dovedit a fi peste puterile lui.

La o distanţă de şapte decenii şi după sacrificii umane de zeci de milioane, succesorul lui Lenin şi Stalin la conducerea Rusiei, Boris Elţîn, afirma într-un discurs ţinut în faţa Congresului american:

Lumea întreagă poate răsufla uşurată. Idolul comunismului, care a răspândit pretutindeni dezordinea, vrajba şi brutalitatea, care a semănat frica în sufletul oamenilor, s-a prăbuşit. S-a prăbuşit şi nu se va mai ridica niciodată.

Datele originare ale regimului comunist îl condamnau în mod inevitabil la eşec. Bolşevismul a reprezentat în istoria lumii cea mai îndrăzneaţă încercare de a supune întreaga viaţă a unei ţări disciplinei unui plan atotcuprinzător, de a raţionaliza natura şi societatea. S-a străduit să şteargă cu buretele experienţa şi înţelepciunea acumulate de oameni de-a lungul a mii de ani, să dirijeze viaţa umană după principii ştiinţifice – totul cu zelul tipic intelectualilor care văd în opoziţia faţă de propriile idei cea mai bună dovadă a solidităţii acestor idei. Comunismul a eşuat fiindcă pleca de la concepţia iluministă – poate cea mai pernicioasă din istoria gândirii şi, în orice caz, eronată – după care omul nu este decât un complex material, lipsit de suflet şi de idei înnăscute, produsul pasiv al unui mediu social infinit modelabil. Această concepţie a permis anumitor indivizi să-şi proiecteze frustrările personale asupra societăţii, în loc să le rezolve în ei înşişi. Aşa cum experienţa ne învaţă de atâta vreme, omul nu e un obiect neînsufleţit, ci o fiinţă cu aspiraţii şi voinţă proprii; nu un mecanism, ci o entitate biologică. Chiar şi supus celui mai sălbatic dresaj cu putinţă, omul nu ajunge să poată transmite copiilor lui, ca pe o moştenire genetică, lecţiile pe care a fost obligat să le asimileze. Copiii continuă să vină pe lume cu mintea şi sufletul proaspete, punând mereu întrebările la care unii credeau că au dat răspunsuri definitive. Pentru ca acest adevăr simplu să fie reconfirmat, zeci de milioane de oameni au murit, alte zeci de milioane de supravieţuitori au trecut prin suferinţe de neimaginat şi o mare naţiune a fost distrusă.

Cum a reuşit un regim construit pe atât de multe erori să se menţină la putere şapte decenii? Ni se pare inacceptabil răspunsul că, orice s-ar spune, acest regim s-a bucurat de sprijinul poporului. Cei care încearcă să explice supravieţuirea unui guvern prin presupusa lui popularitate, chiar şi atunci când respectivul guvern nu a primit un mandat explicit din partea cetăţenilor, ar trebui să aplice acelaşi raţionament oricărui alt regim autoritar de durată, deci şi ţarismului – care a supravieţuit nu şapte decenii, ci şapte secole. Chiar şi aşa, tot le-ar mai rămâne de explicat cum a fost posibil ca regimul ţarist, în ciuda presupusei lui popularităţi, să se prăbuşească în numai câteva zile.

* * *

Revoluţia rusă nu numai că a demonstrat inaplicabilitatea metodelor ştiinţifice în administrarea vieţii oamenilor, dar a ridicat întrebări morale dintre cele mai profunde în legătură cu natura politicii, mai exact în legătură cu dreptul guvernanţilor de a încerca să remodeleze fiinţa umană şi societatea cu de la sine putere şi chiar împotriva voinţei lor, aşa cum afirma vechea lozincă comunistă: „Îi vom face pe oameni fericiţi – cu forţa dacă va fi nevoie!” Gorki, care l-a cunoscut îndeaproape pe Lenin, considera ca şi Mussolini că liderul bolşevic trata oamenii aşa cum tratează un metalurgist minereul pe care îl prelucrează. Atitudinea lui nu era însă decât expresia dusă la extrem a unei viziuni împărtăşite de toţi intelectualii radicali, viziune care nega principiul mult mai realist şi moralmente superior al lui Kant: omul nu trebuie să fie niciodată pentru ceilalţi un mijloc de a-şi atinge propriile scopuri, ci trebuie considerat el însuşi un scop. Privind lucrurile din această perspectivă, excesele bolşevicilor şi uşurinţa cu care au sacrificat nenumărate vieţi pentru a-şi atinge obiectivele alcătuiesc tabloul unei încălcări monstruoase a principiilor moralei şi a bunului simţ. Comuniştii au preferat să ignore faptul că, în vreme ce mijloacele – bunăstarea şi chiar viaţa oamenilor – sunt cât se poate de reale, scopurile sunt întotdeauna nebuloase şi adeseori inaccesibile. Karl Popper a formulat un principiu moral care exprimă perfect atitudinea noastră: „Fiecare are dreptul să se sacrifice pentru o cauză pe care o consideră demnă de apărat. Nimeni nu are dreptul să îi sacrifice pe alţii sau să le ceară să se sacrifice, în numele unui ideal.”

Istoricul francez Hippolyte Taine trage din studiul său monumental consacrat Revoluţiei franceze un învăţământ pe care el însuşi îl califică drept „pueril”: „Societatea omenească, mai cu seamă cea modernă, e un lucru vast şi complicat.” Ne simţim tentaţi să adăugăm acestei observaţii un corolar. Tocmai pentru că societatea modernă este un lucru „vast şi complicat” şi deci atât de greu de înţeles, nu trebuie şi nu putem să-i impunem anumite modele şi cu atât mai puţin să încercăm să o reconstruim din temelii. Nu putem controla ceea ce nu putem înţelege. Istoria tragică şi sordidă a Revoluţiei ruse – aşa cum s-a desfăşurat ea în realitate, nu aşa cum apare în imaginaţia intelectualilor dispuşi să vadă în ea o încercare nobilă de depăşire a condiţiei umane – ne învaţă că niciodată autoritatea politică nu trebuie utilizată în scopuri ideologice. Oamenii ar trebui lăsaţi să fie ei înşişi. Sau, cum spunea Oscar Wilde, prin glasul unui înţelept chinez: Poţi lăsa omenirea în pace – ceea ce nu poţi este să o guvernezi.

Glosar

agit-prop – agitaţie şi propagandă

agit-sudli – proces/e agitatoric/e

besprizornîile – copil/copii abandonaţi

bolşak – capul gospodăriei ţărăneşti

bunt – revoltă, răzvrătire

burjui – burghez

Ceka – poliţia secretă sovietică (1917-1922)

cervoneţ – unitate monetară introdusă în 1922

cin – rang oficial

cinovnicli – funcţionar/i ; birocrat/birocraţi

culac – ţăran înstărit, „exploatator” din mediul rural

derevniali – sat/e

Duma – Camera inferioară a parlamentului rus înainte de Revoluţie

duvan – împărţirea prăzii

dvoevlastie – diarhie, putere duală

dvor – gospodărie; tribunal local

dvoriane – nobili

dvorianstvo – nobilimea (clasa nobiliară)

Fabzavkom/î – Comitet/e de fabrică

glasnost – guvernare transparentă

glavk/i – subdiviziune a VSNKh

Glavlit – Biroul Central al Cenzurii, înfiinţat în 1922

Gosizdat – Editura de Stat

GPU – succesoarea Ceka

gubkomlî – Comitet/e Provincial/e ale Partidului Comunist

inogorodnîi – ţăran stabilit în regiunile cazace, venetic

intelighentlî – membru/membri ai intelighenţiei

Ispolkom – Comitetul Executiv

iuncher – militar din rândurile cadeţilor

Kavbiuro – Biroul Caucazian al Partidului Comunist

kombedî – Comitete ale sărăcimii (la sate) (1918)

Komprod – Comisariatul pentru aprovizionare

Komsomol – Liga Tineretului Comunist

Komuh – Comitet al Adunării Constituante

Milrevkom – Comitetul Militar-Revoluţionar

mir – comună ţărănească

mujic/i – ţăran/i

Narkompros – Comisariatul Instrucţiunii Publice

Narodnia Volia – (organizaţia) „Voinţa Poporului”

nomenklatura/î – persoană/persoane cu rang înalt în ierarhia administrativă sau politică

OGPU – succesoarea GPU

Ohrana – poliţia secretă ţaristă

peredîşka – moment de respiro; răgaz

pogrom – atacuri, însoţite de jafuri, în special împotriva evreilor

Proletkult – mişcarea „Cultura Poporului»

pud – unitate de greutate – 16,38 kg

Rabfak – „Facultate muncitorească”

Rada – echivalentul ucrainean al Sovietului

Revvoensovet – Consiliul Militar Revoluţionar

soiuz – uniune; asociaţie

sovetlî – consiliu/consilii

Sovnarkom – Consiliul Comisarilor Poporului

STO – Consiliul pentru Muncă şi Apărare

tiaglo – muncă obligatorie, în epoca vechii Moscove

ţentr/î – sinonim cu glavklî ucaz decret imperial

vlast – autoritate; guvern

volia – libertate (exagerată)

volost – cea mai mică unitate administrativă din mediul rural

VSNKh – Consiliul Suprem al Economiei Naţionale

zemstvola – organ/e al/e autoadministrării provinciale

Tabel cronologic

Cronologia de faţă prezintă principalele evenimente abordate în carte, în absenţa altor indicaţii, datele anterioare lui februarie 1918 sunt conforme calendarului iulian („stil vechi”), aflat în secolul al XIX-lea cu douăsprezece zile, iar în secolul XX cu treisprezece zile înaintea celui occidental (gregorian). După februarie 1918, datele sunt în „stil nou”, corespunzător calendarului gregorian.

1899

februarie-martie: Greva studenţilor din universităţile ruse

1902

iarna 1901-1902: înfiinţarea Partidului Socialist-Revoluţionar Rus (PSR)

1903

vara: înfiinţarea Partidului Social Democrat al Muncii (RSDRP); scindarea acestuia în facţiunile menşevică şi bolşevică

iulie: Crearea în Elveţia a Uniunii pentru Libertate

1904

februarie: Japonezii atacă Port-Arthur; începutul războiului ruso-nipon noiembrie: Se desfăşoară la Sankt Petersburg Congresul Zemstvelor

1905

9 ianuarie: „Duminica sângeroasă» la Sankt Petersburg

5 septembrie: Semnarea la Portsmouth, New Hampshire, a păcii între Rusia şi Japonia

octombrie: Formarea Sovietului din Sankt Petersburg; fondarea Partidului Constituţional-Democrat (al „cadeţilor”)

mijlocul lunii octombrie: Grevă generală octombrie: Este lansat Manifestul din Octombrie

1906

aprilie: Promulgarea Legilor Fundamentale (Constituţia); convocarea Dumei

iulie: Stolîpin devine prim-ministru

1907

iunie: Apariţia unei noi legi electorale, mai restrictive

1911

septembrie: Asasinarea lui Stolîpin

1914

iulie/1 august: Izbucneşte războiul cu Germania

august: Ruşii sunt înfrânţi în Prusia Orientală

1915

primăvară-vară: Germanii invadează şi ocupă Polonia rusească

august: Nicolae al II-lea preia comanda armatei ruse şi pleacă pe front; Blocul Progresist îşi lansează platforma

1916

noiembrie: Guvernul este supus presiunilor Dumei

decembrie: Uciderea lui Rasputin

1917

23-27 februarie: Au loc demonstraţii şi revolte la Petrograd martie: Formarea Guvernului Provizoriu, în înţelegere cu Sovietul din Petrograd; ţarul Nicolae al II-lea abdică aprilie: Lenin soseşte la Petrograd

21 aprilie: Primele demonstraţii bolşevice la Petrograd şi Moscova

4-5 mai: Formarea Guvernului de Coaliţie

4 iulie: Puci bolşevic eşuat la Petrograd; Lenin se ascunde

11 iulie: Kerenski devine prim-ministru

22-27 august: Afacerea Kornilov

10-25 octombrie: Bolşevicii iau puterea la Petrograd

26 octombrie: Congresul al II-lea al Sovietelor, convocat de bolşevici, aprobă Decretul asupra pământului şi alte acte legislative; este format un „Guvern Provizoriu” bolşevic, avându-l în frunte pe Lenin

21 noiembrie: Instalarea mitropolitului Tihon ca patriarh al Bisericii Ortodoxe

12-30 noiembrie: Au loc alegeri pentru Adunarea Constituantă

23 noiembrie/6 decembrie: Ruşii, germanii şi austriecii decid la BrestLitovsk semnarea armistiţiului

6 decembrie: înfiinţarea poliţiei secrete, Ceka

sfârşitul lunii decembrie: Formarea Armatei Albe antibolşevice din sud

1918

5 ianuarie: întrunirea Adunării Constituante, dispersată în aceeaşi seară

20 ianuarie: Decretul comunist asupra raporturilor dintre stat şi biserică

21 ianuarie: Rusia Sovietică refuză să îşi asume datoriile interne şi externe contractate de fostul regim

28 ianuarie: Ucrainenii îşi proclamă independenţa

3 martie: Delegaţia sovietică de la Brest-Litovsk semnează pacea cu germanii, în condiţiile propuse de aceştia

începutul lunii martie: Guvernul sovietic decide să mute capitala de la Petrograd la Moscova

1 mai: Principiul moştenirii este abolit

mai: începe ofensiva bolşevicilor împotriva satelor

22 mai: Izbucneşte revolta Legiunii Cehoslovace

vara: Război civil în mediul rural, ca urmare a refuzului ţăranilor de a se supune rechiziţiilor

6 iulie: Socialist-revoluţionarii de stânga declanşează o rebeliune la Moscova; după suprimarea ei, ziarele şi periodicele neafiliate bolşevicilor sunt desfiinţate

noaptea de 16 spre 17 iulie: Asasinarea la Ekaterinburg a ţarului Nicolae al II-lea, împreună cu familia, doctorul personal şi servitorii.

iulie: Rusia Sovietică decretează începerea recrutărilor

august: Semnarea unui tratat adiţional la Tratatul de la Brest-Litovsk, conţinând clauze secrete august: Fannie Kaplan îl împuşcă pe Lenin

4-5 septembrie: începutul terorii roşii

17-18 noiembrie: Amiralul Kolceak este proclamat la Omsk (Siberia) conducător suprem al Rusiei

1919

ianuarie: La sate este introdus impozitul în produse

martie: înfiinţarea Politburoului şi a Orgburoului; fondarea Internaţionalei Comuniste

vara: Armatele Albe ale lui Denikin ocupă Ucraina

august-septembrie: Pogromuri împotriva evreilor din Ucraina

13-14 octombrie: Trupele lui Denikin ocupă oraşul Orel

noiembrie: Armata Roşie îi zdrobeşte pe Albi în sud şi în Siberia

1920

februarie: Amiralul Kolceak este executat în Irkuţk

25 aprilie: Polonezii şi ucrainenii invadează Ucraina Sovietică

mai: O delegaţie sovietică începe negocieri comerciale la Londra

iulie: Congresul al II-lea al Internaţionalei Comuniste; Armata Roşie invadează Polonia

august: în Tambov izbucneşte revolta condusă de Antonov

mijlocul lunii august: Armata Roşie este învinsă la porţile Varşoviei şi obligată să se retragă

18 octombrie: Armistiţiu cu Polonia

noiembrie: Ultimele trupe albe sunt evacuate din Crimeea

1921

februarie: Armata Roşie invadează şi cucereşte Georgia

februarie: Greve în masă la Petrograd, urmate de răzvrătirea marinarilor de la baza Kronstadt

martie: Moscova renunţă la rechiziţiile forţate de produse agricole; Începutul Noii Politici Economice

17 martie: Trupele roşii ocupă baza Kronstadt

mai: Este înăbuşită revolta ţărănească din Tambov

vară-toamnă: Foamete catastrofală în majoritatea regiunilor Rusiei

1922

februarie-martie: Ofensiva împotriva Bisericii

3 aprilie: Stalin e numit secretar general al Partidului

aprilie-iulie: Procese înscenate unor clerici din Moscova şi Petrograd

16 aprilie: Rusia Sovietică şi Germania încheie Tratatul de la Rapallo

mai: Tihon este înlăturat din scaunul patriarhal

6 iunie: Crearea unui oficiu central al cenzurii (Glavlit)

decembrie: Lenin îşi dictează „Testamentul” şi „Notele asupra problemei naţionalităţilor”

1923

martie: Lenin paralizează definitiv

1924

ianuarie: Moartea lui Lenin

Lecturi suplimentare

Situaţia Rusiei în ajunul Revoluţiei este descrisă în cărţile lui Bernard Pare Russia and Reform (Londra 1907; reedit. 1973) şi The Fall of the Russian Monarchy (Londra 1929; reedit. 1988). O relatare succintă a ultimilor ani ai ţarismului poate fi găsită în cartea lui Richard Charques The Twilight of Imperial Russia (Oxford, 1958 şi 1965).

O prezentare generală a Revoluţiei, cu accent pe istoria politică şi militară a perioadei 1917-1920, se poate găsi în ele două volume ale lui William Henry Chamberlain The Russian Revolution (Londra-New York, 1935; reedit. 1987), Aşa-numita primă revoluţie este relatată de Abraham Ascher în The Revolution of 1905 (Stanford, 1988-1992).

Rusia în primul război mondial constituie subiectul cărţii lui Norman Stone The Eastern Front, 1914-1917 (Londra-New York, 1975).

Lucrarea de autoritate asupra Revoluţiei din februarie este The February Revolution: Petrograd, 1917 (Seattle-Londra, 1981) de T. Hasegawa. Memoriile lui Nicolai Suhanov, traduse şi abreviate de Joel Caramichael în volumul The Russian Revolution: A Personal Record (Oxford, 1955; reedit. 1984), reprezintă o sursă inegalabilă. Amintirile lui Alexandr Kerensky, The Catastrophe (New York-Londra, 1927; reedit. 1971), prezintă o versiune proprie asupra evenimentelor.

În History of the Communist Party of the Soviet Union (New York, 1960; ediţie revăzută 1971), Leonard Shapiro relatează cu multă pertinenţă activităţile partidului bolşevic de la întemeierea sa. Dintre numeroasele biografii ale liderului bolşevic, se cuvine menţionată cea a lui David Shub: Lenin (New York, 1948). Foarte revelatoare este şi cartea Angelicăi Balabanoff Impressions of Lenin (Ann Arbor, Mich., 1964). Cartea lui Boris Suvarin Stalin (New York, 1939; în curs de apariţie la Humanitas) reprezintă o relatare nedepăşită a primilor ani ai carierei lui Stalin.

Lovitura de stat bolşevică din 1917 este tratată de Robert V. Daniel în cartea sa Red October (New York, 1967).

The Origins of Communist Autocracy (Londra-Cambridge, Mass., 1965, 1977) pune în lumină edificarea partidului-stat în Rusia.

Teroarea Roşie constituie subiectul cărţii lui G. Leggett Cheka: Lenin’s Political Police (Oxford, 1981, 1986; în curs de apariţie la Humanitas).

O relatare succintă a luptelor dintre Roşii şi Albi poate fi găsită în The Russian Civil War (Londra-Boston, 1987) de Evan Mawdsley. Conflictul dintre Armata Roşie şi ţărănime reprezintă subiectul cărţii lui Vladimir Brovkin Behind the Front Lines of the Civil War (Princeton, 1994).

Problema naţionalităţilor este discutată în cartea lui Richard Pipes Formation of the Soviet Union: Communism and Nationalism, 1917-1923 (Cambridge, Mass., 1954; ediţie revăzută 1964).

Eforturile comuniştilor de a exporta revoluţia sunt relatate de Franz Borkenau în The Communist International (Londra, 1938; republicată sub titlul World Communism, 1962).

Din păcate, nu există în limba engleză cărţi fiabile şi cuprinzătoare nici asupra culturii comuniste timpurii şi nici asupra tratamentului aplicat religiei.

Note

{1} Succesiunea primelor patru capitole din Revoluţia rusă a fost schimbată, iar capitolul 5 din Rusia sub regimul bolşevic a fost omis. Partea finală din Revoluţia rusă, „Reflecţii asupra revoluţiei ruse”, a fost reprodusă aproape fără modificări.

{2} J.H. Elliot, Imperial Spain, 1469–1716 (Londra, 1963), p. 73.

{3} Şi alte ţări aveau poliţii secrete. Dar, aşa cum se întâmpla de pildă cu F.B.I., puterile acestora erau restrânse la investigarea unor posibile subversiuni, fără dreptul de a decide condamnări.

{4} Richard Pipes, Russia under the Old Regime (Londra-New York, 1974), pp. 303–304. Sublinierea autorului.

{5} A.A. Lopuhin, Nastoiaşce i buduşcie ruskoi poliţii (Moscova, 1907), pp. 32–33.

{6} Aleksandr Herzen, Sobranie socinenii v tridţati tomah, VII (Moscova, 1956), p. 74.

{7} Oficial, circa 75 la sută din locuitorii Rusiei erau creştini ortodocşi. Mulţi erau însă credincioşi de rit vechi, care se rupseseră de biserica oficială în secolul al XVII-lea. Alţii făceau parte din secte disidente. Surse din epocă estimau că un sfert din credincioşii ortodocşi nu ţineau de fapt de religia oficială.

{8} A. Herzen, My Past and Thoughts, III (Londra, 1968), p. 1215.

{9} Acest gen de atitudine dispreţuitoare faţă de umanitate nu era apanajul exclusiv al radicalilor, ea fiind întâlnită şi în rândul liberalilor. H. G. Wells, adept al utopismului ştiinţific, prezicea în cartea Iui din 1933, The Shape of Things to Come, că prin educaţie şi disciplină socială persoana umană avea să fie în întregime transformată: „Omul va deveni, generaţie după generaţie, o nouă specie, depărtându-se din ce în ce mai mult de creatura fragilă, tragică, jalnică, plină de cruzime, bizară, absurdă şi uneori de-a dreptul oribilă care s-a botezat pe sine, într-un acces de aroganţă nătângă, Homo sapiens” (New York, 1933, 426.) Ce distanţă faţă de viziunea lui Montaigne, care scria în secolul al XVI-lea, înainte ca religia şi filozofia umanistă să fi fost copleşite de asaltul ştiinţei: „Nimic nu este mai frumos şi mai drept decât să fii om pe de-a-ntregul şi după cuviinţă... cea mai barbară dintre boli e să ne dispreţuim pe noi înşine.”.

{10} În lipsa altor precizări, toate datele din acest volum anterioare lui februarie 1918 sunt „pe stil vechi” – mai exact, corespunzătoare calendarului iulian, aflat în secolul al XIX-lea cu douăsprezece zile, iar în secolul XX, cu treisprezece zile în urma celui occidental, gregorian. Începând cu februarie 1918, datele sunt „pe stil nou” – deci, conforme calendarului gregorian, adoptat atunci de guvernul sovietic. Când, în legătură cu relaţiile Rusiei cu Occidentul, apar ambele date (ex. 10/23 iunie), prima se referă la calendarul vechi.

{11} Tocmai pentru a depăşi acest handicap şi a deschide o cale de acces spre Rusia, la începutul anului 1915, din iniţiativa lui Churchill, englezii şi australienii au debarcat trupe la Gallipoli, la intrarea în Bosfor. Dispunând de forţe insuficiente, expediţia a eşuat. Dacă ar fi fost încununată de succes, cursul istoriei ruse ar fi fost poate cu totul altul..

{12} Din cauză că „Sankt Petersburg” avea pentru ruşi o rezonanţă germană, la începutul războiului cu Germania oraşul fusese rebotezat Petrograd.

{13} În cărţile de istorie comuniste şi în cele scrise de istoricii occidentali aparţinând şcolii „revizioniste”, rolul trupelor răzvrătite şi al preocupărilor legate de continuarea războiului sunt minimalizate, dacă nu complet trecute cu vederea, cu scopul de a oferi despre Revoluţia din Februarie imaginea unei mişcări sociale conduse de proletariatul industrial şi dirijată împotriva continuării războiului. Sursele din epocă nu sprijină însă o astfel de interpretare; abia dacă vorbesc de muncitori. Mai mult chiar, ele arată că principala consideraţie care a condus la deznodământul cunoscut, abdicarea lui Nicolae al II-lea, era dorinţa de a se continua războiul cu mai multă eficacitate.

{14} Malinovski a fost demascat în 1914, el renunţând la locul lui din Dumă şi plecând în străinătate. În noiembrie 1918, în plină teroare roşie, s-a întors de bunăvoie în Rusia Sovietică, aparent bazându-se pe sprijinul lui Lenin. Lenin însă nu mai avea nevoie de el şi a ordonat să fie executat.

{15} Centrul rus pentru conservarea şi studiul documentelor de istorie modernă (RTsKhIDNI), Moscova, fond 2, op. 1, delo 3341. Benito Mussolini şi alţi protofascişti italieni exprimau aşteptări revoluţionare similare în legătură cu primul război mondial. Vezi şi Russia under he Bolshevik Regime a aceluiaşi autor (New York, 1994), 250.

{16} Cităm din studiul dedicat de Eric Hoffer dictaturii moderne: „Acţiunea este un factor coagulant... Toate mişcările de masă folosesc acţiunea maselor ca un element unificator. Conflictele pe care o mişcare de masă le provoacă sau le stimulează sunt menite nu doar să doboare inamicul, ci şi să le răpească adepţilor acestuia individualităţile lor distincte şi să-i facă mai uşor de topit în mediul colectiv.” The True Believer, (New York, 1951), 117, 118-19.

{17} Chiar şi în aceste condiţii, doar un mic număr de muncitori au intrat în rândurile Partidului Bolşevic. În preajma loviturii de stat bolşevice din toamna lui 1917, doar 5,3% din muncitorii industriali erau membri ai partidului. Z. V. Stepanov, Rabocie Petrograda vperiodpodgotovki I provedenia Oktiabrskogo voorujonnogo vosstania (Moscova-Leningrad. 1965), 47-48.

{18} În vocabularul revoluţionarilor ruşi, a face „agitaţie” însemna a face apel la acţiune imediată, în timp ce „propaganda” însemna sădirea în minţile ascultătorilor a unor idei care la timpul potrivit să-i facă pe aceştia să acţioneze din proprie iniţiativă.

{19} La două săptămâni după ce au preluat puterea în octombrie 1917, bolşevicii au îndepărtat de la Ministerul Justiţiei, Guvernul Provizoriu şi Banca Nye toate ordinele emise de Banca Imperială Germană, prin care se autoriza transferul de fonduri către Lenin, Troţki şi colaboratorii lor. Cele provenite de la primele două instituţii au fost probabil distruse, celelalte au fost predate unui emisar trimis de Berlin (RTsKhIDNI, Fond 2, Opis 2, delo 226, publicat în A. G. Latîşev, Rassekrecennîi Lenin Moscova, 1996, p.95).

{20} Lenin nefiind prezent în Petrograd în ziua de 3 iulie, când s-a luat hotărârea de a se merge mai departe în încercarea de puci, Kalinin se referă probabil la răspunsul pe care liderul bolşevic l-a dat în ziua următoare, după ce se întorsese.

{21} Şto sorok besed s Molotovîm (Iz dnevnika F. Ciueva) (Moscova, 1991), p. 162.

{22} Într-o convorbire particulară avută cu autorul, Kerenski i-a mărturisit că acţiunile lui din acea vreme fuseseră puternic influenţate de experienţa Revoluţiei franceze.

{23} Acest subiect va fi tratat mai pe larg în Capitolul XII.

{24} Comitetul Central Executiv (CCE, cunoscut înainte sub numele de Ispolkom) era organul suprem al sovietelor – şi deci al statului. Comitetul Central dirija doar partidul.

{25} Jay Lovestone, unul dintre fondatorii Partidului Comunist American, i-a povestit autorului că în timpul unei întâlniri pe care a avut-o cu Lenin i-a pomenit acestuia de fişele de lectură. Lenin a vrut să ştie la ce folosesc. La demonstraţia lui Lovestone care, pentru a evita pierderea de timp, notase pe ele ceea ce Lenin voia să spună, acesta a replicat că în Rusia comunismul va triumfa când ruşii vor învăţa să se servească de asemenea fişe.

{26} În Letonia exista o puternică mişcare social-democrată, cu orientare antigermană. Raportat la populaţia lor, letonii erau reprezentaţi în Partidul Bolşevic mai bine decât oricare altă naţionalitate. Datorită loialităţii lor, letonilor – şi numai lor – li s-a permis de către bolşevici să alcătuiască formaţiuni militare separate.

{27} Germania şi Austro-Ungaria au semnat în februarie tratate de pace separate cu Ucraina, instalând apoi la Kiev un guvern-marionetă, care a permis colectarea şi transportul de produse alimentare către cele două ţări. Germania a impus Rusiei prin acordul de pace din martie 1918 recunoaşterea Ucrainei ca stat independent, dar tratatul de pace propus a fi încheiat între Moscova şi Kiev nu avea să se mai materializeze niciodată.

{28} Este, se pare, prima menţiune despre existenţa lagărelor de concentrare, într-un document sovietic oficial.

{29} Armatele Albe, care au început să ia fiinţă în iarna anilor 1917–1918, sunt abordate în capitolul XI.

{30} Intervenţia Aliaţilor în 1919, după încheierea armistiţiului, a avut desigur alte motivaţii. Subiectul va fi discutat în capitolul XI.

{31} Deţinerea unei cartele de raţie minimală permitea reprezentanţilor temutei Ceka să îi identifice pe „burghezi”, care erau în permanenţă terorizaţi şi extorcaţi..

{32} Filozoful englez Bertrand Russell, care s-a întâlnit cu Lenin în 1920, relatează astfel întrevederea lor: „La o întrebare a mea despre aplicarea socialismului în agricultură, mi-a explicat jubilând cum reuşise să îi incite pe ţăranii săraci împotriva celor bogaţi, «şi repede au început să îi spânzure de câte vreun copac – ha! ha! ha!» Hohotul de râs pe care i l-a provocat gândul la cei masacraţi mi-a îngheţat sângele în vine.”.

{33} Alexei, care suferea un puternic acces de hemofilie, a rămas pentru moment la Tobolsk, împreună cu trei dintre surorile lui. Aveau să se alăture familiei, Ia Ekaterinburg, spre sfârşitul lunii mai.

{34} Mărturii indirecte par să indice că Lenin nu a ordonat decât omorârea fostului ţar. Decizia de a-i ucide şi pe ceilalţi membri ai familiei, împreună cu cei patru servitori, a aparţinut probabil responsabililor locali.

{35} Pentru a preveni protestele germanilor, bolşevicii nu au anunţat decât executarea lui Nicolae, pretinzând că împărăteasa şi copiii fuseseră evacuaţi spre un loc sigur. Regimul a persistat în această minciună timp de zece ani, ceea ce a dat naştere la tot soiul de legende, cea mai cunoscută fiind aceea referitoare la presupusa supravieţuire a mezinei, Marea Ducesă Anastasia. Nu există nici cea mai mică posibilitate ca Anastasia sau vreun alt membru al familiei imperiale să fi scăpat din masacru. Un mesaj al Sovietului din Ekaterinburg trimis la Kremlin preciza că întreaga familie era moartă. Jurnalul lui Troţki confirmă aceste informaţii.

{36} Centrul rus pentru conservarea şi studiul documentelor de istorie modernă (RTsKhIDNI), Fond 2, op..2, delo 492.

{37} „Veneticii” (inogorodnîie) erau ţărani care trăiau în regiunile cazace, fără a fi membri ai comunităţilor de cazaci. Aveau pământ puţin sau chiar deloc, motiv pentru care aşteptau cu nerăbdare ocazia de a pune mâna pe pământul cazacilor. Ei au reprezentat principala bază de sprijin a bolşevicilor în zonă.

{38} Bătălia pentru Ţariţîn din 1918 a marcat începutul conflictului dintre Stalin şi Troţki. Stalin, trimis de Lenin în regiune pentru a colecta alimente, se numise cu de la sine putere membru al Consiliului Militar Revoluţionar al frontului de sud şi se amesteca în deciziile comandanţilor însărcinaţi cu operaţiunile din zonă. Aceste ingerinţe, ca şi teroarea pe care a declanşat-o împotriva foştilor ofiţeri ţarişti, l-au făcut pe Troţki să îi ceară rechemarea. Stalin avea mai târziu să îşi asume toate meritele pentru apărarea cu succes a Ţariţîn-ului, rebotezând oraşul „Stalingrad”.

{39} Spre sfârşitul anului 1918, de pildă, anticipând desfăşurări masive ale aliaţilor în Ucraina, Troţki a intenţionat să concentreze trupe acolo, în chiar momentul în care Kolceak avansa rapid în Urali. Din fericire pentru regimul comunist, decizia finală a fost alta. Un an mai târziu a conceput planul fantasmagoric de creare a unei armate de cavalerie în Urali, cu scopul de a invada India – în timp ce Armata Roşie ducea o luptă pe viaţă şi pe moarte împotriva forţelor lui Denikin. Propunerea a fost ignorată. In octombrie 1919, când Armata Roşie era pe punctul de a da o lovitură zdrobitoare Armatei Albe de Sud, Troţki trimitea Comitetului Central o scrisoare interminabilă în care critica în termeni duri desfăşurările şi strategia forţelor bolşevice.

{40} Dezertare, în accepţiunea autorităţilor sovietice, însemna şi neprezentarea la încorporare sau absenţa temporară (fără permisie).

{41} Nu ne referim aici la cehoslovaci şi letoni, care dintr-un anumit punct de vedere au „intervenit” şi ei; ultimii, luptând de partea bolşevicilor, au pierdut mai multe mii de oameni.

{42} RTsKhIDNI, Fond 2, op..l, delo 11800; datează dinainte de 21 noiembrie 1919.

{43} La 28 iulie 1920, cu puţin înainte de asaltul final împotriva armatelor lui Vranghel, Stalin îi telegrafia lui Troţki, probabil răspunzând unor instrucţiuni anterioare ale acestuia: „Pregătim un ordin de exterminare a tuturor membrilor corpului ofiţeresc al armatei lui Vranghel, ordin care va fi pus în aplicare în momentul declanşării ofensivei generale.” RTsKhIDNI, fond 558, opis 1, delo 1875, lista 1 – publicat în Bolşeviţkoe rukovodostvo: Perepiska, 1912–1917, (Moscova, 1996), p.150.

{44} Pentru a ne face o idee despre uşurinţa şi rapiditatea cu care ruşii se lasă împinşi în direcţii complet opuse, e suficient să ne reamintim evenimentele din august 1991 şi octombrie 1993. în primul caz, câteva mii de civili, sprijiniţi de mici unităţi ale armatei, au reuşit să dejoace lovitura de forţă menită să reinstaureze comunismul. Rezultatul a fost dezintegrarea Uniunii Sovietice şi dizolvarea Partidului Comunist. În octombrie 1993, câteva mii de soldaţi, adunaţi cu mare dificultate, i-au permis preşedintelui Elţîn să lichideze opoziţia Parlamentului. În aceste două evenimente, care au marcat sfârşitul a şaptezeci de ani de comunism, marea majoritate a populaţiei, altfel spus „masele”, s-a ţinut deoparte, aşteptând pasivă deznodământul şi nesprijinind nici una dintre tabere.

{45} Hitler, care s-a inspirat din metodele folosite de Lenin, avea să impună un „program în 25 de puncte” pentru primirea în rândurile Partidului Nazist.

{46} Influenţa bolşevismului asupra fascismului şi a naţional-socialismului este tratată în Capitolul 5 al cărţii mele Russia under the Bolshevik Regime.

{47} Documente ale Comintern-ului scoase recent la lumină demonstrează că Reed a primit din fondurile acestuia suma de 1 milion de ruble, adică echivalentul a l000 de dolari, sau un kilogram şi jumătate de aur.

{48} Una dintre explicaţiile percepţiei – larg răspândite – după care evreii s-ar fi aflat în spatele valului de persecuţii îndreptate împotriva Bisericii Ortodoxe este că ei au fost în mod deliberat folosiţi de către comunişti în campania antireligioasă. Maxim Gorki, un apropiat al lui Lenin, scria în mai 1922 unei publicaţii evreieşti din New York: „Cunosc cazuri în care tineri comunişti evrei au fost implicaţi dinadins [în persecutarea bisericii], pentru ca filistinii şi ţărănimea să poată spune: iată, evreii ne distrug mânăstirile [şi] îşi bat joc de «locurile noastre sfinte». Cred că s-a acţionat în parte din frică, în parte cu intenţia clară de a compromite populaţia evreiască. A fost opera antisemiţilor, care se găsesc în număr destul de mare printre comunişti.”.

{49} În cifre variind de la o regiune la alta, ţăranii ar fi avut nevoie – într-o evaluare aproximativă de minimum 163 de kilograme de cereale pentru subzistenţă, plus alte 40 până la 80 de kilograme grâne pentru sămânţă. înainte de 1914, consumul mediu anual pe cap de persoană fusese de 270 de kilograme (inclusiv grânele de sămânţă).

{50} Documente de arhivă recent scoase la lumină dezvăluie că Cicerin, comisarul sovietic al afacerilor externe, primise încă din februarie 1922 instrucţiuni din partea lui Lenin să „saboteze” Conferinţa de la Genova. RTsKhIDNI, fond 2, Opis 2, delo 1.119, publicat în: Richard Pipes, ed., The Unknown Lenin (New Haven, Conn., 1990), p. 149.

{51} Ibid., p. 181.

{52} Ultima propoziţie e un citat din Boris Godunov de Puşkin: cuprins de remuşcări, Godunov, pretendent la tron şi (presupus) ucigaş al ţareviciului, îşi retrăieşte crima.

{53} Că în Rusia este perfect posibil ca o mână de oameni să determine destinul politic al întregii ţări ne-au demonstrat-o şi evenimentele de la Moscova din august 1991, când puciul militar declanşat cu scopul de a restaura regimul comunist a fost dejucat de câteva mii de demonstranţi pro-democraţie, într-un oraş cu 9 milioane de locuitori şi o ţară cu o populaţie de 300 de milioane.

{54} Încă la începutul secolului trecut Clausewitz observa că devenise „imposibil să cucereşti o ţară mare, cu o civilizaţie de tip european, altfel decât provocând disensiuni în interiorul ei“. Carl von Clausewitz, The Campaign of 1812 in Russia (Londra, 1843), p. 184.

{55} Viaceslav Molotov, personalitatea cu cea mai îndelungată carieră în aparatul de partid, care i-a cunoscut îndeaproape pe cei doi lideri sovietici, afirma că Lenin era cu siguranţă „mai sever” – citeşte „mai inuman” – decât Stalin. In F. Şuev, ed., Şto sorok besed s Molotovîm (Moscova, 1991), p.184.