Bolesław Prus

FARAONUL

Traducere:

Dan Telemeac și Vasile Theodorescu

virtual-project.eu

Original: Faraon (1896)

Editura pentru Literatură Universală

1961

Bolesław Prus (n. 20 august 1847 - d. 19 mai 1912) a fost un romancier polonez, cu numele adevărat Aleksander Glowacki, fiind cea mai importantă figură a literaturii poloneze a secolului al XIX-lea. I-a studiat pe John Stuart Mill, Charles Darwin, Herbert Spencer, Henry Thomas Buckle și a avut o oarecare asemănare după cum i s-a așezat viața cu Ambrose Bierce. Are 4 romane mai importante: Avanpostul (1886), Păpușa (1889), Femeia nouă (1893) și Faraonul (1896).

Considerat ca unul dintre cei mai mari - pentru unii - cel mai mare - scriitor polonez, Prus a avut un impact major în literatura poloneză a secolului XIX. Scrierile sale, activismul politic și moștenirea sa, precum și faptul că a oferit întotdeauna sprijin pentru tinerii din provincie, a făcut din el o figură națională importantă. La nivel internațional, UNESCO îi marchează aniversarea în calendarul cultural din acest an. Prus s-a născut Aleksander Glowacki în Hrubieszow în jurul anului 1845, cu toate că anul nașterii nu este cunoscut cu exactitate. Pseudonimul său vine de la blazonul familiei sale , ambii părinți provenind din familii nobile,ale căror proprietăți au fost confiscate din partea Poloniei aflată sub ocupația Rusiei. Sunt foarte puține informații despre copilăria lui Prus, dar ambii părinți au murit când Prus era încă tânăr și diferite rude, incluzând-o și pe mătușa sa, cu care a avut o relație foarte bună, au avut grijă de el.

La vârsta de cinsprezece ani, în anul 1863, s-a alăturat insurecției poloneze împotriva Rusiei Imperiale. La scurt timp după împlinirea vârstei de șaisprezece ani,a suferit leziuni grave din luptă. Cinci luni mai târziu, a fost închis pentru participarea sa în cadrul insurecției. Aceste experiențe timpurii pot constitui accentuări ale tulburărilor cauzate de panică și agorafobie, care l-au urmărit pe tot parcursul vieții, determinând opoziția sa privind recuperarea independenței Poloniei prin forța armelor. În 1872, la vârsta de 25 de ani, a început cariera jurnalistică, ce a durat patruzeci de ani, evidențiindu-se în domeniul științei, tehnologiei, educației și dezvoltării economice și culturale. Acest spirit antreprenorial era esențial pentru rezistența unui popor, care în sec. al XVIII-lea a fost exclus din viața politică de Rusia, Prusia și Austria. Glowaki și-a luat pseudonimul ,,Prus" de la denumirea blazonului familiei sale. Ca o măsură secundară de a câștiga bani, a scris povestiri scurte. Reușind cu această activitate scriitoricească, a continuat să scrie explorând subiecte mai profunde; pe parcursul decadei dintre 1884 și 1895 a terminat patru romane importante: ,,Avanpostul", ,,Păpușa", ,,Anielka" și ,,Faraonul". ,,Păpușa"descrie, într-un stil romantic, infatuarea unui bărbat, în toată puterea cuvântului, frustrat de ideea reîntoarcerii în țara sa. Singura sa nuvelă istorică este un studiu despre puterea politică și de soarta națiunilor din Egiptul Antic după căderea celei de-a 20 Dinastii și a Regatului Nou.

„Faraonul” în creația lui Bolesław Prus

În ansamblul literaturii polone moderne și contemporane, genul romanului istoric are o tradiție veche și s-a bucurat dintotdeauna de o mare popularitate. Aproape că n-a existat romancier polonez cu preocupări mai variate, fie în secolul trecut ori în al nostru, care să nu-și fi încercat puterile și în acest gen. Fie că a fost vorba de romantici reacționari, complăcându-se în refugiul istoriei sau al exotismului, ca H. Rzewuski, fie că a fost vorba de scriitori romantici revoluționari, doritori să-și educe concetățenii prin amintirea faptelor mărețe ale strămoșilor, ca J. I. Kraszewski, fie că avem de-a face, la răspântia celor două secole, cu romancieri realiști, care au simțit nevoia analizării critice a momentelor de cotitură din istoria poporului lor, ca W. Reymont, cu trilogia despre împărțirile Poloniei Ultima dietă a republicii, și St Zeromski, cu romanul său Cenușă având ca temă masacrele napoleoniene, cei mai mulți romancieri polonezi, începând de pe la 1848 și până în zilele noastre, ne-au dat unul sau câteva romane istorice. Dintre contemporanii noștri, Zofia Kossak-Szezucka a căutat după exemplul lui Kraszewski, cu altă concepție și cu alte posibilități, să romanțeze aproximativ întreaga perioadă feudală a istoriei polone; Jaroslaw Iwaszkiewicz a redat într-o frescă viguroasă luptele poporului polon împotriva puterii teutone în Scuturi roșii, iar Leon Kruczkowski a reluat problema insurecției din 1830, pe baze realiste, în Kordian și țăranul. Astăzi încă se scriu foarte multe romane istorice în R. P. Polonă.

Marele înaintaș a fost desigur Kraszewski, bun cunoscător al trecutului, plin de erudiție și animat de merituoase intenții didactice-patriotice. Din nefericire, acțiunea romanelor sale se limitează la viața de curte, la traiul îmbelșugat din conacele nobilimii, la gesturile spectaculoase ale personajelor de prim plan, existența maselor, eforturile eroilor mărunți din mulțime fiind trecute cu vederea. Calitățile de bun observator și portretist incisiv, ale lui Kraszewski se remarcă însă nu atât în romanele lui istorice, ci mai ales în romanele sale de moravuri, remarcabile creații consacrate realităților sociale din vremea lui. Prin urmare, creația acestui fecund autor (a scris circa 100 de romane) a îmbogățit domeniul romanului istoric polonez prin pitoresc, intrigi curtene și politice. Contemporanii săi, însă, cel puțin unii – printre care vom vedea că are să se numere în curând și Bolesław Prus – erau conștienți că reconstituirea trecutului se cerea efectuată în alt cadru și cu alte metode.

Zygmunt Kaczkowski (1825—1896), participant la insurecțiile din 1846 și 1863, harnic cercetător de arhive, antiromantic convins, scrisese în 1851 o lungă nuvelă istorică, intitulată Bătaia pentru jupânița stegarului, care își cucerise la apariție un larg cerc de cititori. Aici nu mai întâlnim curți regale, magnați, nobili patrioți, dăruiți cu toate virtuțile civice, și doamne eterate, capabile de orice sacrificii, ca la Rzewuski și Kraszewski, ci descrierea viguroasă a unui modest mediu de șleahtă provincială, cu interese meschine, cu beții și încăierări, cu caractere violente, de loc idealizate. Într-o serie întreagă de romane, care, în general, tratează viața satelor răzășești și a târgurilor de provincie, Kaczkowski a căutat să demonstreze că trecutul poate fi evocat fără colorit nostalgic, că e, dimpotrivă, mult mai interesant și edificator atunci când e înfățișat critic, în toată veracitatea lui. Concepția era justă, lipsea doar romanul de largă respirație și de înaltă valoare artistică, care să impună formula lui Kaczkowski printr-o realizare de incontestabil prestigiu.

Dar iată că în 1884 – pe când Kaczkowski se ocupa cu un roman ciclic din viața unei familii de boiernași, purtată prin nenumărate aventuri, foarte puțin măgulitoare pentru tagma nobililor, și când încep să se afirme marii scriitori realiști, ca Eliza Orzeszkowa, care își câștigă faima prin romanele ei de moravuri, B. Prus, prin Anielka, nuvelele și foiletoanele sale, având totodată în pregătire Avanpostul – apare o operă de mare prestigiu pe tărâmul prozei istorice, dar care părea să dea dreptate formulei contrare, de tradiție întârziat romantică, aceea a epicii istorice „cu panaș”. E vorba de Prin foc și sabie a lui Henryk Sienkiewicz, roman plin de peripeții, cu o nobilime eroică, văzută în lumina cea mai idealizantă cu putință. Sub raportul metodelor scriitoricești, Prin foc și sabie marca o revenire la Walter Scott. Substanța epică a romanului o constituiau acțiunile unor făpturi excepționale, dacă nu ostile maselor, cel puțin izolate de ele. Acest roman, prin problematică nu depășea romanele istorice prin excelență „romanești”, al căror pitoresc pur exterior îl criticase pe bună dreptate Bielinski în anii 1846—1847. Pe Walter Scott nu-l mai imita nimeni în Occident. În Rusia apăruse de aproape două decenii monumentalul Război și pace. Operă de mare suflu epic și care înfățișa poporul drept forță hotărâtoare a istoriei, romanul lui Tolstoi se remarca deopotrivă prin profunzimea ideilor, printr-o desăvârșită măiestrie în zugrăvirea caracterelor, prin subtilitatea analizei psihologice, ca și prin amploarea tablourilor de viață pe care le înfățișa. În Polonia, bătrânul Kaczkowski, după ce judecă aspru într-o recenzie Prin foc și sabie, se simte în putere a dovedi mai tânărului său confrate că factura romanului istoric se cere și poate fi reînnoită în sensul unei aprecieri critice a trecutului. Și cum Henryk Sienkiewicz promitea un întreg ciclu de romane consacrat unor evenimente de seamă din istoria Poloniei, Kaczkowski inițiază la rându-i romanul ciclic Abraham Kitaj, interesant prin bogatul său material documentar, dar minor ca realizare artistică. În ciuda bunelor sale intenții, Kaczkowski nu izbutește să se afirme ca un creator de care trebuie să se țină seamă în domeniul romanului istoric polonez.

Atunci Prus se decide să-și exprime în presă punctul său de vedere asupra lui Prin foc și sabie și al romanului istoric în genere. Studiul lui se remarcă prin aprecieri judicioase și îndrăznețe în definirea genului. Marele scriitor realist atacă viguros romanul lui Sienkiewicz, care constituia o apologie a clasei nobiliare și care minimaliza rolul hotărâtor al maselor în acțiunile eroice ale trecutului polonez. Autorul lui Prin foc și sabie – arăta Prus – a redus fresca istorică la o fadă aventură personală de dragoste, trecând cu vederea problemele esențiale în cadrul ales de el ca fundal istoric: „Lupta pentru o femeie nu caracteriza războaiele căzăcimii în care era vorba despre altceva, și anume, despre pământ, despre privilegii și libertate”. Prus îl învinuiește apoi pe Sienkiewicz de a nu fi prezentat condițiile social-politice ale acelor vremi, fiindcă „În romanul său nu vedem nici poporul exploatat… nici veteranii care-și mai aminteau vremurile de glorie când luptau cu toții sub steagurile Poloniei, nici panii mărunți, lacomi de bani. Nu-i vedem pe cei care erau bătuți, cărora li se lua totul, soțiile, fiicele.” Cu alte cuvinte, în acest eseu polemic, plin de pătrunzătoare luciditate și de ascuțită ironie, Prus dă întâietate problematicii sociale, ca bază indispensabilă a romanului istoric. Iată un deziderat firesc pentru etapa de dezvoltare atinsă în acel moment de romanul realist, moment când istoria, în urma impulsului metodei de cercetare marxiste, se afirma tot mai mult ca știință; un roman istoric realist din anii 1880—1890 nu se mai putea limita la descrierea unor indivizi izolați, plasați într-un decor pitoresc și rezervând problemelor sociale începuturi de capitole cu aspect de digresiuni, ce aveau numai o slabă legătură cu acțiunea însăși. Deziderat firesc, am spus, dar care părea departe de a fi satisfăcut de către mulțimea romanelor istorice apărute pe acea vreme în întreaga Europă. Un lucru părea totuși să constituie un bun câștigat pentru autorii de romane cu subiect istoric din ultima treime a secolului al XIX-lea: convingerea că progresele realizate în domeniul cercetărilor arheologice și istorice trebuiau utilizate în vederea unei reconstituiri veridice a trecutului. Exemplul îl dăduse L. N. Tolstoi, care despuiase pentru Război și pace un imens material documentar. Și Prus, după ce, între timp, definitivase Avanpostul (1855), elaborase Păpușa (1887—1889) și pregătea un alt mare roman contemporan, Emancipatele, începe să se gândească la un roman istoric, în acord cu noile descoperiri privitoare la istoria vechiului Egipt și care să prezinte totodată un mare interes de actualitate. Scriitor realist, Prus nu putea să nu țină seama de nivelul superior pe care romanul istoric realist îl atinsese pe acea vreme în Rusia. De tânăr, își însușise o solidă formație în domeniul științelor naturii, iar mai târziu urmărise atent noile descoperiri din domeniul egiptologiei.

Pe atunci luase mare avânt în Europa egiptologia și când, în 1893, scriitorul întreprinde o călătorie în Germania, Elveția și Franța, are prilejul să cunoască direct cele mai noi și mai interesante lucrări apărute în acest domeniu.

După terminarea Emancipatelor – mare succes de public, Prus lasă continuarea foiletoanelor acestui roman în grija ziarului unde opera începuse a fi publicată încă din 1891, și pornește peste graniță cu soția. Acesteia, ca unei devotate prietene și colaboratoare, avea să-i dedice Prus noul său roman, Faraonul.

În Germania găsește, precum am spus, un mare interes pentru egiptologie, lucrări numeroase asupra ultimelor expediții științifice, asupra ultimelor săpături efectuate de urmașii celebrului Lepsius, decedat nu demult (1884), ale cărui descoperiri fascinaseră întreaga intelectualitate germană. Pe vremea aceea, romanul istoric se bucura de o întinsă reputație în rândurile publicului german, iar unii autori făcuseră incursiuni chiar pe tărâmul egiptologiei pentru a-și împrospăta sursele de inspirație. Însă materialul lor masiv, greoi, încărcat de erudiție, putea, cel mult, să deștepte atenția publicului cititor prin atmosfera sa exotică: niciun suflu de umanitate, niciun personaj cu adevărat viu, niciun elan artistic nu răzbătea prin armătura rigidă a romanului istoric german de la acea epocă. Lucrările acestea nu ademeneau nici măcar prin culoarea prestigioasă a unei evocări pitorești, așa cum se întâmplase în 1858 cu modelul francez al romanului de reconstituire arheologică, Le roman de la Momie, al lui Téophile Gautier, căruia, ceva mai târziu, Flaubert, în Salammbo, urma să-i confere strălucirea supremă.

Prus, care a avut prilejul să cunoască toată această literatură, avea să-și dea seama că romanul istoric oferă infinite posibilități de analiză a relațiilor sociale, de legătură a trecutului cu prezentul, că nu poți înțelege ceea ce este fără cunoașterea a ceea ce a fost, dar că, pentru moment, genul e compromis de literați prea puțin dăruiți, sau care îi ignoră esența, reducând documentarea științifică la confecționarea unui decor somptuos pentru aventuri anacronice sau nesemnificative.

Și în Franța, unde se dezvoltau studiile egiptologice în școala lui G. Maspero, scriitorul polonez își completează documentarea necesară romanului său istoric, având ca temă frământările sociale din Egiptul dinastiei a XX-a, în preajma anului 1100 înainte de era noastră. Cercetări mai noi au arătat că pe romancier îl interesa în această epocă și Egiptul modern, ca teatru de competiție al aspirațiilor colonialiste franco-engleze și italo-germane, precum și răscoalele țărănești din jurul lui 1880 contra capitaliștilor străini. Toate aceste elemente aveau să găsească un ecou puternic în opera pe cale de elaborare.

Datele istorice procurate de lucrările consultate îi arătau lui Prus că după domniile autoritare ale unor faraoni ca Ramses al II-lea, Menefta și Ramses al III-lea, stăpâni ai unui adevărat imperiu, după 1179 Egiptul începe să slăbească. Întinderea prea mare a posesiunilor individuale, epuizarea claselor producătoare, concurența economică a Feniciei, iată factorii cei mai de seamă ai prăbușirii lente, dar inevitabile. În acest secol, al XII-lea dinaintea erei noastre, pe care Prus își propune să-l studieze, principalele elemente dezagregante, pe plan intern pentru autoritatea statală erau: aristocrația care căuta să devină cât mai independentă față de monarhie, tinzând către o autonomie locală, către fărâmițarea statului, și marii preoți care își afirmă tot mai mult veleitățile de tutelare asupra unor faraoni slabi, lipsiți de prestigiu. Preoțimea își sporește averile, își mărește influența asupra maselor prin metode de intimidare și propagare a superstițiilor, astfel că, pe la anul 1100, marii preoți ai lui Amon, în colaborare cu nobilimea din Deltă, îl detronează pe ultimul faraon purtând numele de Ramses; în urma acestei schimbări dinastice și politice, marele pontif al Egiptului–  Hrihor (sau Herhor, cum îi spune Prus) – fondează dinastia preoțească din Teba, stăpânind sudul regatului cu Etiopia, pe câtă vreme Egiptul nordic rămâne sub dominația unei noi dinastii – a XXI-a – exponentă a aristocrației militare, cu capitala în orașul Tanis. Cu alte cuvinte, lupta pentru putere dintre preoțime și aristocrație a dus la prăbușirea unității statului egiptean, la împărțirea regatului între vreo douăzeci de suverani, dintre care cel puțin patru purtau titlul de rege. Fără îndoială, materialul istoric avea să fie prelucrat de scriitor, după cum vom arăta mai jos. Pe temeiul datelor de care dispuneau cercetătorii la vremea aceea, Prus avea să închege o tragedie socială, într-un cadru epic de mare amploare. Și îndată ce revista Tygodnik ilustrowany începe să publice în foileton această nouă operă a autorului Păpușii, publicul cititor o primește cu un interes vădit.

Ne aflăm în 1895, treisprezece ani de la înființarea primului partid revoluționar al clasei muncitoare polone: Proletariat (1882).

Revistele și ziarele poloneze consacră un mare număr din paginile lor literaturii originale. Uneori această literatură e semnată de nume bine cunoscute, ca Sienkiewicz, alteori e semnată de debutanți, meniți – câțiva dintre ei – să devină ei înșiși glorii ale literaturii polone, ca, de pildă, foarte tânărul – pe atunci – Wladyslaw Reymont. Cât despre Sienkiewicz, el voia acum să demonstreze celui care, pe bună dreptate, criticase Prin foc și sabie, că e în stare să construiască un roman istoric, fundamentat pe problematica complexă a crizei societății sclavagiste, ce avea să ducă la dezagregarea Imperiului Roman. Ideea era interesantă, însă fapt e că autorul o aborda de pe o poziție net idealistă și catolică. Paralela dintre cele două personalități, dintre creația lor și metoda lor de lucru, nu e inutilă atunci când se cere studiată opera unuia sau a celuilalt. Sienkiewicz avea de partea lui experiența evocării unor epoci apuse prin largi scene de masă și grandioase imagini de luptă, prin îmbinarea unei acțiuni în care erau implicate personaje fictive cu fondul real al vremurilor trecute. Rămânea de văzut acum prin ce calități avea să se afirme Bolesław Prus pe un teren cu totul nou, el, care își dovedise capacitatea de a evoca provincia poloneză, și mai cu seamă ulițele, prăvăliile, casele, birourile, saloanele și atelierele varșoviene.

Deocamdată, se putea constata că punctul de plecare al celor două romane era diferit: Sienkiewicz își propunea să trateze un moment de cotitură din istoria omenirii, dar fără nicio intenție de actualizare. Prus, în schimb, își propune să folosească materialul istoric și arheologic în scopul de a aduce sub ochii cititorilor situații reale, conflicte și contradicții, stări de lucruri apuse, și totuși încă actuale pentru vremea lui. Prus nu se arată acum a fi numai un mare poet, cu o viziune sintetică a trecutului pe care voia să-l reînvie, ci, în procesul de elaborare a Faraonului, dă dovadă că-l preocupă problematica socială și actualizarea conflictului istoric. Mai mult încă: dacă Sienkiewicz părea doritor să se facă binevăzut în cercurile clericale, Prus voia, dimpotrivă, să deschidă ochii cititorilor asupra pericolului ce-l prezenta pentru mase alianța dintre organele de stat și cler, complicitatea clerului, care, sub masca pietății, participă la acțiunea de aservire morală și materială a poporului.

Deci, studiind rolul marilor preoți în istoria Egiptului antic, ilustrând pe plan artistic o problemă de interes general – a suprastructurii religioase – Prus ținea să atace clerul polonez din vremea lui, dar nu în sensul unei simple polemici cu aluzii la contemporaneitatea imediată, ci printr-o argumentare solid gândită și exemplificată, conform unei riguroase metode științifice. Faraonul lui Prus, astfel conceput, trebuia să aibă un mare răsunet în conștiința maselor, ca operă perfect ancorată în realitățile prezente, pe linia celei mai progresiste orientări a vremii. A izbutit Prus să păstreze în mod consecvent această linie în timpul celor doi ani, cât i-a apărui romanul în foileton la Tygodnik ilustrowany? A izbutit el, oare, să mențină orientarea inițială în cursul celor aproape o mie de pagini, câte numără romanul? Am spus mai sus că scriitorul prelucrase materialul oferit de datele istorice; aici e locul să precizăm că această prelucrare s-a efectuat în sensul ideii ce stătea atunci pe primul plan al preocupărilor autorului: lupta împotriva clerului și obscurantismului în genere și a celui polonez îndeosebi. În comparație cu locul și atenția acordată preoților egipteni, în Faraonul există mai puține referiri critice la adresa nobilimii egiptene care în calitatea ei de putere laică sprijinitoare a lui Ramses era și ea ostilă preoțimii. Combativitatea lui Prus va fi dirijată cu toată vigoarea împotriva castei preoțești egiptene și – implicit – a egoismului, avidității, duplicității clericilor din Polonia vremii sale.

În calitate de foiletonist încercat, Prus se deprinsese a înregistra cu o exactitate minuțioasă faptul cotidian, extrăgând mai apoi din el semnificația sa mai adâncă. Iar atunci când expune conflictele unor romane și nuvele ancorate în contemporaneitate – ca Avanpostul sau Emancipatele – îl simțim pe el însuși în centrul acțiunii, luând parte la ea cu inima și cu judecata. Se pune deci întrebarea: cum a înțeles Prus ca în cadrul unui roman cu conflict propriu-zis istoric, petrecut cu milenii în urmă, să introducă prezentul, critica unor stări de lucruri din vremea sa? Și aici survine munca lui de efectivă actualizare prin utilizarea întregii experiențe, erudiții și informări științifice, nu prin transpuneri mecanice sau paralelisme artificiale de situații și fapte, între trecut și prezent.

Prus aparține intelectualității progresiste din Polonia de la sfârșitul secolului al XIX-lea, care, în urma eșecului insurecției din 1863 se desolidarizează de nobilimea tradiționalistă, considerând-o vinovată de toate calamitățile îndurate de poporul polon în 1830 și 1863. Această intelectualitate încearcă să-și expună pozițiile ideologice și o va face în special în publicistică, în articole teoretice și de consemnare a faptelor cotidiene, prin care condamnă reacționarismul șlehtei și obscurantismul clerului, exprimându-și încrederea într-un progres pașnic, treptat al societății, fără luptă revoluționară, pe calea unei îmbunătățiri treptate a orânduirii existente.

Tinerii intelectuali sunt mânați de idei liberale, cred în știință și în progres, văd prosperitatea Poloniei în „colaborarea dintre clase”, au încredere în așa-zisa prosperitate capitalistă, sunt animați de dorința de-a ridica starea materială și morală a țăranilor. Programul tinerilor intelectuali polonezi este formulat prima oară sub denumirea de pozitivism, care nu se identifică și nu trebuie identificat cu sistemul filosofic al lui Auguste Comte. Într-o măsură mai mare sau mai mică toți marii scriitori realist critici de la sfârșitul secolului al XIX-lea, din Polonia, ca de exemplu B. Prus, Eliza Orzeskowa, H. Sienkiewicz, Maria Konopnicka sunt tributari acestui program. Dacă la început el se caracteriza prin anumite tendințe reformatoare liberal-burgheze, mai târziu, o dată cu dezvoltarea proletariatului, pozitivismul polonez devine o teorie net reacționară, care a alterat într-o măsură mai mare sau mai mică opera acestor scriitori.

În Faraonul, Prus se manifestă ca un reprezentant al curentului pozitivist prin ura sa împotriva claselor exploatatoare, simpatie față de mase, credință în progres, în valorile științei.

Apropierea dintre eroul lui Prus, tânăr faraon generos, animat de idei reformatoare, ultimul reprezentant al dinastiei a XIX-a din Egiptul antic, și oricare monarh sau personalitate politică din vremea autorului, promotor al unor reforme cu caracter burghezo-liberal, pare mai mult sau mai puțin fortuită. E cert, însă, că figura lui Ramses al XIII-lea a fost concepută de autor în strânsă legătură cu conflictul de bază al cărții: lupta faraonului împotriva preoților înșelători, rapaci și ipocriți. Iar între aceștia și preoții catolici, care jucau un rol deosebit de important în viața statului polonez, în vremea lui Prus, paralela se impune.

Împrejurările în care Ramses al XIII-lea devine faraon nu sunt prielnice unei monarhii puternice, centralizate. E o perioadă de decădere, cea mai frumoasă din istoria Regatului Nou, caracterizându-se prin puternice tulburări, pricinuite de contradicțiile existente între puterea preoților pe de o parte și faraon pe de alta. Slăbirea puterii de stat a fost o condiție importantă pentru intensificarea luptei maselor populare atât de la sate cât și de la orașe. Ramses al XII-lea, tatăl personajului central al romanului Faraonul trăia din împrumuturile preoților sau ale cămătarilor fenicieni. Lipsit de orice fel de autoritate personală, sărăcit și abulic, el guvernează numai cu numele, toată activitatea sa reducându-se la îndeplinirea unui ceremonial complicat, ridicol. Așadar pe vremea lui Ramses al XII-lea conducerea statului se află în nuna preoților. Aceștia, posesori a întinse latifundii și stăpâni peste numeroase ateliere meșteșugărești, deținători a unor bogății uriașe în tezaurele templelor, constituie principala forță dominantă în economia țării. Puterea administrativă a țării le aparține tot lor, datorită diverselor funcții pe care le exercitau în stat. Preoții fiind deținătorii secretelor a numeroase descoperiri științifice, în deosebi în domeniul astronomiei, geometriei, descoperiri care aveau o imensă însemnătate practică: în trasarea canalelor de irigație, înălțarea construcțiilor, navigației etc, succesul castei preoțești în conflictul pentru putere dintre aceasta și dinastia faraonilor este asigurat.

Noul faraon are de ales între a se opune preoților ori a se lăsa guvernat de ei. Tânărul și entuziastul Ramses al XIII-lea se va împotrivi preoților, dar în împrejurările economice și politice de atunci nu putea fi decât înfrânt.

Finalul Faraonului implică totuși o notă optimistă, în sensul unui înalt umanism, considerând că niciun efort nu e inutil când e vorba de binele omenirii și că încercările lui Ramses al XIII-lea au contribuit la realizarea unui progres. Într-adevăr, convorbirea dintre Pentuer și Menes, care pune capăt romanului, ne lasă impresia că Prus avea o robustă încredere în viitorul umanității, în progresul științei. Dacă totuși acest final rămâne oarecum confuz și nu-l satisface pe cititorul contemporan, explicația stă în limitele concepției lui Prus, care păstra o încredere nețărmurită în progresul treptat al societății pe cale reformistă. Deși contemporan cu Marx, Prus ignoră marile descoperiri științifice ale acestuia, ceea ce îl împiedică să aibă o viziune clară asupra proceselor istorice.

Bun psiholog s-a vădit Prus în tratarea tuturor personajelor. Dacă al doilea protagonist, marele preot Herhor, rămâne și el o figură de neuitat, nici figurile cu totul secundare n-au fost neglijate. Casta preoțească e înfățișată într-o admirabilă galerie de chipuri: alături de abilul și ambițiosul Herhor iată-l pe avidul de bogății Mefres, pe onestul, dar prea-circumspectul Sem, pe Mentezufis cel fără scrupule, care nu ezită să recurgă la cele mai odioase înscenări pentru a-l compromite pe Ramses în ochii poporului, în fine, pe ambițiosul Samentu, preotul savant, ca și pe Menes, omul de știință rupt de lume și de aceea înduioșător de naiv. Ramses al XII-lea, bătrânul tată al eroului principal, redă admirabil tragedia omului învins de lipsa de voință, ascunsă sub pietate și resemnare. Aceeași apreciere pozitivă o putem formula despre numeroase alte personaje de al doilea și al treilea plan (de exemplu regina-mamă, cămătarii fenicieni, cămătarul Dagon), definite printr-un gest, o frântură de dialog, un singur detaliu semnificativ, care le conferă un nemaiîntâlnit relief.

Autorul s-a slujit de întreaga sa experiență în procesul de elaborare a acestui roman. Pătrunderea psihologică, care nu degenerează niciodată în psihologism, modul realist în care sunt înfățișate aspectele sociale, darul evocării plastice, toate converg către închegarea unui ansamblu de admirabilă arhitectură epică, de conținut dens și convingător. Din seria bine-cunoscutelor calități scriitoricești ale lui Prus nu lipsește nici aceea deosebit de apreciată de către contemporanii săi și ai noștri, anume, umorul.

Într-un amplu eseu al Mariei Dombrowska, intitulat Schițe și gânduri despre Bolesław Prus, autoarea analizează variatele aspecte ale umorului romancierului nostru, umor care trece de la „râsul printre lacrimi”, menit să umanizeze cu adâncă înțelegere figuri ridicole, până la farsa în mod voit lucidă, cu intenția de a sublinia caducitatea unor relații sociale sau a unor moravuri. Iată-ne, deci, în plin domeniu al satirei, și Prus a găsit posibilitatea de a valorifica procedeul chiar într-un roman care, prin esența și factura sa, e foarte departe de genul satiric. Autorul face uz de un umor ascuțit, mușcător, exprimat cu mijloacele celei mai inocente simplicități, ca și cum scriitorul însuși nici n-ar bănui profundul ridicol al situației. Putem cita în acest sens episodul cărăbușilor din capitolul I: în cadrul unei discuții foarte solemne asupra sacrelor gângănii, care nu pot fi călcate în picioare de către oastea egipteană, Prus definește caracterul antagonismului dintre tânărul moștenitor al tronului și marele preot, ocrotitor al superstițiilor. Același umor sec, amar, incisiv îl găsim și în capitolul XXV, în care cei trei cămătari fenicieni își ascund interesele proprii sub masca iubirii de patrie. Considerând aceste pasaje satirice, ne apare ca deplin justificată concluzia Măriei Dombrowska din articolul mai sus pomenit: „Ne dăm seama că acest spirit dinamic, acest haz e (la Prus) o armă de luptă”.

O neîntrecută satiră a birocrației slugarnice și profitoare aflăm și în capitolul XXII, unde îl vedem pe tânărul prinț luându-și în serios rolul, preocupat să descopere pricinile sărăcirii Egiptului. Scribii îi citesc interminabile registre de socoteli, mecanic, monoton, ca niște automate, expun cu indiferență condamnări în masă, furturi din bunul obștesc, iar când prințul întreabă:

— Și ce-au devenit cele o sută patruzeci și opt de măsuri de grâu?

Scribul îi răspunde senin:

— Le-au mâncat șoarecii, și citi mai departe. La un moment dat, raportul deveni atât de plicticos și haotic, încât, pe la jumătatea lunii Paofi, prințul porunci să se întrerupă lectura.

— Spune-mi, mare scrib, ce înțelegi tu din toate astea? Ce știi tu?

— Tot ce-mi poruncește înălțimea-voastră să știu…

Și o luă iar de la început, dar de data asta din memorie.

Pasajul e zugrăvit cu mână de maestru, iar personajul secretarului, imbecilizat de un lucru mecanic, incapabil de gândire personală, și totuși suficient de abil pentru a-l linguși pe faraon, e la fel de caracteristic pentru Egiptul sclavagist, ca și pentru societatea burgheză polonă.

Astfel, Prus a folosit umorul pentru a evoca în toată autenticitatea ei o lume apusă, lovind totodată și în moravurile societății lui. De aceea, contemporanii săi au pretins că Faraonul e un roman cu cheie. Câtă dreptate e în această apreciere vom vedea trecând în revistă diversele judecăți formulate de-a lungul anilor asupra romanului lui Prus.

S-au subliniat în dese rânduri, după cum am menționat și noi mai sus, limitele pozitivismului burghez în Faraonul, tendința vagă a lui Prus către o „armonie socială”. Însă, după cum am mai arătat, scriitorul a rămas aici credincios principiilor democratice din anii 70, care nu deviaseră către liberalismul pasiv, ce se va manifesta în următorul roman al lui Prus, Copiii, lucrare ratată din pricina confuziei ideologice. Ceea ce se desprinde, însă, cu limpezime din Faraonul e ideea că poporul își va hotărî singur soarta atunci când va fi solidar în afirmarea conștiinței de clasă, când își va fi formulat un program eficient și când își va fi ales conducători conștienți de rolul maselor muncitoare. La triumful final va contribui dezvoltarea continuă a științei. Concepția aceasta, exprimată dar de Prus în romanul său, asigură operei o valoare etică neștirbită.

Romanul are și alte scăderi, de pildă în portretizarea unora dintre eroii cărții. Bunăoară, preotul Pentuer, care ocupă atâta loc în paginile romanului și pe care autorul l-a vrut o pildă de înțelepciune și de bun-simț, ni se pare astăzi un „raisonneur” cam convențional, după cum nu lipsite de convenție sunt adesea figurile celor două femei tinere din roman, Sara și Kama. Desigur, asemănarea lui Ramses cu Lykon, tânărul aventurier grec, atrăgând după sine diverse complicații inutile, rămâne un procedeu de melodramă. Dar toate aceste neajunsuri nu scad valoarea generală, mereu viabilă a operei, căci autorul a știut să satisfacă cerința de căpetenie a romanului istoric modern, realizând corelația cu prezentul și actualizând învățămintele trecutului.

Oare această legătură dintre prezent și un trecut îndepărtat i-a îndreptățit pe contemporanii lui Prus să afirme că Faraonul e un roman cu cheie și să se amuze a ghici sub „masca” lui Ramses al XIII-lea pe Alexandru al II-lea, țarul cu pretenții reformiste, sau alte personaje politice din vremea lor, sub alte „măști” egiptene? Nicidecum. Personajele lui Prus nu sunt măști, ci oameni vii, integrați perfect în mediul lor firesc, iar actualizarea puternică a unui conflict petrecut cu trei milenii în urmă nu-i răpește acestuia nimic din autenticitate. Publicul cititor, de altfel, a considerat Faraonul ca roman istoric, și tot ca atare lucrarea a exercitat o considerabilă influență asupra altor scriitori integrați în realismul critic, care au dat opere valoroase, axate pe o problematică istorico-socială.

Romanul s-a bucurat la vremea sa de o popularitate extraordinară, în limba rusă s-a tradus încă din 1897, imediat ce a apărut opera integrală în volum. Curând s-a tradus în limba germană și în alte limbi; popularitatea aceasta a rămas neștirbită până astăzi. Între cele două războaie, opera a fost prețuită, dar nu fără rezerve. Criticii catolici au condamnat Faraonul cu toată strășnicia. Edificatoare e, sub acest raport, judecata lui Czeslaw Lechicki, pentru care romanul e abia „tolerabil”, „nu atrage”, personajele sunt descrise caricatural, lectura e dificilă și „lipsită de atracție emoțională”. Era limpede că romanul egiptean țintea în obscurantismul clerical.

Nu cu mult înainte, în Emancipatele, tratând rolul femeii în societatea modernă, Prus atrăsese discret atenția asupra influenței nocive a educației religioase în rândurile tineretului polon. Eroina Emancipatelor, Madzia, se călugărește, și aceasta face ca deznodământul romanului să ne apară deprimant. Nu e locul aici să analizăm perspectivele pe care, totuși, le deschide finalul Emancipatelor, dar fapt e că ceea ce abia e schițat în aventura tragică a Madziei e accentuat viguros în Faraonul. Prus a militat toată viața, consecvent, contra resemnării predicate maselor de către cler, și Faraonul rămâne o energică afirmare a acestei atitudini.

Prețuirea justă, exhaustivă, cu recunoașterea exactă a lipsurilor sale s-a acordat romanului abia după 1945. În cadrul reconsiderării romanului istoric pe baza criticii literare marxiste, a criteriilor riguros științifice, s-a reluat întreaga problematică a genului, caracterizându-se esența lui și definitivându-i-se sarcinile.

Ca metodă de lucru, Prus a folosit procedeele scriitorului modern în alcătuirea romanului său istoric realist: materialul fabulativ l-a cules din izvoare directe, iar ceea ce nu se cunoștea la vremea aceea a recompus pe bază de analogie, de situații similare, de ipoteze verosimile. De aceea, nu fără dreptate, Faraonul a fost pus alături de Petru I al lui Alexei Tolstoi și de Tinerețea și sfârșitul lui Henric al IV-lea al lui Heinrich Mann.

Prus a abordat critic materialul istoric, în urma unor adânci și documentate meditații asupra marilor probleme ale societății sclavagiste, reconstituite fidel și plastic, tratate în așa fel, încât să depășească rama strict istorică și să atingă o problematică general-umană, de interes actual și în vremea lui.

Prus a verificat cadrul și anecdotica romanului său istoric printr-o problematică cu puternic ecou în contemporaneitate, izbutind astfel să-i pasioneze pe cititori, să-i îndemne a cugeta la marile probleme ale vieții.

Sub acest raport, lectura atentă a Faraonului lui Prus va oferi, desigur, maselor de cititori un fericit prilej de meditație și o aleasă desfătare artistică.

Editura pentru Literatură Universală

Prima parte

Capitolul I

Pe vremea când Ramses al XII-lea se afla în cel de-al treizeci și treilea an al fericitei sale domnii, au avut loc în Egipt două ceremonii, care au umplut inimile drept credincioșilor săi locuitori de bucurie și mândrie.

În luna Mehir, adică în decembrie, fusese readusă la Teba{1}, încărcată de daruri scumpe, statuia zeului Honsu{2}, care timp de trei ani și nouă luni fusese purtată prin țara Buhten{3}, unde o însănătoșise pe Bent-res, fiica regelui, și alungase duhurile rele nu numai din sânul familiei regale, dar chiar și din cetatea Buhten.

Iar în luna Farmuti, adică în februarie, Mer-amen-Ramses al XII-lea, domnul Egiptului de Sus și de Jos{4}, stăpânul Feniciei și al altor nouă popoare, după ce a stat la sfat cu zeii, al căror egal era, l-a numit drept erpatru al său, adică moștenitor al tronului, pe Ham-semmerer-amen-Ramses, fiul său, în vârstă de douăzeci de ani.

Alegerea aceasta a stârnit o nesfârșită bucurie în rândurile cucernicilor preoți, ale nomarhilor{5} destoinici, ale vitezei armate, ale poporului supus, cât și în rândurile tuturor celor care trăiau pe pământul egiptean. Căci fiii mai vârstnici ai faraonului, născuți de o prințesă hitită{6}, căzuseră pradă duhurilor rele, ca urmare a unor vrăji tainice. Unul, în vârstă de douăzeci și șapte de ani, dogise de cum ajunsese major, al doilea își tăiase vinele și murise, iar al treilea, căzând în patima băuturii, își pierduse mințile și, închipuindu-și că e maimuță, sta cocoțat de dimineața până seara printre ramurile copacilor.

În schimb, Ramses, cel de al patrulea fiu, născut de regina Nikotris, fiica marelui preot Amenhotep, era vânjos ca boul Apis{7}, îndrăzneț ca un leu și la fel de înțelept ca un preot. Îi plăcuse să stea printre militari din copilărie și, încă de pe vremea când nu era prinț moștenitor obișnuia să spună:

— Dacă zeii, în loc de mezin al regelui, m-ar fi făcut faraon, aș fi cucerit, ca și Ramses cel Mare{8}, nouă popoare despre care nimeni n-a auzit încă pomenindu-se în Egipt, aș fi înălțat un templu mai cuprinzător decât toată Teba și mi-aș fi construit o piramidă, pe lângă care cea a lui Keops ar fi fost ca o ramură de trandafir față de un falnic palmier…

Obținând mult-doritul titlu de erpatru, tânărul prinț se rugă de tatăl său să fie numit căpetenia steagului de oaste Memfi. Dar preamăritul Ramses al XII-lea, sfătuindu-se cu zeii – al căror egal era – răspunse că-i va împlini voia numai dacă va dovedi, ca un adevărat moștenitor al tronului ce se afla, că e în stare să conducă, în luptă, o oaste întreagă.

Sfatul adunat în scopul acesta sub conducerea sfetnicului împăratului pentru treburile oștirii, Sem-amen-Herhor, mare preot al celui mai mare dintre templele închinate la Teba lui Amon{9}, hotărî ca la jumătatea lunii Misori, adică la începutul lunii iunie, moștenitorul tronului să strângă cele zece steaguri de oaste aflate de-a lungul drumului ce leagă orașul Memfis de portul Pi-Uto, din golful Sebenitos.

Cu această oaste de zece mii de ostași, pregătită pentru luptă, înzestrată cu mașini de război și cu cele de trebuință unei expediții, moștenitorul să se îndrepte spre răsărit, pe drumul ce leagă Memfisul de Chet, către granița ținutului Gosen și a deșertului egiptean.

În acest timp, Nitager, căpetenia oastei care păzea porțile Egiptului de năvălirea popoarelor asiatice, să pornească dinspre Lacurile Amare împotriva lui Ramses.

Cele două armate, asiatică și apuseană, se vor întâlni în împrejurimile orașului Pi-Bailos, în pustiu, astfel ca vrednicii agricultori ai ținutului Gosen să nu fie împiedicați în îndeletnicirile lor.

Moștenitorul tronului va fi socotit învingător dacă, fără ca Nitager să i-o fi luat înainte, va izbuti să-și adune toate oștile și să le rânduiască în poziție de luptă, în întâmpinarea inamicului. În tabăra prințului Ramses se va afla însuși prea-cinstitul Herhor, sfetnicul împăratului pentru treburile oștirii, care îl va încunoștința pe faraon despre desfășurarea luptelor.

Hotarul ținutului Gosen, ca și al deșertului, era format din două căi de comunicație, dintre care una era canalul de transporturi Memfis – lacul Timrah, iar cealaltă – șoseaua. Canalul aparținea ținutului Gosen, în timp ce șoseaua atingea chiar deșertul, înconjurat astfel în semicerc de cele două artere. De pe șosea se vedea canalul aproape în toată întinderea lui.

Aceste iscusite hotare, statornicite de mâna omului, despărțeau între ele două ținuturi cu totul deosebite unul de altul. Ținutul Gosen, cu toate colinele lui, nu era decât un șes, în timp ce deșertul era alcătuit din înălțimi calcaroase și văi nisipoase. Ținutul Gosen părea o nesfârșită tablă de șah ale cărei pătrățele verzi și galbene își împrumutau coloritul de la grânele și palmierii ce creșteau de-a lungul haturilor; în timp ce pe nisipul roșcat al deșertului, ca și pe crestele lui albe, fâșiile înverzite ori oazele, cu copaci și tufe, păreau umbrele unor drumeți rătăciți.

Pe rodnicul șes al ținutului Gosen apărea, pe neașteptate, de după fiecare deal, câte o pădurice umbroasă de salcâmi, sicomori și tamarini, ce semănau de departe cu teii noștri; printre ele se pitulau palatele cu porticurile lor rotunde și cu coloanele pitice, sau colibele galbene de lut ale țăranilor. Uneori, lângă pădurice, răsărea chiar câte un orășel alb, cu acoperișurile caselor drepte sau, de dincolo de copaci, se înălțau, grele, porțile piramidale ale templelor – ca niște stânci cu pereții apropiați, împestrițate cu semne ciudate.

În deșert, după primul șir de dealuri sărace în verdeață, se profilau podișuri sterpe, acoperite ici-colo cu colțuri de stâncă.

Părea că sătul de atâta belșug, ținutul apusean zvârlea cu dărnicie princiară verdeață și flori, de cealaltă parte a canalului; deșertul însă, veșnic flămând, le înghițea în anul următor, prefăcându-le în cenușă.

Puținătatea vegetației, alungată pe stânci și pe nisipuri, se mai păstra și în locurile joase, unde, cu ajutorul șanțurilor săpate pe marginea șoselei, se putea trage apă din canal. În apropiere de șosea, oazele ascunse printre podișurile pleșuve, unde creștea orzul și grâul, vița de vie, palmierii și tamarinii, sorbeau doar rouă cerească. Prin locurile acestea pustii trăiau familii singuratice care, întâlnindu-se în târg, la Pi-Bailos, nici nu știau măcar, uneori, că sunt vecine.

La 16 Misori adunarea trupelor era aproape terminată. Cele nouă cete ale lui Ramses și o parte a mașinilor de război, care urmau să oprească unitățile asiatice ale lui Nitager, erau strânse într-o tabără care se afla ceva mai sus de orașul Pi-Bailos.

Mișcarea trupelor era condusă de însuși moștenitorul tronului. Alcătuise două linii de cercetași, dintre care cea mai înaintată avea rostul să urmărească mișcările inamicului, iar cea mai apropiată – să-i ferească oștirea de orice atac, atât de lesnicios într-un ținut plin de dealuri și prăpăstii. Vreme de-o săptămână el însuși vizitase și cercetase cetele ce se înșiruiau pe felurite drumuri, controlând cu multă băgare de seamă dacă soldații aveau arme bune și îmbrăcăminte călduroasă pentru noapte, ori dacă în tabere se afla o cantitate îndestulătoare de pesmeți, carne și pește uscat. Tot el poruncise ca soțiile, copiii și sclavii oștenilor, care se îndreptau și ei spre granița răsăriteană, să fie transportați pe canal, lucru care avu drept urmare atât micșorarea numărului taberelor, cât și mai lesnicioasa mișcare a armatei propriu-zise.

Căpeteniile militare mai vârstnice admirau priceperea, însuflețirea și chibzuință erpatrului, dar mai presus de toate munca și simplitatea lui. Garda personală, cortul princiar, carele și lecticile le lăsase la Memfis, iar el, în simplă îmbrăcăminte de ofițer, alerga călare, după moda asiriană, de la o ceată la alta, însoțit numai de doi aghiotanți. De aceea, adunarea corpului propriu-zis se făcu foarte grabnic, oastea ridicându-și tabăra lângă Pi-Bailos la timpul hotărât.

Nu tot așa merseră însă lucrurile cu statul său major, cu corpul de oaste grecesc și cu cele câteva mașini de război ce-l însoțeau. Adunat la Memfis, statul major avea de străbătut drumul cel mai scurt; deci, a pornit ultimul, urmat de o escortă uriașă. Aproape fiecare ofițer, erau doar odrasle de neam mare, avea o lectică și patru negri, un car de război cu două roți, un cort bine înzestrat și o mulțime de sipete cu îmbrăcăminte și hrană, precum și vase pline cu bere și vin. Pe deasupra mai erau însoțiți și de o trupă numeroasă de cântărețe și dansatoare care, socotindu-se drept înalte doamne, aveau fiecare câte o lectică și un car tras de o pereche, dacă nu chiar de două perechi de boi.

Când în cele din urmă porni din Memfis, caravana aceasta ocupa pe șosea mai mult loc decât toată oștirea lui Ramses. Și se mișca atât de încet, încât mașinile de război, lăsate la urmă, porniră cu o zi mai târziu decât fusese hotărât. Pe deasupra, când văzură deșertul, de altfel departe de a fi înspăimântător în locul acela, cântărețele și dansatoarele începură să tremure de frică și să plângă, așa că, pentru a le potoli, a trebuit să se grăbească popasul de noapte, să se ridice corturile, și să se pregătească spectacolul, după care urmă un ospăț. Petrecerea aceasta în toiul nopții răcoroase, sub cerul înstelat și în mijlocul naturii sălbatice, plăcu atât de mult dansatoarelor și cântărețelor, încât mărturisiră că de-aci înainte vor da reprezentații numai în deșert.

Între timp moștenitorul, aflând pe drum despre isprăvile statului major, poruncise să se grăbească înaintarea, iar femeile să fie trimise neîntârziat înapoi, în oraș.

Pe lângă statul-major se afla și prea-cinstitul Herhor, căpetenia oștilor, dar numai în calitate de privitor. Nu era înconjurat de cântărețe, dar nici nu-i ținea de rău pe ceilalți. Poruncise să-i fie dusă lectica în fruntea coloanei și, purtat astfel, înainta sau stătea pe loc să se mai odihnească sub adierea unui evantai enorm, cu care-l răcorea aghiotantul.

Prea-cinstitul Herhor era un om trecut de patruzeci de ani, și bine zidit. Închis în sine, rar scotea câte un cuvânt, și tot atât de rar se uita la oameni pe sub pleoapele plecate. Ca orice egiptean avea mâinile și picioarele fără podoabe iar pieptul descoperit. În picioare purta sandale, șoldurile le avea prinse într-o cingătoare, ce se termina în față într-un fel de șorț cu dungi albastre și albe. Fiind preot, își rădea barba și părul, purtând atârnată pe umărul stâng o piele de panteră. Iar ca ostaș, avea capul acoperit cu micul coif al gărzii imperiale de sub care îi flutura pe grumaji o năframă vărgată tot cu alb și albastru. La gât avea un lanț de aur împletit în trei, iar pe partea stângă a pieptului, aproape sub braț, o spadă scurtă, vârâtă într-o teacă scumpă. Lectica lui, purtată de șase sclavi negri, era mereu însoțită de trei oameni: unul purta evantaiul, al doilea o secure, semn al rangului său ostășesc, iar al treilea – lada cu papirusuri. Acesta din urmă era Pentuer, preot și scrib al marelui sfetnic, un ascet uscățiv care nu-și acoperea capul ras nici pe cea mai grozavă arșiță. Se trăgea din popor, dar datorită calităților lui neobișnuite avea un rol însemnat în stat.

Cu toate că Herhor, cu slujitorii săi, se afla în fruntea coloanei statului major și cu toate că nu se amesteca la manevrele trupelor, nu s-ar fi putut câtuși de puțin spune că nu știa ce se petrece în jur. La fiecare ceas, uneori la fiecare jumătate de ceas, se apropia de lectica marelui sfetnic fie un preot de rând, o simplă „slugă a zeului”, fie un soldat hoinar, fie un precupeț sau un sclav, care, prefăcându-se că trece din întâmplare pe lângă tăcutul alai al marelui om, arunca din mers câte o vorbă. Uneori, vorba aceasta era însemnată de Pentuer, dar de cele mai multe ori și-o întipărea în minte, căci avea o memorie neobișnuită.

Nimeni din mulțimea gălăgioasă a statului major nu lua în seamă lucrurile acestea. Ca niște odrasle de neam mare ce se aflau, erau mult prea prinși cu nesfârșitul lor du-te-vino, cu pălăvrăgeli zgomotoase ori cu cântul, pentru a mai lua aminte la cei care se apropiau de marele sfetnic, mai ales că o sumedenie de oameni forfoteau necontenit de-a lungul șoselei.

La 15 Misori, convoiul statului major, împreună cu marele Herhor, petrecură noaptea sub cerul liber, la o depărtare de o leghe de oștile ce-și ocupaseră poziția de luptă, de-a curmezișul șoselei, dincolo de orașul Pi-Bailos.

Înainte de ora unu dimineața, ce corespunde la noi orei șase, dunele pustiului se înveșmântară într-o mantie violetă. Din spatele lor, soarele își ridica pleoapa. Ținutul Gosen era inundat de purpuriul razelor, în timp ce orășelele, templele, palatele celor avuți și colibele țăranilor păreau că sunt scântei și flăcări, aprinse pentru o clipă în marea de verdeață.

În scurtă vreme, spre apus, zarea fu inundată de o culoare aurie, de parcă toată verdeața ținutului Gosen ar fi fost cuprinsă într-un văl de aur, iar prin nenumăratele canale s-ar fi scurs în loc de apă, argint topit. Dunele pustiului se făcură și mai violete, aruncând peste nisipuri umbre lungi, iar peste roadele pământului dâre întunecoase.

Străjile, rânduite de-a lungul șoselei, puteau vedea ca-n palmă câmpiile presărate cu palmieri de dincolo de canal. Pe cele verzi creșteau inul, grâul, trifoiul; pe cele aurii se cocea orzul dintr-a doua însămânțare.

Din colibele pitulate printre copaci, începură să iasă la lucru felahii, aproape goi, cu pielea arămie, purtând drept orice îmbrăcăminte un fel de șorț prins de șolduri și o tichie pe cap. Unii se îndreptau spre canale ca să le curețe de mâl, ori să scoată apă și să ude ogoarele cu ajutorul șadufelor{10}. Alții, risipiți printre copaci, culegeau smochine și struguri copți. Tot pe acolo mișunau și o droaie de copii goi și femei îmbrăcate în cămăși albe, galbene sau roșii, fără mâneci. De jur împrejur forfota era în toi. Din înaltul cerului păsările de pradă se năpusteau după porumbei și coțofene. De-a lungul canalului se legănau, scârțâind, cumpenele fântânilor cu gălețile lor pline cu apă, în timp ce oamenii care culegeau fructe răsăreau și piereau în frunzișul pomilor, ca niște fluturi minunați. În deșert, pe șosea, era un adevărat furnicar de oști și de care pline cu toate cele de trebuință. Trecu un pâlc de călăreți înarmat cu lănci. După el mărșăluiră arcașii, cu tichii și încinși cu șorțuri, ținând în mână arcurile, pe spate tolba cu săgeți, iar la șoldul drept satire late. Arcașii erau însoțiți de prăștieri care purtau pe lângă tolbele cu proiectile și niște spade scurte.

În urma lor, la o sută de pași, mergeau două mici pâlcuri de pedestrași: unul înarmat cu lăncii, celălalt cu topoare. Și unii și alții purtau paveze dreptunghiulare, pieptare groase, ca un fel de zale, și tichii cu năframe, ce le fereau grumajii de arșiță. Dungile albastre și albe, ori galbene și negre ale tichiilor și pieptarelor îi făceau pe soldați să semene cu niște bondari uriași.

După întâia strajă, înconjurată de alaiul purtătorilor de topoare, venea lectica lui Herhor, iar după ea, cu chivere și platoșe de aramă, pâlcurile grecești ale căror pași ritmici sunau ca niște ciocane grele. Din spate se auzeau scârțâitul carelor, răgetul vitelor și strigătele cărăușilor. Pe marginea șoselei se strecura într-o lectică spânzurată între doi măgăruși un negustor fenician bărbos. Deasupra tuturor stăruiau nori aurii de praf și arșița.

Deodată, sosind în galop, un oștean din avangardă îl înștiința pe Herhor că se apropie moștenitorul tronului. Prea-cinstitul bărbat coborî din lectică și, în aceeași clipă, se ivi pe șosea un grup de călăreți care săriră din șa. Apoi Herhor și unul dintre călăreți îndreptându-se unul spre celălalt și oprindu-se la o depărtare de câțiva pași se închinară unul în fața celuilalt.

— Te salut, fiu al faraonului, să trăiești veșnic! zise marele sfetnic.

— Te salut și să trăiești ani mulți, mărite preot, răspunse moștenitorul, adăugând numaidecât: înaintați atât de agale, de parcă ați avea picioarele frânte, iar Nitager va fi cel mult peste două ore în fața armatei noastre.

— Ai spus adevărul. Convoiul statului major înaintează ca melcul.

— Mi-a mai spus Eunana, și Ramses arătă cu mâna spre ofițerul care stătea la spatele lui, încărcat cu amulete, că n-ați trimis nici măcar iscoade în trecători, deși este știut că în cazul unui război adevărat, dușmanul v-ar fi putut ataca și de-acolo.

— Eu nu comand ci numai bag de seamă, răspunse calm marele sfetnic.

— Dar Patrokles ce face?

— Patrokles, cu pâlcurile lui grecești, escortează mașinile de război.

— Dar Tutmozis, ruda și aghiotantul meu?

— Se pare că doarme încă.

Ramses, supărat, izbi cu piciorul în pământ și tăcu. Era un tânăr frumos, cu obrazul aproape ca de femeie, căruia mânia și bronzul pielii îi dădeau un farmec și mai mare. Purta un pieptar strâns pe trup, în dungi albastre și albe, iar sub chivără o năframă vrâstată la fel, la gât avea un lanț de aur iar sub brațul stâng un paloș de preț.

— Văd, zise el, că numai tu, Eunana, ai grijă de cinstea mea.

Ofițerul încărcat cu amulete se înclină până la pământ.

— Tutmozis e un trândav, zise moștenitorul. Întoarce-te, Eunana, la postul tău. Cel puțin avangarda să aibă o căpetenie. Apoi, privindu-și suita ce răsărise ca din pământ, înconjurându-l, adăugă: Să mi se aducă lectica. Sunt trudit ca un pietrar.

— Zeii pot, oare, osteni? șopti Eunana care mai întârzia încă la spatele lui.

— Du-te la postul tău! spuse Ramses.

— Poate că-mi vei porunci, chip al lunii, să cercetez măcar acum trecătorile? întrebă încet oșteanul. Te rog, poruncește-mi, căci oriunde aș fi, inima mea aleargă spre tine, să-ți ghicească voința și s-o împlinească.

— Știu că tu le bagi de seamă pe toate, răspunse Ramses. Acum du-te și vezi să nu-ți scape nimic.

— Mărite preot, i se adresă Eunana lui Herhor, îți ofer umilele mele servicii.

De abia plecase Eunana când, la coada coloanei în marș, se iscă o zarvă nemaipomenită. Căutau cu toții lectica moștenitorului, care nu era nicăieri. În schimb apăru, dându-i la o parte pe soldații greci, un tânăr cu o înfățișare ciudată. Purta o cămașă de mătase, o cingătoare bogat brodată și o eșarfă de aur pe umăr. Mai presus de orice, te izbea peruca lui enormă, alcătuită dintr-o mulțime de bucle, și bărbuța lui falsă, asemenea cozii unei pisici.

Tânărul era Tutmozis, cel mai elegant bărbat din Memfis, care chiar și în toiul marșului se împopoțona și se pomăda.

— Te salut, Ramses! strigă el, dându-i în lături pe ofițeri. Închipuie-ți că ți s-a rătăcit lectica pe undeva: va trebui să te urci într-a mea, care, ce-i drept, nu-i vrednică de tine, dar nici prea rea nu-i.

— Sunt supărat pe tine, răspunse prințul. Dormi, în loc să veghezi asupra oastei.

Mirat, spilcuitul Tutmozis se opri.

— Eu dorm? strigă el. Să i se usuce limba celui care ți-a spus o asemenea minciună. Știind că vii, mă îmbrac de-un ceas, pregătindu-ți baia și parfumurile…

— Și în timpul ăsta oamenii înaintează în neorânduială.

— Trebuie oare să mă aflu eu în fruntea unei armate în care se află înaltul ei conducător, Herhor și o căpetenie ca Patrokles?

Moștenitorul tăcu. Între timp, apropiindu-se de el, Tutmozis îi șopti:

— Ia uită-te cum arăți, fiu al faraonului! Fără perucă! Părul și veșmintele ți-s pline de praf, iar pielea neagră și crăpată, ca pământul în miezul verii! Prea-onorata regină-mamă m-ar alunga de la curte, de-ar vedea una ca asta…

— Sunt obosit numai.

— Urcă-te în lectică! Acolo sunt cununi proaspete de trandafiri, păsări fripte și un ulcior cu vin de Cipru. Am adus-o, adăugă el în șoaptă, și pe Senura în tabără…

— E-aici? întrebă prințul. Și ochii strălucitori i se încețoșară pentru o clipă.

— Armata poate înainta mai departe, zise Tutmozis, iar noi o vom aștepta aici.

Ramses tresări.

— Lasă-mă, nu mă ispiti! Știi bine ca peste două ore începe bătălia…

— Ce mai bătălie!

— Sau cel puțin hotărârea prin care urmează să fiu numit conducător al oștirii.

— Fleacuri! spuse spilcuitul Tutmozis. Pot să jur că încă de ieri Herhor i-a trimis o înștiințare prea-măritului faraon, rugându-l să-ți încredințeze corpul Memfi.

— N-are a face! Astăzi nu sunt în stare să mă gândesc la altceva decât la oaste.

— Ce groaznică-i patima asta a ta pentru război! Hm! Să nu te speli cu lunile, și într-o bună zi să pieri… Brrr! Dacă ai vedea-o în schimb pe Senura… Numai să te uiți la ea…

— Tocmai de asta nici nu vreau s-o văd, răspunse Ramses cu hotărâre.

În timp ce din spatele rândurilor grecești opt oșteni aduceau pentru moștenitor imensa lectică a lui Tutmozis, dinspre avangardă se apropie în goană un călăreț. Alunecă de pe cal și se porni să alerge atât de repede, încât îi zăngăniră pe piept efigiile zeilor și tăblițele cu numele lor. Era Eunana, cuprins de înfrigurare.

Își întoarseră cu toții capetele spre el, lucru ce-i făcu plăcere.

— Erpatre, glas al cerului! strigă el, înclinându-se în fața lui Ramses. Când, ascultându-ți porunca divină, am pornit în fruntea oștirii, cercetând cu luare-aminte tot ce se petrecea în jur, am zărit pe șosea doi cărăbuși minunați. Fiecare din insectele acestea sfinte împingeau în fața lor, de-a curmezișul drumului, către nisipuri, un cocoloș de lut{11}…

— Ei și? îl întrerupse moștenitorul.

— Se înțelege, continuă Eunana, trăgând cu ochiul la Herhor, că așa cum poruncește legea divină, eu și oamenii mei, închinându-ne imaginilor de aur ale soarelui, am oprit înaintarea oștilor. Semnul prevestitor era atât de limpede, încât fără poruncă niciunul dintre noi nu s-ar fi încumetat să pășească mai departe.

— Văd că ești un egiptean cu adevărat evlavios, cu toate că trăsăturile feței tale sunt hitite, rosti prea-cinstitul Herhor și, întorcându-se spre câțiva dregători care stăteau mai aproape, adăugă: Nu vom merge mai departe, pe șosea, căci am putea să strivim sacrele vietăți. Ascultă Pentuer, am putea oare să ocolim șoseaua prin trecătoarea aceea de la dreapta?

— Da, răspunse scribul. Trecătoarea are o lungime de o milă și iese din nou pe șosea, aproape în fața orașului Pi-Bailos.

— Ce pierdere de timp! zise moștenitorul, mânios.

— Aș jura că nu-i vorba de niște cărăbuși, ci de duhurile cămătarilor mei fenicieni, glumi spilcuitul Tutmozis. Morți fiind și nemaiputându-și recăpăta banii, mă silesc, drept pedeapsă, să umblu prin pustiu.

Suita prințului aștepta cu neliniște hotărârea ce avea să se ia. Ramses i se adresă deci lui Herhor:

— Ce crezi despre toate acestea, mărite preot?

— Uită-te la ofițeri, răspunse preotul, și vei înțelege că trebuie să mergem prin trecătoare.

Atunci ieși în față Patrokles, căpetenia grecilor, și-i spuse moștenitorului:

— Dacă îngădui, prințul meu, grecii vor înainta mai departe pe șosea. Oștenii noștri nu se tem de cărăbuși.

— Oștenii voștri nu se tem nici de mormintele faraonilor, răspunse marele sfetnic, cu toate că locurile acelea nu-s prea sigure, de vreme ce nimeni nu s-a întors încă de pe-acolo.

Tulburat, grecul se retrase în rândurile suitei.

— Recunoaște, mărite preot, șopti moștenitorul peste măsură de mânios, că o astfel de piedică n-ar putea opri nici pașii unui măgar.

— Tocmai de aceea un măgar nu va fi niciodată faraon, răspunse ministrul, liniștit.

— În cazul acesta, înălțimea-ta va conduce oastea prin trecătoare, strigă Ramses. Eu nu mă pricep la tactica preoțească și, de altfel, trebuie să mă și odihnesc. Hai cu mine, îi zise apoi lui Tutmozis, îndreptându-se spre colinele pleșuve.

Capitolul II

Prea-cinstitul Herhor porunci de îndată aghiotantului care purta securea să ia el comanda avangărzii, în locul lui Eunana. Apoi ordonă ca mașinile pentru aruncarea pietrelor să fie coborâte de pe șosea în trecătoare, soldații greci urmând să le înlesnească mersul prin locurile grele. Iar toate carele și lecticile ofițerilor din suită să pornească la urmă. După ce Herhor dădu aceste porunci, aghiotantul care purta evantaiul se apropie de Pentuer și-i șopti:

— Cred că niciodată nu se va putea călători pe șoseaua asta…

— De ce? răspunse tânărul preot. De vreme ce două din sacrele vietăți ne-au aținut calea, nu se cuvine să mergem mai departe. S-ar putea întâmpla o nenorocire.

— Nenorocirea s-a întâmplat și așa. N-ai băgat de seamă că prințul Ramses s-a supărat pe marele Herhor? Iar stăpânul nostru nu-i omul care să uite ușor…

— Nu s-a mâniat prințul pe stăpânul nostru, ci stăpânul nostru pe prinț, certându-l, răspunse Pentuer. Și bine a făcut. Fiindcă tânărului prinț, încă de pe acuma i se pare că va fi al doilea Menes.

— Sau poate Ramses cel Mare? zise aghiotantul.

— Ramses cel Mare asculta poruncile zeilor și de aceea are în toate templele inscripții pline de laudă. În schimb Menes, primul faraon al Egiptului, a încălcat obiceiurile vechi și numai datorită blândeții părintești a preoților numele lui n-a fost uitat. Deși eu unul n-aș da niciun uten de aramă, pe faptul că mumia lui Menes ar exista.

— Tu, Pentuer, zise aghiotantul, ești un om înțelept, deci înțelegi că pentru noi e totuna dacă avem zece stăpâni sau unsprezece…

— Dar pentru popor nu e totuna dacă în fiecare an scoate un munte de aur pentru preoți sau doi munți de aur, unul pentru preoțime și altul pentru faraon, răspunse Pentuer, și ochii îi scăpărară.

— Te gândești la lucruri primejdioase, șopti aghiotantul.

— Dar tu de câte ori n-ai fost amărât văzând risipa fără de margini în care trăiesc faraonii și nomarhii? întrebă preotul, mirat.

— Mai încet! Mai încet! Vom mai vorbi noi altădată despre asta, nu acum.

Cu tot nisipul, mașinile de război cărora li se mai adăugaseră câte doi boi alunecau mai repede în deșert decât pe șosea. Lângă prima mașină mergea Eunana, necăjit și întrebându-se de ce-i luase Herhor comanda avangărzii. Voia oare să-i încredințeze vreun post mai înalt? Gândindu-se deci la noua sa carieră și poate pentru a-și înăbuși temerile ce-l frământau, puse mâna pe un drug și, acolo unde nisipul era mai adânc, sprijinea balistele{12}, sau, prin strigăte, îi zorea pe greci, care însă nu-l prea luau în seamă.

De mai bine de jumătate de oră convoiul înainta prin trecătoarea plină de cotituri, cu pereții goi și abrupți, când avangarda se opri din nou. În locul acela se afla o altă trecătoare, ce se încrucișa cu prima și prin mijlocul căreia trecea un canal destul de larg.

Soldatul trimis la Herhor cu vestea despre noua piedică aduse porunca de a se astupa canalul de îndată.

Cam o sută de soldați greci, cu târnăcoape și lopeți, se apucară de lucru. Unii sfărâmau stâncile, iar alții le aruncau în șanț acoperindu-le cu nisip.

Tocmai atunci se ivi din fundul trecătorii un om, purtând un târnăcop ce avea forma unui gât de cocostârc iar vârful ca un cioc. Era un țăran egiptean, bătrân și cu totul gol. Cuprins de o nesfârșită uimire, privi o clipă munca soldaților, apoi se repezi deodată la ei, strigând:

— Ce faceți aici, păgânilor, nu vedeți că ăsta-i un canal?

— Dar tu cum de cutezi să-i ocărăști pe ostașii luminăției-sale? îl întrebă Eunana, care tocmai răsărise și el acolo.

— Văd că ești egiptean și nu pari om de rând, spuse țăranul, am să-ți răspund deci. Canalul ăsta e al unui om mare: îngrijitorul moșiei scribului celui care poartă evantaiul prea-cinstitului nomarh din Memfis. Băgați bine de seamă să nu cadă năpasta pe capul vostru!

— Vedeți-vă de treabă, zise Eunana, adresându-se pe un ton protector soldaților greci care începuseră să caște gura la țăranul ale cărui vorbe nu le înțelegeau, dar al cărui ton îi pusese pe gânduri.

— Ia te uită cum astupă canalul mai departe, zise țăranul tot mai înspăimântat. Va fi vai de voi, câinilor! strigă el, repezindu-se la unul dintre soldați cu târnăcopul.

Grecul îi smulse unealta și-l lovi peste dinți, încât pe bătrân îl năpădi sângele pe gură. Apoi continuă să zvârle nisip în canal. Țăranul, amețit de lovitură, își pierdu curajul și începu să se roage:

— Fie-ți milă, zise el. Canalul ăsta l-am săpat eu cu mâinile mele, timp de zece ani, noaptea și în zilele de sărbătoare! Stăpânul mi-a făgăduit, dacă voi izbuti să aduc apa până în valea asta, că-mi va da supravegherea canalului, a cincea parte din recoltă și libertatea. Auziți? Libertatea, mie și celor trei copii ai mei! O, zeilor! își ridică brațele spre cer și din nou i se adresă lui Eunana: Tu, stăpâne, îmi vei da ascultare… Timp de zece ani de zile m-am strecurat în această trecătoare primejdioasă, pe când ceilalți mergeau la târg, la petreceri ori la procesiuni sfinte. Nu mă duceam nici la mormântul mamei, stăteam aici și săpam… Uitasem de cei morți, numai ca mie și copiilor mei să ni se dea libertatea și pământul, cu o zi măcar înainte de moarte… O, zeilor, fi-ți-mi voi martori și spuneți de câte ori nu m-au apucat aici zorile! De câte ori n-am auzit aici urletul sfâșietor al hienei și am văzut ochii verzi ai lupilor! Dar tot n-am fugit, căci unde aș fi putut fugi, nefericitul de mine, când de pe fiecare cărare mă pândea primejdia, iar de canalul ăsta mă țintuia dorința de libertate? O dată, acolo, după spărtura aceea, mi-a ieșit în față un leu, regele tuturor animalelor. Târnăcopul mi-a căzut din mâini. Am îngenuncheat în fața lui și așa cum mă vezi i-am spus vorbele astea: „Stăpâne! Vei avea oare poftă să mă mănânci? nu sunt decât un sclav!…” Și leul hrăpăreț se milostivi de mine. Tot așa m-a ocolit și lupul. Chiar și liliecii cei vicleni mi-au cruțat sărmanul cap, iar tu… un egiptean… Țăranul tăcu; văzuse cum se apropie alaiul marelui Herhor. După evantai înțelese că trebuie să fie cineva de rang mare, iar după blana de panteră, că e preot. Se repezi deci spre el, îngenunche și își lipi capul de nisip.

— Ce vrei, omule? întrebă preotul.

— „Lumină a soarelui, ascultă-mă! strigă țăranul. Îți urez să nu se abată nenorocirea în casa ta, nici năpasta să nu cadă pe capul tău! Faptele tale să nu se irosească, iar șuvoiul să nu te înghită, când ai să treci Nilul, pe celălalt mal”{13}

— Te întreb ce vrei? repetă Herhor.

— „Stăpâne milostiv, grăi țăranul, căpetenie destoinică, tu care stârpești minciuna și dai naștere adevărului… Tu care ești părintele sărmanului, soțul văduvei, veșmântul celui fără mamă… Îngăduie-mi să-ți pot rosti numele ca pe o lege dreaptă a țării… Apropie-te de cuvintele gurii mele… Ascultă-mă și fă dreptate tu, cel mai înțelept dintre înțelepți…”{14}

— Vrea să nu fie astupat șanțul, zise Eunana.

Marele sfetnic dădu din umeri și se îndreptă spre canalul peste care se aruncase un podeț. Atunci, desperat, țăranul îl apucă de picioare.

— Pleacă de-aici! strigă Herhor, dându-se înapoi, ca în fața unui șarpe veninos.

Pentuer își întoarse capul; fața lui suptă avea culoarea pământului. Eunana îl apucă însă pe țăran și-l strânse de grumaji, dar neputându-l desprinde de picioarele preotului, chemă soldații. După o clipă, Herhor era liber și trecea de cealaltă parte a șanțului, iar soldații îl duseră pe țăran, aproape pe sus, până la coada convoiului, cărându-i vreo câteva zeci de pumni. Subofițerii care purtau întotdeauna la ei nuiele de trestie, îi numărară și ei vreo câteva zeci de lovituri și, la urmă, îl aruncară la intrarea în trecătoare.

Bătut, sângerând și mai presus de toate înspăimântat, sărmanul om zăcu câteva clipe pe nisip, își șterse ochii și deodată, ridicându-se în picioare, începu să gonească spre șosea, strigând:

— Înghite-mă, pământ! Blestemată fie ziua în care am văzut lumina soarelui și noaptea când s-a spus: „S-a născut un om…” în hlamida dreptății nu-i niciun colțișor pentru robi. Și nici măcar zeii nu se mai uită la o astfel de făptură, care are mâini ca să muncească, ochi ca să plângă și spinare pentru nuiele. O, moarte, prefă-mi trupul în pulbere, pentru ca nici acolo, pe câmpiile lui Osiris{15}, să nu mă mai nasc rob a doua oară…

Capitolul III

Gâfâind de mânie, prințul Ramses urcă dealul urmat de Tutmozis. Peruca acestuia se răsucise, bărbuța falsă îi căzuse și o purta în mână. Dar, cu toată oboseala, obrazul său nu era palid fiind acoperit cu un strat de suliman.

În sfârșit prințul se opri pe culmea dealului. Dinspre trecătoare se auzea până la ei zarva ostașilor și huruitul balistelor care alunecau pe nisip. În față se întindea nesfârșitul șes al ținutului Gosen, scăldat în razele strălucitoare ale soarelui. Părea că nu-i pământ, ci un nor de aur, pe care fantezia cuiva zugrăvise un peisaj cu vopsele de smaragd, de argint, de rubin, de perle și topaze.

— Privește, îi strigă moștenitorul lui Tutmozis, întinzându-și mâna, acolo ar urma să fie țara mea, iar aici oastea mea… Și iată: acolo, cele mai înalte clădiri sunt palatele preoților, iar aici, căpetenia armatei este un preot! Poate cineva îndura una ca asta?

— Așa a fost întotdeauna, răspunse Tutmozis, uitându-se cu teamă în jur.

— Nu-i adevărat! Cunosc doar istoria țării, ascunsă ochilor voștri. Comandanți ai oștirii și stăpâni ai dregătorilor au fost numai faraonii care au știut să fie energici. Erau oameni care nu-și pierdeau zilele în rugăciuni și în jertfe, ci vedeau de treburile statului.

— Dacă asta-i dorința faraonului… zise Tutmozis.

— Nu poate fi dorința tatălui meu ca nomarhii să guverneze în capitalele lor după bunul lor plac, iar cârmuitorul Etiopiei să se socotească aproape egal cu regele regilor. Și nu poate dori tatăl meu ca armata lui să ocolească doi cărăbuși aurii pentru că Herhor e preot.

— E un mare conducător de oști, șopti Tutmozis, tot mai înspăimântat.

— Ce mai conducător! A bătut o mână de tâlhari libieni, care ar fi luat-o la sănătoasa numai la vederea pieptarelor soldaților egipteni. Dar privește ce fac vecinii noștri! Iudeea tărăgănează plata tributului și plătește tot mai puțin. Fenicienii cei vicleni își retrag în fiecare an câteva vase din flota noastră. La răsărit trebuie să ținem o armată uriașă împotriva hitiților, iar în jurul Babilonului și Ninivei e o fierbere ce s-a întins în toată Mesopotamia. Și care-i, la urma urmei, rezultatul cârmuirii preoților? Iată-l: în timp ce străbunicul meu avea un venit anual de 100 000 de talanți și o armată de 160 000 de ostași, tata n-are decât 50 000 de talanți și 120 000 de ostași. Și ce armată! De n-ar fi oastea grecească, ce menține disciplina așa cum câinele păzește oile, încă de pe acum soldații egipteni ar asculta numai de preoți, iar faraonul ar ajunge să însemne tot atât cât un prăpădit de nomarh.

— De unde știi tu toate astea? Cum de ți-au venit în minte? se miră Tutmozis.

— Nu mă trag oare și eu din casta preoților? Doar ei m-au dăscălit înainte de a fi moștenitor al tronului. O, când am să ajung faraon, după tatăl meu, căruia îi doresc să trăiască veșnic, am să le pun pe grumaji piciorul încălțat în sandale de oțel… Dar mai întâi voi pune mâna pe visteriile lor, totdeauna doldora – și care încă din timpul lui Ramses cel Mare au început să se mărească atât de mult, încât astăzi gem de aur și nici nu se pot asemui cu tezaurul faraonului.

— Vai ție! Vai ție! oftă Tutmozis. Gândurile tale ar apleca sub greutatea lor și dealul ăsta, dacă le-ar putea auzi și înțelege… Dar tu ce forțe ai? Ce ajutoare? Ce armată? Poporul întreg, condus de o castă puternică, se va ridica împotriva ta. Cine-ți va lua apărarea?

Prințul ascultă și rămase pe gânduri. La urmă răspunse:

— Armata…

— O mare parte din ea îi va urma pe preoți…

— Oastea grecească…

— Un butoi de apă în Nil.

— Dregătorii…

— Jumătate din ei le aparțin.

Ramses dădu trist din cap și tăcu.

Coborâră apoi pe o pantă pleșuvă și pietroasă, dinspre vârful dealului, în partea cealaltă. Tutmozis, care o luase înainte, îi strigă:

— Să-mi fi învăluit oare farmecele ochii? Privește, Ramses! Printre stâncile de-aici se ascunde un alt Egipt!

— Se vede că-i moșia vreunui preot care nu plătește dări, răspunse prințul cu amărăciune.

Jos, la picioarele lor, se întindea o vale bogată. În forma unei furci, ale cărei capete se pierdeau printre stânci. Pe unul din ele răsăreau colibele slugilor și frumoasa locuință a stăpânului sau a administratorului. Se vedeau palmieri, viță de vie, măslini, smochini cu rădăcinile în aer, chiparoși și chiar tineri baobabi. Prin mijloc sălta un fir de apă, iar printre coline, la depărtare de câteva sute de pași, se vedeau niște mici heleștee.

Coborând printre viile pline de ciorchini pârguiți, auziră un glas de femeie care chema, sau mai degrabă cânta pe un ton trist:

„Unde-mi ești, găinușă dragă? Spune, unde ești? M-ai părăsit tu, oare? Nu-ți dădeam eu apă proaspătă și boabe pe ales, din mâna mea, de se uitau sclavii cu jind la tine? Unde ești? Răspunde! Ia seama că te prinde noaptea și n-ai să nimerești acasă, unde te îngrijeam cu toții. Sau, poate, rotind prin deșert, uliul cel roșcat o să-ți sfâșie inimioara… Și-atunci, zadarnic îți vei chema stăpâna. Răspunde-mi dar! Altfel mă duc și-s supărată că după mine calea-ntoarsă vei face singurică și pe jos…”

Cântecul se auzea tot mai aproape de cei doi drumeți. Cântăreața era la câțiva pași de ei, când Tutmozis, înălțându-și capul printre tufe, strigă:

— Privește, Ramses, ce fată încântătoare!

Prințul, în loc să se uite, sări pe cărare și-i aținu calea. Era într-adevăr o fată frumoasă, cu trăsături grecești și cu pielea de culoarea fildeșului. De sub vălul ce-i acoperea capul ieșea un păr negru, imens, strâns într-un coc. Purta un veșmânt alb și lung pe care-l prindea într-o parte, cu anina; prin voalul transparent apăreau, ca două merișoare, sânii ei feciorelnici.

— Cine ești tu, fetițo? Strigă Ramses. Cutele amenințătoare îi dispăruseră de pe frunte, iar ochii îi scânteiau.

— O, Iehova! O, tată! strigă ea înspăimântată și se opri înlemnită, pe cărare. Cu încetul însă se liniști, iar ochii-i catifelați recăpătară lumina lor obișnuită, de blândă tristețe.

— De unde ai răsărit? îl întrebă ea pe Ramses cu o voce ușor tremurătoare. Văd că ești soldat, iar soldații n-au voie să pătrundă aici.

— De ce n-au voie?

— Pentru că moșia e-a marelui nostru stăpân, Sezofris.

— Așa, zise Ramses zâmbind.

— Nu râde, căci vei păli pe dată. Marele Sezofris e scribul lui Hair, cel care poartă evantaiul prea-cinstitului nomarh al Memfisului. Tatăl meu l-a văzut și a căzut cu fața la pământ înaintea lui…

— Ho! ho! ho! făcu Ramses continuând să râdă.

— Vorbele tale sunt foarte cutezătoare, zise fata, încruntându-se. Dacă pe chipul tău n-aș citi bunătatea, aș crede că ești un mercenar grec ori un tâlhar.

— Încă nu e, dar ar putea ajunge cândva cel mai mare dintre tâlhari, unul cum încă nu s-a mai văzut, zise spilcuitul Tutmozis, îndreptându-și peruca.

— Iar tu ești desigur un măscărici, răspunse fata, prinzând curaj. O, sunt chiar sigură că te-am văzut la bâlciul din Pi-Bailos, cum fermecai șerpii…

Cei doi tineri erau acum cât se poate de bine dispuși.

— Dar tu cine ești? o întrebă Ramses pe fată, apucând-o de mâna, pe care ea și-o trase însă repede.

— Ce îndrăzneț ești! Sunt Sara, fiica lui Ghedeon, îngrijitorul moșiei.

— Evreică! zise Ramses, și o umbră îi trecu pe față.

— Ei, și? exclamă Tutmozis. Crezi că evreicele sunt mai puțin dulci decât egiptenele? Sunt doar mai rușinoase și ajungi mai greu până la ele, ceea ce dă dragostei lor un farmec neobișnuit.

— Deci sunteți păgâni, zise Sara cu demnitate. Odihniți-vă dacă sunteți osteniți, rupeți câțiva ciorchini și duceți-vă cu Dumnezeu. Slugile noastre nu văd cu ochi buni astfel de oaspeți. Fata vru să plece, dar Ramses o opri.

— Stai. Îmi placi și nu ne poți părăsi așa.

— Ești stăpânit de duhuri rele. În valea asta n-ar cuteza nimeni să-mi vorbească astfel, zise Sara indignată.

— Uite, vezi, interveni Tutmozis, tânărul acesta este ofițer în pâlcul de oaste al preoților lui Ptah și scrib al scribului unui dregător care poartă evantaiul deasupra celui ce poartă evantaiul nomarhului din Habu{16}…

— Văd că-i oștean, răspunse Sara, uitându-se îngândurată la Ramses. Și poate că-i și el un mare dregător, adăugă ea, ducându-și un deget la gură.

— Oricine aș fi, frumusețea ta întrece rangul meu, zise el, pe neașteptate. Dar, ia spune-mi, e adevărat că voi… că voi mâncați carne de porc?

Sara îl privi ofensată, iar Tutmozis zise:

— Se vede că nu-i cunoști pe evrei! Află dar că un evreu preferă să moară decât să mănânce carne de porc, pe care eu de altfel n-o consider drept cea mai rea…

— Dar pisici ucideți? insistă Ramses, strângând mâinile Sarei și uitându-se în ochii ei.

— Și asta-i o poveste… o poveste nerușinată! sări Tutmozis. Ai fi putut să mă întrebi despre lucrurile astea, în loc să înșiri prostii. Am avut doar trei ibovnice evreice…

— Până acum ai vorbit adevărul, dar acum minți, zise Sara. O evreică nu poate fi ibovnica nimănui! adăugă ea cu mândrie.

— Nici chiar a scribului celui care poartă evantaiul deasupra nomarhului din Memfis? întrebă Tutmozis pe un ton batjocoritor.

— Nici…

— Nici a celui care poartă evantaiul?

Sara șovăi, dar răspunse:

— Nici.

— Atunci crezi că n-ar primi să fie nici ibovnica nomarhului?

Fata își lăsă mâinile în jos, neputincioasă. Se uită uimită la cei doi tineri; buzele îi tremurau iar lacrimile îi înecau ochii.

— Cine sunteți voi? întrebă ea înspăimântată. V-ați coborât din munți ca niște drumeți care vor apă și pâine. Vorbiți însă cu mine ca niște stăpâni… Cine sunteți? Paloșul tău, se întoarse ea spre Ramses, este împodobit cu smaragde, iar la gât ai un lanț lucrat așa cum n-are în tezaurul lui nici milostivul nostru stăpân Sezofris…

— Răspunde-mi mai bine dacă îți plac? stărui Ramses, strângându-i mâna și uitându-se galeș în ochii ei.

— Ești frumos ca arhanghelul Gavril, dar mi-e frică de tine, căci nu știu cine ești…

În clipa aceea, de dincolo de coline, se auzi glas de trâmbiță.

— Ești chemat, strigă Tutmozis.

— Dar dacă aș fi tot așa de mare ca Sezofris al vostru? întrebă prințul.

— S-ar putea să fii… șopti Sara.

— Dar dacă aș purta evantaiul deasupra nomarhului Memfisului?

— Tu poți fi chiar și mai mare…

Undeva, pe deal, se auzi alt glas de trâmbiță.

— Să mergem, Ramses, stărui Tutmozis, neliniștit.

— Dar dacă aș fi moștenitorul tronului, ai veni la mine, fetițo? întrebă prințul.

— O, Iehova! strigă Sara, căzând în genunchi.

Trâmbițele răsunară acum în mai multe locuri, chemând de zor.

— Să mergem repede! strigă Tutmozis, desperat. N-auzi oare că-i alarmă în tabără?

Moștenitorul tronului își scoase repede lanțul de la gât și-l aruncă Sarei.

— Dă-l tatălui tău, zise el. Te cumpăr de la el. Rămâi sănătoasă! O sărută pătimaș pe gură, iar ea îi îmbrățișa picioarele. Ramses se desprinse, fugi câțiva pași, apoi se întoarse din nou. Mângâie cu sărutări fața ei frumoasă și părul negru ca pana corbului, ca și cum n-ar fi auzit chemările nerăbdătoare ale oștirii.

— În numele măritului faraon, te chem să vii cu mine! strigă Tutmozis, apucându-l de mână pe prinț.

Începură să fugă în goană spre locul de unde veneau sunetele trâmbițelor. Ramses se împiedica uneori ea un om beat și își tot întorcea capul. În sfârșit, începură să se cațăre pe povârnișul din față.

„Și omul ăsta, își zise Tutmozis în gând, vrea să lupte împotriva castei preoților!”

Capitolul IV

Moștenitorul tronului și însoțitorul lui alergară cam un sfert de ceas pe spinarea stâncoasă a dealului, auzind tot mai aproape trâmbițele, care sunau din ce în ce mai tare alarma. În sfârșit ajunseră într-un loc de unde puteai cuprinde toate împrejurimile.

La stânga se întindea șoseaua, dincolo de care se vedea limpede orașul Pi-Bailos, oștile prințului și uriașele rotocoale de praf ce se ridicau deasupra inamicului care înainta dinspre răsărit. La dreapta se deschidea o trecătoare largă, prin mijlocul căreia oastea grecească trăgea mașinile de război. Nu departe de șosea, trecătoarea se unea cu o alta și mai largă ieșită din chiar inima deșertului. În punctul acesta se petrecea ceva neobișnuit. Grecii, ajunși cu mașinile lor aproape de întâlnirea celor două trecători, păreau acum cu totul nemișcați. Pe locul acesta, aflat între șosea și statul major al moștenitorului, patru rânduri, dese, ale unei alte oștiri, erau așezate în formă de careu, din care ieșeau amenințătoare și scânteind, sulițele.

Deși drumul era foarte înclinat, prințul porni în goană la oastea sa, spre locul unde stătea Herhor, înconjurat de ofițeri.

— Ce se întâmplă aici? strigă el amenințător. De ce sunați alarma în loc să continuați marșul?

— Suntem înconjurați, zise Herhor.

— Cine?! De către cine?

— Pâlcul nostru, de trei din pâlcurile lui Nitager, ieșite din deșert.

— Deci acolo, aproape de șosea, se află dușmanul?

— Însuși neînvinsul Nitager se află acolo.

În clipa aceea, ai fi putut crede că moștenitorul își ieșise din minți. Gura i se strâmbase, ochii îi ieșiseră din orbite. Trase paloșul și, alergând la greci, strigă cu o voce răgușită:

— După mine, împotriva celor ce ne-au aținut calea!

— Să trăiești veșnic, erpatre! strigă Patrokles, trăgând și el paloșul. Înainte, urmași ai lui Ahile! li se adresă el oștenilor. Să le arătăm văcarilor de egipteni că nu îngăduim să ne ațină calea!

Trâmbițele sunară pentru atac. Patru rânduri grecești scurte, dar strânse, porniră înainte, ridicând în sus praful și aclamându-l pe Ramses. În câteva minute grecii se aflară în fața oștilor egiptene și, pentru o clipă, șovăiră.

— Înainte! strigă moștenitorul, alergând cu paloșul în mână.

Grecii coborâră sulițele. În rândurile inamicului se făcu o mișcare, se auzi un freamăt și sulițele lor fură și ele lăsate în jos…

— Cine sunteți voi, nebunilor? bubui o voce puternică din partea opusă.

— Moștenitorul tronului! răspunse Patrokles.

Urmă o clipă de tăcere.

— Dați-vă în lături! tună aceeași voce puternică.

Oștile armatei răsăritene se dădură, încet, într-o parte și într-alta, întocmai ca o poartă grea și dublă, în timp ce oastea grecească trecu înainte.

Atunci, un luptător cărunt, cu chivără și zale aurie, se apropie de moștenitorul tronului și, înclinându-se adânc, vorbi:

— Ai învins, erpatre. Numai o mare căpetenie de oaste iese în chipul acesta din încurcătură.

— Tu ești Nitager, cel mai viteaz dintre viteji! strigă prințul.

În clipa aceea se apropie de ei Herhor care, auzind convorbirea, zise acru:

— Dar dacă și de partea voastră s-ar fi aflat un comandant tot atât de năbădăios, cum e erpatrul, ce sfârșit ar fi avut manevrele?

— Dă-i pace tânărului luptător! răspunse Nitager. Nu-ți este oare de ajuns că și-a arătat ghearele de leu, așa cum stă bine unui fiu de faraoni?

Tutmozis, auzind ce întorsătură luau lucrurile, se întoarse spre Nitager:

— De unde ai răsărit aici, vrednice comandant, și cum se face că grosul oastei tale se află în fața noastră?

— Am știut cât de încet înaintează corpul din Memfi, în timp ce moștenitorul își adunase pâlcurile în apropiere de Pi-Bailos. Și așa, în glumă, am vrut să vă prind în capcană, drăgălașilor… Spre nenorocul meu a apărut însă moștenitorul și mi-a încurcat planurile. Așa să faci Ramses, întotdeauna, firește în fața unor inamici adevărați.

— Dar dacă, așa cum s-a întâmplat astăzi, va întâmpina o forță de trei ori mai mare? întrebă Herhor.

— Mai mult prețuiește curajul bine chibzuit decât forța, răspunse bătrânul comandant. Elefantul este de cincizeci de ori mai puternic decât omul și totuși, lovit de mâna omului ori piere, ori i se supune.

Herhor asculta în tăcere.

Manevrele fiind socotite sfârșite, moștenitorul, însoțit de Herhor și de comandanți, porni spre trupele din Pi-Bailos, îi salută pe veteranii lui Nitager și, luându-și rămas bun de la oștile lui, le porunci să pornească spre răsărit și le ură noroc. Apoi, înconjurat de o mare suită, se îndreptă spre Memfis, pe șosea, prin mulțimea oamenilor din ținutul Gosen care, cu ramuri verzi și în veșminte de sărbătoare îl salutau pe învingător. Când drumul coti spre deșert, mulțimea se risipi, iar când se apropiară de locul unde statul major cârmise spre trecătoare, din pricina cărăbușilor, nu mai văzură pe nimeni pe șosea. Atunci Ramses îi făcu semn lui Tutmozis și, arătându-i dealul pleșuv, îi șopti:

— Du-te acolo, la Sara…

— Înțeleg.

— Și-i vei spune tatălui ei că-i ofer o moșie în apropiere de Memfis.

— Înțeleg. Poimâine o vei avea.

După acest schimb de cuvinte Tutmozis se retrase spre trupele care încheiau suita și dispăru.

Chiar în fața trecătorii prin care în cursul dimineții pătrunseseră mașinile de război, la vreo zece-cincisprezece pași dincolo de șosea, creștea un tamarin bătrân, deși nu prea mare. Aici, străjile care veneau înaintea suitei prințului, se opriră.

— Ne vom întâlni oare din nou cu cărăbușii? îl întrebă prințul zâmbind, pe Herhor.

— Vom vedea, răspunse Herhor.

Și într-adevăr văzură: un om gol atârna spânzurat de copacul pirpiriu.

— Ce înseamnă asta? strigă prințul, tulburat.

Aghiotanții alergară spre copac și se încredințară că spânzuratul era țăranul acela bătrân căruia armata îi astupase canalul.

— Bine a făcut că s-a spânzurat! le strigă Eunana ofițerilor. Nici nu v-ar veni să credeți dacă v-aș spune că sclavul ăsta păcătos a cutezat să-i cuprindă picioarele prea-cinstitului Herhor!

Auzindu-i vorbele, Ramses opri calul. Apoi descăleca și se apropie de copacul cu pricina. Țăranul atârna cu capul ieșit înainte, având gura larg deschisă, palmele întoarse către cei de față, iar în ochi i se oglindea spaima. Arăta ca un om care, vrând să spună ceva, își pierduse glasul.

— Nefericitul! suspină prințul, cu milă. Când se întoarse la alai porunci să i se povestească istoria mortului și apoi, timp îndelungat, călări fără să mai scoată o vorbă. În fața ochilor îi stăruia necontenit chipul sinucigașului, după cum în inimă îi clocotea simțământul că i se făcuse o mare nedreptate acestui rob disprețuit. O atât de mare nedreptate încât chiar și el, fiu și urmaș de faraon, trebuia să stea și să chibzuiască asupra ei.

Căldura se făcuse de neîndurat, praful înghițise apa, înțepând ochii oamenilor și animalelor. Oastea fu oprită pentru un scurt popas. Între timp, Nitager încheia vorba cu Herhor.

— Ofițerii mei, zise bătrânul comandant, nu privesc nicicând în jos, ci numai înainte, în fața lor. Poate de aceea n-am fost surprins niciodată de dușman.

— Cu aceste cuvinte mi-ai reamintit, viteazule Nitager, că am de plătit anumite datorii, răspunse Herhor și porunci să fie adunați ofițerii și oștenii aflați în apropiere. Iar acum, zise el, chemați-l pe Eunana.

Omul încărcat cu amulete fu găsit atât de repede, de parcă ar fi așteptat de mult chemarea. Chipul lui zugrăvea o bucurie ce-ar fi fost greu de stăpânit chiar de un om sfios.

Văzându-l, Herhor zise:

— Din voința măritului faraon, o dată cu terminarea manevrelor, puterea militară trece din nou în mâinile mele.

Cei de față își înclinară capetele.

— Puterea aceasta trebuie s-o folosesc, întâi de toate, la împărțirea dreptății.

Ofițerii începură să se cerceteze unul pe celălalt.

— Eunana, continuă marele sfetnic, știu că ai fost întotdeauna unul dintre cei mai zeloși…

— Adevărul vorbește prin gura ta, răspunse Eunana. Așa precum palmierul așteaptă rouă, la fel și eu aștept poruncile mai-marilor. Iar când nu le primesc, sunt ca orfanul care-și caută drumul, în deșert.

Plini de cicatrice, oștenii lui Nitager ascultau cu admirație cuvintele lui Eunana, zicându-și în gând: „Iată unul care va fi ridicat deasupra celorlalți!”

— Eunana, urmă Herhor, nu ești numai zelos, ci și evlavios, și nu numai evlavios, dar și cu mare luare-aminte, așa cum ibisul veghează deasupra apei. Iar zeii te-au hărăzit cu toate darurile: ți-au dat înțelepciunea șarpelui și ochiul uliului…

— Adevărul curat iese din gura ta, zise Eunana. Dacă n-aș fi avut un văz neobișnuit, nu i-aș fi zărit pe cei doi cărăbuși sfinți…

— Da, așa este, îl întrerupse marele sfetnic, și n-ai fi ferit armata noastră de un sacrilegiu. Pentru fapta aceasta, demnă de cel mai evlavios egiptean, îți dau – și Herhor scoase de pe degetul său un inel de aur –, îți dau acest inel cu numele zeiței Mut{17}, al cărei har și protecție te vor însoți până la capătul drumeției pământești, dacă vei rămâne vrednic de ele. Și marele sfetnic îi petrecu lui Eunana inelul pe deget, iar cei de față scoaseră strigăte puternice în cinstea faraonului, zăngănindu-și armele.

Dar cum Herhor nu se mișca din loc, Eunana stătea și el locului și se uita drept în ochi lui, ca un câine credincios care primind din mâna stăpânului o bucățică, dă mai departe din coadă, așteptând.

— Și acum, începu din nou marele sfetnic, mărturisește, Eunana, de ce n-ai spus încotro s-a dus moștenitorul când oastea mărșăluia din greu prin trecătoare? Ai săvârșit o faptă rea, fiindcă a trebuit să sunăm alarma chiar în vecinătatea inamicului…

— Zeii îmi sunt martori că n-am știut nimic despre măritul prinț, răspunse Eunana mirat.

Herhor dădu din cap.

— Nu-i cu putință ca un om înzestrat cu un văz ca al tău, care la câteva zeci de pași zărește în nisip cărăbușii sfinți, să nu-l zărească pe un om atât de mare, cum este moștenitorul tronului.

— Cu adevărat, n-am văzut! se dezvinovăți Eunana, lovindu-se în piept. De altminteri nimeni nu mi-a poruncit să veghez asupra prințului.

— Nu te-am scutit de comanda avangărzii? Îți dădusem oare vreo altă însărcinare? Erai cu desăvârșire liber, întocmai ca un om chemat să vegheze asupra unor lucruri însemnate. Ai făcut oare față acestei însărcinări? Pentru o astfel de greșeală, în timp de război, ar fi trebuit să mori de o moarte…

Nefericitul păli.

— Dar, eu am pentru tine o inimă de părinte, Eunana, zise înaltul sfetnic. Ținând deci seama de marile foloase aduse oastei, prin faptul că ai zărit întruchiparea sfântului soare, în cărăbuși, îți dau, nu ca oștean aspru, ci ca un preot blând, o pedeapsă foarte mică: vei primi cincizeci de nuiele.

— Înălțimea-ta…

— Eunana, ai știut să te porți când ai fost fericit; fii curajos și acum și primește această neînsemnată mustrare așa cum se cuvine unui ofițer din oastea luminăției-sale, faraonul.

De abia își rostise Herhor cuvintele, că ofițerii îl și așezară pe Eunana într-un loc ferit, lângă șosea. Apoi unul i se așeză pe grumaji, altul pe picioare, iar alți doi îi numărară pe trupul dezgolit cincizeci de nuiele mlădioase.

Ca un luptător neînfricat ce era, Eunana nu scoase un geamăt, dimpotrivă, îngână un cântec ostășesc; după terminarea ceremoniei vru să se ridice singur. Dar picioarele slăbite nu-i dădură ascultare. Căzu cu fața în nisip și trebuiră să-l ducă la Memfis pe un car cu două roți pe care, stând culcat și zâmbind soldaților, își spunea în gând că nici vântul în Egiptul de Jos nu-i mai schimbător decât soarta unui biet ofițer.

Când, după un scurt popas, alaiul moștenitorului se urni din loc, Herhor încălecă și, călărind alături de preacinstitul Nitager, vorbi cu glas scăzut despre popoarele asiatice și mai ales despre trezirea celor din Asiria. În clipa aceea, cele două slugi ale sale – aghiotantul care purta evantaiul și scribul Pentuer – începură și ei să vorbească.

— Ce gândești despre întâmplarea cu Eunana? întrebă aghiotantul.

— Dar tu ce gândești despre țăranul care s-a spânzurat? zise scribul.

— Eu cred că ziua de azi a fost pentru el cea mai bună, după cum zgarda din jurul gâtului lui a fost azi cea mai blândă din câte a purtat în viață, răspunse aghiotantul. Socot de asemenea că Eunana va veghea de azi înainte și mai grijuliu asupra moștenitorului tronului.

— Te înșeli, zise Pentuer. De azi înainte Eunana nu va mai zări niciodată vreun cărăbuș, chiar de ar fi mare cât un bou. Iar în ceea ce-l privește pe țăran, nu socoți oare că a dus-o desigur greu, chiar foarte greu, pe sfântul pământ egiptean?

— Nu-i cunoști pe țărani, de aceea vorbești așa…

— Cine-i cunoaște mai bine ca mine? spuse scribul posomorât. N-am trăit oare printre ei? Nu l-am văzut pe tata cum iriga ogoarele, curăța canalele, însămânța, culegea recolta și, mai presus de toate, cum plătea dările? O, tu nici nu știi cât e de amară soarta țăranului în Egipt!

— Știu în schimb, răspunse aghiotantul, care-i soarta străinilor. Străbunicul meu, sau stră-străbunicul meu a fost un om de seamă printre hicsoși{18}, dar a rămas aici, căci s-a lipit de pământul acesta. Și ce crezi? Nu numai că lui i-au luat averea, dar și eu mai pătimesc încă din pricina obârșiei mele! Tu însuți vezi câte îndur din partea egiptenilor de baștină, cu toate că am un post însemnat. Cum aș putea, deci, să-l compătimesc pe țăranul egiptean care, văzându-mi fața gălbuie, mormăie uneori printre dinți: „Un păgân! Un străin!” Iar țăranul ăsta nu-i nici păgân, nici străin.

— Nu! El e numai sclav, zise scribul. Un sclav care e însurat, despărțit, bătut, vândut, uneori chiar ucis, căruia i se poruncește totdeauna să muncească, făgăduindu-i-se pe deasupra că va fi tot sclav și pe lumea cealaltă.

Aghiotantul dădu din umeri.

— Tu, glăsui el, cu toate că ești atât de înțelept, ești un om ciudat! Vezi bine doar că fiecare din noi are o slujbă, mai mică, mai mare, ori foarte neînsemnată, în care trebuie să lucreze. Te mâhnește oare faptul că nu ești faraon și că mormântul tău nu va fi o piramidă? La acest lucru nici nu te gândești, fiindcă știi că asta-i rânduiala lumii. Fiecare își împlinește menirea în felul lui: boul ară, asinul poartă drumeții, eu îl răcoresc pe prea-cinstitul Herhor, tu ții minte și gândești pentru el, iar felahul cultivă pământul și plătește dări. Ce câștig avem noi din faptul că un bou se naște Apis{19} și oamenii i se închină cinstindu-l, ori că un om se naște faraon sau nomarh?

— Țăranului aceluia i-au distrus munca lui de zece ani… șopti Pentuer.

— Dar munca ta n-o distruge Herhor? întrebă aghiotantul. Știe, oare, cineva, că tu ești acela care cârmuiești statul, iar nu marele Herhor?

— Te înșeli, zise scribul. El cârmuiește cu adevărat. El are puterea, el are voința, iar eu numai priceperea. Și de altminteri, pe mine nu mă bate, și nici pe tine, așa cum l-au bătut pe țăranul acela…

— În schimb l-au bătut pe Eunana și lucrul acesta ni s-ar putea întâmpla și nouă. Trebuie deci să fii curajos și să te bucuri de rostul ce i-a fost încredințat omului. Cu atât mai mult cu cât, precum știi, spiritul nostru nemuritor Ka{20}, pe măsură ce se purifică, se urcă pe trepte tot mai înalte, ca după mii sau milioane de ani, împreună cu sufletele faraonilor și sclavilor, împreună chiar cu zeii, să se contopească în părintele cunoscut și atotputernic al vieții.

— Vorbești ca un preot, răspunse Pentuer, cu amărăciune. Liniștea asta ar trebui să o am mai degrabă eu. Dar, în locul ei, am sufletul îndurerat, pentru că simt nenorocirile milioanelor de oameni asupriți.

— Cine îți cere lucrul acesta?

— Ochii și inima mea. Ea este ca o vale între munți ce nu poate tăcea când aude un țipăt, ci-i răspunde cu un ecou.

— Iar eu îți spun, Pentuer, că te gândești prea mult la lucruri primejdioase. Nu poate nimeni umbla pe coclaurile munților răsăriteni, căci se poate prăbuși în orice clipă; și nici nu poate rătăci prin deșertul apusean, unde dau târcoale leii flămânzi și de unde se năpustește hamsinul{21} turbat.

Între timp viteazul Eunana, hurducat în carul care îi sporea durerile, ceru, spre a dovedi că-i tare, mâncare și băutură. Mâncă o turtă uscată, frecată cu usturoi, bău bere acră dintr-un ulcior subțire și-l rugă pe căruțaș să-i alunge cu o ramură muștele de pe trupul sângerând. Zăcând așa, cu fața-n jos, peste saci și lăzi, într-un car ce scârțâia, sărmanul Eunana începu să cânte cu o voce plângătoare despre soarta crudă a oșteanului:

„Spui că-i mai bine să fii oștean decât scrib? Vino și privește urmele vinete și rănile lăsate de nuiele pe trupul meu, și-ți voi povesti apoi despre soarta chinuită a soldatului.

Eram aproape un copil când m-au luat la oaste. Dimineața, în loc de mâncare, primeam un pumn în pântec de m-apuca leșinul. La prânz o lovitură peste față de-mi rămânea gura căscată. Iar seara, capul mi-era, tot, numai o rană.

Vrei să-ți povestesc și despre călătoria mea în Siria? Mâncarea și băutura le purtam în spate ca un măgar; gâtul mi-era înțepenit și mădularele frânte. Beam apă împuțită, iar în fața dușmanului eram neputincios ca o pasăre în colivie.

M-am întors în Egipt dar aici mă simt ca pomul mâncat de omizi. Pentru te miri ce mă culcă pe pământ și mă snopesc în bătaie. M-au lovit cu vergile de mi-au rupt spinarea. Acum sunt bolnav, trebuie să mă ducă într-o căruță și-n vreme ce eu zac, sluga-mi fură mantaua și fuge…

De aceea scribule, să-ți schimbi părerea despre soarta fericită a ofițerului.”{22}

Așa cânta viteazul Eunana, iar cântecul lui, stropit cu lacrimi, a dăinuit mai mult decât împărăția faraonilor.

Capitolul V

Când suita moștenitorului se apropie de Memfis, soarele tocmai asfințea. Dinspre nenumăratele canale, dinspre marea îndepărtată, se porni pe neașteptate un vânt aducând o boare umedă și rece. Drumul cobora din nou spre ținuturile roditoare; pe câmpii și pe dealuri se vedeau încă șiruri nesfârșite de oameni harnici, cu toate că razele ce cădeau deasupra deșertului deveniseră trandafirii, iar piscurile munților păreau cuprinse de flăcări.

Ramses se opri și cârmi calul. Îndată fu înconjurat de cei din jur; căpeteniile se apropiară și ele încet; cu pași ritmici se apropiară și rândurile oștenilor în marș. În amurgul purpuriu prințul semăna cu un idol; soldații se uitau la el cu mândrie și dragoste, iar comandanții cu admirație. Ramses ridică brațul. Toți tăcură, iar el spuse:

— Comandanți destoinici, viteji ofițeri, soldați supuși! Zeii mi-au dat astăzi prilejul să cunosc fericirea de a porunci unor ostași atât de viteji ca voi. Inima mea de prinț e plină de bucurie. Și cum voința mea este ca voi, comandanți, ofițeri și soldați să împărtășiți întotdeauna fericirea mea, poruncesc: fiecare dintre ostașii care au mers spre răsărit și care se înapoiază cu noi dinspre granița răsăriteană va primi câte o drahmă. Cu o drahmă mai mult soldații greci care, astăzi, sub comanda mea, ne-au deschis drumul prin trecătoare și câte o drahmă soldații din oștile lui Nitager, care au încercat să ne ațină drumul către șosea.

Rândurile ostașilor fremătară.

— Cinste ție, conducătorul nostru! Cinste ție, erpatre! Îți urăm viață veșnică! strigau oștenii, iar grecii strigau cel mai tare.

Prințul vorbi mai departe:

— Ofițerii de rang mai mic ai oștirii mele și ai oștilor viteazului Nitager vor primi cinci talanți. Iar între cinstitul Herhor și căpeteniile mari se vor împărți zece talanți.

— Eu las partea mea armatei, spuse Herhor.

— Cinste ție, erpatre! Cinste lui Herhor! strigară căpetenii și oșteni la un loc.

Discul roșu al Soarelui atinsese nisipurile deșertului apusean. Ramses își luă rămas bun de la oștire și porni în galop spre Memfis, iar prea-cinstitul Herhor, în mijlocul strigătelor voioase, se urcă în lectică și porunci să fie purtat în fruntea oștilor în marș. Când ajunse în față, unde glasurile se auzeau contopite într-un uriaș murmur asemănător freamătului unei cascade, marele sfetnic îi spuse scribului său Pentuer:

— Ții minte totul?

— Da, înălțimea-ta!

— Mintea ta e ca un granit pe care se scrie istoria, iar înțelepciunea ta este ca Nilul care inundă și rodește totul. Pe deasupra, adăugă marele sfetnic, zeii te-au hărăzit cu cea mai înaltă virtute: sfioșenia…

Scribul tăcea.

— Tu poți deci cântări mai bine ca oricare altul priceperea și faptele moștenitorului căruia îi urez să trăiască în veci. Herhor se odihni o clipă. Nu era obiceiul lui să vorbească atât de mult.

— Spune-mi, dar, Pentuer, și înseamnă acest lucru: se cuvine oare ca moștenitorul să-și spună voia în fața oastei? Se poartă astfel numai un faraon, un trădător, ori… un tânăr nesocotit care, cu aceeași ușurință, trece de la fapte vrednice de cinste la cuvinte nelegiuite.

Soarele apusese și peste o clipă căzu o noapte înstelată. Deasupra nesfârșitelor canale ale Egiptului de Jos ceața argintie devenea tot mai deasă, iar un vânt domol o răspândea până în deșert, răcorind soldații trudiți și udând din belșug plantele, ce se ofileau de uscăciune.

— Și mai spune-mi, Pentuer, urmă marele sfetnic, și chibzuiește de unde va lua el cei douăzeci de talanți, pentru a-și ține făgăduința făcută astăzi armatei, într-un chip atât de nesocotit? De altminteri, ori de unde ar lua banii, mi se pare, ca și ție, cred, că-i un lucru primejdios ca moștenitorul tronului să facă daruri armatei, tocmai când înălțimea-sa faraonul nu are cu ce plăti oștile lui Nitager, care se întorc de la răsărit. Nu-ți cer părerea asupra acestor lucruri; o cunosc, așa cum și tu cunoști gândurile mele cele mai tainice. Te rog numai să-ți întipărești bine în minte tot ceea ce ai văzut, spre a le putea expune pe toate adunării marilor preoți.

— Se va ține curând? întrebă Pentuer.

— Încă nu-i timpul. Voi încerca mai întâi să-l potolesc pe taurul ăsta nărăvaș cu mâna părintească a înălțimii sale. Ar fi păcat de el; are însușiri mari și puterea vântului de miază-zi. Numai că vântul acesta, în loc să sufle împotriva dușmanilor Egiptului, va începe să culce la pământ holdele și să smulgă din rădăcini palmierii… Marele sfetnic tăcu, iar alaiul său se pierdu într-o alee întunecată de copaci, ce ducea spre Memfis.

În clipa aceea Ramses se apropia de palatul faraonului. Clădirea aceasta se înălța dincolo de oraș, pe un deal, în mijlocul unui parc. Creșteau copaci ciudați aici: boababi din sud, cedri, pini și stejari din nord. Datorită însă priceperii cu care erau îngrijiți, trăiau câteva zeci de ani, atingând înălțimi destul de mari.

O alee umbrită ducea de jos, de la poalele dealului, până la poarta înaltă cât o clădire cu trei caturi. De fiecare latură a porții se ridica o zidire masivă, ca un fel de turn, având forma unei piramide retezate la jumătate, lată de patruzeci de pași și înaltă cât cinci caturi. În timpul nopții ele semănau cu două corturi uriașe de gresie. La fiecare etaj clădirile acestea ciudate aveau ferestre pătrate. Acoperișurile le aveau drepte.

Din vârful unei astfel de piramide garda supraveghea împrejurimile, iar din vârful celeilalte, preotul de veghe urmărea mersul stelelor.

La dreapta și la stânga turnurilor se întindeau zidurile, ori mai degrabă clădirile lungi cu un singur etaj, cu ferestre înguste și cu acoperișul neted, pe care stăteau de pază străjile. Pe laturile porții principale erau două statui, ce ajungeau cu capetele la etajul întâi și la picioarele cărora făceau de gardă alte străji.

Când prințul, însoțit de câțiva călăreți, se apropie de palat, straja, cu toate că era întuneric, îl recunoscu. Peste o clipă ieși repede din turn un dregător al curții, purtând o cingătoare albă, o pelerină neagră și o perucă ce semăna, prin mărimea ei, cu o glugă.

— Palatul e închis? întrebă prințul.

— Da, mărite prinț, răspunse dregătorul. Luminăția-sa îmbracă zeii pentru noapte.

— Apoi ce va face?

— Va binevoi să-l primească pe Herhor, marele sfetnic al oștilor.

— Și apoi?

— Apoi se va desfăta privind în sala cea mare, jocul dansatoarelor, iar mai apoi se va îmbăia și va spune rugăciunile de noapte.

— N-a poruncit să fiu primit? întrebă prințul.

— Mâine, după consiliul de război.

— Dar reginele, ce fac?

— Prima regină se roagă în odaia fiului mort, iar măria-sa mama voastră îl primește pe solul fenician care i-a adus daruri de la femeile din Tir{23}.

— Sunt și fete?

— Se pare că sunt câteva. Fiecare poartă podoabe ce prețuiesc câte zece talanți.

— Dar cine umblă, acolo, cu torțe? mai întrebă prințul, arătând cu mâna spre parc.

— Îl coboară din copac pe fratele măriei-tale care stă acolo de la amiază.

— Și nu vrea să se dea jos?

— Ba da, acum va coborî, pentru că s-a dus după el bufonul primei regine și i-a făgăduit să-l ducă la hanul unde beau parastiții{24}.

— Dar despre manevrele de azi s-a auzit ceva?

— S-a auzit că statul major a fost înconjurat de armata inamicului.

— Numai atât?

Slujbașul șovăi.

— Spune, ce-ai mai auzit?

— Am mai auzit că din pricina asta măria-ta ai poruncit să-i numere unei căpetenii cincizeci de nuiele pe spinare, iar călăuza să fie spânzurată.

— Toate-s minciuni, zise încet unul dintre însoțitorii moștenitorului.

— Și soldații vorbesc între ei că toate astea trebuie să fie minciuni, zise dregătorul cu mai mult curaj.

Moștenitorul întoarse calul și porni spre partea de jos a parcului unde era micul său palat. De fapt era o construcție de lemn, cu un singur etaj. Avea forma unui cub uriaș, înconjurat de două cerdacuri, unul jos și altul sus, sprijinite pe o mulțime de stâlpi. La lumina făcliilor ce ardeau înăuntru, se zăreau pereții de lemn, lucrați asemenea unor dantele și feriți de vânt prin draperii de pânză de diferite culori. Acoperișul drept, mărginit de o balustradă, avea pe el câteva corturi.

Slujitorii pe jumătate goi îl întâmpinară cu bucurie, unii ieșindu-i înainte cu făclii, alții căzându-i la picioare cu fața la pământ. Ramses intră în casă. La parter își scoase îmbrăcămintea prăfuită, se îmbăie într-o cadă de piatră, se înveli apoi într-un fel de cearșaf mare, pe care îl legă la gât, iar la brâu se încinse cu un șnur. La catul de sus i se aduse cina, alcătuită dintr-o turtă de grâu, un pumn de curmale și un pahar de vin ușor. Apoi ieși în cerdac și, culcându-se pe-o canapea acoperită cu o blană de leu, porunci slugilor să plece și să-l trimită sus pe Tutmozis, îndată ce va veni.

Pe la miezul nopții se opri în fața casei o lectică din care coborî Tutmozis. Când intră pe terasă, căscând și cu pași greoi, prințul se ridică repede de pe canapea.

— Ai sosit? Ce se mai aude? strigă el.

— Încă nu dormi? zise Tutmozis. O, zeilor, după o trudă chinuitoare de atâtea zile! Și eu care mi-am închipuit că voi putea moțăi cel puțin până la revărsatul zorilor.

— Ce-i cu Sara?

— Va fi aici poimâine, sau te vei duce tu la ea de partea cealaltă a fluviului.

— Abia poimâine!

— Abia? Ramses, te rog să te culci și să dormi. Prea mult sânge rău ți s-a adunat la inimă și acum ți se urcă la cap, de parcă ar fi văpăi…

— Ce-a spus tatăl ei?

— E un om de treabă, înțelegător. Îl cheamă Ghedeon. Când i-am spus că vrei s-o iei pe fiică-sa, a căzut la pământ și a început să-și smulgă părul. Am așteptat, firește, să treacă revărsarea asta a durerii părintești, am mâncat ceva, am băut puțin vin și am trecut apoi la târguială. Cu lacrimi în ochi Ghedeon s-a jurat la început că-i mai bine s-o vadă moartă pe fiică-sa decât să fie țiitoarea cuiva. I-am spus că, aici, lângă Memfis, pe malul Nilului, va căpăta o casă care-i va aduce un venit de doi talanți pe an, și că nu va plăti dări. Se înfurie. Atunci i-am spus că va mai primi un talant pe an, în aur și argint. Suspină, apoi zise că fiică-sa a fost timp de trei ani crescută la Pi-Bailos. I-am oferit încă un talant. Tot neînduplecat, Ghedeon spuse că-și pierde locul de îngrijitor al moșiilor lui Sezofris, loc atât de bun. I-am spus că nu-i silit de nimeni să-și părăsească slujba și i-am mai oferit zece vaci cu lapte din grajdurile tale. Fruntea i se mai lumină puțin; totuși, recunoscu în mare taină că Sara mai stârnise luarea-aminte unui foarte mare dregător, Hai, care poartă evantaiul nomarhului din Memfis. I-am făgăduit atunci un taur, un lanț de aur mai mic și o brățară mai mare. În felul ăsta Sara te va costa: o casă și doi talanți pe an, precum și zece vaci, un taur, un lanț și o brățară de aur. Toate acestea le vei da, o dată pentru totdeauna, tatălui ei, prea-cinstitului Ghedeon; iar ei însăși – ce-ți va plăcea.

— Dar Sara ce-a spus? întrebă prințul.

— În tot timpul târgului umbla printre copaci. Iar când l-am încheiat și am băut din vinul bun, evreiesc, i-a spus tatălui ei… Știi ce? Că dacă nu ți-ar fi dat-o, s-ar fi urcat pe o stâncă și s-ar fi aruncat cu capul în jos. Acum cred că vei putea dormi liniștit, încheie Tutmozis.

— Mă îndoiesc, zise moștenitorul, rezemându-se de balustradă și uitându-se în partea cea mai pustie a parcului. Tu știi că pe drum am întâlnit un țăran spânzurat?

— O, asta-i ceva mai grav decât cărăbușii! zise în grabă Tutmozis.

— S-a spânzurat din pricină că armata îi astupase canalul pe care-l săpase în deșert timp de zece ani…

— De! Omul ăsta doarme acum ca o piatră. Cred că-i timpul să ne culcăm și noi.

— Omul ăsta a fost nedreptățit, zise prințul; va trebui să-i găsim copiii, să-i răscumpărăm și să le dăm în arendă o bucată de pământ.

— Lucrul trebuie făcut în mare taină, zise Tutmozis, altminteri vor începe să se spânzure toți felahii, iar nouă, stăpânilor lor, niciun fenician nu ne va mai împrumuta o para chioară…

— Nu glumi! Dacă i-ai fi văzut fața, n-ai mai putea ațipi, ca și mine…

Atunci de jos, dintre tufișuri, se auzi un glas nu prea puternic, dar limpede:

— Să te binecuvânteze, Ramses, Dumnezeul unic și atotputernic care nu are nume în limba omenească, nici statui în temple!

Cei doi tineri se aplecară peste balustradă cuprinși de uimire.

— Cine ești tu? strigă prințul.

— Poporul egiptean nedreptățit, răspunse glasul, încet și liniștit.

Apoi totul amuți. Nicio mișcare, niciun freamăt de ramuri nu trăda prezența cuiva în locul acela.

La porunca prințului alergară slugile cu făclii, dădură drumul câinilor și scotociră toate tufișurile ce înconjurau casa prințului. Dar nu era nimeni.

— Cine să fi fost? îl întrebă prințul, tulburat, pe Tutmozis. Poate spiritul țăranului aceluia?

— Spiritul? repetă Tutmozis. Nicicând n-am auzit despre spirite care să vorbească, cu toate că adeseori am stat de strajă lângă temple și morminte. Mai degrabă aș spune că acela care a vorbit îți e prieten…

— Atunci de ce s-ar ascunde?

— Și ce-ți displace în treaba asta? zise Tutmozis. Fiecare dintre noi are zeci, dacă nu chiar sute de dușmani nevăzuți. Mulțumește deci zeilor că ai măcar un singur prieten neștiut.

— Astăzi n-am să mai pot ațipi, șopti prințul tulburat.

— Liniștește-te! În loc să alergi pe cerdac de colo-colo, mai bine ascultă-mă și culcă-te. Somnul, să știi, e o zeitate de seamă și nu se cade s-o facem să alerge după aceia care fug cu pași de cerb. Dar dacă ai să te întinzi pe un pat moale, somnul – căruia îi place moliciunea –, o să se așeze lângă tine și o să te învelească în mantia lui uriașă ce acoperă nu numai ochii oamenilor, ci și mintea lor. Spunând acestea, Tutmozis îl așeză pe Ramses pe canapea, apoi aduse un suport de fildeș având forma lunii noi și, culcându-l pe prinț, îi așeză capul pe rezemătoare. În sfârșit, părăsi pereții de pânză ai cortului, se întinse el însuși pe jos și, în câteva clipe, adormiră amândoi.

Capitolul VI

În palatul faraonului de lângă Memfis, se putea pătrunde printr-o poartă așezată între cele două turnuri înalte, cât cinci caturi, numite piloni. Pereții din afară ai acestor construcții din gresie cenușie erau acoperiți de jos și până sus cu basoreliefuri.

Deasupra porții se înălța stema regatului: un glob înaripat, de sub care se strecurau doi șerpi. Mai jos se afla un șir de zei, cărora faraonii le aduceau jertfe. Pe stâlpii laterali erau de asemenea sculptate chipuri de zei, în cinci registre, iar jos de tot se aflau inscripții hieroglifice.

Locurile principale de pe pereții fiecărui pilon erau rezervate basoreliefului lui Ramses cel Mare care, într-o mână ținea un sceptru ridicat, iar cu cealaltă strângea de păr câțiva oameni prinși, ca pătrunjelul într-o legăturică. Deasupra figurii faraonului se vedeau alte două șiruri de zei, unii în picioare alții șezând; iar mai sus încă un rând de oameni, purtând ofrande, și sus de tot chiar spre vârful pilonului, capete de șerpi înaripați și câțiva cărăbuși.

Pilonii aceștia înalți cât cinci caturi, care se îngustau tot mai mult în partea de sus, poarta cât trei caturi, care îi unea, precum și basoreliefurile, în care ordinea alterna cu o mohorâtă fantezie, iar cruzimea cu evlavia, dădeau o impresie apăsătoare. De pătruns înăuntru ți se părea anevoie, de ieșit nici nu putea fi vorba, iar de trăit – și mai greu.

Prin poarta în fața căreia străjuia armata și o sumedenie de dregători mărunți, intrai într-o curte înconjurată de portice sprijinite pe stâlpi înalți. Era o grădiniță ornamentală, în care creșteau, în vase, mici aloeși, palmieri, portocali și cedri, așezați în rânduri și după înălțime. În mijloc țâșnea o fântână; aleile erau așternute cu nisip colorat.

Aici, sub portice, stăteau ori se plimbau marii dregători ai țării, vorbind în șoaptă.

Din curte, printr-o ușă înaltă, se pătrundea într-o sală sprijinită pe douăsprezece coloane înalte cât trei caturi. Sala era spațioasă dar din pricina grosimii coloanelor părea îngustă. Lumina îi venea prin niște ferestre mici tăiate în pereți și printr-o deschizătură mare dreptunghiulară, făcută în tavan. În sală domnea răcoarea și umbra și cu toate că era aproape întuneric, puteai vedea pereții și coloanele galbene, împodobite cu nesfârșite șiruri de picturi. Sus erau zugrăvite frunze și flori, mai jos zei, iar și mai jos oameni care purtau imaginile zeilor ori aduceau jertfe; printre toate aceste grupuri se înșiruiau, în rânduri, hieroglifele. Totul era zugrăvit în culori deschise, aproape țipătoare: verde, roșu, albastru.

În sala aceasta, pardosită cu mozaic înflorat, stăteau în tăcere, desculți și în veșminte albe, preoții, cei mai înalți dregători ai statului, Herhor marele sfetnic al armatei, precum și căpeteniile oștilor Nitager și Patrokles, chemați la faraon.

Ramses al XII-lea obișnuia să aducă jertfe zeilor în capela sa, mai înainte de-a întruni sfatul, lucru ce dura destul de mult. Mai în fiecare clipă, venind grăbit din fundul palatului, un preot ori un alt dregător vestea curtenilor desfășurarea serviciului divin.

— Înălțimea-sa a rupt sigiliul de pe ușa capelei… Acum îl spală pe zeul prea-mărit… Acum îl îmbracă… A închis ușa…

Pe chipurile celor de față, deși erau de rang înalt, era așternută neliniștea și mâhnirea. Numai Herhor sta nepăsător; Patrokles era nerăbdător, iar Nitager tulbura din când în când tăcerea aceea solemnă cu vocea lui puternică. După fiecare vorbă a bătrânului războinic, curtenii se mișcau ca niște oi speriate, apoi se uitau unii la alții, ca și cum și-ar fi spus: „Ăsta-i om din topor, care în toată viața lui n-a avut de-a face decât cu barbarii, așa că nu trebuie să i-o luăm în nume de rău…”

Din celelalte odăi pătrunse sunet de clopoțel și zăngănit de arme. În sală intrară pe două rânduri vreo douăzeci de oșteni din gardă, cu coifurile și pavezele aurite, cu spadele scoase din teacă; urmară apoi două rânduri de preoți, și în sfârșit, apăru faraonul, purtat pe lectică, învăluit în norii fumului din cădelnițe.

Stăpânul Egiptului, Ramses al XII-lea, era un bărbat de aproape șaizeci de ani, cu fața ofilită. Purta o mantie albă, pe cap un fel de tiară roșie-albă{25} cu un șarpe auriu, iar în mână un sceptru lung.

Când apăru alaiul, toți căzură cu fața la pământ. Numai Patrokles, fiind păgân, se ploconi adânc, iar Nitager, îngenunchind cu un singur picior, se ridică numaidecât.

Lectica se opri în dreptul baldachinului sub care se afla tronul înalt, de abanos. Faraonul cobori domol din lectică, privi o clipă la cei de față și, apoi, așezându-se pe tron, își pironi ochii în tavanul sălii, unde era zugrăvit globul trandafiriu cu aripi albastre și cu șerpi verzi.

La dreapta faraonului sta marele scrib, la stânga lui marele judecător, purtând toiagul dreptății, amândoi cu peruci imense pe cap.

La un semn al judecătorului, toți se așezară pe jos sau îngenuncheară pe pardosea, iar marele scrib se adresă faraonului:

— O, puternicul nostru stăpân și monarh! Sluga ta Nitager, marele străjer al hotarelor răsăritene, a venit să ți se închine, aducând drept tribut de la popoarele învinse un vas de piatră verde plin cu aur, trei sute de boi, o sută de cai și lemn parfumat „teșep”.

— Un tribut sărăcăcios, stăpâne, zise Nitager. Adevărate comori am putea găsi abia pe Eufrat, unde e mare nevoie să li se reamintească regilor îngâmfați, dar slabi, de timpurile lui Ramses cel Mare.

— Răspunde-i slugii mele Nitager, zise faraonul adresându-se marelui scrib, că vorbele lui vor fi cercetate cu deosebită grijă. Iar acum întreabă-l ce gândește despre însușirile ostășești ale fiului și moștenitorului meu, cu care ieri a avut cinstea să se ciocnească la Pi-Bailos.

— Stăpânul nostru, domn peste nouă popoare, te întreabă, Nitager… începu marele cancelar.

Atunci, spre uimirea nespusă a curtenilor, căpetenia îl întrerupse pe un ton aspru:

— Aud și eu, cu urechile mele, ce-mi spune stăpânul meu… Iar vorbele sale când mi se adresează mie îmi pot fi transmise numai de moștenitorul tronului, iar nu de tine, mare scrib…

Înspăimântat, marele scrib se uită la cutezător, când faraonul spuse:

— Nitager, sluga mea credincioasă, are dreptate.

Herhor dădu din cap, a încuviințare.

Apoi judecătorul îi anunță pe toți cei de față, preoți, dregători și oșteni de gardă, că pot ieși în curte; el însuși, împreună cu marele scrib, înclinându-se în fața tronului, părăsiră cei dintâi sala, unde rămaseră doar faraonul, Herhor și cele două căpetenii ale oastei.

— Măria-ta, apleacă-ți urechea și ascultă-mi plângerea, începu Nitager. Azi dimineață, preotul care din porunca ta a venit să-mi ungă cu ulei părul, mi-a spus că, intrând la tine, să las sandalele la ușă. Și doar este știut nu numai în Egiptul de Sus și de Jos, dar și la hitiți, în Libia, în Fenicia și în țara Punt{26}, că acum douăzeci de ani mi-ai dat dreptul de a sta în fața ta în sandale.

— Ai dreptate, spuse faraonul. La curtea mea s-au strecurat atâtea neorânduieli…

— Poruncește numai, o rege, și veteranii mei vor face îndată rânduială, zise în grabă Nitager.

La un semn al lui Herhor, alergară câteva slugi, unul aduse sandalele lui Nitager, iar alții rânduiră în fața tronului taburetele pentru marele preot și căpeteniile oștilor.

Când cei trei demnitari se așezară, faraonul întrebă:

— Spune-mi, Nitager, socoți că fiul meu va putea fi căpetenie de oști? Spune-mi adevărul curat.

— Pe Amon din Teba, pe gloria strămoșilor mei, în vinele cărora curgea sânge regesc, jur că Ramses, fiul tău, va fi un mare conducător de oști, dacă-i vor îngădui zeii, răspunse Nitager. E încă tânăr, încă necopt, și totuși și-a strâns cu multă pricepere oștile, le-a înzestrat cu cele de trebuință și le-a înlesnit marșul. Cel mai mult însă mi-a plăcut că nu și-a pierdut capul când i-am tăiat calea, ci i-a condus pe ai lui la atac. Va fi o căpetenie vrednică și-i va învinge pe asirieni. Trebuie să-i zdrobim încă de pe acum dacă nu vrem ca nepoții noștri să-i vadă pe malurile Nilului.

— Iar tu, Herhor, ce spui? întrebă faraonul.

— În privința asirienilor socot că vrednicul Nitager își bate prea devreme capul cu ei. După războaiele din trecut suntem încă slabi și trebuie mai întâi să ne întărim bine, pentru a mai putea porni încă unul. În ceea ce-l privește pe moștenitor, Nitager vorbește drept; tânărul acesta are însușiri de comandant: e prevăzător ca o vulpe și năprasnic ca un leu. Totuși, ieri a săvârșit multe greșeli…

— Care dintre noi nu săvârșește? spuse Patrokles, care tăcuse până atunci.

— Moștenitorul, urmă marele sfetnic, a condus cu pricepere oștile, dar a uitat statul major, ceea ce a avut drept urmare că am mărșăluit atât de încet și în neorânduială, încât Nitager a putut să ne ațină calea…

— Poate că Ramses s-a bizuit pe cucernicia-ta? întrebă Nitager.

— În cârmuirea unei țări și în bătălie nu trebuie să te bizui pe nimeni: te poți prăbuși chiar și din pricina unei pietricele nezărite la vreme, zise Herhor.

— Dacă înălțimea-ta n-ar fi îndepărtat oștirea de pe șosea doar din cauza unor bieți cărăbuși, începu să explice Patrokles…

— Vrednicul nostru comandant e străin și păgân, îl întrerupse Herhor, și de aceea vorbește așa. Noi însă, egiptenii, știm că dacă poporul și soldații vor înceta să-i cinstească pe cărăbuși, fiii lor vor înceta să se mai teamă de ureus{27}. Din nesocotirea zeilor pornește și răzvrătirea împotriva faraonului.

— Dar armele noastre ce păzesc? îl întrerupse Nitager. Cine nu vrea să-și piardă capul, n-are decât să asculte de poruncile căpeteniilor.

— Care este deci părerea ta, cea de pe urmă, asupra prințului? îl întrebă faraonul pe Herhor.

— O, vie întruchipare a soarelui, o, fiu al zeilor, răspunse acesta, poruncește ca Ramses să fie uns, dă-i un lanț mare și zece talanți, dar căpetenie a steagului de oaste Memfi nu-l numi încă. Prințul e prea tânăr pentru demnitatea aceasta, e prea înflăcărat și lipsit de încercare. Îl putem oare socoti asemenea lui Patrokles, care în douăzeci de bătălii i-a călcat în picioare pe etiopieni și pe libieni? Îl putem oare socoti asemeni lui Nitager, la al cărui nume – de douăzeci de ani încoace – pălesc de spaimă dușmanii noștri de la răsărit și miază-noapte?

Faraonul își rezemă capul de braț, se gândi și zise:

— Mergeți cu bine. Voi face cum poruncește înțelepciunea și dreptatea.

Dregătorii se înclinară adânc, iar Ramses al XII-lea, fără a-și aștepta suita, trecu în încăperile mai îndepărtate.

Când cei doi comandanți de oaste rămaseră singuri, afară, Nitager îi spuse lui Patrokles:

— Aici, după câte văd, preoții cârmuiesc ca la ei acasă. Ce om și Herhor ăsta! Ne-a bătut mai înainte să ne fi putut spune și noi cuvântul și… n-o să-i dea moștenitorului comanda corpului Memfi!

— Pe mine m-a lăudat în așa chip, încât n-am cutezat să scot o vorbuliță, răspunse Patrokles.

— De altminteri, vede departe, cu toate că nu spune totul. Dacă prințul ar fi căpetenie a oștirii, ar pătrunde fel de fel de tinerei flușturatici care pornesc în bătălii însoțiți de cântărețe și, nici vorbă, ei ar ocupa rangurile cele mai de seamă. Firește, cei mai vârstnici s-ar deda lenei, de ciudă că n-au fost înaintați, tinereii ar lenevi și ar benchetui, iar oastea s-ar duce de râpă, fără măcar să se ciocnească cu dușmanul. Da, Herhor e un înțelept!

— Numai să nu vă coste mai mult înțelepciunea lui decât lipsa de experiență a lui Ramses! șopti grecul.

Printr-un șir de încăperi pline de coloane și cu pereții împodobiți cu picturi, unde la fiecare ușă preoții și dregătorii curții se închinau adânc, faraonul trecu în odaia lui. Aceasta era o sală înaltă cât două caturi, pe ai cărei pereți de alabastru, erau pictate în aur și în culori bătătoare la ochi, scene înfățișând cele mai de seamă întâmplări ale domniei lui Ramses al XII-lea: închinarea locuitorilor Mesopotamiei, solia regelui din Buhten și procesiunea triumfală a statuii zeului Honsu prin țara Buhten.

În sala aceasta se afla statuia lui Horus{28} – cu cap de pasăre sculptată în malachit și împodobită cu aur și nestemate; în fața ei se afla jertfelnicul în formă de trunchi de piramidă, armele regale, jilțuri și lavițe scumpe, precum și măsuțe pline cu statuete.

Când se ivi faraonul, unul dintre preoții de față arse tămâie, iar unul din demnitari îl anunță pe moștenitorul care intră curând și se înclină adânc în fața tatălui său.

Pe fața deschisă a prințului era întipărită o mare neliniște.

— Mă bucur, erpatre, zise faraonul, că te întorci sănătos dintr-o expediție grea.

— Să trăiești veșnic și să umpli cele două lumi cu faptele tale! răspunse prințul.

— Chiar acum, zise faraonul, sfetnicii oastei mele mi-au povestit despre isprăvile și chibzuință ta.

Ramses tresări și se schimbă la față. Își aținti ochii asupra faraonului și ascultă.

— Faptele tale nu vor rămâne fără răsplată. Vei primi zece talanți, un lanț mare și… două pâlcuri grecești cu care vei face instrucție.

Prințul înmărmuri dar, după o clipă, întrebă cu o voce înăbușită:

— Dar steagul de oaste Memfi?

— Peste un an vom repeta manevrele și dacă nu vei săvârși nicio greșeală în comanda oștilor, îl vei căpăta.

— Știu, asta-i isprava lui Herhor! izbucni moștenitorul, abia stăpânindu-și mânia. Și, privind în jur, adăugă:

— Niciodată nu putem fi singuri, tată. Întotdeauna se află între noi străini…

Faraonul mișcă ușor sprâncenele și suita sa dispăru, ca un alai de umbre.

— Ce vrei să-mi spui?

— Un singur lucru, tată: Herhor e dușmanul meu. El m-a învinuit în fața ta și mi-a prilejuit o asemenea rușine! în ciuda purtării lui smerite, prințul își mușca buzele și strângea pumnii.

— Herhor e sluga mea credincioasă, iar ție îți este prieten. Datorită intervenției lui ești tu moștenitorul tronului. Eu sunt acela care nu încredințez un steag de oaste unui comandant tânăr, care a îngăduit să fie despărțit de oastea sa…

— Mi-am făcut drum până la ea, răspunse moștenitorul, mâhnit. Herhor a poruncit doar să ocolim pe cei doi cărăbuși…

— Ai vrea ca un preot să dea întâietate armatei în fața religiei?

— Tată! șopti Ramses cu glas tremurător. Ca să nu fie tulburați cărăbușii, a fost distrus un canal în construcție și a fost ucis un om.

— Omul acela și-a făcut seama singur.

— Dar din vina lui Herhor!

— În pâlcurile pe care le-ai strâns cu atâta pricepere lângă Pi-Bailos treizeci de oameni au pierit de oboseală, iar câteva sute sunt bolnavi.

Prințul lăsă capul în jos.

— Ramses, continuă faraonul, prin gura ta nu vorbește un slujitor al statului care poartă de grijă canalelor, ori ține seama de viața celor ce trudesc, ci un om stăpânit de mânie. Iar mânia nu se împacă cu dreptatea, așa cum nu se împacă uliul cu porumbelul…

— O, tată! izbucni moștenitorul tronului, dacă sunt cuprins de mânie e pentru că văd pornirea lui Herhor și a preoților împotriva mea…

— Tu însuți ești doar nepotul unui mare preot și preoți sunt aceia de la care ai primit învățătură. Tu le cunoști tainele mai mult decât oricare altul.

— Le-am cunoscut trufia nesăbuită și pofta de a cârmui. Și cum văd că sunt hotărât să le-o retez, îmi sunt încă de pe acum potrivnici. Herhor nu vrea să-mi dea nici măcar un steag de armată, pentru că vrea să comande el oastea întreagă. Scăpând aceste cuvinte, moștenitorul se înspăimântă. Monarhul însă își ridică spre el privirea limpede și răspunse liniștit:

— Oastea și țara sunt conduse de mine. De la mine pornesc toate poruncile și hotărârile. În lumea asta eu sunt balanța lui Osiris și eu însumi cântăresc treburile slugilor mele, ale moștenitorului tronului, ale înalților dregători sau ale poporului. Nechibzuit ar fi acela care ar socoti că nu-mi sunt cunoscute toate greutățile puse pe talgerele cântarului.

— Totuși, tată, dacă te-ai fi uitat la desfășurarea manevrelor cu ochii tăi…

— Aș fi văzut poate un comandant, îl întrerupse faraonul, care în clipa hotărâtoare se furișează prin tufișuri după o fetișcană… Dar eu nu mă opresc la astfel de nimicuri.

Prințul căzu la picioarele tatălui său și șopti:

— O, stăpâne! Ți-a povestit, desigur, Tutmozis despre această întâmplare?

— Tutmozis e și el un copilandru ca și tine. Face de pe acum datorii ca un viitor șef al statului major al steagului Memfi și gândește în inima lui că ochiul faraonului nu-i poate desluși isprăvile pe întinsul deșertului.

Capitolul VII

Peste câteva zile Ramses fu chemat în fața mamei sale, regina Nikotris, cea de a doua soție a faraonului, care pe-atunci se bucura de cea mai înaltă cinste în Egipt. Hărăzind-o să fie mamă de rege, zeii nu greșiseră. Era o făptură înaltă, destul de plină și, cu toate că împlinise patruzeci de ani, tot frumoasă era. Mai cu seamă ochii și obrazul. Întreaga sa ființă era atât de maiestuoasă, încât chiar când mergea singură, în veșmântul ei simplu de preoteasă, oamenii își înclinau capul văzând-o.

Regina își primi fiul într-o odaie căptușită cu plăci de faianță. Stătea sub un palmier, într-un jilț încrustat. La picioarele ei, pe un scăunel, ședea un cățeluș; de partea cealaltă, îngenuncheată, o roabă neagră ținea un evantai. Regina purta un veșmânt de mătase, brodat în fir de aur, iar pe perucă avea o diademă împodobită cu nestemate în formă de lotus.

Când prințul se înclină adânc, cățelul îl mirosi și se culcă din nou; regina dădu din cap și întrebă:

— De ce ai cerut să te primesc, Ramses?

— Mamă, încă de acum două zile…

— Știam că ai treburi. Astăzi, însă, amândoi avem vreme; pot să te ascult.

— Îmi vorbești, mamă, cu atâta răceală, de parcă m-a învăluit vântul aspru al deșertului și, iată, nu mai am curaj să-ți spun păsul meu.

— E vorba de bani, nu-i așa?

Tulburat, Ramses lăsă capul în jos.

— Îți trebuie mult?

— Cincisprezece talanți…

— O, zeilor! strigă regina, acum câteva zile doar ți-am dat zece talanți din tezaur! Plimbă-te prin grădină, fetița mea, trebuie să fii obosită, zise regina, adresându-i-se sclavei negre. Rămași singuri, îl întrebă pe prinț: Oare-i atât de costisitoare evreica ta?

Îmbujorat la față, Ramses își înălță totuși capul.

— Știi, prea bine, mamă, răspunse el, că nu-i așa. Dar am făgăduit armatei o răsplată și… nu pot să i-o dau!

Regina îl privea mustrătoare.

— Cât e de rău, zise ea după o clipă, când fiul ia o hotărâre fără să se fi sfătuit cu mama sa. Ținând seama de vârsta ta, tocmai voiam să-ți dau o roabă feniciană, care mi-a fost trimisă din Tir, cu o zestre de zece talanți. Dar tu ai ales o evreică.

— Mi-a plăcut. Printre slujnicele tale, mamă, nu-i niciuna atât de frumoasă și nici chiar printre femeile tale…

— Dar e evreică!

— Mamă, nu trebuie să ai prejudecăți. Nu-i adevărat că evreii se hrănesc cu carne de porc și că ucid pisici…

Regina zâmbi.

— Vorbești ca un copil din cea mai de rând școală preoțească, răspunse ea, dând din umeri. Socot că o fiică a acestui popor nu se cade să fie cea dintâi ibovnică a moștenitorului. Fii cu luare-aminte, Ramses! Să nu uiți că Moise, căpetenia lor, e un preot trădător, blestemat până astăzi în templele noastre. Tot ei ne-au luat și credința într-unul singur Dumnezeu și legile noastre sfinte, despre care astăzi spun că sunt ale lor. Mai află, adăugă ea cu tărie, că fiicele acestui popor mai bine se omoară, decât să se culce în patul unui străin. Iar dacă se întâmplă totuși să nu-i respingă pe cei mai de seamă bărbați ai dușmanilor, aceasta o fac în nădejdea fie de a-i câștiga pentru țelurile lor, fie ca să-i ucidă…

— Crede-mă, mamă, că toate astea-s născociri de-ale preoților. Ei nu îngăduie oamenilor de altă credință să se apropie de picioarele tronului, ca nu cumva să-l slujească pe faraon fiind împotriva lor.

Regina se sculă din jilț și, încrucișându-și mâinile pe piept, își privi uluită fiul.

— E adevărat, așadar, ce mi s-a spus! Ești vrăjmașul preoților, zise ea. Tu, discipolul lor drag?

— Cred că mai am încă pe spinare urmele vergilor lor, răspunse prințul.

— Dar bunicul tău și tatăl meu, Amenhotep, care acum e în rândul zeilor, a fost mare preot și stăpânea întreaga țară…

— Tocmai pentru că bunicul meu a fost un stăpânitor, iar tatăl meu e faraon, nu pot suferi stăpânirea lui Herhor.

— La rangul pe care-l are l-a ridicat bunicul tău, Amenhotep.

— Iar eu am să-l dobor…

Mama ridică din umeri.

— Și tu, zise ea cu tristețe, vrei să comanzi un steag de oaste? Nu vezi că ești o fetișcană alintată, iar nu un bărbat și o căpetenie de oști…

— Cum așa? o întrerupse prințul, de abia stăpânindu-se să nu izbucnească.

— Nu-mi recunosc fiul… Nu văd în tine pe viitorul stăpân al Egiptului! Sub tine, dinastia va fi ca o barcă fără cârmă, pe Nil… Să-i gonești pe preoți de la curte? Și cu cine vrei să rămâi? Cine va fi ochiul tău în țara de Sus și în țara de Jos, ori peste hotare? Și un faraon trebuie să vadă totul în lume, orice lucru pe care cade raza divină a lui Osiris.

— Preoții vor fi slugile, iar nu sfetnicii mei.

— Ei sunt slugile cele mai credincioase. Datorită rugăciunilor lor, tatăl tău domnește de treizeci și trei de ani și ocolește războaiele ce-ar putea avea urmări nenorocite.

— Pentru preoți…

— Nu! Pentru faraon, pentru țară! Știi tu oare ce se întâmplă cu tezaurul nostru, din care într-o singură zi tu iei zece talanți și mai ceri încă cincisprezece? Știi tu că dacă n-ar fi fost dărnicia preoților, care îi lipsesc chiar și pe zei de nestematele adevărate, înlocuindu-le în folosul tezaurului nostru cu altele false, știi tu oare că averile noastre ar fi ajuns de mult în mâinile fenicienilor?

— O singură bătălie norocoasă ar umple casele noastre de bani, așa cum revărsarea Nilului ne inundă ogoarele.

Regina izbucni în hohote de râs.

— Da, zise ea, tu, Ramses, ești încă atât de nepriceput, încât nici chiar cuvintele tale nelegiuite nu pot fi socotite un păcat. Vezi-ți mai departe de pâlcurile grecești și părăsește-o cât mai grabnic pe evreica ceea, iar treburile țării lasă-le pe seama noastră.

— De ce s-o părăsesc pe Sara?

— Dacă ai avea un fiu de la ea, s-ar putea isca mari încurcături în treburile statului, unde și așa sunt destule necazuri. Pe preoți, adaugă ea, poți fi mânios, numai să nu-i jignești în fața lumii. Ei știu că trebuie să-i ierte multe moștenitorului tronului, mai ales când e așa de nechibzuit. Timpul va domoli însă totul, spre gloria dinastiei și binele țării.

Prințul căzu pe gânduri. Deodată zise:

— Deci nu pot să mă bizui pe banii tezaurului?

— Nu. Marele vistiernic ar fi fost silit să oprească plățile chiar astăzi, de nu i-aș fi dat patruzeci de talanți din cei pe care mi i-a trimis Tirul.

— Și ce voi face cu armata? întrebă prințul, frecându-și nerăbdător fruntea.

— Îndepărteaz-o pe evreică și cere bani preoților. Îți vor împrumuta, poate.

— Niciodată! Mai degrabă iau de la fenicieni.

Regina clătină capul.

— Ești erpatru! Fă cum vrei… Dar te previn că va trebui să dai creditorului fenician un zălog însemnat și nu-i vei mai putea scăpa din gheare.

— Pentru acoperirea unei astfel de datorii ajunge o părticică din veniturile mele.

— Vom vedea… Aș vrea, din toată inima, să-ți vin în ajutor, dar n-am cu ce, zise regina cu tristețe, lăsând să-i cadă mâinile în jos. Fă cum vrei, dar să nu uiți că fenicienii sunt pentru averile noastre ca șobolanii în hambare; când se strecoară unul printr-o gaură, ceilalți calcă pe urmele lui…

Ramses întârzia să plece.

— Vrei să-mi mai spui ceva? întrebă regina.

— Aș fi vrut numai să te întreb… Inima îmi spune că tu, mamă, ai unele planuri în privința mea. Care sunt?

Regina îi mângâie obrazul.

— Nu, încă nu! Ești liber ca orice tânăr nobil din țara asta; bucură-te de libertate! Dar va sosi timpul, Ramses, când va trebui să-ți iei o soție, ai cărei copii vor fi prinți de sânge regesc, iar fiul tău va fi moștenitorul tronului. La aceste timpuri mă gândesc…

— Și ce vezi?

— Nu văd încă ceva lămurit. Oricum, însă, pricini politice îmi spun că soția ta trebuie să fie fiica unui preot.

— Poate fiica lui Herhor? strigă prințul, râzând.

— Ce rău ar fi în asta? Herhor va deveni în curând marele preot al Tebei, iar fiica sa are de abia paisprezece ani.

— S-ar învoi ea să stea lângă mine în locul evreicei? întrebă Ramses, batjocoritor.

— Ar trebui să-ți dai silința ca oamenii să-ți uite greșeala de acum.

— Îți sărut tălpile, mamă, și acum plec, zise Ramses, ducându-și mâinile la cap. Atâtea lucruri ciudate am auzit aici, încât mă tem ca Nilul să nu curgă spre cataracte, sau ca piramidele să nu se mute în deșertul răsăritean!

— Copilul meu, nu huli, șopti regina uitându-se cu spaimă la el. În țara aceasta au fost văzute minuni și mai mari…

— Nu cumva, întrebă prințul, cu un surâs amar, minunea ca pereții palatului să tragă cu urechea la spusele stăpânilor lor?

— Lumea a văzut moartea unui faraon după o domnie de câteva luni, ca și căderea unor dinastii care stăpâniseră nouă popoare.

— Da, dar faraonii aceștia uitaseră de paloș, de dragul cădelniței, răspunse prințul, apoi se înclină și ieși.

Pe măsură ce pașii moștenitorului amuțeau în uriașa sală, fața reginei își schimba trăsăturile: din maiestuoasă deveni îndurerată și înspăimântată, iar în ochii ei mari luciră lacrimi. Cu pași grăbiți se apropie de statuia zeiței, îngenunche și, presărând tămâie indiană peste cărbunii aprinși, se rugă:

— O Isis, Isis, Isis{29} De trei ori spun numele tău! O, Isis, tu care naști șerpi, crocodili și struți, de trei ori fie binecuvântat numele tău… O, Isis! Tu care ocrotești sămânța grânelor de vânturile ucigătoare, iar trupurile strămoșilor de puterea nimicitoare a timpului, o, Isis! Fii milostivă și-l ocrotește pe fiul meu! Numele tău să fie spus de trei ori și aici… și acolo… și acolo… Și azi… și întotdeauna… și de-a pururi, atâta timp cât templele zeilor noștri se vor oglindi în apa Nilului. Rugându-se și suspinând, regina se aplecă și atinse pământul cu fruntea. În clipa aceea se auzi deasupra ei o șoaptă tainică:

— Glasul celui drept este întotdeauna ascultat…

Regina se ridică repede și, cuprinsă de uimire, cercetă cu ochii în jurul său. Dar nu era nimeni. De pe pereți, o priveau doar florile zugrăvite, iar de pe altar chipul zeiței, plin de o liniște nepământească.

Capitolul VIII

Prințul se întoarse acasă. Îngrijorat cum era, îl chemă pe Tutmozis.

— Trebuie să mă înveți, îi spuse el, cum să fac rost de bani.

— Aha! zâmbi spilcuitul lui prieten. Asta-i o știință pe care n-o poate învăța nimeni în școlile preoților, fie ele cât de înalte, și în care eu aș putea fi mag…

— În școli se învață că nu se cade să împrumuți bani, rosti prințul.

— De nu m-aș teme că-mi spurc buzele de necredință, aș zice că unii preoți își pierd timpul zadarnic. Cu toate că-s sfinți, nu-s decât niște bieți oameni! Nu gustă carnea, se mulțumesc cu o singură soție, ori ocolesc chiar cu desăvârșire femeile și nici nu știu măcar ce însemnează să împrumuți bani. Sunt bucuros, Ramses, că înțelepciunea aceasta o vei cunoaște cu ajutorul sfaturilor mele. Înțelegi, cred, încă de pe acum, câte suferințe se pot ivi din lipsa de bani. Lipsit de bani, omul n-are poftă de mâncare, doarme neliniștit, privește femeile cu uimire, ca și cum s-ar întreba: „La ce slujesc oare?” În cel mai răcoros templu simte cum îi dogoresc obrajii, iar în mijlocul deșertului, pe arșița cea mai cumplită îl scutură fiorii înghețului. Ochii îi sunt pironiți înainte, ca ai unui om cu mintea rătăcită; nu aude ce i se spune, umblă de cele mai multe ori cu peruca ciufulită și uitând s-o ungă cu uleiuri parfumate, potolindu-se numai, și asta pentru scurtă vreme, în fața unui singur ulcior cu vin tare. Fiindcă, de cum își recapătă simțirea, sărmanul vede iară cum pământul îi fuge din nou de sub picioare… Văd bine, continuă Tutmozis, după mersul tău neliniștit, după felul cum îți atârnă mâinile, că în clipa asta ești deznădăjduit din pricina lipsei de bani. În curând vei simți însă ceva, de parcă ți s-ar ridica de pe piept un sfinx uriaș. Iar mai târziu vei cădea într-o molcomă stare de uitare a necazurilor din trecut și a creditorilor de azi, apoi… Ah, Ramses, ești un om fericit, te așteaptă lucruri neobișnuite! Fiindcă atunci când va veni sorocul și creditorii vor începe să te viziteze sub motiv că-ți aduc omagii, vei fi ca un cerb urmărit de câini sau ca fecioara egipteană care, luând apă din râu, zărește deodată spinarea colțuroasă a crocodilului.

— Toate astea par a fi foarte vesele, îl întrerupse Ramses, râzând, dar nu aduc nicio drahmă…

— Oprește-te, sări Tutmozis. Chiar în clipa asta mă duc la cămătarul fenician Dagon, iar diseară, chiar dacă nu-ți va fi dat încă banii, îți vei recăpăta liniștea. Porni repede, se așeză într-o lectică mică și, înconjurat de slugi, precum și de alți tineri ușuratici ca și el, pieri pe aleile parcului.

Înainte de asfințitul soarelui veni în casa moștenitorului fenicianul Dagon, cel mai de seamă cămătar din Memfis. Era un om în puterea vârstei, cu pielea gălbuie, uscățiv, dar bine legat. Purta o tunică albastră, peste care era încins cu o centură albă, dintr-o țesătură subțire. Avea părul mare, strâns într-un inel de aur, și o barbă la fel de mare, neagră. Părul acesta bogat și natural făcea o impresie deosebită, în comparație cu perucile și bărbile false ale egiptenilor sclifisiți.

Locuința moștenitorului era plină de tineri. Unii se aflau la parter, unde se îmbăiau și se ungeau cu uleiuri parfumate; alții jucau șah și dame, sus, la etaj, iar un alt grup, în tovărășia câtorva dansatoare, beau sub corturile de pe cerdac. Ramses nu bea, nu juca, nu stătea de vorbă cu femeile, ci se plimba într-un colț al cerdacului, așteptându-l nerăbdător pe fenician. Când îl zări venind pe alee, în lectica lui trasă de doi măgăruși, se duse la etajul întâi unde se afla o cameră liberă.

Peste o clipă, Dagon apăru în ușă. Îngenunchind în prag, glăsui:

— Te salut, soare nou al Egiptului! Îți urez să trăiești veșnic, iar faima ta să se întindă până la îndepărtatele țărmuri unde răzbesc corăbiile feniciene… Ridicându-se, la porunca prințului, continuă să vorbească, gesticulând într-una: Când vrednicul Tutmozis se opri în fața colibei mele (casa mea-i o colibă de lut pe lângă palatul tău, erpatre!), pe fața lui era o strălucire atât de vie, încât pe dată i-am strigat soaței mele: „Tamar, prea-cinstitul Tutmozis nu vine din partea lui, ci din partea cuiva care este mai presus decât el, așa precum Libanul este mai presus de nisipurile mărilor.” Iar ea mă întrebă: „De unde știi, stăpâne, că neîntrecutul Tutmozis nu vine din partea lui?” „Știu, căci n-ar putea veni să-mi înapoieze banii împrumutați, fiindcă nu-i are și nici nu poate veni după alți bani, fiindcă nici eu n-am așa ceva…” În clipa aceea ne-am înclinat amândoi în fața vrednicului Tutmozis. Iar când ne-a spus că măria-ta ceri cincisprezece talanți de la robul tău, mi-am întrebat soția: „Tamar, mi-a dat oare inima un semn nepotrivi?” „Dagon, răspunse ea, ești atât de înțelept, încât ar trebui să fii sfetnicul moștenitorului tronului!”

Cu toate că era stăpânit de cea mai vie nerăbdare, Ramses continua să-l asculte pe Dagon. El, care se învolbura ca o furtună în fața propriei sale mame și în fața faraonului!

— Când ne-am dat seama, când am înțeles, continuă fenicianul, că măria-ta îmi ceri să te slujesc, în casa noastră a pătruns o bucurie atât de mare, încât am poruncit să se dea slugilor zece ulcioare de bere, iar soția mea, Tamar, mi-a cerut să-i cumpăr cercei noi. Eram așa de bucuros că, venind aici, n-am îngăduit să fie bătuți măgarii, iar când tălpile mele nevrednice au atins podeaua casei tale, am scos un inel de aur (mai mare decât acela pe care destoinicul Herhor i l-a dat lui Eunana) și i l-am dăruit sclavului măriei-tale, care mi-a turnat apă să-mi spăl mâinile. Fie-mi îngăduit s-o întreb pe înălțimea-ta de unde are ulciorul acela de argint, din care mi s-a turnat apă?

— Mi l-a vândut Azarias, fiul lui Gaber, pe doi talanți.

— Evreul? Înălțimea-ta cumpără de la evrei? Ce-o să spună zeii?

— Azarias e negustor ca și voi, răspunse moștenitorul.

Auzind vorbele astea, Dagon își cuprinse capul cu amândouă mâinile și începu să scuipe și să bocească:

— O, Baal, Tammuz!… O, Baalit!… O, Astoret{30}!… Azarias, fiul lui Gaber, un evreu, să fie negustor de-o seamă cu mine?! O, picioarele mele, de ce m-ați purtat aici? O, inimă, pentru ce înduri o durere atât de vie și o asemenea batjocură? Măria-ta, strigă fenicianul, bate-mă, taie-mi mâna dacă voi măslui aurul, dar nu-mi spune că un evreu poate fi negustor. Mai degrabă va cădea Tirul, mai degrabă locul Sidonului va fi acoperit cu nisip, decât să ajungă un evreu negustor! Ei nu sunt în stare decât să mulgă caprele lor slăbănoage, ori, sub amenințarea biciului egiptean să amestece lutul cu paie! Dar niciodată nu vor putea face negoț!

Nu se știe de ce, dar prințul fu cuprins de mânie. În curând însă se liniști. Ceea ce i se păru și lui ciudat, fiindcă până atunci nu-și înfrânase mânia față de nimeni.

— Așadar, zise el deodată, îmi poți împrumuta, cinstite Dagon, cincisprezece talanți?

— O, Astoret! Cincisprezece talanți? Vorbești de atâta bănet încât ar trebui să stau jos, ca să mă gândesc bine…

— Atunci, așază-te!

— Pentru un talant, zise fenicianul, așezându-se nestingherit pe scaun, poți avea douăzeci de lanțuri de aur, sau șaizeci vaci de lapte frumoase, ori zece sclavi pentru muncă, ori un sclav care știe să cânte din flaut, să picteze și poate chiar să tămăduiască. Un talant e o avere nespus de mare!

Prințului, îi luciră ochii.

— Așadar, dacă zici că n-ai cincisprezece talanți, îl întrerupse el…

Speriat, fenicianul se lăsă să alunece pe neașteptate de pe scaun, pe podea.

— Se află, oare, cineva în orașul acesta, strigă el, care să nu aibă bani la porunca ta, o, fiu al soarelui? E drept, o, prințul meu, că eu sunt un om sărac, al cărui aur, nestemate și toate celelalte bunuri nu sunt vrednice de privirea ta! Dar dacă voi merge pe la neguțătorii noștri și le voi spune cine m-a trimis, până mâine voi putea găsi cei cincisprezece talanți, chiar de-ar fi să-i scot din piatră seacă. Dacă tu, erpatre, vei sta în fața unui smochin uscat și vei spune: „Dă-mi bani!” smochinul va trebui să se răscumpere… Numai nu te uita așa la mine, o, fiu al lui Horus, căci simt un junghi în inimă și amețeli la cap, zise fenicianul pe un ton rugător.

— Lasă astea și șezi, șezi aici, zise prințul, zâmbind.

Dagon se ridică de pe podea și se așeză și mai în voie pe scaun.

— Pentru câtă vreme are nevoie prințul de acești cincisprezece talanți? întrebă el.

— Cred că pentru un an.

— Să spunem mai bine: pentru trei ani. Numai faraonul ar putea să înapoieze după un an cincisprezece talanți, dar un prinț tânăr, care e nevoit să primească în fiecare zi tineri veseli și femei frumoase… Ah, femeile astea! E oare adevărat, dacă îmi îngădui să întreb, stăpâne, că prințul a luat-o la sine pe Sara, fiica lui Ghedeon?

— Și ce dobândă vrei? îl întrerupse prințul.

— Un fleac pe care sacrele tale buze nici nu trebuie să-l rostească. Pentru cincisprezece talanți vei da cinci talanți pe an, iar vreme de trei ani eu îmi voi lua singur înapoi banii, în așa fel încât măria-ta nici nu vei ști cum…

— Îmi vei da acum cincisprezece talanți iar peste trei ani vei lua înapoi treizeci?

— Legile egiptene îngăduie ca dobânda să fie deopotrivă cu banii împrumutați, răspunse fenicianul încurcat.

— Dar, oare, nu-i prea mult?

— Prea mult? exclamă Dagon. Fiecare om mare are o curte mare, avere mare și plătește dobânzi mari. Eu m-aș rușina să primesc mai puțin de la moștenitorul tronului. De altfel însuși prințul ar putea porunci să fiu bătut cu nuiele și alungat, dacă aș cuteza să iau mai puțin…

— Când îmi vei aduce banii?

— Să-i aduc? O, zeilor! Un singur om nici nu-i în stare să facă una ca asta. Voi face mai bine: îi voi îndeplini toate voile prințului, pentru ca măria-ta nici să nu se gândească la treburi atât de mărunte.

— Dar știi tu, oare, ce plăți am de făcut?

— În oarecare măsură, răspunse fenicianul, fără a da prea mare însemnătate întrebării. Prințul vrea să trimită șase talanți oastei răsăritene, ceea ce va fi dus la bun sfârșit de către creditorii noștri din Chet și Migdol. Cei trei talanți vrednicului Nitager și alți trei talanți vrednicului Patrokles, pot fi plătiți aici, pe loc… Iar Sarei și tatălui ei Ghedeon, eu le pot plăti prin mijlocirea netrebnicului de Azarias. Așa va fi chiar mai bine, fiindcă ei ar putea să-l înșele pe prinț la socoteli.

Ramses începu să se plimbe prin cameră, nerăbdător.

— Trebuie să-ți dau un zapis pentru cei treizeci de talanți? întrebă el.

— Zapis? De ce să-mi mai dai? Ce-aș putea face cu el? Prințul îmi va da în arendă pe trei ani pământurile sale din ținuturile Takens, Ses, Neha-Ment, Neha-Pehu, Sebt-Het și Habu.

— În arendă? întrebă prințul. Lucrul acesta nu-mi place…

— Din ce mi-aș putea atunci lua înapoi banii mei, cei treizeci de talanți?

— Așteaptă. Trebuie să-i întreb mai întâi pe îngrijitorii moșiilor mele ce venit îmi aduc pe an bunurile acestea.

— La ce bun să-și bată capul măria-ta cu astfel de treburi? Ce să știe slugile tale? Nu știu nimic, așa cum mă vezi că sunt fenician cinstit. În fiecare an recolta e alta și venitul altul. Eu aș putea să pierd din afacerea asta și atunci oamenii tăi nu mi-ar da banii…

— Dar vezi, Dagon, eu cred că moșiile astea aduc un venit cu mult mai mare decât zece talanți pe an.

— N-ai încredere în mine, prințe? Bine! Eu, la porunca ta, pot să nu iau moșiile din Ses. N-ai încredere în cinstea mea? Pot să mă las păgubaș și de Sebt-Het. Dar ce treabă au aici oamenii tăi? O să-l învețe ei pe prinț înțelepciunea? O, Astoret! Mi-aș pierde somnul și pofta de mâncare dacă vreunul dintre ei, rob umil, ar cuteza să-l dojenească pe prea-milostivul meu stăpân. Aici e nevoie numai de un scrib care să însemne că înălțimea-ta îmi dai în arendă pe timp de trei ani pământurile din cutare și cutare ținut. Și-i nevoie de șaisprezece martori care să pună mărturie că prințul mi-a făcut o cinste atât de mare. De ce-i nevoie însă ca slugile să știe că stăpânul lor împrumută bani de la mine?

Plictisit, moștenitorul ridică din umeri.

— Mâine, zise el, adu-mi banii și vino însoțit de un scrib și de martori. Nu vreau să-mi bat capul cu asemenea treburi.

— Ce înțelepte vorbe ai rostit, prințe, strigă fenicianul. Să trăiești veșnic, prea-mărite stăpâne!

Capitolul IX

Pe malul stâng al Nilului, în partea de miază-noapte a mahalalei din Memfis, se afla casa dăruită Sarei, fiica evreului Ghedeon, de către moștenitorul tronului. Avea pământuri ce se întindeau pe douăzeci de hectare, formând un pătrat nu prea mare, ce putea fi cuprins cu privirea de pe acoperișul casei, ca în palmă. Pământul bun era așezat pe o colină împărțită în patru terase. Primele două, cele de jos și cele mai mari, erau inundate de fiecare dată de Nil și menite culturii de grâne și legume. Terasa a treia, neatinsă uneori de inundații, era plantată cu palmieri, smochini și alți pomi fructiferi. Iar pe a patra, cea mai de sus, era o livadă cu măslini, viță de vie, nuci și castani dulci, în mijlocul cărora se înălța casa. Casa era de lemn cu un singur cat și, ca de obicei, cu terasă, deasupra căreia se ridica un cort. Jos locuia sclavul negru al lui Ramses, iar la etaj Sara cu ruda și sluga ei Tafet. Casa era înconjurată cu un zid de cărămidă nearsă, în spatele căruia, la o oarecare depărtare, se aflau clădirile pentru vite, sclavi și supraveghetori.

Odăile Sarei nu erau mari, dar erau împodobite cu gust. Podelele erau acoperite cu covoare, iar la uși și ferestre atârnau draperii în dungi de felurite culori. Se aflau și paturi și jilțuri sculptate, lăzi încrustate pentru veșminte, măsuțe cu trei picioare și altele cu un singur picior, pe care se aflau glastre cu flori, amfore zvelte pentru vin, cutii cu sticluțe de parfum, cupe, pocale de aur și de argint, vase și talgere de faianță, sfeșnice de bronz. Fiecare din aceste obiecte, chiar și cele mai mici, erau împodobite cu sculpturi sau cu desene colorate, iar fiecare veșmânt, cu broderii și ciucuri.

De zece zile Sara locuia în acest loc retras, ascunzându-se vederii oamenilor, de teamă și rușine, așa că niciuna dintre slugile casei nu-i văzuse încă fața. Închisă în odaia ei, cosea, țesea pânză la un mic război, sau împletea cununi de flori proaspete pentru Ramses. Uneori, se furișa pe terasă și, dând la o parte cu băgare de seamă foile cortului, se uita la Nilul plin de vase plutitoare, pe care luntrașii cântau melodii vesele. Sau, ridicându-și ochii, privea cu spaimă la pilonii cenușii ai castelului regesc, care, tăcut și mohorât, domina împrejurimile de pe malul celălalt al fluviului. Atunci, în grabă, se retrăgea din nou la lucrul ei, strigând-o pe Tafet.

— Șezi aici, măicuțo, rostea ea, ce faci acolo jos?

— A adus grădinarul fructele, iar din oraș ne-au sosit pâinea, vinul și păsările; a trebuit să le primesc.

— Șezi aici și vorbește-mi, că mă cuprinde spaima…

— Ce prostuță ești, copila mea! răspundea Tafet, râzând. Și mie mi-a fost teamă prima zi să scot nasul din casă. Dar când am ieșit dincolo de ziduri, nu mi-a mai fost frică. De cine să mă tem aici, când toți cad în genunchi în fața mea? Iar în fața ta cred că ar sta chiar și cu capul în jos! Ieși în grădină; e frumoasă ca un paradis… Îndreaptă-ți privirea spre ogoarele unde se seceră grâul. Urcă-te în corabia ta frumos zugrăvită, lopătarii se usucă de dorul de a te vedea și de a te plimba pe apele Nilului…

— Mi-e frică…

— De ce?

— Știu și eu? Cât cos, mi se pare că-s tot în grădina noastră, că acu-acu tata îmi va ieși în fața ochilor. Dar când vântul dă la o parte draperia ferestrei și privesc de sus ținutul acesta mare… atât de mare… mi se pare… Știi ce? Că un vultur m-a răpit și m-a dus în cuibul lui de pe stâncă, de unde nu te mai poți coborî în vale…

— Ah! Dacă ai ști tu ce cadă ne-a trimis astăzi prințul! E toată de aramă! Și ce pirostrie, și ce oale și ce mai vătrai! Și dacă ai ști că am pus astăzi două găini la clocit și că în curând vom avea pui…

După asfințitul soarelui, când n-o mai putea vedea nimeni, Sara mai prindea curaj. Atunci, ieșind pe terasă, se tot uita de-a lungul fluviului. Iar când în zare apărea luntrea luminată cu torțe, care lăsa pe undele negre dungi sângerii ori aprinse ca văpaia focului, Sara își apăsa cu amândouă mâinile sărmana ei inimă, ce tremura ca o păsărică prinsă în laț. Dintr-acolo, plutea spre ea Ramses… Dar n-ar fi putut spune ce se petrece în ea: dacă o încearcă bucuria că se apropie tânărul frumos pe care-l cunoscuse pe deal, ori, dacă-i cuprinsă de spaimă că-l vedea iarăși pe marele ei stăpân și domn, în fața căruia se simțea atât de sfioasă.

Într-o bună zi, în ajun de șabas și pentru prima oară din ziua în care se mutase aici, veni s-o vadă tatăl ei. Plângând, Sara se repezi la pieptul lui, îi spălă singură picioarele, îi turnă pe cap uleiuri parfumate și-l acoperi cu sărutări. Ghedeon era un om cu părul cărunt și cu trăsături aspre. Purta o cămașă lungă până la glezne, brodată în culori în partea de jos, iar pe deasupra o haină galbenă fără mâneci, un fel de manta, ce-i cădea pe piept și pe spate. Capul și-l acoperea cu o tichie nu prea mare, țuguiată spre vârf.

— Ai venit? Ai venit! strigă Sara, sărutându-i din nou mâinile și capul.

— Mă mir și eu că am venit! mărturisi Ghedeon, trist. M-am furișat în grădină, ca un tâlhar; tot drumul, de la Memfis încoace, mi se părea că toți egiptenii mă arată cu degetul, că fiecare evreu mă scuipă.

— Tată, tu însuți doar m-ai dat prințului, șopti Sara.

— Te-am dat, dar ce puteam face? De altminteri, mi se pare numai că mă arată cu degetul și că mă scuipă. Egiptenii, cei care mă cunosc, mă salută cu atât mai adânc, cu cât ocupă un post mai înalt. De când ești aici, stăpânul nostru Sezofris mi-a spus c-ar trebui să-mi dea o casă mai mare, iar puternicul Hai mi-a dăruit un butoiaș cu cel mai bun vin și însuși înălțimea-sa, nomarhul, a trimis pe cea mai de încredere slugă să mă întrebe dacă ești sănătoasă și dacă n-aș vrea să-i gospodăresc și lui averea.

— Dar evreii? întrebă Sara.

— Eh, evreii! Ei știu că n-am făcut-o de bunăvoie. Și-apoi, care, în locul meu, n-ar fi bucuros să pățească și el așa ceva? Să-l lăsăm pe Dumnezeu să ne judece faptele… Ia spune-mi, mai bine, tu ce mai faci?

— Nici în sânul lui Avram n-o să-i fie mai bine, zise Tafet. Cât e ziulica de mare ni se aduc fructe, vinuri, pâine și carne, tot ce-ți poate dori suflețelul… Și ce cadă avem! Toată de aramă! Și ce mai oale!

— Acum trei zile, o întrerupse Sara, a fost la mine fenicianul Dagon. N-am vrut să-l primesc, dar a stăruit atâta…

— Mi-a dat un inel de aur, zise Tafet.

— Mi-a spus, adăugă Sara, că-i arendaș la stăpânul meu, mi-a dăruit două brățări de picioare, cercei cu perle și o cutiuță cu parfumuri din țara Punt.

— Pentru ce ți-a dăruit toate astea? o întrebă Ghedeon.

— Pentru nimic. M-a rugat să cred numai lucruri bune despre el și din când în când să-i amintesc stăpânului meu că Dagon e sluga lui cea mai credincioasă.

— Vei strânge, în scurtă vreme, o lădiță întreagă de cercei și brățări, spuse Ghedeon, zâmbind. Ah, adăugă el după o clipă, strânge grabnic o avuție cât mai mare și atunci vom fugi, fiindcă aici vom avea întotdeauna de pătimit! Necazuri când e rău, necazuri și mai mari, când e bine.

— Ce-ar spune oare stăpânul meu de te-ar auzi? întrebă Sara, cuprinsă de tristețe.

Tatăl clătină din cap.

— N-o să treacă anul și stăpânul tău te va părăsi, iar alții îl vor ajuta. Dacă ai fi egipteancă te-ar lua în casa lui, dar cum ești evreică…

— Mă va părăsi? îngână Sara, suspinând.

— Nu trebuie să te mâhnești de zilele viitoare, care sunt în mâinile lui Dumnezeu! Am venit să petrec șabasul la tine.

— Iar eu am niște pește minunat, carne, pâine și vin cușer, zise repede Tafet. Am mai cumpărat de la Memfis un sfeșnic cu șapte brațe și luminări de ceară. Vom avea o cină mai bună chiar decât la stăpânul Hai.

Ghedeon ieși cu fiica sa pe terasă și, când rămaseră singuri, îi zise:

— Mi-a spus Tafet că stai mereu în casă. De ce? Ar trebui să ieși măcar în grădină.

Sara suspină.

— Mi-e frică, șopti ea.

— De ce să-ți fie frică în grădina ta? Doar tu ești stăpână aici.

— Am ieșit o dată în grădină, ziua… M-au văzut niște oameni și au început să vorbească între ei: „Uitați-vă, asta-i evreica moștenitorului tronului, din a cărei pricină întârzie creșterea apelor!”

— Sunt niște proști, hotărî Ghedeon. Parcă numai o singură dată și-a întârziat Nilul revărsarea cu o săptămână întreagă? Atunci ieși serile, până una alta.

Sara se cutremură și mai târg.

— Nu vreau! Nu vreau! strigă ea. Am ieșit și seara, uite colo, printre măslini. Deodată, dintr-o cărare lăturalnică, se apropiară două femei, ca două umbre. Speriată, am vrut să fug… Atunci, una din ele, mai tânără și mai scundă, mă apucă de mână și-mi zise: „Nu fugi, trebuie să ne uităm bine la tine…” Iar cealaltă, mai vârstnică și mai înaltă, s-a oprit în fața mea la câțiva pași și s-a uitat în ochii mei. Ah, tată, am crezut că voi rămâne împietrită. Ce femeie! Și ce privire!

— Cine să fi fost? întrebă Ghedeon.

— Femeia cea vârstnică semăna cu o preoteasă.

— Și nu ți-a spus nimic?

— Nimic. Numai la plecare, când s-au pitulat printre pomi, am auzit un glas, desigur al celei vârstnice, care a spus doar atât: „Într-adevăr, e frumoasă.”

Ghedeon căzu pe gânduri.

— Poate că au fost, zise el, niște doamne mari, de la curte.

Soarele apusese. Pe amândouă malurile Nilului se adunase o mare mulțime de oameni, așteptând nerăbdătoare semnalul fluxului, care, într-adevăr, întârzia. De două zile vântul sufla dinspre mare și fluviul se înverzise; soarele trecuse dincolo de steaua Sotis, dar în fântâna preoților din Memfis apa nu crescuse nici măcar cu un deget. Lumea era cu atât mai neliniștită, cu cât în Egiptul de Sus, după semnele apărute, revărsarea se desfășura ca de obicei și se anunța chiar a fi cât se poate de prielnică.

— Și ce-o oprește oare lângă Memfis? se întrebau agricultorii îngrijorați, așteptând cu multă nerăbdare semnalul.

Când pe cer luciră stelele, Tafet înveli masa cu o față albă, așeză sfeșnicul cu șapte luminări aprinse, apropie de masă trei scaune și vesti că va aduce îndată cina de șabas.

Atunci Ghedeon își acoperi capul și, ridicându-și brațele deasupra mesei, zise cu ochii pironiți la cer:

— Dumnezeu al lui Avram, Isac și Iacob, care ai scos poporul de pe pământul egiptean, care ai dat robilor și pribegilor un pământ al lor, care te-ai legat veșnic cu fiii lui Iuda… O, Iehova! O, Adonai! Îngăduie-ne să gustăm fără păcat roadele unui pământ vrăjmaș, alungă de la noi tristețea și spaima de care suntem cuprinși!

În clipa aceea, de dincolo de zid se auzi o voce:

— Vrednicul Tutmozis, slujitorul cel mai credincios al înălțimii-sale și al moștenitorului tronului.

— Trăiască veșnic! Se auziră câteva glasuri în grădină.

— Trimite salutul său – se auzi din nou vocea singuratică – celei mai frumoase roze din Liban!

După ce vocea amuți, răsunară sunete de harpă și flaut.

— Muzica! strigă Tafet, bătând din palme. Vom petrece șabasul cu muzică.

Sara și tatăl ei, la început înspăimântați, începură să râdă și se așezară la masă.

— Lasă-i să cânte, zise Ghedeon, muzica lor n-o să-mi strice pofta de mâncare.

Flautul și harpa executară câteva acorduri, după care răsună un glas de tenor, care cântă:

„Ești mai frumoasă decât toate fetele care-și oglindesc chipul în apele Nilului. Părul ți-e mai negru decât pana corbului, iar ochii mai duioși decât ai căprioarei care suspină după cerbul ei. Trupul ți-e asemeni palmierului, iar lotusul îți pizmuiește farmecul. Sânii tăi sunt ca strugurii, cu al căror suc se desfată regii…”

Sunetele flautului și harpei răsunară din nou, urmate de cântec:

„Vino în grădină să te odihnești. Slugile îți vor aduce talgere fără număr și băuturi felurite. Vino, vom petrece noaptea întreagă și zorile ce vor veni după ea. În umbra mea, în umbra smochinului care dă rod dulce, iubitul tău se va odihni la dreapta ta, iar tu îl vei desfăta, supunându-te tuturor dorințelor lui…”

Sunetele flautului și harpei fură din nou urmate de cântec:

„Eu sunt tăcut din fire, niciodată nu spun ce văd, iar dulceața fructelor mele n-o stric cu flecăreli deșarte…”{31}

Capitolul X

Deodată cântecul amuți, pierdut în larma și freamătul unei mulțimi care alerga în mare goană.

— Păgânilor! Dușmani ai Egiptului! strigă cineva. În timp ce noi toți suntem cuprinși de o nesfârșită mâhnire, voi cântați și aduceți laude evreicei, care prin farmecele ei a oprit revărsarea Nilului…

— Vai vouă! strigă altcineva. Călcați în picioare pământul moștenitorului. Moartea vă paște pe voi și pe copiii voștri!

— Vom pleca dar mai întâi vrem ca evreica să iasă în fața noastră, ca să-i arătăm nedreptățile ce le îndurăm.

— Hai să fugim! țipă Tafet.

— Unde? întrebă Ghedeon.

— Pentru nimic în lume! rosti Sara, pe a cărei față blândă se ivi roșeața mâniei. Nu aparțin oare moștenitorului tronului, în fața căruia oamenii aceștia cad cu fața la pământ? Și, mai înainte ca tatăl și slujnica să-și vină în fire, Sara, în veșmântul ei alb, țâșni pe terasă și strigă mulțimii de dincolo de zid:

— Iată-mă! Ce vreți de la mine?

Zarva amuți pentru o clipă, apoi răsunară din nou voci amenințătoare:

— Fii blestemată, străină, al cărei păcat oprește apele Nilului!

În aer șuierară câteva pietre, aruncate la întâmplare; o piatră o lovi pe Sara în frunte.

— Tată! strigă ea, ducându-și mâna la cap.

Ghedeon o luă în brațe și o scoase de pe terasă. În noapte se puteau vedea oameni îmbrăcați numai cu năframe și șorțuri albe, care săreau zidul.

Jos, Tafet țipa cât o ținea gura, iar sclavul negru apucând toporul, se așeză în fața ușii, zbierând că va crăpa capul oricui va cuteza să intre în casă.

— Aruncați cu pietre în câinele acela de nubian! strigau mai mulți oameni de pe zid.

Deodată mulțimea tăcu. Din fundul grădinii răsări un om cu capul ras, îmbrăcat cu o piele de panteră.

— Magul! Sfântul preot! se auziră de pretutindeni șoaptele mulțimii.

Cei cocoțați pe zid coborâră și ei.

— Popor egiptean, vorbi preotul cu glas domol, cu ce drept ridici tu brațul împotriva bunurilor moștenitorului tronului?

— Acolo locuiește evreica… Ea oprește revărsarea Nilului… Vai nouă! Jalea și foametea amenință Nilul de Jos!

— Oameni lipsiți de credință și fără minte, vorbi din nou preotul, unde ați mai auzit voi ca o femeie singură să poată opri voința zeilor? În fiecare an, în luna Tot, Nilul începe să se umfle și până în luna Hoiak crește mereu. Nu s-a întâmplat niciodată altfel, cu toate că țara ne-a fost totdeauna plină de străini, uneori de preoți și prinți străini, care, gemând în sclavie și în muncă istovitoare, ar fi putut, în jalea și mânia lor, să ne arunce blestemele cele mai îngrozitoare… Firește, au dorit cu toții ca numai nenorociri să cadă asupra capului nostru, și mulți și-ar fi dat chiar viața, pentru ca soarele să nu mai răsară în zori deasupra Egiptului sau apele Nilului să nu mai crească la începutul anului. Și ce s-a ales din ruga lor? Ori n-a fost ascultată, ori zeii străini n-au avut destulă tărie în fața zeilor noștri. În ce-chip, așadar, o femeie, căreia nu-i merge rău printre noi, ar putea să aducă nenorociri pe care dușmanii noștri cei mai puternici n-au fost în stare să le abată asupra capetelor noastre?

— Preotul are dreptate! înțelepte-s cuvintele prorocului! se auziră voci din mulțime.

— Și totuși Moise, căpetenia evreilor, a făcut să cadă bezna și molima asupra Egiptului! se împotrivi un glas.

— Cine a rostit vorbele astea să iasă în față! strigă preotul. Îl chem să iasă, dacă nu-i un dușman al poporului egiptean…

Mulțimea se porni să murmure asemeni vântului ce se apropie de departe, printre pomi; dar de ieșit, nimeni nu ieși în față.

— Adevăr spun, urmă preotul, că printre voi mișună oameni răi, ca hienele pe lângă turme. Nu mila îi cuprinde în fața sărăciei voastre. Nu! Ci vă îndeamnă să nimiciți pasa moștenitorului și să vă răzvrătiți împotriva faraonului. Iar dacă și-ar ajunge ținta și din piepturile voastre ar începe să curgă sânge, oamenii aceștia s-ar ascunde în fața lăncilor, așa cum se ascund acum în fața chemării mele.

— Dați ascultare prorocului! Fii lăudat, om ocrotit de zei! strigară cei de față, plecându-și capetele. Cei mai credincioși cădeau chiar cu fața la pământ.

— Ascultă-mă, popor al Egiptului! Pentru credința ta în cuvintele preotului, pentru supunerea ta față de faraon și față de moștenitor, pentru cinstea pe care o arăți slujitorului zeilor, îndurarea se va pogorî asupra ta. Răspândiți-vă în pace pe la casele voastre și nu vă mirați dacă înainte de a vă fi coborât de pe dealul acesta, apele Nilului vor începe să crească.

— O, de-ar fi așa!

— Mergeți! Cu cât va fi mai mare credința și evlavia voastră cu atât mai repede veți vedea semnul îndurării.

— Să mergem! Să mergem! Fii lăudat, prorocul nostru, fiu al prorocilor. Și începură cu toții să se risipească, sărutând veșmintele preotului. Deodată, cineva strigă:

— Minune! Se împlinește minunea!

— Pe turnul din Memfis s-a aprins o lumină. Apele Nilului au început să crească! Priviți, se aprind tot mai multe lumini! Într-adevăr un mare sfânt ne-a vorbit! Să trăiești veșnic! Și oamenii îl căutară pe preot; acesta dispăruse însă în umbră. Mulțimea, până nu de mult înfuriată, iar mai apoi uimită și recunoscătoare, uită de mânie ca și de preotul făcător de minuni. Stăpânită de o bucurie nebună se porni să alerge spre malurile fluviului, unde licăreau nenumărate focuri și răsuna marele cântec al poporului adunat:

„Fii binecuvântat, Nil, o, fluviu sfânt. Revarsă-te în tihnă peste pământ și dă viață Egiptului! O, tainic zeu{32} care alungi întunericul, tu uzi ogoarele, și dai hrană tuturor viețuitoarelor! O, cale ce cobori din ceruri, tu adapi pământul, o prieten al pâinii, și aduci bucurie în colibe! Tu ești stăpânul peștilor, iar când te reverși peste ogoarele noastre, nici pasărea nu cutează să-ți atingă rodul.

Izvor al grânelor și părintele orzului, tu dai odihnă mâinilor a milioane de nefericiți și înalți temple veșnice”{33}

Luntrea luminată a moștenitorului tronului plutea în vremea aceasta dinspre malul celălalt, fiind primită cu urale și cântece. Oamenii, care cu o jumătate de ceas înainte voiau să pătrundă cu sila în casa Sarei, cădeau acum cu fața la pământ, sau, aruncându-se în apă, sărutau lopețile și marginile luntrei, ce-l purta pe fiul faraonului. Voios, înconjurat de torțe și însoțit de Tutmozis, Ramses intră în casa Sarei. Zărindu-l, Ghedeon îi spuse lui Tafet:

— Tare mult mă tem pentru fiică-mea, dar și mai mult mă tem să mă întâlnesc cu stăpânul ei. Apoi sări zidul și prin beznă, tăind grădina și ogoarele, se îndreptă spre Memfis.

Din curte, Tutmozis strigă:

— Te salut, frumoasă Sara! Nădăjduiesc să ne ospătezi din plin pentru muzica trimisă.

În prag apăru Sara, legată la cap, sprijinită de sclavul negru și de Tafet.

— Ce înseamnă asta? întreba prințul mirat.

— Nenorocire, nenorocire! strigă Tafet. Păgânii au atacat casa, iar unul dintre ei a lovit-o pe Sara cu o piatră.

— Ce fel de păgâni?

— Apoi ăștia… egiptenii, lămuri Tafet.

Prințul îi aruncă o privire plină de dispreț. Dar își stăpâni îndată furia.

— Cine a lovit-o pe Sara? Cine a aruncat piatra? strigă el, apucându-l de umăr pe negru.

— Oamenii de pe malul fluviului, răspunse sclavul.

— Hei, paznicule! strigă prințul înfuriat, înarmează-i pe toți oamenii din casă și porniți după ei.

Negrul luă din nou toporul, paznicul începu să strige slugile, iar câțiva oșteni din suita prințului își traseră, fără să vrea, spadele.

— Pentru numele lui Dumnezeu, ce vrei să faci? șopti Sara, încolăcindu-și brațele de gâtul prințului.

— Vreau să te răzbun, răspunse el. Cine lovește în bunul meu, lovește în mine.

Tutmozis păli și dădu din cap.

— Ascultă stăpâne, zise el, cum îi vei putea cunoaște, pe timp de noapte și în mulțime, pe vinovați?

— Îmi e totuna. Mulțimea a săvârșit nelegiuirea, ea să plătească!

— Niciun judecător de rând n-ar vorbi așa, observă Tutmozis. Și doar tu urmează să fii mai-marele lor… Prințul căzu pe gânduri, iar prietenul lui glăsui mai departe: Gândește-te ce-ar spune mâine stăpânul nostru, faraonul? Și ce bucurie ar domni în rândurile dușmanilor Egiptului, de la răsărit și apus, când ar auzi că moștenitorul tronului se năpustește împotriva propriului său popor, chiar în apropiere de palatul faraonului?

— O dacă mi-ar da tata măcar jumătate din oștire, ar amuți în veci dușmanii noștri din toate părțile lumii, șopti prințul, izbind cu piciorul în pământ.

— Și-apoi… amintește-ți de țăranul acela care s-a spânzurat. Ți-a părut rău de moartea unui om nevinovat și acum… E oare cu putință să ucizi tu însuți oameni nevinovați?

— Ajunge! îl întrerupse prințul cu glas înăbușit. Mânia mea e ca un vas plin cu apă: vai de acela peste care se va revărsa. Să intrăm în casă.

Tutmozis, înspăimântat, se dădu înapoi. Prințul o apucă pe Sara de mână și se urcă cu ea sus. O așeză la masa pe care se afla cina neterminată și, apropiind sfeșnicul, îi luă legătura de pe cap.

— Ah! strigă el, nu-i nici măcar o rană, ci doar o vânătaie! O privi apoi cu băgare de seamă. Nicicând nu m-am gândit, zise el, că poți avea o vânătaie. Lucrul acesta îți schimbă foarte mult înfățișarea.

— Oare nu-ți mai plac? întrebă Sara încet, ridicând spre el ochii ei mari, plini de spaimă.

— O, nu! Și apoi va trece. Îl chemă pe Tutmozis și pe negru căruia îi porunci să povestească întâmplările din cursul serii.

— El ne-a apărat, zise Sara. A stat cu toporul la ușă.

— Așa ai făcut? îl întrebă prințul pe sclav, uitându-se adânc în ochii lui.

— Aș fi putut oare îngădui ca în casa ta, stăpâne, să pătrundă cu sila oameni străini?

Prințul îi atinse ușor capul acoperit de par creț.

— Ai fost curajos, zise el. Îți dau libertatea. Mâine îți vei primi răsplata și te poți întoarce la ai tăi.

Negrul se clătină și se frecă la ochi, a căror albeață deveni sclipitoare. Deodată căzu în genunchi și, lovindu-și fruntea de podea, strigă:

— Nu mă alunga de la tine, stăpâne!

— Bine, răspunse prințul, poți rămâne la mine, dar ca oștean liber. Am nevoie de astfel de oameni adăugă el, uitându-se la Tutmozis. Nu se prea pricepe la meșteșugit vorbe, dar e gata să lupte. Și iscodi din nou, cerând amănunte asupra celor întâmplate, iar când negrul îi povesti despre preot și faptele lui, prințul se prinse cu mâinile de cap, strigând:

— Sunt omul cel mai nefericit din Egipt! În curând voi găsi preoți până și în pat. De unde a răsărit? Cine poate fi?

Negrul nu fu în stare să-i dea lămuriri. Totuși, zise că purtarea preotului fusese nespus de binevoitoare față de prinț și de Sara; că fapta n-a fost pusă la cale de egipteni, ci de alți oameni, pe care preotul îi numise dușmani ai Egiptului și cărora le ceruse zadarnic să se arate în fața mulțimii.

— Ciudat! Ciudat! rosti prințul dus pe gânduri, așezându-se pe pat. Sclavul meu negru este un soldat viteaz și un om cu judecată. Preotul o apără pe evreică, fiindcă este a mea. Ce fel de preot e omul acesta? Poporul egiptean îngenunche în fața câinilor faraonului, dar năvălește în casa moștenitorului, ațâțat de dușmanii Egiptului! Toate aceste întâmplări trebuie să le cercetez eu însumi…

Capitolul XI

Luna Tot se sfârșise și, în a doua jumătate a lunii iulie, începu luna Paofi. Apele Nilului își schimbau neîncetat culoarea: din verzui se făcură albe și apoi roșcate. Apometrul regal din Memfis se umpluse până la o înălțime cât de două ori un stat de om, iar Nilul sporea în fiecare zi cu două șchioape. Pământurile cele mai joase erau inundate; de pe cele mai înalte, oamenii culegeau în grabă inul, strugurii și un soi de bumbac. Acolo unde dimineața fusese încă uscat, spre seară se auzea tălăzuirea undelor.

S-ar fi zis că un vifor năprasnic și nevăzut suflă din adâncul fluviului, despicându-l în brazde late, pline cu spumă în clocot; că-i netezește apoi pentru o clipă fața și că, în clipa următoare îi preface din nou oglinda apelor în vârtejuri amețitoare. Apoi iar îl despică, îl netezește, îl răstoarnă și rostogolește noi munți de apă și noi brazde de spumă. Iar fluviul își umfla apele clocotitoare și cucerea necontenit noi petece de uscat. Uneori, cât ai clipi din ochi, apele atingeau și depășeau malurile, revărsându-se peste șesuri și făcând lacuri lucitoare acolo unde cu o clipă mai înainte ierburile ofilite erau sortite să se prefacă în pulbere.

Cu toate că apele, în creșterea lor, atinseseră doar o treime din nivelul obișnuit, malul era inundat în întregime. Din ceas în ceas câte o nouă așezare, din cele aflate pe coline, începea să semene cu o insulă, la început despărțită de celelalte numai printr-un canal îngust, dar care lărgindu-se treptat, depărta tot mai mult gospodăriile vecine, una de alta. Nu rareori plugarul pornit la lucru pe jos, se întorcea acasă cu luntrea.

Pe apele Nilului apărură tot mai numeroase bărci și plute. Pe unele se prindea pește cu năvoadele, pe altele se căra recolta, sau se transportau în grajduri vitele, care mugeau; altele îi purtau pe cei care-și vizitau cunoscuții, vestiți prin strigăte pline de voioșie (de parcă n-ar fi băgat singuri de seamă) că apele Nilului cresc. Uneori, înghemuite ca un cârd de rațe, bărcile se risipeau care încotro, în fața unei plute pântecoase ce purta la vale din Egiptul de Sus, blocuri uriașe de piatră, tăiate în carierele de pe malurile fluviului.

În văzduh, răsuna clocotul apei care creștea necontenit, țipătul păsărilor speriate și cântecele voioase ale oamenilor. Nilul creștea, va fi deci pâine din belșug!

***

În toată această lună avuseseră loc cercetări privitoare la atacul împotriva casei moștenitorului. Barca dregătorilor și a străjii se oprea în fiecare dimineață la câte o casă. Luați de la lucru, oamenii erau întrebați cu viclenie și bătuți cu nuiele. Spre seară se întorceau la Memfis două bărci: una cu dregători, cealaltă cu cei bănuiți.

În chipul acesta fuseseră prinși câteva sute de oameni, din care jumătate nu știau nimic despre cele întâmplate, iar cealaltă jumătate era amenințată să fie osândită la temniță ori la câțiva ani de muncă în carierele de piatră. Nu s-a putut însă afla nimic despre căpeteniile făptașilor, nici despre preotul care-i hotărâse să se risipească.

Ramses era pradă unor porniri potrivnice. Năprasnic ca un leu și îndărătnic ca un taur, era totodată înțelept și înzestrat cu un adânc simț al dreptății.

Văzând că cercetările dregătorilor nu dau niciun rezultat, se duse singur într-o bună zi la Memfis și ceru să i se deschidă porțile temniței.

Închisoarea, ridicată pe un deal și împrejmuită cu un zid înalt, era alcătuită dintr-un număr mare de clădiri construite din piatră, cărămidă și lemn. Construcțiile acestea slujeau în cea mai mare parte fie ca porți de trecere, fie drept locuințe pentru paznici. Deținuții erau îngrămădiți în peșteri subterane, săpate în stânca de calcar.

Trecând dincolo de poartă, Ramses zări un grup de femei care spălau și hrăneau un întemnițat. Gol și culcat la pământ, omul semăna cu un schelet având mâinile și picioarele prinse într-o scândură cu patru deschizături pătrate, ce ținea loc de cătușe.

— De mult se chinuie așa omul ăsta? întrebă prințul.

— De două luni, răspunse paznicul.

— Și trebuie să mai stea mult?

— Încă o lună.

— Dar ce-a făcut?

— L-a înjurat pe dregătorul care strângea dările.

Prințul întoarse capul și văzu alt grup alcătuit din femei și copii. Printre ei era și un bătrân.

— Aceștia sunt tot întemnițați?

— Nu, înălțimea-voastră. Sunt rudele unui osândit care urmează să fie sugrumat. Au venit să-i ia trupul. Priviți-l. Îl și duc înăuntru, zise paznicul. Apoi, întorcându-se spre grupul de oameni, adăugă: Nu vă pierdeți răbdarea, oameni buni, veți primi îndată leșul.

— Îți foarte mulțumim, cinstite stăpâne, răspunse bătrânul care, de bună seamă, era tatăl condamnatului. Am ieșit din casă de ieri seară, inul a rămas pe câmp iar apele fluviului cresc mereu!…

Prințul păli și se opri în loc.

— Știi, i se adresă el paznicului, că am dreptul să grațiez?

— Da, erpatre, răspunse paznicul închinându-se și apoi adăugă: după lege, drept amintire a venirii tale aici, o, fiu al soarelui, întemnițații care se poartă bine și care au fost pedepsiți pentru că au hulit cele sfinte ori statul, au dreptul să primească o ușurare a pedepselor. Lista acestor oameni va fi adusă la picioarele înălțimii voastre în răstimp de o lună.

— Dar acela care urmează să fie sugrumat acum n-are oare dreptul să se bucure de iertare?

Încrucișându-și brațele, temnicerul se înclină în tăcere.

Porniră mai departe și trecură prin câteva curți. În cuști de lemn, pe pământul gol, răufăcătorii osândiți la temniță stăteau îngrămădiți claie peste grămadă. Dintr-o încăpere veneau țipete îngrozitoare: acolo erau bătuți cei aduși pentru a face mărturisiri.

— Vreau să-i văd pe cei învinuiți că mi-ar fi călcat casa, zise moștenitorul adânc mișcat.

— Sunt peste trei sute, răspunse paznicul.

— Alege-i, după părerea ta, pe cei mai vinovați și cercetează-i în fața mea. N-aș vrea însă ca ei să știe cine sunt.

În fața prințului moștenitor se deschise camera, unde se făceau cercetările. Prințul îi porunci anchetatorului să-și păstreze locul obișnuit, iar el se așeză după un stâlp. În curând apărură învinuiții, unul câte unul. Toți erau slabi, le crescuse părul și barba, iar în ochii lor se citea rătăcirea și resemnarea.

— Dutmoze, zise dregătorul, povestește-ne cum ați năvălit asupra casei vrednicului erpatru.

— Voi spune adevărul, ca la judecata lui Osiris. Era în seara aceea, când apele Nilului trebuiau să crească.

Nevastă mi-a spus: „Vino, omule, să mergem pe deal, de unde putem vedea mai repede semnalul din Memfis”. Ne-am urcat așadar pe deal, de unde poate fi văzut mai ușor semnalul din Memfis. Atunci s-a apropiat de femeia mea un oștean și i-a spus: „Vino cu mine în grădină, vom găsi acolo struguri, poate și altceva”. Nevastă-mea s-a dus cu el iar eu cuprins de mânie m-am uitat după ei peste zid. Dacă au fost aruncate pietre ori nu asupra casei prințului nu pot să vă spun, fiindcă din cauza pomilor și a întunericului n-am putut vedea nimic.

— Dar cum de-ai lăsat-o pe femeia ta să plece cu un oștean? îl întrebă dregătorul.

— Cu îngăduința înălțimii-voastre, ce era să fac? Doar eu sunt un biet țăran iar el e un luptător, un oștean al luminăției-sale, faraonul.

— Dar pe preotul care a vorbit l-ai văzut?

— Nu era preot, răspunse țăranul cu hotărâre. Trebuie să fi fost însuși zeul Num{34}, căci a ieșit din trunchiul unui smochin și avea cap de berbec.

— Ai văzut tu că avea cap de berbec?

— Să-mi fie cu iertare, nu-mi amintesc bine de l-am văzut eu însumi ori așa vorbeau oamenii. Ochii îmi erau plini de grijă pentru nevasta mea.

— Ai aruncat pietre în grădină?

— De ce-aș fi aruncat, stăpân al vieții și morții? Dacă o loveam pe nevastă-mea, eu însumi aș fi pătimit o săptămână întreagă iar dacă-l nimeream pe oștean aș fi primit la pumni în burtă până ce mi-ar fi ieșit limba de un cot. Doar eu nu sunt decât un biet țăran, iar el e un slujitor al stăpânului nostru care trăiește veșnic.

Prințul îl privi scoțându-și capul de după coloane.

Dutmoze fu scos afară. Fu adus Anupa. Acesta era un țăran scund, care mai purta încă pe spate urmele nuielelor.

— Spune, Anupa, începu din nou dregătorul, cum a fost cu năvala asupra casei moștenitorului?

— Ochi al soarelui, spuse țăranul, vas al înțelepciunii, tu știi cel mai bine că eu nu-s de vină. A venit doar vecinul la mine și mi-a spus: „Anupa, hai pe deal că Nilul crește”. Eu l-am întrebat: „Crește oare cu adevărat?” Iar el mi-a răspuns: „Ești mai prost decât un măgar, fiindcă un măgar ar fi auzit muzica de pe deal pe care tu n-o auzi”. Și eu i-am zis: „Da, sunt prost, pentru că n-am învățat să scriu, dar să nu fie cu supărare, una este muzica și alta creșterea apelor”. Dar el adăugă: „Dacă n-ar crește apele, oamenii n-ar avea de ce să se bucure, să joace și să cânte”. Așa că m-am dus și eu pe deal, cum îi spun și dreptății-voastre, iar acolo muzicanții se și împrăștiaseră iar oamenii aruncau cu pietre în grădină.

— Cine arunca?

— N-am putut înțelege prea bine. Oamenii cu pricina nu semănau a țărani, ci mai degrabă a parastiți netrebnici.

— Dar pe preot l-ai văzut?

— Cu îngăduința luminăției-voastre, acela n-a fost preot, ci mai degrabă un duh care păzește casa prințului moștenitor, să ne trăiască veșnic!

— De ce duh?

— Fiindcă uneori îl vedeam, iar alteori pierea undeva.

— Poate că-l acopereau oamenii?

— Fără îndoială că se urca și se cobora, dar poate că se și lungea și se scurta, pentru că era un mare făcător de minuni. De abia a rostit: „Apele Nilului vor crește îndată”, că Nilul se și porni să crească.

— Dar pietre ai aruncat, Anupa?

— Cum era să arunc cu pietre în grădina moștenitorului? Doar eu sunt un țăran prost și mâna mi s-ar fi uscat până la cot pentru o astfel de fărădelege.

Prințul porunci să se întrerupă cercetarea, iar când învinuiții fură scoși afară îi zise dregătorului:

— Deci oamenii aceștia sunt dintre cei mai vinovați?

— Așa-i, stăpâne, răspunse dregătorul.

— În cazul acesta trebuie să li se dea drumul la toți, chiar astăzi. Oamenii nu pot fi închiși din pricină că au vrut să se încredințeze dacă Nilul își umflă apele, nici pentru că au ascultat muzica.

— Înțelepciunea cea mai mare vorbește prin gura ta, erpatre, zise dregătorul. Mi s-a poruncit să-i găsesc pe cei mai vinovați, deci i-am ales pe cei pe care i-am găsit. Dar nu stă în puterea mea să le dau drumul.

— De ce?

— Privește, măria-ta, în lada aceasta. E plină cu papirusurile pe care au fost scrise rezultatele cercetărilor. Judecătorului din Memfis i se trimit zilnic înștiințări despre desfășurarea lor, iar el le comunică măritului faraon. Ce-ar rămâne din munca atâtor scribi învățați și bărbați de seamă dacă i-am elibera pe învinuiți?

— Dar sunt nevinovați! strigă prințul.

— Fapta s-a săvârșit, prin urmare fărădelegea există. Unde există fărădelege trebuie să fie și vinovați, iar cine a căzut o dată în mâinile stăpânirii și-a fost trecut în acte, nu poate pleca fără să se fi ajuns la vreun rezultat. În cârciumă omul bea își plătește, la târg vinde ceva și primește în schimb altceva; pe câmp seamănă și culege; la morminte primește binecuvântarea din partea strămoșilor morți. Un om care a ajuns în fața judecății de ce ar fi lăsat să plece fără nicio noimă, ca un călător care se oprește la jumătatea drumului și își întoarce pașii spre casă, fără să-și fi atins ținta?

— Vorbești cu înțelepciune, răspunse moștenitorul. Totuși, spune-mi, nici faraonul n-ar avea oare dreptul să-i elibereze?

Slujbașul își încrucișă brațele și își înclină capul.

— El, egal cu zeii, poate să facă tot ceea ce voiește: să-i elibereze pe învinuiți și pe întemnițați și chiar să nimicească dovezile judecății, ceea ce, dacă ar face un muritor de rând, ar fi un sacrilegiu.

Prințul își luă rămas bun de la dregător și porunci temnicerului ca pe cei învinuiți de-a-i fi atacat casa să-i hrănească mai bine, pe cheltuiala sa. Apoi, supărat, pluti spre cealaltă parte a fluviului, ce se întindea până la palat, ca să-l roage pe faraon să pună capăt cercetării acesteia nefericite.

În ziua aceea însă nu-l putu vedea, faraonul având o mulțime de ceremonii sacre și un sfat cu sfetnicii. Atunci, prințul se duse la marele scrib, care ocupa, la curte, cea mai de seamă demnitate, după marele sfetnic al oastei. Bătrânul demnitar, preot al unuia din templele de la Memfis, îl primi curtenitor, dar rece, și după ce-l ascultă îi spuse:

— Mi se pare ciudat că înălțimea-ta vrei să-l tulburi pe stăpânul nostru cu astfel de treburi. E ca și cum ai cere să nu fie nimicit un puhoi de lăcuste ce s-a abătut asupra ogoarelor.

— Dar e vorba de oameni nevinovați!

— Noi, luminăția-ta, nu putem ști, fiindcă asupra vinovăției sau nevinovăției hotărăște legea și judecata. Pentru mine un singur lucru e limpede: statul nu poate îngădui ca cineva să fie atacat în grădina lui și cu atât mai puțin să se ridice mâna asupra avutului moștenitorului.

— Vorbești drept, dar vinovații unde sunt? întrebă prințul.

— Unde nu-s vinovați trebuie să fie cel puțin pedepsiți. Nu vinovăția ci pedeapsa care urmează după crimă îi învață pe ceilalți că nu-i îngăduit să făptuiască așa ceva.

— Văd, îl întrerupse moștenitorul, că nu-mi vei sprijini rugămintea pe lângă faraon.

— Înțelepciunea vorbește prin gura ta, erpatre, răspunse demnitarul. Nicicând nu voi fi în stare să dau stăpânului meu un sfat care-ar păgubi autoritatea stăpânirii.

Prințul se întoarse acasă îndurerat și uluit. Simțea că sunt nedreptățiți câteva sute de oameni și vedea că nu-i poate salva, așa cum nu l-ar fi putut salva pe omul asupra căruia ar fi căzut un obelisc sau o coloană a templului. „Prea slabe sunt mâinile mele, ca să poată urni edificiul acesta”, gândi el cu strângere de inimă. Pentru prima oară își dete seama că există o forță neînchipuit mai mare decât voința sa: rațiunea de stat, recunoscută chiar și de către atotputernicul faraon și în fața căreia trebuia să se încline și el, moștenitorul tronului.

Căzuse noaptea. Ramses porunci slugilor să nu primească pe nimeni și, singuratic, se plimbă pe terasa palatului său, gândind: „Ce lucru îngrozitor! Acolo s-au dat în lături din fața mea neînvinsele oști ale lui Nitager, iar aici temnicerul, judecătorul și marele scrib mi se pun în cale. Cine sunt ei? Niște biete slugi ale tatălui meu, să trăiască veșnic, care în fiece clipă îi poate alunga în rândul sclavilor, ori trimite la carierele de piatră. Și de ce nu i-ar ierta tatăl meu pe nevinovați? Așa vrea statul? Și ce e statul? Cu ce se hrănește el, oare, unde doarme, unde-i sunt mâinile și armele de care cu toții se tem?” Privi în grădină și, printre copaci, pe vârful dealului, văzu cele două siluete uriașe ale pilonilor, pe care ardeau făcliile străjilor. Îi veni în minte că străjile astea nu dorm nicicând, că pilonii nu mănâncă niciodată și totuși există piloni seculari, puternici ca Ramses cel Mare, stăpânitorul care-i înălțase.

Să zguduie din temelii aceste edificii și alte sute de clădiri asemănătoare; să înșele paza străjilor și a altor mii de oameni care veghează asupra liniștii Egiptului? Să nu se supună legiuirilor lăsate de Ramses cel Mare și de alți monarhi și mai mari dinaintea lui, legi vestite în timpul celor douăzeci de dinastii, prin strășnicia cu care fuseseră păzite?

Pentru prima oară în viață, în mintea prințului începu să se închege ideea tulbure dar uriașă a ceea ce însemna statul: ceva mai strălucitor decât templul din Teba, mai măreț decât piramida lui Keops, mai vechi decât subteranele Sfinxului, mai durabil decât granitul. În acest edificiu colosal, deși invizibili, oamenii sunt ca furnicile în crăpăturile stâncilor, iar faraonul asemeni unui arhitect călător, care de abia izbutește să așeze o piatră în zid că și trebuie să plece. Iar zidurile cresc din generație în generație și construcția înaintează mereu. El, fiu de faraon, nu-și simțise niciodată până atunci într-o măsură atât de mare micimea, ca în clipa aceea, când privirea îi rătăcea în noapte deasupra Nilului, printre coloanele palatului faraonului și umbrele vagi, dar impunătoare, ale templelor din Memfis. Și chiar atunci, dintre arborii ale căror crengi atingeau terasa, se auzi un glas:

— Îți cunosc îngrijorarea și te binecuvântez. Țăranii învinuiți nu vor fi eliberați. Dar judecarea lor poate fi oprită și ei se vor putea întoarce în liniște la casele lor, dacă îngrijitorul casei tale își va retrage plângerea.

— Așadar îngrijitorul casei mele a făcut plângere? întrebă prințul uimit.

— Ai grăit adevărul. A făcut plângere în numele tău. Dar dacă nu se va duce la judecată, nu va fi niciun păgubaș, iar unde nu-i păgubaș nici fărădelege nu se află.

Crengile foșniră.

— Stai, oprește-te! strigă Ramses. Cine ești?

Nu răspunse nimeni. Prințului i se păru doar că în fâșia de lumină a torței care ardea la etajul întâi apăru, cât ai clipi din ochi, un cap neacoperit și o piele de panteră.

— Preotul? șopti moștenitorul. De ce se ascunde?

Dar în aceeași clipă îi veni în minte că preotul ar putea fi tras la grea răspundere pentru sfaturile lui, menite să împiedice mersul justiției.

Capitolul XII

Ramses își petrecu cea mai mare parte a nopții copleșit de gânduri înfrigurate. Spectrul statului îi apăru asemenea unui labirint nesfârșit, cu ziduri puternice, ce nu pot fi străpunse. Văzu apoi umbra unui preot care, printr-o singură vorbă înțeleaptă, îi arătase cum se iese din labirint. Deci în chipul cel mai neașteptat îi apărură în față cele două puteri: rațiunea de stat, pe care n-o bănuise până atunci, deși era moștenitorul tronului, și casta preoților, pe care voia s-o nimicească și să și-o facă slugă plecată.

A fost o noapte grea. Ramses se răsucea în pat, întrebându-se dacă n-a fost cumva orb și dacă nu și-a recăpătat vederea de abia în ziua aceea, ca să se convingă de nimicnicia și de lipsa lui de înțelepciune. Cu totul altfel îi apăreau acum și povețele mamei și prudența tatălui său când își exprima înalta lui voință și chiar purtarea aspră a lui Herhor.

„Statul și preoțimea”! repeta el aproape adormit, scăldat într-o sudoare rece.

Numai zeii din cer știu ce s-ar fi întâmplat dacă gândurile încolțite în noaptea aceea în sufletul prințului ar fi avut timp să se dezvolte și să se coacă. Poate că ajungând faraon ar fi fost unul dintre monarhii cei mai fericiți și ar fi avut o domnie dintre cele mai lungi? Poate că numele său, încrustat în templele subterane și în cele de deasupra pământului ar fi fost păstrat posterității, înconjurat de cea mai înaltă slavă? Poate că el și dinastia lui n-ar fi pierdut tronul, iar Egiptul ar fi ocolit cumplitele zguduiri din vremurile de restriște?

Dar lumina zilei risipi visurile ce se perindau prin mintea înfierbântată a prințului, după cum zilele următoare îi schimbară nespus de mult părerile în privința asprimii rațiunii de stat.

Vizita prințului la temniță nu rămase fără urmări pentru cei închiși. Dregătorul care-i interogase trimise de îndată un raport înaltului judecător, acesta cercetă din nou faptele, puse el însuși întrebări câtorva învinuiți și în răstimp de câteva zile pe cei mai mulți îi eliberă, dar pe ceilalți îi trimise în grabă mare în fața judecății.

Și cum cel ce făcuse plângere nu se înfățișă, cu toate că numele lui fu strigat de mai multe ori în sala de judecată și în piață, învinuirea s-a stins, iar restul țăranilor fură eliberați. Ce-i drept, unul dintre judecători spusese că potrivit legii ar fi trebuit adus în fața judecății intendentul casei prințului, pentru învinuire mincinoasă, iar în cazul când lucrul se dovedea, acesta să sufere o pedeapsă asemănătoare aceleia la care ar fi fost supuși țăranii; faptul fu însă trecut sub tăcere.

Intendentul casei prințului dispăruse din fața judecății, fiind trimis de către acesta în nomul Takens și nu peste multă vreme se făcu nevăzută și lada cu papirusuri unde erau însemnate faptele. Aflând toate acestea, prințul Ramses se duse la marele scrib și-l întrebă zâmbind:

— Cum se face, oare, că nevinovații au fost eliberați, că dovezile judecății au fost nimicite și că, în ciuda faptului că s-a săvârșit o asemenea nelegiuire, prestigiul autorității n-a avut nimic de suferit?

— Măria-ta, răspunse marele scrib cu obișnuitul său sânge rece, n-am știut că ai depus plângerea cu o mână iar cu cealaltă ai vrut s-o înlături. Înălțimea-ta ai fost insultat de mulțime, deci sarcina noastră era s-o pedepsim. Dacă însă măria-ta ai iertat-o, statul nu mai are nimic de zis.

— Statul! Statul! repetă prințul. Statul suntem noi, adăugă el, clipind din ochi.

— Da, statul este faraonul și… slugile sale cele mai credincioase, răspunse demnitarul.

Convorbirea aceasta cu un dregător atât de înalt a fost de ajuns, pentru ca în sufletul prințului să se șteargă imaginea, deși încă vagă, despre puterea și însemnătatea statului. Statul nu e prin urmare un edificiu veșnic, de neclintit, căruia faraonii trebuiau să-i adauge pe rând câte o nouă piatră plină de glorie, ci mai degrabă un morman de nisip, pe care fiecare domnitor îl folosea după bunul său plac. În stat nu erau numai acele porți înguste, numite legi pe sub care trecând, oricine, fără deosebire – țăran sau erpatru –, trebuia să-și plece capul. În edificiul acesta erau felurite porți: unele înguste pentru cei mărunți și neputincioși, altele nespus de largi, ba chiar confortabile, pentru cei puternici. „Dacă-i așa, încolți un nou gând în cugetul prințului, eu voi putea face rânduială după pofta inimii mele!” În clipa aceea îi veniră în minte doi oameni: negrul eliberat, care fără să aștepte porunca, fusese gata să-și jertfească viața pentru bunurile sale și preotul necunoscut. „Dacă aș avea mai mulți oameni ca ei, voința mea ar însemna ceva în Egipt și pentru Egipt!” își zise în sinea sa și simți dorința neînvinsă de a-l găsi pe preot. El a fost pesemne cel care-i apărase casa oprind mulțimea. Pe de o parte cunoștea fără greș legile, pe de alta știa să stăpânească mulțimea.

— Un om neprețuit! Trebuie să-l găsesc…

Din clipa aceea, într-o barcă mânată de un singur lopătar, prințul începu să colinde colibele din preajma casei lui. Îmbrăcat în tunică și cu o perucă mare, ținând în mână un baston, pe care era săpat semnul măsurătorii, prințul semăna cu un dregător venit să supravegheze apele revărsate ale Nilului. Bucuroși, țăranii îi dădeau lămuriri privind schimbarea înfățișării pământurilor în urma revărsării, și totodată, prin el, rugau stăpânirea să născocească un fel mai lesnicios de scoatere a apei, decât cumpăna cu găleată. Îi mai povesteau prințului despre năvala împotriva casei sale, încredințându-l că nu-i cunoșteau pe oamenii care aruncaseră pietre, dar că își aminteau de preotul care într-un chip atât de fericit risipise mulțimea, fără a ști însă cine era el.

— În ținutul nostru, mărturisi un țăran, e un preot care tămăduiește bolnavii de ochi; mai e unul care lecuiește rănile și pune la loc brațele și picioarele rupte. Mai sunt apoi câțiva care învață cititul și scrisul; unul cântă din flaut și încă tare frumos. Dar niciunul din ei nu-i preotul ivit atunci în grădina moștenitorului și despre care noi înșine nu știm nimic. Desigur, a fost zeul Num sau vreun alt duh care veghează asupra prințului, căruia îi dorim să trăiască veșnic și să aibă întotdeauna poftă de mâncare!

„Te pomenești că a fost într-adevăr vreun duh!” – își zise Ramses în gând.

În Egipt, mai ușor putea fi vorba de duhuri rele sau bune decât de venirea ploii de pildă.

Apa Nilului, din roșie se făcuse întunecată, iar în august, în luna Hator, atinsese jumătate din înălțimea ei obișnuită. Ecluzele digurilor de pe maluri fură deschise și apa începu dintr-o dată să umple canalele și uriașul lac artificial, Moeris, din provincia Fayum, renumită prin frumusețea trandafirilor ei. Egiptul de Jos semăna cu un colț maritim, plin de dealuri, presărate cu grădini și case. Comunicația pe uscat încetase cu desăvârșire, iar pe apă pluteau atât de multe bărci albe, galbene, roșii și de culoare închisă, încât păreau un covor de frunze în timpul toamnei. În toată țara, pe terenurile cele mai înalte, culesul bumbacului și al doilea cosit al trifoiului erau pe sfârșite, iar acum începea culesul fructelor de tamarin și al măslinelor.

Într-o bună zi, plutind astfel de-a lungul terenurilor inundate, prințul observă o mișcare neobișnuită. Pe una din insulițele răsărite vremelnic se auzea, dintre pomi, țipătul ascuțit al unor femei. „A murit cineva, desigur”, își zise prințul în gând. Dinspre o altă insulă pluteau bărci încărcate cu grâne și câteva vite, iar oamenii rămași lângă gospodăriile lor îi amenințau și-i blestemau pe cei din bărci. „Vreo gâlceavă între vecini” cugetă moștenitorul în sinea lui. În alte câteva case era liniște, iar oamenii, în loc să lucreze sau să cânte, ședeau tăcuți pe pământ. „Pesemne că au terminat lucrul și se odihnesc”. În schimb, într-o altă insulă mică, o barcă plină cu copii care plângeau fu împinsă de la mal, iar o femeie intrată în apă până la brâu, amenința cu pumnii. „Îi duc pe copii la școală” se gândi Ramses.

Întâmplările acestea îi ațâțară curiozitatea.

Pe insula vecină răsună din nou țipătul. Prințul își puse mâna streașină la ochi și văzu un om care zăcea la pământ, bătut cu nuiaua de un negru.

— Ce se întâmplă aici? îl întrebă el pe barcagiu.

— Oare nu vezi, stăpâne, că-l bat pe un biet țăran? răspunse el, zâmbind. O fi făcut vreo poznă, așa că acum îi înmoaie oasele.

— Dar tu ce ești?

— Eu? răspunse barcagiul cu mândrie, eu sunt un pescar liber. Și dacă-i dau înălțimii-sale tot ceea ce i se cuvine din pescuit, pot pluti cât e Nilul de mare, de la prima cataractă până la mare. Pescarul e ca peștele, ori ca o rață sălbatică; țăranul însă e ca un pom: își hrănește stăpânii cu roade, dar nu poate fugi nicăieri; poate doar să geamă, când paznicii își rup nuielele pe spinarea lui. Ho! Ho! Ia te uită acolo, strigă din nou barcagiul înveselit. Hei, taică! Nu bea toată apa că or să ni se usuce grânele.

Strigătul acesta vesel se adresa unui grup în care se petrecea un lucru curios. Câțiva oameni goi îl țineau de picioare pe un altul, afundându-i capul în apă până la gât, apoi până la piept și la urmă până la brâu. Alături stătea un om cu chip trufaș cu o bâtă, îmbrăcat într-o tunică cenușie și purtând o perucă de blană de miel. Ceva mai departe striga, cât o ținea gura, o femeie pe care alți oameni o țineau de mâini.

Bătaia cu nuiaua era tot atât de răspândită în fericita țară a faraonilor, ca și mâncarea sau dormitul. Copiii și oamenii mari, țărani și meseriași, oșteni și ofițeri, ori dregători, cu toții erau bătuți. Orice viețuitor era bătut cu nuiaua; excepție făceau doar preoții și demnitarii cei mai înalți, fiindcă pe aceștia n-avea cine să-i bată. Așa că prințul privea destul de liniștit la țăranul bătut cu nuiaua; îl pusese pe gânduri doar țăranul afundat în apă.

— Ho! Ho! râdea într-una lopătarul. Cum îl mai adapă! O să se umfle atâta că nevastă-sa va trebui să-i mai înnădească o bucată la cingătoare.

Prințul porunci să lege barca la mal. Între timp, țăranul fu scos din fluviu, i se îngădui să tușească și să verse apa înghițită și fu din nou apucat de picioare, cu toate țipetele ca de fiară ale femeii, care începuse să-i muște pe cei ce încercau s-o țină pe loc.

— Opriți-vă! strigă prințul către călăii care-l trăgeau pe țăran.

— Faceți-vă datoria! strigă fonfăit omul cel trufaș cu perucă de blană de miel. Cine ești, obraznicule, de îndrăznești…

În clipa aceea prințul îl croi peste cap cu bastonul lui, care din fericire era ușor. Cu toate acestea, omul cu tunica cenușie căzu la pământ și, pipăindu-și capul, se uită la agresor cu ochii încețoșați.

— Ghicesc, zise el de astă dată cu glasul său firesc, că am cinstea să vorbesc cu cineva de seamă… Fie ca totdeauna înălțimea-ta să fii bine dispus, iar fierea nicicând să nu ți se reverse prin mădulare…

— Ce faceți cu omul acesta? îl întrerupse prințul.

— Întrebi, înălțimea-ta, răspunse mărețul dregător din nou fonfăind, ca un străin care nu cunoaște obiceiul locului și nici oamenii, cărora le vorbești prea prietenește. Află deci că strâng dările vrednicului Dagon, cel mai mare cămătar din Memfis. Și dacă nu te-ai îngălbenit încă, află că cinstitul Dagon este arendașul, împuternicitul și prietenul erpatrului, să ne trăiască veșnic, și că tu ai săvârșit o silnicie pe pământurile prințului Ramses, despre care vor da mărturie oamenii mei.

— Află atunci, îl întrerupse prințul, dar deodată se opri. Cu ce drept, urmă el, îl schingiuiești în felul acesta pe un țăran care aparține prințului?

— Fiindcă nemernicul nu vrea să plătească dările, iar tezaurul moștenitorului se află la ananghie.

Văzând beleaua care căzuse asupra stăpânului lor, ajutoarele dregătorului lăsaseră libere victimele și priveau neputincioase, asemenea mâinilor unui trup cu capul tăiat. Țăranul eliberat începu din nou să scuipe și să-și scuture apa din urechi; soția lui în schimb, se aruncă la picioarele salvatorului:

— Oricine ai fi, gemu ea, încrucișându-și mâinile în fața prințului, zeu sau trimis al faraonului, ascultă cele ce-ți voi spune despre necazul nostru. Suntem țărani și aparținem moștenitorului tronului, să ne trăiască veșnic! Am plătit toate dările: în mei, grâu, flori și piei. Totuși, în ultima vreme a venit la noi omul ăsta și ne-a poruncit să-i dăm șapte măsuri de grâu. „Cu ce drept? îl întreabă bărbatul meu, doar dările au fost plătite”. El îmi trântește la pământ bărbatul, îl izbește cu picioarele și zice: „Cu dreptul că așa a poruncit vrednicul Dagon”. „De unde ți le-aș putea eu da? întreabă omul meu, când nu mai am niciun bob de grâu, iar de o lună de zile ne hrănim cu semințe și cu rădăcini de lotus pe care le găsim tot mai greu, căci celor mari le place să se joace cu florile de lotus”. Femeii i se opri răsuflarea și începu să plângă. Prințul așteptă răbdător să se liniștească, dar țăranul care fusese cufundat în apă mormăi:

— Muierea asta o să ne nenorocească cu vorbăria ei. Am spus doar că nu-mi place când muierile își vâră nasul în treburile mele!

Între timp dregătorul, apropiindu-se de barcagiu, îl întrebă încet, arătându-l cu mâna pe Ramses:

— Cine-i nenorocitul ăsta?

— Uscați-s-ar limba! răspunse barcagiul. Nu vezi că-i un demnitar mare? Plătește bine și izbește zdravăn.

— Mi-am dat eu seama de îndată, șopti dregătorul, că trebuie să fie cineva de seamă. Nu degeaba mi-am petrecut tinerețea la ospețe, printre oamenii de seamă.

— Aha! se vede că de la ospețele astea ți-au rămas petele de sos pe tunică, i-o trânti apăsat barcagiul.

Femeia, după ce plânse îndeajuns, continuă:

— Iar astăzi a venit scribul ăsta cu oamenii lui și i-a spus bărbatului meu: „Dacă n-ai grâu, să ni-i dai pe cei doi copii ai tăi, iar cinstitul Dagon nu numai c-o să-ți ierte darea, dar îți va plăti, pe deasupra, pentru fiecare din ei, câte o drahmă în fiecare an”.

— Vai de capul meu! se răsti țăranul. Ai să ne pierzi cu limbuția ta. Nu-i da ascultare, bunul meu stăpân! zise el, adresându-i-se lui Ramses. Așa cum o vacă își închipuie ca va speria muștele cu coada, așa și muierii ăsteia i se pare că va alunga birarii cu limba. Și amândouă nu știu că sunt proaste…

— Prost ești tu! îl întrerupse femeia. O, stăpâne cu chipul însorit, tu care ai o înfățișare regească…

— Vă iau de martori că femeia asta nu știe. Ce spune, zise cu jumătate de gură dregătorul, adresându-se oamenilor lui.

— Floare parfumată, al cărei glas e asemenea sunetului flautului, ascultă-mă, îl imploră femeia pe Ramses. Omul meu i-a spus acestui dregător: „Ți-aș da mai degrabă doi tauri tineri, dacă i-aș avea, decât să ți-i dau pe băieții mei, chiar de mi-ați plăti pentru fiecare câte patru drahme pe an. Când luați copilul de-acasă nu-l mai vede nimeni în fața ochilor”.

— Era mai bine dacă muream sugrumat! Sau dacă trupul mi-ar fi fost mâncat de pești în fundul Nilului, gemu țăranul. Că tu, cu bocetele tale, ai să ne duci la sapă de lemn, femeie.

Dregătorul, văzând cum îi vine într-ajutor chiar cel a cărui piele era în joc, prinse curaj și începu să vorbească iarăși pe nas:

— De când răsare soarele de dincolo de palatul faraonului și apune deasupra piramidelor, s-au întâmplat în țara aceasta felurite ciudățenii. Pe timpul faraonului Semerhet s-au ivit în jurul piramidei Kohom vedenii ciudate iar ciuma s-a năpustit asupra Egiptului. Pe timpul lui Boetos pământul s-a căscat lângă Bubastis și a înghițit lume multă… Sub domnia lui Neferhes, timp de unsprezece zile apele Nilului au fost dulci ca mierea. Toate astea au fost văzute și încă multe alte întâmplări despre care am cunoștință, căci sunt plin de înțelepciune. Dar nicicând nu s-a pomenit să iasă din apă un om necunoscut și să oprească strângerea dărilor pe pământurile înălțatului moștenitor al tronului.

— Taci! strigă Ramses, și pleacă de-aici. Nimeni nu vă va lua copiii, îi zise el femeii.

— Nu mi-e greu să plec de-aici, răspunse dregătorul, căci am o barcă ușoară și cinci lopătari. Dar înălțimea-voastră îmi poate da un semn către stăpânul meu, Dagon?

— Scoate-ți peruca și arată-i semnul de pe țeastă, zise prințul. Iar lui Dagon spune-i că-i voi croi semne asemănătoare pe întregul trup.

— Auziți ce mai necuviință? șopti dregătorul către oamenii lui, retrăgându-se spre mal și ploconindu-se până la pământ. Se urcă în barcă, iar când ajutoarele o porniră și se îndepărtară la câteva zeci de pași, întinse brațul și începu să urle:

— Apuca-v-ar cârceii la burtă, răzvrătiți și sperjuri ce sunteți! De-aici mă duc drept la erpatru și-i spun ce se petrece pe pământurile lui. Apoi își luă bastonul și începu să-și croiască oamenii, din pricină că nu-i ținuseră partea. Așa vei păți și tu, strigă el, amenințându-l pe Ramses.

Prințul se repezi la barcă și porunci vâslașului să se îndrepte în grabă mare spre neobrăzatul dregător al cămătarului. Dar omul cel trufaș cu peruca de blană de miel aruncă bastonul, puse el însuși mâna pe vâsle, iar oamenii lui îl ajutară cu atâta râvnă, încât urmărirea fu cu neputință.

— Mai degrabă ar putea prinde bufnița din zbor o rândunică, decât să-i prindem noi pe ei, frumosul meu stăpân, îi zise lui Ramses, râzând, vâslașul. În ce vă privește, desigur, nu sunteți om de rând, ci un mare oștean, poate chiar din garda înălțimii-sale. Căci izbiți peste țeastă ca din senin! Mă pricep și eu la așa ceva: eu însumi am fost în oaste vreme de cinci ani. Izbeam întotdeauna peste țeastă sau în burtă și nu mi-a mers rău pe lumea asta. Iar dacă cineva mă pleznea, pricepeam îndată că-i un om mare. În Egiptul nostru, fie ca zeii să nu-l părăsească nicicând, este mare înghesuială: oraș lângă oraș, casă lângă casă, om lângă om. Cine vrea să se învârtească cât de cât în îmbulzeala asta, trebuie să izbească peste țeastă.

— Ești însurat? îl întrebă prințul.

— Pfiu! Când am o femeie și loc pentru un om și jumătate, sunt însurat, dar încolo, sunt burlac. Am fost doar în oștire și știu că femeia e bună o dată pe zi, și asta nu întotdeauna. Te încurcă…

— Poate că ai vrea să intri în slujbă la mine? Cine știe, poate că nu-ți va părea rău…

— Cu îngăduința înălțimii-voastre, eu mi-am închipuit îndată că ați putea să comandați o oștire întreagă, deși aveți chipul tineresc. Dar n-am să intru la nimeni în slujbă. Sunt pescar liber. Bunicul meu a fost, să-mi fie cu iertare, păstor în Egiptul de Jos, iar neamul nostru se trage din hicsoși. Ce-i drept, țăranii egipteni ne cam iau în răspăr din pricina asta, dar pe mine mă umflă râsul. Un țăran și un hicsos, vă rog să mă credeți, e ca și cum ai pune față-n față un bou și un taur. Țăranul poate umbla după plug sau înaintea plugului, dar hicsosul nu intră în slujbă la nimeni. Doar numai în oastea luminăției-sale faraonul căci aceea e o oaste adevărată.

Bine dispus, vâslașul continua să vorbească, dar prințul nu-l mai asculta. În mintea lui se iveau tot mai puternic întrebări chinuitoare și cu totul noi. Așadar insulițele acelea, în jurul cărora plutise cu barca, țineau de avutul lui? Ciudat lucru! El nu știa nici unde se află, nici cum arată propriile sale moșii! Așadar în numele lui pusese Dagon biruri noi asupra țăranilor, iar mișcarea aceea neobișnuită la care asistase, plutind de-a lungul țărmurilor, însemna strângerea lor? Țăranul bătut pe mal desigur că n-avea cu ce plăti. Copiii care plângeau în barcă fuseseră vânduți cu câte o drahmă de cap, pe un an întreg. Iar femeia aceea, care intrase în apă până la brâu, blestemând, era mama lor. „Femeile sunt tare neastâmpărate, își zise în sinea lui prințul. Sara e femeia cea mai liniștită; celorlalte însă tare le mai place să pălăvrăgească, să plângă, să facă gălăgie.” Îi veni în minte cum încerca țăranul să potolească flecăreala nevesti-si. Pe el îl afundau în apă și nu zicea nimic, iar ea, cu toate că nimeni nu-i făcea nimic, urla cât o ținea gura. „Femeile sunt nespus de gălăgioase, repeta el. Da, așa-i chiar și nobila mea mamă. Ce deosebire între ea și tata! Faraonul nu vrea nici măcar să știe că am părăsit oștirea pentru o fată, iar reginei îi place să mă mustre chiar și de faptul că am luat în casă o evreică. Sara e femeia cea mai liniștită din câte cunosc; în schimb, Tafet pălăvrăgește, plânge, și urlă cât patru”…

Prințul își aminti apoi de cuvintele spuse de femeia țăranului: că de o lună de zile nu mai mănâncă grâu, ci doar semințe și rădăcini de lotus. Semințele acestea-s mărunte ca macul, iar rădăcinile tare mici. El n-ar fi mâncat așa ceva nici măcar trei zile la rând. De altfel, preoții care se îndeletniceau cu lecuirea bolnavilor recomandau schimbarea alimentelor. La școală i se spusese că în afară de carne trebuie să mănânce pește, pe lângă curmale – grâu, iar pe lângă smochine – orz. Și oamenii aceștia, care se hrănesc o lună întreagă numai cu semințe de lotus! Ei bine, dar calul, dar vaca? Calului și vacii le place fânul, iar turtele din făină de orz trebuie să le vâri pe gât, cu de-a-sila. Fără îndoială că și țăranilor le place să se hrănească cu semințe de lotus, iar turtele din făină de grâu sau de orz, peștii și carnea, le mănâncă fără poftă. De altfel, preoții cei mai evlavioși – făcătorii de minuni – nu pun nicicând în gură carne sau pește. Se vede că cei mari și odraslele de regi au nevoie de carne, ca leii și vulturii, iar țăranii de iarbă, ca boii.

Dar… pedeapsa aceea cu afundarea în apă pentru dări? Eh, oare el și cu tovarășii lui de joacă nu se afundau în apă când se scăldau? Și ce mai râsete izbucneau atunci! Afundarea nu era decât un joc. Iar în ce privește bătaia cu nuiaua, de câte ori nu fusese el, oare, bătut la școală? E dureros, dar se vede treaba că nu pentru orice viețuitoare. Câinele bătut urlă și mușcă; boul bătut nici măcar nu întoarce capul. La fel bătaia poate să-l doară pe un domn mare, dar țăranul urlă numai pentru că are prilejul să urle cât îl ține gura. Și nu toți urlă, oștenii și ofițerii cântă chiar și sub răpăiala nuielelor.

Chibzuielile acestea înțelepte n-au izbutit să înăbușe însă neliniștea de abia înfiripată, dar chinuitoare, din inima moștenitorului. Arendașul său Dagon ceruse o dare nedreaptă, pe care țăranii n-o puteau plăti. În clipa aceea, prințul nu se gândea la țărani, ci la mama lui, care avea desigur cunoștință de chipul în care administrează fenicianul. Și ce-i va spune ea, oare? Cum îl va privi? Cât de batjocoritor va surâde? Și n-ar fi femeie, dacă nu i-ar aminti: „Nu ți-am spus, Ramses, că fenicianul ăsta te va duce de râpă?” „Dacă preoții trădători, își zise prințul în gând, mi-ar da astăzi douăzeci de talanți, mâine l-aș alunga pe Dagon, țăranii mei n-ar mai fi bătuți cu nuiaua și nici n-ar mai fi afundați în apă, iar mama nu m-ar mai lua în zeflemea. A zecea parte, chiar a suta parte din bogățiile care zac în temple și incintă ochii lacomi ai capetelor lor rase, m-ar scuti pentru multă vreme să am de-a face cu fenicienii”. În clipa aceea sufletul lui Ramses fu străfulgerat de gândul destul de ciudat că între țărani și preoți se află o mare prăpastie. „Din cauza lui Herhor, gândi el, s-a spânzurat țăranul acela de la marginea deșertului. Pentru întreținerea preoților și templelor trudesc din greu vreo două milioane de țărani egipteni. Dacă moșiile preoților ar fi ale faraonului, eu n-aș mai fi fost silit să împrumut cincisprezece talanți, iar țăranii mei n-ar mai fi atât de crunt împilați. Iată care-i pricina nenorocirilor Egiptului și cauza slăbiciunii faraonilor săi!” Prințul își dădea seama că țăranii sunt nedreptățiți și simți o destul de mare ușurare descoperind că făptuitorii răului sunt preoții. Și nu-i trecu de loc prin cap că părerea asta putea fi greșită și nedreaptă. De altfel, nu-i judeca, ci numai se revolta. Iar mânia omului nu se îndreaptă niciodată împotriva lui însuși, așa precum pantera flămândă nu-și sfâșie propriul său trup, ci încolăcindu-și coada și ciulindu-și urechile, adulmecă în juru-i victimele.

Capitolul XIII

Plimbările întreprinse de moștenitor pentru descoperirea preotului care o salvase pe Sara și-i dăduse un sfat nimerit, avură un rezultat cu totul neașteptat. Preotul nu fu găsit; în schimb, printre țăranii egipteni începură să umble legende despre Ramses.

Un necunoscut plutea serile într-o barcă mică, din sat în sat, și povestea țăranilor că moștenitorul tronului i-a scăpat pe cei care erau amenințați cu munca silnică în mine, ca pedeapsă pentru atacul săvârșit împotriva casei lui și că, pe deasupra, tot el îl bătuse pe dregătorul care încercase să smulgă de la țărani o dare nedreaptă. Necunoscutul adăuga la sfârșit că prințul Ramses se află sub ocrotirea deosebită a zeului Amon din deșertul apusean, care-i este tată. Poporul simplu asculta cu nesaț veștile, în primul rând pentru că se potriveau cu faptele, iar în al doilea rând fiindcă cel care le povestea semăna el însuși cu un duh: venea nu se știe de unde și apoi pierea.

Prințul Ramses nu numai că nu i-a spus nimic lui Dagon despre țăranii lui, dar nici măcar nu l-a chemat la el. Se simțea rușinat față de fenician, de la care luase bani și căruia ar fi putut fi silit să-i mai ceară și altă dată.

La câteva zile însă după întâmplarea cu slujitorul lui Dagon, cămătarul veni el însuși să-l vadă pe moștenitorul tronului ținând în mână un obiect înfășurat cu o pânză albă. Intrând în odaia prințului, îngenunche, desfăcu învelitoarea albă și scoase un pocal de aur, nespus de frumos. Pocalul, încrustat cu pietre de felurite culori, era gravat, înfățișând culesul, tescuitul strugurilor și ospățul.

— Primește, înălțimea-ta, pocalul acesta din partea robului tău, zise cămătarul, și folosește-l o sută, o mie de ani… până la sfârșitul veacurilor.

Dar prințul înțelese care era gândul fenicianului. Fără a atinge deci darul de aur, îi zise cu fața aspră:

— Vezi, oare, Dagon, razele acestea purpurii dinăuntrul cupei?

— Desigur, răspunse cămătarul, asta dovedește că pocalul e din aurul cel mai curat.

— Iar eu îți spun că acesta e sângele copiilor răpiți părinților lor, răspunse mânios moștenitorul. Apoi se întoarse și ieși.

— O, Astoret! gemu fenicianul. Buzele i se învinețiră, iar mâinile începură să-i tremure în așa măsură, încât de-abia izbuti să înfășoare pocalul în năframa cea albă.

Peste câteva zile Dagon se îndrepta cu pocalul spre locuința Sarei. Se îmbrăcase în veșminte țesute din fir de aur, în barba deasă își agățase o bilă de sticlă din care picurau miresme, iar pe cap își pusese două pene.

— Frumoasă Sara, începu el, fie ca Iehova să reverse asupra rudelor tale atâta blagoslovire, câtă apă curge astăzi în albia Nilului! Noi, fenicienii și voi, evreii, suntem doar vecini și frați. Iar eu nutresc pentru tine o dragoste atât de înflăcărată, încât dacă n-ai fi a nobilului nostru stăpân, i-aș dărui pentru tine lui Ghedeon, zeii să-i dea sănătate, zece talanți și te-aș lua drept soție legiuită. Așa de mult mă simt cuprins de patimă!

— Să mă ferească Dumnezeu, răspunse Sara, să am nevoie de alt stăpân decât de cel pe care îl am acum. Dar ce te-a îndemnat, vrednice Dagon, să vii azi la sluga stăpânului tău?

— Îți voi spune adevărul, ca și cum ai fi Tamar, soția mea, care cu toate că-i după neam o fiică a Sidonului și mi-a adus zestre mare, e acum bătrână și nu-i vrednică să-ți descalțe sandalele…

— În mierea care curge de pe buzele tale e mult venin, vorbi Sara.

— Mierea, urmă Dagon așezându-se, fie pentru tine, iar veninul n-are decât să otrăvească inima mea. Stăpânul nostru, prințul Ramses, zeii să-i dea viață veșnică, are gură de leu și istețime de vultur. A binevoit să-mi dea în arendă moșiile lui, ceea ce mi-a umplut de bucurie pântecul, dar nu are destulă încredere în mine, așa încât nu pot ațipi nopțile de amărăciune, ci tot oftez și cu lacrimi scald patul, în care facă zeii să te odihnești alături de mine, Sara, în locul lui Tamar, care nu-mi mai poate aprinde simțămintele.

— Nu asta ai avut de gând să-mi spui, îl întrerupse Sara îmbujorată.

— Nici nu mai știu ce-aș vrea să-ți spun, din clipa în care te-am văzut și de când stăpânul nostru, cercetându-mi osârdia pe moșiile lui, l-a bătut cu bastonul și l-a betegit pe dregătorul care strângea dările. Și doară dările astea nu sunt pentru mine, Sara, ci pentru stăpânul nostru. Doar nu eu am să mănânc smochine și pâine din făina de grâu de pe aceste pământuri, ci tu, Sara, și stăpânul nostru. Eu am fost acela care i-a dat bani stăpânului, iar ție nestemate, așa că nu înțeleg de ce netrebnicii de țărani vor să-l sărăcească și pe el, și pe tine, Sara. Și ca să înțelegi cât de puternic îmi răscolești tu sângele și că de pe aceste moșii ale stăpânului nostru eu nu vreau să am nimic pentru mine, ci vouă vă dăruiesc totul, primește, Sara, pocalul ăsta de aur curat, încrustat cu pietre prețioase și acoperit cu figuri în relief, de care înșiși zeii s-ar minuna. Vorbind astfel, Dagon scoase din năframa cea albă pocalul pe care prințul nu-l primise. Eu nu vreau, Sara, zise el, să ții pocalul în casă și să-i dai stăpânului tău să bea din el. Îi poți da pocalul acesta de aur curat tatălui tău, Ghedeon, la care țin ca la un frate. Și tu, Sara, spune-i tatălui tău vorbele astea: „Dagon, fratele tău geamăn, nefericitul arendaș al moșiilor moștenitorului, e ruinat. Deci, tată, bea din pocal și gândește-te la fratele tău geamăn, Dagon, și roagă-l pe Iehova ca stăpânul nostru, prințul Ramses, să nu-i mai cotonogească dregătorii și să nu-i mai ațâțe pe țărani, care și așa nu vor să plătească darea.” Iar tu, Sara, află că dacă mi-ai îngădui cândva să mă apropii de tine, ți-aș da doi talanți, iar tatălui tău un talant și încă m-aș rușina că îți dau atât de puțin, căci tu ești vrednică să fii dezmierdată de însuși faraonul, de moștenitorul tronului, de marele sfetnic Herhor, de prea viteazul Nitager, și de cămătarii fenicieni cei mai bogați… Tu ai un farmec așa de mare, încât văzându-te mă cuprinde leșinul, iar când nu te văd, închid ochii și îmi ling buzele. Tu ești mai dulce decât smochinele și mai înmiresmată decât trandafirii. Eu ți-aș da cinci talanți. Deci ia acest pocal, Sara…

Cu ochii lăsați în jos, Sara se îndepărtă.

— Nu voi lua pocalul, răspunse ea, fiindcă stăpânul nu-mi îngăduie să primesc daruri de la nimeni.

Înmărmurit, Dagon se uită la ea cu ochii larg deschiși.

— Sara, îmi pare că nu-ți dai seama cât prețuiește pocalul? Și, pe deasupra, eu îl dăruiesc tatălui tău, fratelui meu!

— Nu-l pot primi, șopti Sara.

— Vai de mine, strigă Dagon. Atunci, tu însăți, Sara, vei plăti pocalul în alt chip și fără a-i spune stăpânului. Doar o femeie atât de frumoasă, cum ești tu, trebuie să aibă aur și giuvaericale și ar trebui să-și aibă creditorul ei, care să-i găsească bani când vrea ea, iar nu numai atunci când stăpânul ei binevoiește să-i dea.

— Nu pot, șopti Sara, fără a-și ascunde dezgustul.

Cât ai clipi, fenicianul schimbă tonul și zise râzând:

— Foarte bine, Sara! Am vrut doar să te încerc dacă ești credincioasă stăpânului. Și văd că ești, cu toate că nerozii pălăvrăgesc…

— Ce? izbucni Sara, năpustindu-se asupra lui Dagon cu pumnii strânși.

— Ha! Ha! râse fenicianul. Ce păcat că toate acestea nu le-a auzit și nu le-a văzut stăpânul nostru. Eu însă am să-i povestesc cândva, când va fi în toane mai bune, nu numai că-i ești credincioasă ca un câine, dar că nici n-ai vrut să primești pocalul de aur, deoarece el îți poruncise să nu primești daruri. Iar pocalul acesta, crede-mă, Sara, a ispitit destule femei și încă sus-puse…

Dagon rămase câteva clipe încă, lăudând virtutea și supunerea Sarei, apoi își luă rămas bun în chip foarte ceremonios, se urcă în barca sa cu cort și pluti spre Memfis. Dar, cu cât se depărta de casă, pierea și surâsul de pe fața fenicianului, căruia îi lua locul mânia. Iar când casa Sarei dispăru după copaci, Dagon se sculă în picioare și, ridicând brațele în sus, începu să strige:

— O, Baal Sidon! O, Astoret! Răzbunați-mi ocara adusă de blestemata fiică a lui Iuda. Frumusețea ei înșelătoare să se prăpădească întocmai ca o picătură de ploaie în deșert! Bolile să-i istovească trupul, iar nebunia să-i tulbure sufletul! Stăpânul ei s-o alunge din casă, ca pe o scroafă râioasă! Și așa cum astăzi mi-a respins pocalul, să vie vremea când oamenii să-i respingă mâna uscată, când însetată va cerși o cană cu apă tulbure.

Apoi scuipă, mormăind vorbe neînțelese și îngrozitoare, până ce un nor negru acoperi soarele pentru o clipă, iar apa din apropierea bărcii păru să se tulbure și să se învolbureze. Când norul trecu, soarele străluci iarăși, dar fluviul rămase tot neliniștit, ca și cum l-ar fi tulburat o nouă ridicare a apei. Vâslașii lui Dagon, înspăimântându-se, încetară să mai cânte; despărțiți însă de stăpânul lor prin peretele cortului, nu-i vedeau gesturile.

Din acea clipă fenicianul nu i se mai înfățișă moștenitorului. Dar, într-o bună zi, prințul găsi acasă, în odaia de culcare, o frumoasă dansatoare feniciană, de șaisprezece ani, care avea drept orice veșmânt doar o verigă de aur pe cap și un voal gingaș, ca o pânză de păianjen, pe brațe.

— Cine ești tu? întrebă prințul.

— Sunt preoteasă și sluga ta. M-a trimis cinstitul Dagon să-ți alung mânia ce i-o porți.

— Cum vei izbuti să faci lucrul acesta?

— Uite-așa… stai aici, zise ea, așezându-l pe scaun. Eu mă voi ridica pe vârful degetelor, ca să fiu mai înaltă decât tine și, cu acest văl sacru, voi alunga de la tine duhurile rele… Kâș! Kâș! șopti ea, dansând în jurul lui Ramses. Fie ca mâinile mele să desprindă întunecimea din pletele tale… fie ca sărutările mele să redea ochilor tăi privirea luminoasă… fie ca bătaia inimii mele să umple de cântec urechile tale, o, stăpân al Egiptului… Kâș!… Kâș!… El nu-i al vostru, ci-i al meu. Dragostea are nevoie de o liniște atât de mare, încât în fața ei chiar și mânia trebuie să amuțească. Dansând, se juca cu părul lui Ramses, îi îmbrățișa gâtul, îi săruta ochii. În sfârșit, obosită, se așeză la picioarele prințului și, rezemându-și capul de genunchii lui, îl privi drept în ochi, răsuflând repede prin buzele-i întredeschise…

— Nu-i așa că nu mai ești supărat pe sluga ta Dagon? șopti ea, dezmierdându-i fața.

Ramses vru s-o sărute pe gură, dar ea se strecură dintre genunchii lui și fugi, strigând:

— O, nu, nu se poate!

— De ce?

— Sunt fecioară și preoteasa marei zeițe Astart{35}. Ar trebui s-o iubești și s-o cinstești nespus de mult pe protectoarea mea, ca să-ți fie îngăduit să mă săruți.

— Dar ție îți este îngăduit?

— Mie mi-e îngăduit orice, căci sunt preoteasă și am jurat să-mi păstrez fecioria.

— Și de ce ai venit aici?

— Ca să-ți alung mânia. Am făcut-o și acum plec. Rămâi sănătos și fii întotdeauna bun, adăugă ea cu o privire tulburătoare.

— Unde stai? Cum te cheamă? întrebă prințul.

— Mă numesc Dezmierdarea și stau… Eh, de ce să-ți spun? Va mai trece timp până să vii la mine. Făcu un semn cu mâna și dispăru, iar prințul nu se clinti din loc de parcă ar fi fost amețit. Când, peste o clipă, se uită pe fereastră, văzu o lectică bogată, purtată repede, de patru nubieni, spre Nil. Lui Ramses nu-i păru rău că plecase: îl uimise, dar nu-l înflăcărase. „Sara e mai liniștită decât ea, își zise el în gând, și mai frumoasă. De altminteri, mi se pare că feniciana asta e rece, iar dezmierdările ei meșteșugite.” Din clipa aceea, însă, prințul încetă să mai fie mânios pe Dagon, cu atât mai mult, cu cât aflându-se la Sara o dată, au venit la el niște țărani care, mulțumindu-i pentru ocrotire, îi spuseră că fenicianul nu-i mai silește la plata dării celei noi.

Dar dacă lucrurile stăteau așa în apropiere de Memfis, în schimb, de pe celelalte moșii ale prințului, cămătarul își scotea paguba cu vârf și îndesat.

Capitolul XIV

În luna Hoiak, care ține de la jumătatea lui septembrie până la jumătatea lui octombrie, apele Nilului atinseră nivelul cel mai înalt și apoi începură să scadă încet, abia văzut. Fructele de tamarin, curmalele și măslinele erau culese, iar prin grădini pomii înfloreau pentru a doua oară.

În timpul acesta, înălțimea-sa Ramses al XII-lea părăsea însoritul palat de lângă Memfis și, cu mare alai, pe câteva zeci de corăbii frumos împodobite, se îndrepta spre Teba să mulțumească zeilor de acolo pentru buna revărsare a apelor și totodată să depună jertfe pe mormintele strămoșilor veșnic vii. Prea-măritul suveran își luă rămas bun cât se poate de prietenește de la fiul și moștenitorul lui, dar încredință conducerea treburilor țării, pe vremea cât lipsea, lui Herhor.

Prințul Ramses se simți atât de lovit de această dovadă a neîncrederii monarhului, încât timp de trei zile nu ieși din casă, și nu primi hrană, plângând amarnic. Apoi nu se mai bărbieri și se mută la Sara, pentru a se feri de-o întâlnire cu Herhor și pentru a-i face în ciuda mamei sale, pe care o socotea pricina tuturor nefericirilor lui.

Chiar de a doua zi fu vizitat în acest colț retras de către Tutmozis, care adusese cu sine două bărci pline de muzicanți și dansatoare, iar o a treia plină de coșuri cu de-ale mâncării, de flori, precum și de vase cu vin. Dar prințul porunci muzicanților și dansatoarelor să plece înapoi și, luându-l pe Tutmozis în grădină, îi spuse:

— Desigur că mama, căreia îi urez viață veșnică, te-a trimis aici ca să mă desparți de Sara! Spune-i că, deși Herhor a ajuns nu numai locțiitorul dar chiar și fiul tatălui meu, eu voi face ce-mi place. Știu eu ce vrea… Astăzi încearcă să mă îndepărteze de Sara, iar mâine de putere. Le voi dovedi că nu vreau să mă lipsesc de nimic.

Prințul era tulburat. Tutmozis dădu din umeri și apoi zise:

— Așa cum vântul ridică pasărea deasupra deșertului, tot astfel îl împinge mânia pe om în pragul nedreptății. Te miră, oare, faptul că preoții nu se bucură când văd că moștenitorul tronului și-a legat viața de femei de altă credință și din altă țară? E drept, le e cu atât mai puțin pe plac Sara, cu cât n-o ai decât pe ea; dacă ai avea câteva femei, ca toți tinerii de neam, nu i-ar da nicio însemnătate evreicei. Și, totuși, i-au făcut vreun rău? Niciunul. Dimpotrivă, s-a găsit chiar un preot care a apărat-o în fața oamenilor înfuriați, pe care ție ți-a plăcut să-i scoți din temniță.

— Dar mama mea? întrebă prințul.

Tutmozis surâse.

— Vrednica ta mamă te iubește ca pe ochii și inima ei. Nici ei nu-i place Sara, dar știi ce mi-a spus într-o zi? Să ți-o iau eu, pentru mine, pe Sara ta! Vezi ce glumă și-a îngăduit să facă? Iar eu i-am răspuns, tot printr-o glumă, că tu mi-ai dăruit o haită de câini de vânătoare și doi cai sirieni, când te-ai săturat de ei; așa că s-ar putea ca într-o bună zi să-mi dai și ibovnica, pe care va trebui desigur s-o primesc, mulțumindu-ți…

— Nici să nu te gândești la așa ceva. Nimănui nu i-aș da-o pe Sara, tocmai pentru faptul că din pricina ei tatăl meu nu m-a lăsat să-i țin locul.

Tutmozis dădu din cap.

— Te înșeli foarte tare, răspunse el. Te înșeli așa de tare, încât mă și îngrozesc. Oare nu înțelegi cu adevărat pricina dizgrației tale, pe care o știe orice om luminat din Egipt?

— Nu știu nimic.

— Cu atât mai rău, zise Tutmozis, încurcat. Așadar nu știi că de pe timpul manevrelor, oștenii, și mai ales grecii închină prin toate cârciumile în sănătatea ta…

— Doar pentru asta au primit bani.

— Da, dar nu ca să urle cât îi ține gura că, atunci când te vei urca tu pe tron după luminăția-sa faraonul, să trăiască veșnic, vei porni o mare bătălie, după care vor urma schimbări în Egipt… Ce fel de schimbări? Și cine, faraonul fiind încă în viață, cutează să vorbească despre planurile moștenitorului?

Prințul se posomori.

— Și am să-ți mai spun ceva, continuă Tutmozis. Căci răul, ca și hiena nu umblă niciodată singur. Știi oare că țăranii au scornit cântece despre felul cum i-ai scăpat din temniță și, ce-i mai rău, spun că atunci când te vei urca pe tron, după tatăl tău, vei desființa dările? Cred că nu trebuie să-ți mai amintesc că ori de câte ori țăranii s-au plâns de nedreptate și de biruri, de tot atâtea ori au urmat răscoale… Iar atunci, ori un dușman din afară s-a năpustit împotriva statului slăbit, ori Egiptul s-a rupt în atâtea bucăți câți nomarhi avea. De altfel, judecă și tu: e oare un lucru potrivit ca numele cuiva să fie pomenit în Egipt mai des decât acela al faraonului? Și ca între popor și regele nostru să se înalțe cineva? Iar dacă mi-ai îngădui, ți-aș spune ce cred preoții despre treaba asta…

— Firește că-ți îngădui. Vorbește!

— Iată, un preot tare înțelept, care de pe vârful templului lui Amon urmărește mișcările stelelor, a născocit următoarea prevestire: faraonul este soarele, iar moștenitorul tronului – luna. Când luna se mișcă de departe pe urmele zeului luminii, atunci și ziua și noaptea sunt luminate. Când însă luna vrea să fie foarte aproape de soare, atunci ea însăși dispare, iar nopțile sunt întunecate. Dar dacă se întâmplă ca luna să treacă pe dinaintea soarelui, atunci avem nu numai beznă, dar și o mare tulburare în lume…

— Și toate palavrele astea, îl întrerupse Ramses, ajung la urechile tatălui meu? Vai de capul meu! Mai bine era să nu mă fi născut nicicând fiu de faraon!

— Faraonul, ca zeu pământean, știe totul; dar e prea mare ca să ia aminte la strigătele soldaților beți, ori la șoaptele țăranilor. El înțelege că fiecare egiptean e gata să-și dea viața pentru el, iar tu, ești cel dintâi care s-o faci.

— Așa e! spuse prințul îngrijorat. În toate acestea văd însă o nouă ticăloșie din partea preoților, adăugă el înviorându-se. Așadar eu sunt cel care umbresc măreția stăpânului nostru din pricină că-i scot pe nevinovați din temniță și nu îngădui cămătarului meu să-i jecmănească pe țărani cu un bir nedrept? Iar când Herhor cârmuiește armata, îi numește pe comandanți, încheie înțelegeri cu prinți străini și îi spune tatălui meu să-și petreacă zilele în rugăciune…

Tutmozis își acoperi urechile și, bătând din picior, strigă:

— Taci! încetează o dată! Fiecare cuvânt spus de tine este un sacrilegiu! Statul e cârmuit numai de faraon și tot ce se petrece pe pământ e din voința lui. Iar Herhor e sluga faraonului și nu face decât ceea ce îi poruncește stăpânul. Cândva ai să te încredințezi singur de lucrul acesta. N-aș vrea ca vorbele mele să fie rău înțelese!

Prințul se posomori atât de mult, încât Tutmozis întrerupse convorbirea și își luă rămas bun cât putu mai repede de la prietenul său. Când se urcă în barca lui cu baldachin și draperii, răsuflă adânc și, după ce bău un pocal destul de mare de vin, începu să cugete: „Mulțumesc zeilor că nu mi-au dat o fire ca a lui Ramses. E omul cel mai nefericit, el, pe care soarta l-a pus atât de sus… Ar fi putut avea cele mai frumoase femei din Memfis, și el se ține scai de una singură, ca să-i facă în necaz maică-sii. De altminteri, le face în necaz tuturor acelor fecioare nevinovate și soții credincioase care tânjesc de supărare din pricină că moștenitorul, care pe deasupra mai e și așa de chipeș, nu le răpește virtutea, ori nu le silește să fie necredincioase. Ar fi putut nu numai să bea, ci chiar să se și scalde în vinul cel mai bun; în schimb, el se mulțumește cu păcătoasa de bere ostășească și turta uscată unsă cu usturoi. De unde o fi luat el deprinderile astea grosolane? Nu pricep de loc! Ori poate vrednica noastră regină Nikotris, în clipele cele mai primejdioase, să se fi uitat mai îndelung la vreo slugă care mânca? Ar putea, iarăși, să nu facă nimic, din zori și până seara. Dacă ar vrea, l-ar îndopa cu de toate cei mai de seamă dregători, dimpreună cu soțiile, surorile și fiicele lor. Dar el nu numai că mănâncă cu mâna lui, dar spre mâhnirea tineretului de neam, se îmbracă singur, iar frizerul său prinde păsări cu lațul, cât îi ziulica de mare, irosindu-și îndemnizarea. O, Ramses! Ramses! suspină sclivisitul Tutmozis. Mai e oare cu putință ca un prinț ca tine să nu poată schimba moda? Căci, uite, noi avem de un an încoace aceleași cingători, iar perucile se mai poartă numai datorită demnitarilor de la curte; pentru că tu nu vrei, în ruptul capului, să-ți pui perucă, ceea ce-i o mare defăimare a întregii nobilimi. Și toate astea… vai! Numai din cauza blestematei de politici. O, cât sunt de fericit că nu trebuie să ghicesc ce se pune la cale în Tir sau la Ninive, să am grijă ca militarii să-și primească lefile, să tot socotesc cu câți oameni a crescut sau s-a micșorat populația Egiptului și ce fel de dări mai trebuie puse! E plictisitor să mă gândesc că țăranul îmi plătește nu atâta cât îmi trebuie și cât cheltuiesc, ci doar atâta cât îi îngăduie revărsarea Nilului. Și doar părintele nostru al tuturor, Nilul, nu-mi întreabă creditorii cât le mai sunt dator…” Așa se gândea Tutmozis, îmbărbătându-și cu vin auriu, cugetul îngrijorat, astfel că, până să ajungă barca la Memfis, fu cuprins de un somn atât de greu, încât sclavii trebuiră să-și poarte stăpânul pe brațe, până la lectică.

După plecarea lui Tutmozis, care semănase mai degrabă a fugă, prințul se cufundă în gânduri și simți chiar un fel de îngrijorare. Crescut cum era în școlile preoțești și numărându-se în rândurile nobilimii, știa că în timp ce unii preoți, prin luni de zile de post și cazne, se pregăteau să cheme spiritele, alții spuneau că spiritele sunt o nălucire, ori o înșelătorie. Văzuse de asemeni că boul sfânt Apis, în fața căruia se prosterna întreg Egiptul, era uneori bătut strașnic, cu nuiaua, de către preoții cei mai de rând, care îi dădeau nutreț și-i țineau vacile la gonit, înțelesese, în sfârșit, că tatăl său, Ramses al XII-lea, care pentru mulțime era zeul veșnic viu și atotputernic al lumii, nu era decât un om ca toți oamenii, doar ceva mai betegit decât ceilalți bătrâni și foarte îngrădit de preoți în faptele lui.

Toate acestea prințul le vedea. În sinea sa și chiar de față cu lumea, își bătea joc de multe din aceste lucruri. Dar toată nesocotința lui se spulbera în fața adevărului crud că nimănui nu-i era îngăduit să ia în derâdere numele faraonului. Ramses cunoștea istoria țării sale și ținea minte că în Egipt multe lucruri se iertau celor mari. Un înalt dregător putea să strice un canal, să ucidă pe furiș un om, să-și bată joc în ascuns de zei, să primească daruri din partea solilor puterilor străine. Dar, două păcate erau de neiertat: trădarea tainelor sacerdotale și trădarea faraonului. Omul care săvârșise una din aceste fărădelegi pierea, uneori după scurgerea unui an, din mijlocul slugilor și prietenilor. Dar unde pierea și ce se întâmpla cu el? Despre aceasta nimeni nu cuteza nici măcar să sufle o vorbă.

Și Ramses se gândea cu spaimă că se afla într-o împrejurare asemănătoare, din clipa în care armata și țăranii începuseră să-i rostească numele și să pomenească despre unele din planurile sale, despre schimbări în stat și despre viitoarele războaie. Gândindu-se la aceasta, prințului i se părea că pe el, moștenitorul tronului, mulțimea necunoscută a săracilor și răsculaților îl împinge pe neașteptate spre vârful obeliscului celui mai înalt, de unde te poți doar prăvăli și preface în pulbere.

Mai târziu, când după ani îndelungați de domnie a tatălui său va ajunge faraon, va avea dreptul și putința de a săvârși fapte la care nimeni în Egipt nu s-ar fi gândit fără să nu se cutremure de groază. Dar deocamdată trebuia într-adevăr să se ferească, pentru a nu fi socotit trădător și răzvrătit împotriva legilor celor mai temeinice ale statului.

În Egipt era un singur stăpânitor recunoscut: faraonul. El cârmuia, el voia, el gândea pentru toți și era vai de acela care ar fi cutezat, cu glas tare, să se îndoiască de atotputernicia faraonului, ori să vorbească despre anume gânduri ale lui, ori chiar despre schimbări îndeobște.

Planurile se puneau la cale numai într-un singur loc: în sala unde faraonul asculta părerile sfetnicilor săi cei mai apropiați și își spunea el însuși gândurile. Toate schimbările puteau veni numai de aici. Aici se vedea arzând singura torță a înțelepciunii politice, a cărei strălucire se răsfrângea asupra Egiptului întreg, luminându-l. Dar și despre acest lucru era mai sănătos să taci.

Toate gândurile acestea se perindară cu iuțeala fulgerului prin capul moștenitorului, în timp ce stătea pe o bancă de piatră în grădina Sarei, sub un castan, cu ochii la priveliștea ce-l înconjura.

Apa Nilului scăzuse puțin și începuse să devină străvezie ca un cristal. Dar țara întreagă mai părea încă un golf al mării, plin de insule, pe care răsăreau clădiri, grădini de legume și fructe, iar din loc în loc pâlcuri de copaci mari, ce slujeau de podoabă. În jurul acestor insule se puteau vedea cumpene cu găleți, cu ajutorul cărora, oameni goi, de culoarea aramei, purtând șorțuri și tichii murdare, scoteau apă din Nil, turnând-o pe rând în fântâni aflate tot mai sus.

Unul din aceste locuri i se întipărise cu deosebire în minte lui Ramses. Era un deal abrupt pe al cărui povârniș se aflau trei cumpene: una vărsa apă din fluviu în fântâna cea mai de jos, a doua scotea apa de aici și o ridica cu câțiva coți mai sus, până la fântâna mijlocie, iar a treia cumpănă scotea apa din fântâna mijlocie și o vărsa în cea mai de sus, aflată pe vârful dealului. Iar acolo, câțiva oameni, tot atât de goi, scoteau apa cu gălețile și udau brazdele de legume sau o împrăștiau, cu ajutorul unor pompe de mână, deasupra copacilor. Cumpenele ce se aplecau și se ridicau, înclinarea găleților, apa care țâșnea din pompe – toate aceste mișcări erau atât de ritmice, încât oamenii care le făceau puteau fi socotiți niște mașini. Niciunul dintre ei nu schimba vreun cuvânt cu vecinul său, nu-și schimba locul, nu se uita în spate, ci numai se apleca și își îndrepta spinarea, mereu în același chip, de dimineața și până seara, de la o lună la alta și, desigur, din copilărie până în pragul morții. „Și făpturile acestea, se gândea prințul uitându-se la munca lor, asemenea făpturi vor ca eu să le îndeplinesc nălucirile lor! La ce fel de schimbări pot ei nădăjdui? Atâta doar, ca cel ce scoate apă din fântâna de jos să treacă mai sus, ori ca, în loc să ude brazdele cu găleata, să stropească pomii cu pompa?” Mânia îl cuprinse și-l strivea umilirea, la gândul că el, moștenitorul tronului, din pricina flecărelilor unor făpturi de teapa acestora, care se clătinau viața întreagă deasupra fântânilor cu apă tulbure, nu fusese numit locțiitor al faraonului.

În clipa aceea auzi printre pomi un foșnet încet și două mâini delicate i se așezară pe umeri.

— Ce-i, Sara? întrebă prințul, fără a se întoarce.

— Ești trist, stăpâne? Nici Moise nu s-a bucurat atât de mult când a văzut pământul făgăduinței, cât m-am bucurat eu, când mi-ai spus că te vei muta și vei locui aici, cu mine. Dar iată că suntem împreună de o zi și încă nu ți-am văzut zâmbetul. Nici măcar nu-mi vorbești; umbli numai posomorât, iar noaptea nu mă dezmierzi, ci doar suspini…

— Sunt mâhnit.

— Spune-mi ce ai. Mâhnirea e ca o comoară dată în păstrare. Atâta timp cât o păzim singuri, până și somnul fuge de noi și de abia atunci ne simțim mai ușurați, când îi găsim încă un paznic.

Ramses o îmbrățișă și o așeză lângă el, pe bancă.

— Când țăranul, zise el, zâmbind, nu prididește înainte de revărsarea apelor să strângă roadele de pe câmp, femeia îl ajută. Ea îi mai ajută să mulgă vacile, îi aduce de mâncare pe câmp, îl spală când se întoarce de la muncă. De aici s-a ivit credința că femeia poate ușura necazurile bărbatului.

— Tu, stăpâne, nu crezi în ea?

— Necazurilor unui prinț, răspunse Ramses, nu-i în stare să le facă față nicio femeie, fie ea tot atât de înțeleaptă și de pricepută ca mama mea.

— O, stăpâne! Spune-mi, care sunt aceste necazuri, spune-mi… stărui Sara, lipindu-se de brațul prințului. După povestirile noastre, Adam a părăsit raiul pentru Eva; și doar el a fost, după cât se pare, cel mai mare rege al celui mai frumos regat…

Prințul căzu pe gânduri, iar după câteva clipe, zise:

— Și înțelepții noștri spun că mulți bărbați s-au lipsit de demnități înalte pentru o femeie. Dar nu s-a auzit ca vreunul dintre ei să fi dobândit un lucru măreț de pe urma unei femei; poate doar vreun comandant, căruia faraonul i-a dat mâna fiicei lui, împreună cu o zestre mare și cu o dregătorie înaltă. Dar femeia nu-i în stare să ajute pe cineva să se ridice la demnități mai înalte, ori să iasă din încurcături.

— Poate doar dacă nu iubește, așa cum te iubesc eu pe tine, stăpâne, șopti Sara.

— Știu că mă iubești nespus de mult… Niciodată nu mi-ai cerut daruri și nici nu i-ai ocrotit pe aceia care nu se dau în lături să-și caute norocul chiar și în patul țiitoarelor prinților. Ești mai blândă decât un miel și tăcută ca noaptea deasupra Nilului. Sărutările tale sunt ca miresmele din țara Punt, iar îmbrățișarea ta e dulce ca somnul unui om trudit. N-am nicio măsură pentru frumusețea ta și nici cuvinte pentru virtuțile tale. Ești o ființă deosebită printre femei, ale căror buze sunt pline de neliniște și a căror iubire costă atât de scump. Dar cu toată desăvârșirea ta, cum ai putea tu, oare, să-mi ușurezi necazurile? Poți, oare, face astfel, încât tatăl meu să pornească o expediție mare la răsărit, iar pe mine să mă pună căpetenia ei? Poți, oare, să-mi dai măcar steagul de oaste Memfi, pe care l-am cerut, sau să mă faci, în numele faraonului, cârmuitor peste Egiptul de Jos? Și poți, oare, face ca toți supușii faraonului să gândească și să simtă ca mine, supusul lui cel mai credincios?

Sara își lăsă mâinile pe genunchi și șopti trist:

— E drept, nu pot… Nu pot nimic!

— Ba da, poți multe! Poți să mă înveselești, răspunse Ramses, zâmbind. Știu că ai învățat dansul și muzica. Scoate deci aceste veșminte lungi, ce stau bine preoteselor care veghează asupra focului, și îmbracă-te în văluri străvezii, ca… dansatoarele feniciene. Dansează și dezmiardă-mă, așa cum fac ele…

Sara îl apucă de mâini și, cu flăcări în ochi, strigă:

— Și tu petreci în tovărășia unor astfel de nerușinate? Spune-mi, ca să știu cel puțin cât sunt de nenorocită. Apoi, trimite-mă înapoi la tata, în valea noastră din deșert, în care era mai bine să nu te fi văzut!

— Lasă, lasă, liniștește-te, zise prințul, jucându-se cu părul ei. Doar văd dansatoare, dacă nu la ospețe, atunci în ceremoniile de la curte ori în timpul serviciilor divine, din temple. Dar ele, toate la un loc, nu prețuiesc cât tine singură; și apoi, care dintre ele s-ar putea măsura cu tine? Trupul tău e ca al statuii lui Isis sculptat în fildeș, în timp ce ele au, mai fiecare, câte un cusur. Unele sunt prea grase, altele au picioare subțiri ori mâini urâte, iar altele poartă peruci. Care dintre ele se poate asemui cu tine? Dacă ai fi fost egipteancă, toate templele ar fi stăruit să te aibă în corurile lor. Iar dacă acum te-ai arăta la Memfis într-un veșmânt străveziu, preoții s-ar împăca cu tine, numai să vrei să iei parte la procesiunile lor.

— Nouă, fiicelor lui Iuda, nu ne este îngăduit să purtăm veșminte lipsite de cuviință…

— Nici să dansați sau să cântați? Atunci de ce ai învățat?

— Femeile și fetele noastre dansează când sunt singure, pentru a-l slăvi pe Dumnezeu, iar nu ca să semene în inimile bărbaților pofte nesățioase. Știm și să cântăm. Așteaptă, stăpâne, să-ți cânt și eu ceva… Se ridică de pe laviță și se îndreptă spre casă. În curând apăru din nou. În urma ei, o fată tânără, cu ochi negri, înspăimântați, purta o harfă.

— Cine-i fata asta? întrebă prințul. Stai puțin, i-am văzut undeva privirea! Aha, când am fost aici ultima dată, fata asta, înfricoșată, s-a uitat la mine printre tufe…

— E ruda și sluga mea, Ester, răspunse Sara. Locuiește la mine de o lună, dar se teme de tine, stăpâne, și fuge întotdeauna. Se prea poate să se fi uitat cândva la tine, printre tufe.

— Poți să pleci, copila mea, zise prințul, adresându-i-se fetiței împietrite, iar când aceasta se ascunse printre pomi, adăugă: și ea e evreică? Dar paznicul casei tale, care de asemenea se uită la mine ca berbecul la crocodil?

— E Samuel, fiul lui Ezdreas; și el e rudă cu mine. L-am luat în locul negrului, căruia, stăpâne, i-ai dăruit libertatea. Doar mi-ai îngăduit să-mi aleg eu slugile!

— Da, așa e! Atunci și paznicul slugilor tale e evreu, căci și el are pielea galbenă.

— Acela, răspunse Sara, este Ezechil, fiul lui Ruben, ruda tatălui meu. Nu-ți place, stăpâne? Sunt cu toții slugile tale nespus de credincioase.

— Dacă-mi place! zise prințul, ursuz, bătând toba cu degetele pe laviță. Doar nu-i aici ca să-mi placă, ci ca să păzească bunurile tale. De altminteri, oamenii aceștia nu mă privesc de loc… Cântă, Sara…

Sara îngenunche pe iarbă, la picioarele prințului, și, după câteva acorduri la harpă, începu:

„Unde-i omul care să nu aibă griji? Unde-i omul care, pregătindu-se de culcare, ar putea să spună: «iată o zi fără umbră de tristețe»? Unde-i omul care, intrând în mormânt, ar putea spune: viața mea s-a scurs fără dureri și griji, ca o seară senină deasupra Iordanului!

Dar cât de mulți sunt cei care în fiece zi își scaldă pâinea în lacrimi iar casa li-i plină de suspine!

Plânsul, acesta-i primul glas al omului pe pământ, iar geamătul lui–  ultimul adio. Plin de îngrijorare intră în viață, plin de jale se coboară în locul de odihnă și nimeni nu-l întreabă unde ar vrea să rămână.

Unde-i acela care să nu fi trecut prin amărăciunea vieții? Să fie oare copilul a cărui mamă-i răpită de moarte, ori pruncul căruia foamea i-a supt mai întâi sânul ce-l hrănea, înainte de-a fi apucat să-și apropie buzele de el?

Unde-i omul încrezător în soarta lui și care să aștepte liniștit ziua de mâine? E, oare, cel ce lucrează pe câmp și știe că nici ploaia și nici venirea lăcustelor nu stau în puterea lui? Ori, poate, neguțătorul care își lasă marfa în voia vânturilor, pornite nu se știe de unde, iar viața și-o încredințează talazurilor de deasupra adâncurilor, ce înghit totul și nimic nu mai dau înapoi?

Unde-i omul care să nu simtă neliniște în sufletul său? E, oare, vânătorul, care urmărind o căprioară cu picioarele iuți, întâlnește în drumul lui un leu ce-și râde de săgeată? Ori, poate, oșteanul, care cu sudoarea pe frunte se îndreaptă spre glorie, dar este întâmpinat de o pădure de sulițe și paloșe de bronz ascuțite, dornice de sânge? E, oare, regele, care sub porfire poartă o zale grea și cu ochi mereu treji urmărește oștirile vecinilor puternici, iar cu urechea încearcă să prindă foșnetul perdelei de la pat, ca nu cumva să-l nimicească în propriul său cort, trădarea?

Iată de ce inima omenească în fiece loc și la orice vreme e plină de suspine… în pustiu, amenințată de lei și de scorpioni, în peșteri – de balauri, printre flori – de șerpi veninoși. La lumina zilei, vecinul hrăpăreț plănuiește cum să-i micșoreze pământul, iar noaptea, tâlharul viclean îi pipăie ușa cămării. În copilărie-i neputincioasă, la bătrânețe fără de vlagă, iar în puterea vieții – înconjurată de primejdii ca o balenă de adâncul apelor.

De aceea, o Doamne, părintele meu, spre tine se îndreaptă chinuitul suflet omenesc. Tu l-ai adus pe lumea asta plină de primejdii, tu i-ai dăruit spaima morții, tu i-ai închis căile liniștei în afară de calea ce duce la tine. Și, asemeni pruncului ce nu poate merge și se prinde de poalele mamei, ca să nu cadă, la fel și omul neputincios, se încredințează milei tale, căutând alinare zbuciumului său…”

Sara tăcu. Prințul căzu pe gânduri. După câteva clipe zise:

— Voi, evreii, sunteți un popor mohorât. Dacă în Egipt s-ar crede în cele ce ne învață cântecul vostru, nimeni n-ar mai râde pe malurile Nilului. Cei avuți și puternici s-ar ascunde de frică în subteranele templelor, iar poporul, în loc să lucreze, ar fugi în peșteri, de unde ar aștepta să vadă milostivenia, care de altfel n-ar sosi. Credința noastră e alta: poți avea totul pe lumea asta, dar trebuie să ți le faci toate, singur. Zeii noștri nu vin în ajutorul neputincioșilor. Coboară pe pământ de abia atunci când eroul care s-a încumetat să facă o faptă supraomenească a ajuns la capătul puterilor. Așa s-a întâmplat cu Ramses cel Mare când s-a năpustit în mijlocul celor două mii cinci sute de care dușmane, fiecare din ele purtând câte trei luptători. De-abia atunci nemuritorul Amon i-a dat o mână de ajutor și a oprit măcelul. Dar dacă, în loc să lupte, ar fi așteptat ocrotirea zeului vostru, de mult pe malurile Nilului egiptenii ar fi umblat numai cu găleata și cărămida în mână, iar netrebnicii de hitiți cu papirusurile și cu nuiaua! De aceea, Sara, mai degrabă farmecul tău, decât cântecele tale, îmi va risipi îngrijorarea. Dacă aș face așa cum spun înțelepții evrei fi aș aștepta să-mi cadă ajutorul din cer, vinul mi s-ar îndepărta de la gură, iar femeile, de casele mele. Și, mai presus de toate, n-aș mai putea fi erpatru și aș păți ca frați: mei vitregi, dintre care unul nu poate păși prin odaie fără să fie sprijinit de doi sclavi, iar celălalt sare prin copaci…

Capitolul XV

A doua zi Ramses își trimise negrul la Memfis, cu porunci. Pe la amiază, plutind dinspre oraș, se apropie de casa Sarei o corabie pântecoasă, plină de oșteni greci, cu coifuri înalte și platoșe strălucitoare. La un semn, șaisprezece oameni înarmați cu scuturi și sulițe scurte coborâră pe țărm, aliniindu-se pe două șiruri. Când să pornească spre casă fură însă opriți de un al doilea trimis al prințului care, poruncind ostașilor să rămână pe mal, îl pofti la moștenitorul tronului numai pe Patrokles, comandantul lor. Soldații luară poziție de drepți și rămaseră așa, neclintiți, ca două șiruri de coloane căptușite cu tablă lucitoare. Patrokles, purtând un coif cu pene, tunică de purpură, iar pe deasupra zale de aur împodobite cu un cap de femeie, care avea în loc de păr niște șerpi, îl urmă pe emisar.

Prințul îl întâmpină pe vrednicul oștean în poarta grădinii. Nu-i surâse ca de obicei, nici nu-i răspunse la adânca lui ploconeală, ci-i zise doar pe un ton rece:

— Spune-le soldaților greci, din oștile mele, că nu voi mai face instrucție cu ei până ce stăpânul nostru, faraonul, nu mă va numi pentru a doua oară comandantul lor. Am pierdut cinstea aceasta din pricina sporovăielilor lor prin cârciumi – și care, pentru mine, sunt o jignire. Totodată, îți atrag luarea-aminte că pâlcurile grecești nu-s destul de disciplinate. Oamenii tăi vorbesc în gura mare despre tainele țării ca, de pildă, despre pornirea unui război, ceea ce ar putea fi socotit drept trădare de stat. Despre asemenea lucruri pot vorbi numai faraonul și sfetnicii lui cei mai de seamă. Iar noi, soldații și slugile lui, orice însărcinări am avea, nu putem decât să îndeplinim în tăcere poruncile prea-milostivului stăpân. Te rog, deci, să înștiințezi oștile despre aceasta și-ți urez noroc.

— Va fi cum ai spus, măria-ta, răspunse grecul. Făcu stânga-mprejur și, cu capul sus, se îndreptă, zăngănindu-și zalele, spre corabie. Fiindu-i cunoscută trăncăneala soldaților prin cârciumi, înțelesese în clipa aceea că moștenitorul, idolul armatei, suferise o înfrângere; și cum ajunse la ceata soldaților rămași pe țărm își luă o înfățișare cruntă și, gesticulând de zor, le strigă:

— Bravi ostași greci! Câini râioși, ce sunteți! Mânca-v-ar lepra! Dacă de azi înainte vreunul dintre voi va rosti numele moștenitorului prin cârciumi, să știe că-i voi sparge scăfârlia, că-i voi vârî cioburile pe gât și–  marș cu el afară din oaste! Oricine ar fi el va păzi porcii țăranilor, iar în coiful lui vor oua găinile. Asta-i soarta ce-i paște pe oștenii lipsiți de minte, care nu știu să-și țină limba în gură. Și acum, stânga-mprejur! Și marș la corabie, dar-ar ciuma în voi! Mai presus de orice oșteanul luminăției-sale trebuie să bea în sănătatea faraonului și întru fericirea marelui sfetnic al oștirii, Herhor, să ne trăiască în vecii-vecilor!

— Trăiască în veci! repetară soldații.

Posomoriți, se urcară pe corabie. Nu departe de Memfis, Patrokles își însenină însă fruntea încrețită și porunci oștenilor să înceapă cântecul fetei de preot care iubea atât de înfocat oștenii, încât punând în pat, în locul ei, o păpușă, își petrecea nopțile în odaia străjilor… În ritmul acestui cântec se putea merge cu mult mai bine, iar vâslele puteau fi mânuite mai ușor.

Spre seară se apropie de locuința Sarei o a doua corabie, din care coborî intendentul moșiilor lui Ramses.

Prințul îl primi și pe acest demnitar în poarta grădinii. Poate ca să se arate aspru, sau să nu-l silească să intre în casa ibovnicei sale.

— Am vrut, zise moștenitorul, să te văd și să-ți spun că printre țăranii mei tot mai umblă fel de fel de vorbe nelalocul lor despre micșorarea dărilor și despre alte lucruri asemănătoare. Doresc să li se spună că nu le voi micșora dările. Dacă vreunul dintre ei însă, în ciuda spuselor mele, s-ar încăpățâna prostește și ar pălăvrăgi mai departe despre biruri, să fie bătut cu nuiaua.

— Mai bine să plătească amendă… Un uten sau o drahmă, cum va porunci măria-ta, propuse dregătorul.

— Da, să plătească amendă, răspunse prințul, după câteva clipe de șovăială.

— Am putea, oare, să-i batem cu nuiaua încă de pe acum? Măcar pe cei mai nedomoliți dintre ei, ca să țină minte mai bine milostiva poruncă, șopti supraveghetorul.

— Da, aceștia ar putea fi bătuți.

— Îndrăznesc să-ți spun, măria-ta, urmă în șoaptă intendentul și stând mereu plecat, că, dacă într-adevăr țăranii au vorbit în ultimul timp despre desființarea dărilor, e pentru că au fost puși la cale de un necunoscut. De câteva zile însă au amuțit dintr-o dată…

— Atunci nu mai e nevoie să fie bătuți cu nuiaua, observă Ramses.

— Nici ca o mustrare pentru viitor?

— N-ar fi păcat de nuiele?

— De marfa asta nu vom duce lipsă nicicând.

— Atunci da, dar numai cu multă blândețe, hotărî prințul. Nu vreau ca părintele meu să afle că bat țăranii pe degeaba… Pentru îndemnuri la răzvrătire, da, trebuie bătuți și amendați, dar ne putem arăta mărinimoși dacă nu se află astfel de pricini.

— Înțeleg, răspunse intendentul, uitându-se în ochii prințului. N-au decât să țipe cât le-o place, dar… să nu hulească pe șoptite…

Amândouă aceste convorbiri, cu Patrokles și cu intendentul, făcură ocolul Egiptului.

După plecarea intendentului, căscând și privind în jur plictisit, prințul își zise în sinea sa: „Am făcut ce-am putut. Acum însă n-am să mai fac nimic… dacă voi izbuti”.

În sufletul Sarei se petreceau unele schimbări. De cum îl zărise pe prinț, în valea din deșert, îi plăcuse. Simțământul acesta amuțise însă la auzul tulburătoarei vești că frumosul tânăr era fiul faraonului și moștenitorul tronului. Iar când Tutmozis s-a învoit cu Ghedeon s-o aducă în casa prințului, Sara se lăsă pradă unei uluiri depline. N-ar fi renunțat la Ramses pentru toate comorile pământului, și-ar fi dat și viața pentru el, deși nu se putea spune că în vremea aceea îl iubea. Iubirea are nevoie de timp și libertate pentru a da cele mai frumoase flori; ei însă nu i se îngăduise niciun răgaz, nicio libertate. Într-o bună zi l-a cunoscut pe prinț, a doua zi a fost răpită, aproape fără să fi fost măcar întrebată dacă vrea, și dusă într-o casă din apropiere de Memfis, iar peste câteva zile, uimită, înspăimântată, neînțelegând nimic din tot ce se petrecea cu ea, devenise ibovnica prințului.

Până să se obișnuiască cu noua stare de lucruri a speriat-o pornirea mulțimii din împrejurimi împotriva ei, apoi vizita celor două femei necunoscute și, în sfârșit, năvala asupra casei ei. Dar și mai mult a speriat-o faptul că Ramses i-a luat apărarea, vrând chiar să se năpustească împotriva vinovaților. Înțelese că se afla în mâinile unui om puternic și năprasnic, căruia îi stătea în puteri să verse sânge străin, după bunul lui plac, să ucidă chiar. Pentru o clipă Sara fusese deznădăjduită; auzind poruncile cumplite ale prințului, care îndemna slugile să pună mâna pe arme, i se păruse că-și iese din minți. În aceeași clipă se întâmplase însă un lucru mărunt, o vorbă, care, dezmeticind-o, dăduse o nouă întorsătură simțămintelor ei.

Crezând-o rănită, prințul îi trăsese de pe cap legătura și văzând locul lovit, strigase: „Numai o vânătaie? Și cum îți schimbă înfățișarea!”

Auzindu-i vorbele, Sara uitase de durere și de spaimă. O cuprinsese o neliniște nouă. Se schimbase ea într-atât de mult, încât lucrul acesta îl putuse uimi pe prinț? Da, îl uimise, și nimic mai mult!

După câteva zile vânătaia dispăruse, dar în sufletul Sarei încolțiseră și unele sentimente necunoscute până atunci, începuse să fie geloasă pe Ramses, să se teamă că o va părăsi. Și o mai chinuia încă o grijă: față de prinț ea se simțea ca o slugă, o sclavă. Dorea din toată inima să-i fie slujnica cea mai credincioasă, sclava cea mai supusă, umbra lui nedespărțită. În același timp dorea însă ca el, cel puțin în clipele dezmierdărilor, să nu se poarte ca domn și stăpân. Era ea a lui, e drept, dar și el al ei. De ce dar să n-o lase să creadă că-i aparține măcar cât un fir de iarbă? De ce prin fiecare cuvânt și mișcare să-i arate că-i desparte o prăpastie? Cum? Nu l-a ținut ea oare în brațele ei? Nu era el oare acela care îi sărutase gura și sânii?

Într-una din zile, venind la ea, prințul își aduse și câinele. Rămase numai câteva ore și în tot acest timp câinele se ghemuise la picioarele lui, în locul în care de obicei sta Sara; când voise și ea să se așeze acolo, câinele începuse să mârâie. Râzând, prințul își afunda degetele în lațele prăfuite ale animalului, cum se obișnuise să facă și cu părul ei. Iar câinele se uita în ochii prințului tot așa cum se uita și ea, cu singura deosebire că privirea lui era mult mai îndrăzneață decât a ei. Sara era neliniștită și cuprinsă de ură împotriva animalului inteligent, care-i răpise o parte din dezmierdări, fără să le prețuiască îndeajuns și care avea față de stăpânul său o purtare atât de prietenoasă, cum ea niciodată nu îndrăznise încă. Nici n-ar fi izbutit de altfel să ia un aer atât de nepăsător, privind într-altă parte, așa cum făcea dulăul, atunci când mâna prințului îi mângâia capul.

Nu de mult prințul pomenise iarăși despre dansatoare. Și atunci, Sara izbucnise. Cum? Era el în stare să îngăduie unor femei nerușinate, despuiate, să-l dezmierde? Și Iehova, văzând toate astea din înaltul cerului, nu-și aruncă oare trăsnetele asupra acestor nelegiuite? Drept e, Ramses îi spusese că ea îi era mai dragă decât toate celelalte. Dar cuvintele lui n-o liniștiseră; singura lor urmare fu hotărârea ei de a nu se mai gândi la nimic altceva, decât la dragostea ce i-o nutrea. Și ce însemnătate mai avea atunci ziua de mâine?

Iar când, așezată la picioarele prințului, începu cântecul despre suferințele spiței omenești de la leagăn și până la groapă, ea își mărturisi păsul propriului său suflet și-și puse ultima nădejde în Dumnezeu.

Astăzi, Ramses se afla lângă ea; putea fi deci mulțumită.

Și tot atunci începu încercarea cea mai grea pentru Sara. Prințul locuia sub același acoperiș cu ea, ieșea în grădină cu ea, o lua uneori în barcă și o plimba pe Nil. Dar nu era de loc mai aproape de ea decât atunci când se afla de cealaltă parte a fluviului, în mijlocul parcului regal. Stătea lângă ea, dar cu gândurile era în altă parte, iar Sara nu putea nici măcar să ghicească la ce se gândește. O îmbrățișa sau îi mângâia părul, cu ochii duși spre Memfis, spre uriașele coloane ale palatului faraonului, ori cine știe unde…

Uneori, nici nu-i răspundea la întrebări sau, ca și cum atunci s-ar fi trezit din somn, o privea nedumerit, de parcă se mira că o vede alături.

Capitolul XVI

Așa se scurgeau clipele de mare intimitate, de altfel destul de rare, dintre Sara și prinț. După ce le dăduse de știre, lui Patrokles și intendentului principal, care-i erau poruncile, Ramses își petrecuse cea mai mare parte a timpului pe-afară și, ca mai totdeauna, plimbându-se cu barca. Plutea pe Nil și prindea în năvod pești din cei ce mișunau cu miile în fluviu, ori pătrundea în bălți și, ascuns printre tulpinile înalte ale lotușilor, trăgea cu arcul în păsăretul sălbatic, ale cărui cârduri gureșe roteau în roiuri strânse, ca muștele. Dar nici atunci nu-l părăseau gândurile de mărire: așa, de pildă, își făcuse din vânătoare un fel de știință a prevestirii. Adeseori, văzând pe apă un cârd de gâște galbene, trăgea arcul și-și spunea:

— De nimeresc, voi fi cândva un nou Ramses cel Mare…

Săgeata șuiera încet și pasărea străpunsă, bătând din aripi, scotea țipete atât de sfâșietoare, încât în balta întreagă se isca un viu freamăt. Nori de gâște, de rațe și cocori se avântau în sus, rotindu-se în cercuri largi deasupra surorii lor în agonie și, apoi, coborau în alte locuri. Când liniștea se lăsa din nou, prințul mișca barca mai departe, cu băgare de seamă, luându-se după legănatul trestiilor și după ciripitul întrerupt al păsărilor. Iar când din întinsul vegetației îi apărea un ochi de apă limpede și un nou cârd, trăgea iarăși cu arcul spunând:

— De nimeresc acum, voi fi faraon. De nu…

De data aceasta săgeata lovi în apă și, lunecând de câteva ori pe luciul ei, se pierdu printre lotuși. Iar prințul, întărâtat, trase mereu alte săgeți, ucigând alte păsări, ori speriind doar cârdurile. Cei din casă știau bine unde se afla, după norii de păsări zgomotoase care, la fiece clipă, săgetau aerul în sus, dând târcoale pe deasupra bărcii.

Spre asfințit când, obosit, se întorcea acasă, Sara îl aștepta în prag cu vasul de apă, cu ulciorul de vin ușor și cu cununile de roze. Prințul îi surâdea ori o mângâia pe obraji. La fel de binevoitor față de ea, întotdeauna, o dezmierda ca de obicei, deși, tot mai des, ochii lui rătăceau spre cealaltă parte a Nilului, pironindu-se pe coloanele puternice ale palatului.

Nu peste multă vreme băgă de seamă că în exilul lui voluntar nu suspina numai el. Într-o bună zi, o corabie a curții, frumos împodobită, se desprinse de pe celălalt mal, plutind pe Nil în spre Memfis, apoi începu să dea târcoale atât de aproape de casă, încât Ramses îi putu deosebi pe cei care ședeau în ea. O recunoscu astfel, sub un baldachin de purpură, între femeile de la curte, pe mamă-sa iar, în fața ei, pe o banchetă joasă, îl văzu pe Herhor, locțiitorul faraonului. Ce-i drept, nu se uitau spre casă, dar prințul ghici că îl văzuseră. „Aha! își zise el râzând. Onorata mea mamă și vrednicul Herhor ar fi bucuroși să mă poată scoate de aici, înainte de înapoierea faraonului…”

Veni luna Tobi, adică sfârșitul lui octombrie și începutul lui noiembrie. Nilul scăzuse la un stat și jumătate de om, dezgolind zilnic noi petice de pământ negru, nămolos. În locurile de unde se retrăgeau apele, apărea de îndată plugul îngust, tras de doi boi. La coarnele lui, în pielea goală, pășea plugarul; alături de boi mergea cel care îi îndemna cu o bâtă scurtă, iar la spatele acestuia semănătorul care, înaintând prin nămol până la glezne, arunca din pumni grâul pe care-l purta în șorț.

Începea cel mai frumos anotimp al Egiptului: iarna. Căldura nu depășea cincisprezece grade, pământul se acoperea repede cu o verdeață ca de smaragd, din mijlocul căreia țâșneau narcisele și violetele. Mireasma lor se făcea tot mai tare simțită, în mijlocul mirosului greu al pământului și al apei.

Corabia ce-i purta pe venerata regină Nikotris și pe locțiitorul faraonului – Herhor, se arătase de mai multe ori în preajma locuinței Sarei. De fiecare dată prințul o văzuse pe mama sa, stând de vorbă, bine dispusă, cu marele sfetnic și se încredință că dinadins nu se uita înspre casă, ca și cum ar fi vrut să-i arate disprețul ei.

— Așteptați! șopti mânios moștenitorul. Am să vă dovedesc că nici eu nu mă plictisesc…

Când, într-o bună zi, nu cu mult înainte de apusul soarelui, se ivi de pe celălalt mal corabia de la curte, cu cortul ei de purpură împodobit la colțuri cu pene de struț, Ramses porunci să i se pregătească o barcă de două persoane și-i spuse Sarei că o va lua cu el.

— O, Iehova! exclamă ea încrucișându-și mâinile. Dar acolo se află mama ta și locțiitorul faraonului…

— Iar aici va fi moștenitorul tronului. Ia-ți și harpa, Sara.

— Să mai iau și harpa? întrebă ea, tremurând. Dar dacă venerata ta mamă va voi să stea de vorbă cu tine? Să știi că atunci mă arunc în apă!

— Nu fi copil, Sara, răspunse prințul râzând. Locțiitorul faraonului și mama sunt mari iubitori de muzică. S-ar putea să le câștigi chiar bunăvoința, dacă vei cânta vreun cântec frumos evreiesc. Poate chiar ceva de dragoste…

— Nu cunosc astfel de cântece, răspunse Sara, încurajată de cuvintele prințului. Dar dacă cumva ceea ce voi cânta va plăcea celor doi, atunci…

Cei de pe corabie văzură cum, împreună cu Sara, prințul se urcă într-o barcă obișnuită și că vâslește el însuși.

— Vezi, mărite preot, îi șopti regina lui Herhor, se îndreaptă cu evreica lui spre noi…

— Moștenitorul a știut să ia măsurile cuvenite față de ostașii și țăranii lui și a dovedit atâta căință îndepărtându-se de zidurile palatului, încât măria-ta îi poate ierta această greșeală măruntă, răspunse sfetnicul.

— O, dacă nu s-ar afla și el în barca asta, aș fi poruncit să fie făcută țăndări, zise, mânioasă, regina.

— La ce bun? întrebă Herhor. Prințul n-ar fi un urmaș al marilor preoți și al faraonilor, dacă n-ar zgâlțâi frânele pe care, din păcate, legea ori obiceiurile noastre – poate și ele greșite – i le impun. Oricum, în împrejurări de seamă a dovedit că știe să se stăpânească. Ba e chiar în stare să-și recunoască propriile lui greșeli, însușire aleasă și prețioasă pentru un moștenitor. Chiar faptul că vrea să ne supere cu ibovnica lui e o dovadă că-l doare dizgrația în care a căzut, din cele mai nobile porniri de altminteri.

— Dar evreica asta, șopti regina, mototolind evantaiul de pene…

— Cât privește persoana ei, sunt liniștit acum, zise sfetnicul. E o făptură frumoasă, dar prostuță, care nici nu se gândește și nici n-ar fi în stare să tragă foloase de pe urma influenței ei asupra prințului. Nu primește darurile și, închisă în colivia ei puțin costisitoare, nu vede pe nimeni. Cu timpul poate că va ajunge să tragă foloase din situația ei de ibovnică a prințului și să păgubească tezaurul moștenitorului cu vreo cincisprezece talanți. Până să ajungă însă acolo, Ramses se va plictisi de ea…

— De-ar glăsui prin gura ta Amon, atotștiutorul!

— Sunt sigur de acest lucru. Prințul nu și-a pierdut nicio clipă mințile după ea, așa cum pățesc uneori tinerii noștri, pe care o femeie isteață e în stare să-i despoaie de avere și de sănătate, ba să-i ducă până și în sala de judecată. Prințul petrece cu ea, ca un om în toată firea cu o sclavă. Iar cum Sara este însărcinată…

— Ce spui? exclamă regina. De unde știi?

— Un lucru pe care nu-l știe nici măcar moștenitorul și nici chiar Sara, zâmbi Herhor. Noi trebuie să știm totul. De altfel taina aceasta a putut fi aflată cu ușurință. Alături de Sara se află ruda ei, Tafet, o femeie care îndrugă toată ziulica verzi și uscate.

— Au chemat un doctor?

— Am spus că Sara nici nu știe încă, iar vrednica Tafet, de teamă ca prințul să nu-și piardă dragostea pentru pupila ei, i-ar răsuci bucuroasă capul acestei… taine. Dar noi nu vom îngădui așa ceva. Doar e vorba de copilul prințului.

— Dar dacă va fi băiat? Îți dai seama că ar putea isca încurcături? zise regina.

— Totul a fost prevăzut, continuă preotul. Dacă va fi fată îi vom da zestre și educație, așa cum se cuvine unei fiice de neam mare. Iar dacă va fi băiat, atunci copilul va fi evreu…

— Vai! Nepotul meu, evreu!

— Măria-ta, nu trebuie să-l disprețuiești prea de timpuriu. Iscoadele noastre ne înștiințează că poporul izraelit începe să-și dogească un rege. Înainte deci ca băiatul să crească, dorințele lor se vor coace și atunci… noi le vom da un monarh, în ale cărui vine va curge cu adevărat sânge ales!

— Ești ca un vultur ale cărui priviri cuprind răsăritul și apusul! răspunse regina, uitându-se cu admirație la sfetnic. Simt bine că disprețul meu pentru fata asta începe să scadă.

— Cea mai mică picătură din sângele faraonilor trebuie să se ridice deasupra popoarelor, ca o stea deasupra pământului, zise Herhor.

În clipa aceea barca moștenitorului plutea la numai câteva zeci de pași de corabia curții, iar regina, acoperindu-și fața cu evantaiul, se uita la Sara printre pene.

— Într-adevăr, e frumoasă! șopti ea.

— E pentru a doua oară când spui aceste vorbe, măria-ta.

— Deci și acest lucru îl știi? zâmbi regina, uitându-se la Herhor.

Preotul își lăsă ochii în jos.

Dinspre barcă răsunară sunetele harpei și Sara începu să cânte cu o voce tremurătoare:

„Cât de mare este Domnul, cât de mare este Domnul, Dumnezeul tău, o, Israel!”

— Minunată voce! șopti regina.

Marele preot asculta cu atenția încordată.

„Zilele lui nu au început – continuă Sara să cânte – iar casa lui nu are hotar. Sub privirea lui tăriile veșnice se schimbă ca veșmintele pe care omul le îmbracă și apoi le aruncă. Stelele se aprind și se sting, ca scânteile lemnului tare, iar pământul e ca o cărămidă pe care drumețul a atins-o o dată cu piciorul, urmându-și mereu calea tot înainte.

Cât de mare este Domnul tău, o Israel! Nu se află nimeni care să-i spună: «Fă aceasta!» și nici pântec care să-l fi născut. El a făcut prăpăstii nesfârșite, deasupra cărora se înalță cât îi place. El preface bezna în lumină, iar pulberea pământului în ființe cuvântătoare.

La leii cei cumpliți se uită ca la niște lăcuste, la elefantul uriaș ca la un purice, iar la balenă ca la un prunc.

Arcul său în trei culori împarte cerul în două și se sprijină de marginea pământului. Unde-i oare poarta care să se asemuiască înălțimii lui? La tunetul său popoarele se cutremură și nu-i nimeni sub soare care să-i înfrunte săgețile sclipitoare.

Răsuflarea sa e ca vântul de la miază-noapte care trezește arborii adormiți, iar hamsinul care pârjolește pământul este sufletul său.

Când deasupra apei întinde mina, apa se preface în piatră. El face ca mările să se reverse în alte locuri, așa cum femeia varsă vinul în ulcioare. El despică pământul ca pe o pânză putrezită, iar piscurile pleșuve ale munților le acoperă cu zăpadă argintie.

El ascunde în bobul de grâu sute de alte boabe și face ca păsările să se înmulțească. Dintr-o crisalidă adormită scoate fluturele auriu, iar trupurilor omenești, din morminte, le poruncește să aștepte învierea…”

Vâslașii, ascultând cu luare-aminte cântecul, ridicaseră lopețile și corabia purpurie plutea acum încet, singură, în voia apei. Deodată Herhor se ridică și strigă:

— Întoarceți spre Memfis!

Lopețile loviră apa, corabia se înturnă pe loc și, fremătând, începu să despice valurile împotriva curentului. În urma ei străbătea cântecul Sarei din ce în ce mai încet:

„El vede cum bate inima puricelui și vede cărările ascunse pe unde hoinărește gândul cel mai stingher al omului. Dar nu se află om care să se poată uita în inima sa și să-i ghicească gândurile.

În fața strălucirii podoabelor sale cele mai mari duhuri își acoperă fețele. În fața privirii lui zeii cetăților și popoarelor puternice se răsucesc și se usucă asemenea florilor ofilite.

El este tăria.

El este viața.

El este înțelepciunea.

El este Domnul tău, Dumnezeul tău, Israel.”

— De ce ai poruncit, mărite preot, să se îndepărteze corabia? întrebă regina Nikotris.

— Măria-ta știe ce-i cântecul acesta? răspunse Herhor într-o limbă înțeleasă numai de preoți. Fata asta proastă cântă în mijlocul Nilului o rugăciune îngăduit să fie spusă numai în ungherele cele mai tainice ale templelor noastre.

— Deci săvârșește un sacrilegiu?

— Din fericire, pe corabia aceasta se află un singur preot. Eu n-am auzit cântecul, și chiar de l-aș fi auzit, îl voi uita. Mă tem însă ca zeii să nu întindă brațul lor spre fata asta…

— Dar de unde știe ea înfricoșătoarea rugăciune? De la Ramses n-a putut-o învăța.

— Prințul n-are nicio vină. Dar să nu uiți, măria-ta, că evreii au dus numeroase comori de acest fel din Egiptul nostru. Și, de aceea, dintre toate popoarele lumii, noi pe ei îi socotim profanatori.

Regina îl apucă pe marele preot de mână.

— Dar fiului meu, șopti ea, uitându-se în ochii lui Herhor, nu i se va întâmpla nimic rău?

— Te încredințez, măria-ta, că nimănui nu i se va întâmpla nimic rău, atâta timp cât eu n-am auzit și nu știu. Dar pe prinț trebuie să-l despărțim de fata asta…

— Să-l despărțim cu binișorul, nu-i așa? întrebă mama.

— Cât mai cu binișorul, cât mai ușurel, dar trebuie. Mi s-a părut, zise marele preot, ca și cum ar fi vorbit cu sine însuși, că am prevăzut totul. Totul, afară de sacrilegiul care, lângă această femeie ciudată, îl amenință pe moștenitorul tronului! Herhor căzu pe gânduri și apoi adăugă: Da, așa-i, măria-ta! Ar putea cineva să râdă de multe din credințele noastre; totuși, nu-i mai puțin adevărat că fiul faraonului nu trebuie să aibă legături cu evreica.

Capitolul XVII

Din seara aceea, corabia curții nu s-a mai arătat pe Nil, iar prințul Ramses începu să se plictisească de-a binelea.

Se apropia luna Mehir, adică decembrie. Apele scădeau necontenit, pământul uscat sporea tot mai mult, iarba devenea din zi în zi tot mai înaltă și mai deasă, iar prin ea se iveau, asemenea unor scântei colorate, felurite flori nespus de parfumate. Într-o singură zi apărură, ca niște insule într-o mare de verdeață, covoare înflorite: albe, albastre, galbene, trandafirii sau pestrițe, răspândind o mireasmă amețitoare.

Cu toate acestea, prințul se plictisea, simțind chiar un fel de teamă. De la plecarea tatălui său nu mai fusese pe la palat și nici de acolo nu venise nimeni la el, nici chiar Tutmozis care, de când îl văzuse ultima oară, pierise ca un șarpe în iarbă. Îi respectau oare singurătatea, voiau să-i facă sânge rău, sau se temeau numai să-l viziteze pentru că era căzut în dizgrație? Ramses nu știa. „Te pomenești că tata o să mă înlăture și pe mine de la tron, așa cum a făcut cu frații mei mai vârstnici…” își zicea el uneori în gând și broboane de sudoare îi năpădeau fruntea, iar fiori reci îi străbăteau picioarele.

Ce va face el, atunci?

Și pe deasupra, nici Sara nu se simțea bine; slăbea, devenea tot mai palidă, ochii ei mari erau obosiți, iar uneori, dimineața, se plângea că are grețuri.

— I-a făcut desigur cineva farmece, sărmana! gemea vicleana Tafet, pe care prințul n-o putea suferi din pricina limbuției și apucăturilor ei smintite.

Ramses văzuse de pildă de câteva ori cum Tafet trimitea la Memfis, seara, coșuri uriașe cu mâncare, rufărie și chiar vase. Iar a doua zi, se plângea cât o ținea gura că în casă nu mai e făină, vin, sau că nu mai sunt destule oale. Căci, din clipa în care moștenitorul se mutase în casa lor, se consumau de zece ori mai multe alimente decât înainte. „Sunt sigur, se gândea Ramses, că zgripțuroaica asta limbută mă fură.”

Pe vremea aceea singura petrecere a prințului era să asiste la culesul curmalelor. Un țăran, în pielea goală, se apropia de palmierul înalt și fără crengi, îi încolăcea tulpina și propriul său mijloc cu o frânghie, făcând un fel de inel larg și se cățăra pe copac cu călcâiele, aplecându-și trupul întreg pe spate. Frânghia îl ținea strâns de copac. Muta apoi inelul de frânghie puțin mai sus, pe tulpină, se cățăra din nou, muta iarăși frânghia și, în chipul acesta, riscând mereu să-și frângă șira spinării, se urca. Uneori, la o înălțime de câteva caturi, până în vârful copacului, acolo unde într-un buchet de frunze mari creșteau curmalele.

Martor la aceste exerciții de gimnastică era nu numai prințul, ci și copiii evreilor. La început nu se prea arătau. Apoi, de prin tufe, de dincolo de zid, începură să li se vadă capetele cu părul cârlionțat și negru, cu ochii lucioși. Mai târziu, băgând de seamă că prințul nu-i alungă, copiii ieșeau din ascunzători și se apropiau tiptil de copacul cules. O fetiță, cea mai îndrăzneață, ridică de jos o curmală frumoasă, și i-o dărui lui Ramses. Unul din băieți mâncă el însuși o curmală, pe cea mai mică, iar ceilalți copii se porniră și ei ba să guste fructe, ba să-l cinstească pe prinț cu ele. La început i le-au adus pe cele mai bune, mai apoi unele mai rele, iar la urmă pe cele mai stricate.

Viitorul monarh al lumii căzu pe gânduri, se ridică posomorât și plecă.

Ciudata boală a Sarei, lacrimile necontenite și ofilirea farmecului ei, precum și rudele ei care, încetând să se mai ascundă, gospodăreau tot mai zgomotos pe lângă casă, îl făcură pe prinț să se sature până-n gât de acel frumos colțișor al pământului. Nu se mai plimba cu barca, nu mai mergea la vânătoare, nu mai privea la culesul curmalelor; mohorât, rătăcea prin grădină, ori își pironea privirile, de pe terasă, spre palatul faraonului. Nechemat, nu s-ar fi întors nicicând la curte; începuse chiar să se gândească la o călătorie la moșiile sale din Egiptul de Jos, de lângă mare.

În această stare de spirit îl găsi Tutmozis care sosi într-una din zile pe o corabie gătită a curții, aducându-i o invitație din partea faraonului. Acesta dorea, la întoarcerea din Teba, să fie întâmpinat și salutat de moștenitorul tronului. Citind milostiva scrisoare a monarhului, prințul simți cum îl trec fiori, se îngălbeni, apoi se îmbujoră. Fu cuprins de o atât de mare tulburare, încât nici nu văzu peruca nouă, uriașă, a lui Tutmozis, ce răspândea în juru-i cincisprezece miresme felurite, nu-i luă în seamă nici tunica, nici mantia, mai fină decât ceața, și nici măcar sandalele împodobite cu aur și mărgăritare. După câtva timp, Ramses își veni în fire și, fără să-l privească pe Tutmozis, îi zise:

— De ce n-ai fost pe la mine de-atâta vreme? Te-a înfricoșat oare dizgrația în care am căzut?

— O, zeilor! strigă spilcuitul Tutmozis. Când oare ai căzut în dizgrație și față de cine? N-a fost curier al faraonului care să nu fi întrebat ce mai faci, iar prea venerata regină Nikotris și vrednicul Herhor și-au îndreptat de mai multe ori corabia în preajma casei tale, nădăjduind că vei face la rându-ți măcar o sută de pași din cei câteva mii făcuți de ei spre tine. Cât despre oștire, nici nu mai pomenesc! Soldații oștilor tale sunt muți în timpul instrucției ca palmierii, nu mai părăsesc tabăra, iar viteazul Patrokles, de supărare, bea și înjură cât e ziulica de mare.

Așadar nu era în dizgrație și chiar dacă fusese, totul luase sfârșit. Gândul acesta fu pentru Ramses ca o cupă de vin strașnic. Făcu repede o baie, se unse cu uleiuri, îmbrăcă rufe proaspete, tunica de oștean, coiful cu pene și se duse la Sara care, palidă, zăcea culcată, sub îngrijirea lui Tafet. Văzându-l îmbrăcat așa, Sara scoase un țipăt. Se așeză pe pat și încolăcindu-i gâtul cu brațele, șopti:

— Pleci, stăpânul meu? Nu te vei mai întoarce!

— Cum așa? se miră prințul. N-am plecat oare, și nu m-am întors de fiecare dată?

— Așa îmbrăcat, te țin minte, acolo… în valea noastră… zise Sara. O, unde sunt timpurile acelea! Au trecut atât de repede, s-au dus de-atâta vreme…

— Mă voi întoarce, fii fără grijă și-ți voi aduce cel mai iscusit doctor.

— De ce? îl întrerupse Tafet. E doar sănătoasă, păunița mea. N-are nevoie decât de odihnă. Iar doctorii egipteni o vor îmbolnăvi cu adevărat…

Prințul nici nu se uită la ea.

— Aceasta a fost luna mea cea mai fericită cu tine, zise Sara, lipindu-se de Ramses, dar… nu mi-a adus fericire.

Pe corabia regală răsunară trâmbițele, repetând semnalul dat în susul apei.

Sara se cutremură.

— O, auzi oare, stăpâne, sunetele astea îngrozitoare? Le auzi și zâmbești… Vai mie! Te smulgi din brațele mele. Când te cheamă trâmbițele, nu te mai poate opri nimic și, eu atât mai puțin, sclava ta…

— Ai vrea să aud mereu cum cotcodăcesc găinile aici? o întrerupse prințul, pierzându-și răbdarea. Rămâi cu bine și așteaptă-mă plină de voioșie!

Sara își desprinse brațele și-l privi atât de jalnic, încât prințul, îmblânzindu-se, o mângâie:

— Lasă, fii liniștită. Ți-e frică de trâmbițe? Au fost ele, oare, atunci semn rău?

— Stăpâne, spuse Sara, știu bine că vor să te oprească acolo. Îndeplinește-mi doar o ultimă dorință. Am să-ți dau, zise ea plângând cu hohote, am să-ți dau o colivie cu porumbei născuți și crescuți aici. De câte ori îți vei aduce aminte de sclava ta, deschide colivia și dă drumul unuia din ei, să zboare. Îmi va aduce vești de la tine, iar eu… îl voi săruta… îl voi dezmierda, așa ca… așa ca… Hai, du-te acum!

Prințul o îmbrățișă și porni spre corabie, poruncind negrului său să ia porumbeii Sarei și să-l ajungă din urmă într-o luntre ușoară.

Când moștenitorul se ivi, tobele și surlele răsunară, iar oamenii făcură mare zarvă. Din nou printre soldați, prințul răsuflă adânc și își întinse brațele, ca și cum s-ar fi eliberat de niște cătușe.

— Uf! zise el, adresându-i-se lui Tutmozis, m-am săturat și de muieri. O, tu Osiris! Poruncește mai degrabă să fiu pus de îndată pe un grătar, la foc domol, decât să fiu lăsat stingher, încă o dată.

— Așa-i, încuviință Tutmozis, dragostea este ca femeia: poți să guști din ea cu plăcere, dar nu-ți poți petrece tot timpul lângă ea. Brrr! Mă trec fiorii când mă gândesc că ai petrecut timp de aproape două luni, hrănit în fiecare seară cu sărutări, dimineața cu curmale, iar la prânz cu lapte de măgăriță…

— Sara e o fată foarte bună, zise prințul.

Prințul se întoarse, iar Tutmozis, voios, clipi din ochi către oșteni, ca și cum ar fi vrut să le dea de știre că Ramses nu-i va mai părăsi curând.

Cu cât înaintau în susul apei, cu atât întâlneau mai mulți oameni pe amândouă malurile și mai multe bărci pe Nil și tot mai multe flori, cununi și buchete erau aruncate spre corabia faraonului.

La o depărtare cam de o milă dincolo de Memfis, unde se adunase mulțimea cu prapuri, cu statui de zei și muzică, se auzea un freamăt mare, ce semăna cu apropierea furtunii.

— Iată-l și pe măritul faraon! exclamă Tutmozis, plin de voioșie.

În fața ochilor mulțimii răsări o priveliște nemaivăzută. Corabia uriașă a faraonului, cu prora ridicată ca o lebădă, plutea în mijlocul unei cotituri largi. De-a dreapta și de-a stânga ei, ca două imense aripi, înaintau nenumărate bărci ale supușilor, iar în urmă, ca un evantai bogat, se întindea alaiul monarhului Egiptului. Nu era om care să nu strige, să nu cânte, să nu bată din palme sau să nu arunce flori la picioarele regelui pe care nimeni nu-l zărea măcar. Le era tuturor de ajuns că deasupra cortului auriu și a panașelor de pene de struț, flutura steagul roșu-albastru, semn că faraonul era acolo. Oamenii din bărci păreau beți, iar cei de pe maluri înnebuniți. În fiecare clipă o barcă ciocnea, ori chiar răsturna alta și cineva cădea în apa din care, din fericire, fugiseră toți crocodilii, speriați de atâta nemaipomenită zarvă. Pe maluri oamenii se înghesuiau, nimeni nu ținea seama că alături era vecinul, tatăl sau copilul lui și, cuprinși parcă de nebunie, stăteau cu ochii pironiți pe prora aurie a corabiei și pe cortul faraonului. Până și cei călcați în picioare, cu coatele strivite și încheieturile sucite de către mulțimea în delir, nu scoteau decât un singur strigăt:

— Să ne trăiești veșnic, stăpâne… Să strălucești, o, soare al Egiptului…

În curând, delirul acestei adunări se întinse și asupra corabiei moștenitorului; ofițerii, soldații, vâslașii, uniți toți într-o singură ceată, strigau care mai de care, întrecându-se, iar Tutmozis, uitând până și de Ramses, se cățărase pe prora înaltă a corabiei fiind cât pe ce să cadă în apă.

În clipa aceea răsunară trâmbițele de pe corabia faraonului, iar după o clipă răspunse trâmbița de pe corabia lui Ramses. Încă un semnal, și corabia moștenitorului se apropie de marea corabie a faraonului.

Un dregător îl chemă pe Ramses. Între corăbii fu aruncată o punte de cedru cu balustrada sculptată și prințul se pomeni în fața tatălui său.

Apariția faraonului sau furtuna de urale din jurul lor îl zăpăciră atât de mult pe prinț, încât nu fu în stare să scoată un singur cuvânt. Căzu la picioarele tatălui său, iar stăpânul lumii îl strânse la pieptul său divin.

Peste o clipă fură ridicați pereții laterali ai cortului și poporul întreg, de pe amândouă malurile Nilului, îl putu zări pe monarh stând pe tron, iar pe treapta cea mai de sus pe prințul Ramses îngenuncheat, cu capul la pieptul tatălui său.

Tăcerea era atât de adâncă, încât se putea auzi fluturarea steagurilor de pe corăbii. Și, deodată, izbucni un strigăt uriaș, mai puternic decât toate cele de până atunci. Poporul egiptean cinstea prin uralele sale împăcarea tatălui cu fiul, salutându-l pe stăpânul de azi și pe cel de mâine.

Dacă cineva ar fi crezut în neînțelegerile din sânul sacrei familii a faraonului, s-ar fi încredințat acum că ramura cea nouă a dinastiei era crescută puternic pe tulpină.

Faraonul arăta foarte slăbit. După ce-și salută din toată inima fiul, îi spuse să se așeze lângă tron și-i zise:

— Sufletul meu voia să fie mereu lângă tine, Ramses, și era stăpânit de un dor cu atât mai fierbinte, cu cât aveam vești bune despre tine. Astăzi văd că ești nu numai un tânăr cu inimă de leu, dar și un bărbat plin de chibzuială, care știe să-și judece pornirile, e în stare să se stăpânească și are simțul intereselor de stat.

Iar când prințul, tăcând de emoție, sărută picioarele tatălui său, faraonul urmă:

— Bine ai făcut că ai renunțat la cele două pâlcuri grecești; ți se cuvine steagul de oaste Memfi, al cărui comandant ești începând de azi…

— O, tată! șopti moștenitorul, tremurând de emoție.

— Pe deasupra, în Egiptul de Jos, deschis din trei părți atacurilor dușmane, îmi trebuie un om vrednic și chibzuit, care să vadă totul, de jur împrejur, să le judece toate în inima sa, iar în împrejurări grabnice să treacă fulgerător la fapte. De aceea, în acea jumătate a regatului, te numesc locțiitorul meu.

Ochii lui Ramses vărsară lacrimi din belșug. Astfel își luă el rămas bun de la tinerețe, salutând puterea către care sufletul i se îndreptase de timpuriu, cu dor și cu neliniște.

— Sunt obosit și bolnav, zise monarhul, și de n-ar fi grija pentru vârsta ta, încă fragedă, ca și de viitorul statului, i-aș ruga pe nemuritorii străbuni să mă cheme chiar azi la ei, în gloria lor. Pe zi ce trece mi-e tot mai greu și de aceea, Ramses, vei începe să împărți cu mine, de pe acum, povara puterii. Așa cum cloșca își învață puii să caute boabe și să se ferească de uliu, la fel te voi învăța și eu meșteșugul greu al cârmuirii statului și a urmăririi uneltirilor dușmane. Fie ca o dată și-o dată să te năpustești asupra lor ca vulturul asupra prepelițelor sperioase!

Corabia regală și mărețul ei alai se apropiară de palat. Obosit, monarhul se așeză în lectică; în clipa aceea, Herhor se apropie de moștenitor.

— Îngăduie-mi, viteazule prinț, zise el, să fiu primul dintre cei care se bucură de înălțarea ta. Îți urez să conduci armatele cu aceeași faimă cu care întru slava Egiptului vei cârmui cel mai de seamă ținut al statului.

Ramses îi strânse mâna cu putere.

— Herhor, tu ai făcut asta? îl întrebă el.

— Ți se cuvenea, răspunse sfetnicul.

— Ai recunoștința mea și te vei încredința că nu cântărește ușor.

— Vorbind așa m-ai și răsplătit, răspunse Herhor.

Prințul vru să se îndepărteze, Herhor însă îl opri.

— Încă o vorbă, zise el. Atrage-i luarea-aminte, erpatre, uneia dintre femeile tale, Sarei, să nu mai cânte imnuri religioase.

Iar când Ramses îl privi uimit, el adăugă:

— Atunci, în timpul plimbării pe Nil, fata a cântat cel mai sacru imn al nostru, pe care n-au dreptul să-l asculte decât faraonul și marii preoți. Ar fi putut să ispășească din greu, sărmana copilă, pentru priceperea ei de-a cânta.

— A săvârșit, deci, un sacrilegiu? întrebă prințul încurcat.

— Fără să vrea, răspunse marele preot. Din fericire, am auzit-o numai eu și socot că între cântarea aceea și imnul nostru este o asemănare foarte îndepărtată. Oricum, să n-o mai cânte niciodată.

— Trebuie, totuși, să-și ispășească păcatul, zise prințul. Va fi de ajuns, oare, pentru o străină, dacă va dărui templului lui Isis treizeci de vaci?

— Da, poate dărui, răspunse Herhor, făcând o strâmbătură ușoară. Zeii sunt bucuroși să li se aducă daruri…

— Iar tu, mărite preot, îi zise Ramses, binevoiește să primești acest scut minunat pe care îl am de la sfântul meu bunic.

— Mie? Scutul lui Amenhotep? exclamă preotul, mișcat. Sunt oare vrednic de el?

— Prin înțelepciune, îl ajungi pe bunicul meu; iar prin rang, îl vei ajunge.

Herhor se înclină adânc, în tăcere. Scutul acela de aur, încrustat cu pietre scumpe, în afară de marea lui valoare în bani avea și însemnătatea unei amulete; era, deci, un dar regesc. O și mai mare însemnătate aveau însă cuvintele prințului: prin rang îl va ajunge pe Amenhotep. Amenhotep era doar socrul faraonului… Oare se și hotărâse moștenitorul să se însoare cu fiica lui?

Acesta era visul cel mai drag al preotului și al reginei Nikotris. Trebuie să recunoaștem însă că, vorbind despre viitoarele ranguri ale lui Herhor, Ramses nu se gândise câtuși de puțin la o căsătorie cu fiica demnitarului, ci la acordarea unor noi demnități, din multele ce se aflau în temple și la curte.

Capitolul XVIII

Din ziua în care ajunse locțiitor al faraonului în Egiptul de Jos începu pentru Ramses o viață nespus de grea, cum nu-și închipuise nicicând, deși se născuse și crescuse în mijlocul curții regale. Era hărțuit necontenit iar călăii lui erau toți cei ce veneau cu plângeri, aparținând diferitelor stări sociale. Încă din prima zi văzând mulțimea de oameni care, înghesuindu-se și împingându-se, călca fără voie iarba, rupea pomii și strica chiar zidul înconjurător, moștenitorul a cerut să-i fie păzit palatul cu străji. În a treia zi a trebuit să fugă din casă și să se adăpostească în palatul propriu-zis, unde, datorită deselor străji și, mai ales, a zidurilor înalte, pătrunderea oamenilor de rând era mult îngreuiată.

Timp de zece zile se perindară prin fața ochilor lui soli ai întregului Egipt, dacă nu chiar ai întregii lumi din acea vreme.

Mai întâi au fost lăsați să intre cei mari. Veniră, astfel, să-l salute, marii preoți ai templelor, sfetnicii, solii fenicieni, greci, evrei, asirieni, nubieni, de-ale căror veșminte nici nu-și mai putea măcar aduce aminte. Urmară apoi trimișii ținuturilor învecinate, judecătorii, ofițerii steagului de oaste Memfi și stăpânii moșiilor.

Oamenii aceștia nu cereau nimic; își arătau doar bucuria. Ascultându-i, însă, de dimineața până la amiază și de la amiază până seara, prințul își simțea capul amețit și mădularele frânte.

Veniră în sfârșit, cu daruri, reprezentanții celor de jos; negustorii aduseră aur, chihlimbar, țesături străine, parfumuri și fructe. Urmară cămătarii, după ei arhitecții cu planurile noilor clădiri, sculptorii cu proiectele statuilor cu basoreliefuri, pietrarii, olarii, tâmplarii obișnuiți și de lux, fierarii, arămarii, tăbăcarii, vierii, țesătorii și chiar parastiții.

Încă nu se sfârșise bine procesiunea aducătorilor de daruri, când se și năpusti mulțimea celor care veneau cu plângeri. Betegi, văduve și orfani ai foștilor ofițeri cereau pensii, pe când cei de neam voiau dregătorii pentru fiii lor. Inginerii prezentau proiectele unor noi sisteme de irigație, medicii înfățișau leacuri împotriva tuturor bolilor, iar astrologii–  horoscoape. Rudele întemnițaților cereau micșorarea pedepselor iar a celor condamnați la moarte rugau să le fie cruțată viața; bolnavii îl implorau pe moștenitor să-i atingă cu mâna sau să le dăruiască măcar scuipatul lui.

În sfârșit, se înfățișară femei frumoase, ori mame ale căror fete cu nuri îl ispiteau necontenit, uneori cu umilință, să le primească în casa lui. Unele, aducând laude fecioriei sau însușirilor lor, aminteau chiar suma despăgubirii cuvenite.

După zece zile, cât timp se perindară prin fața lui, clipă de clipă, atâtea fețe noi cărora tot ascultându-le păsurile, cu neputință de îndeplinit, chiar de-ai fi avut toată bogăția lumii și ajutorul tuturor zeilor, Ramses era sfârșit de oboseală. Nu mai putea dormi noaptea și era atât de sensibil încât îl scotea din fire chiar bâzâitul muștelor; uneori se întreba ce voiau oamenii de la el. Și tot Herhor fu acela care îi veni în ajutor. El porunci să li se spună celor mari că prințul nu mai primește pe nimeni, iar în ce privește mulțimea, care, cu toate îndemnurile de a se risipi, continua să rămână grămădită, în așteptare, revărsă asupră-i o ceată de oșteni numizi, cu nuiele. Aceștia izbutiră mult mai ușor decât Ramses să le împlinească voile. Astfel, în mai puțin de un ceas, se împrăștiară toți ca o ceață, iar unii dintre ei fură siliți să-și pună câteva zile în șir prișnițe la cap, sau în alte părți vătămate ale trupului.

După această încercare de a-și exercita puterea supremă, prințul simți un adânc dezgust pentru oameni și căzu într-o stare de deplină nepăsare. Timp de două zile rămase întins pe canapea, cu mâinile sub cap, uitându-se năuc în tavan. Nu se mai mira că faraonul, tatăl său, își petrecea timpul în picioarele altarelor zeilor. Nu putea, totuși, înțelege cum de era în stare Herhor să facă față potopului de treburi care, asemenea unei furtuni, nu numai că întreceau puterile omenești, dar amenințau chiar să te strivească. „În ce chip își poate oare omul înfăptui planurile, dacă mulțimea petiționarilor îi înlănțuie voința, îi nimicește gândurile, îi suge sângele? După zece zile sunt parcă bolnav; după un an, cred că aș căpia de-a binelea. În slujba asta omul nu-i liber să facă niciun fel de planuri; trebuie doar să lupte ca să nu-și piardă mințile”.

Din pricina slăbiciunii de care dădea dovadă în noua lui îndeletnicire de monarh, îl cuprinse o panică atât de mare, încât îl chemă pe Herhor și, gemând, îi mărturisi necazurile.

Demnitarul ascultă zâmbind păsul tânărului mânuitor al navei statului și apoi zise:

— Știi, oare, prințe, că palatul acesta uriaș în care locuim a fost ridicat de un singur arhitect numit Senebi, care nici n-a apucat măcar să-l vadă terminat? Și, știi, cum acest arhitect, trecut la nemurire, a putut să-și înfăptuiască planul fără să se ostenească vreodată și fără să-și piardă cândva voioșia cugetului?

— Cum?

— Uite cum: el nu le-a făcut toate singur, cu mâna lui; n-a cioplit lemnul sau pietrele, n-a frământat cărămizile, nu le-a cărat pe schele, nu le-a așezat și nu le-a întărit. A schițat doar planul și încă și pentru asta a avut ajutoare. Iar tu, prințe, ai vrut să le faci toate singur; singur să asculți păsurile oamenilor și singur să descurci toate treburile. Lucrul acesta depășește puterea omului!

— Cum puteam face altfel, dacă printre petiționari se aflau oameni nevinovați care fuseseră nedreptățiți, sau oameni merituoși care nu fuseseră răsplătiți? Dreptatea e doar temelia statului, răspunse prințul.

— Pe câți îi poți asculta zilnic, fără să obosești? îl întrebă Herhor.

— Să zicem… vreo douăzeci…

— Ești fericit! Eu pot asculta cel mult șase, ori zece; aceștia nu sunt însă oameni cu jalbe, ei mari demnitari, supraveghetori și sfetnici. Niciunul dintre ei nu-mi spune amănunte, ci cele mai de seamă lucruri ce se petrec în armată, pe moșiile faraonului, în treburile religioase, la judecăți, în provincii, în mișcările Nilului. Și nu mi se aduc la cunoștință fapte lipsite de însemnătate, deoarece fiecare dintre ei, înainte de a veni la mine, a trebuit să asculte zeci de alți dregători mai mici. Iar fiecare dintre aceștia și-a strâns știrile de la zeci de dregători mărunți, iar aceștia au ascultat rapoartele a altor zeci de slugi și mai mărunte. În chipul acesta eu și măritul faraon, stând de vorbă zilnic numai cu zece oameni, știm cele mai de seamă fapte petrecute în sute de mii de colțuri din țară și din lumea întreagă. Straja care veghează pe o bucățică de uliță din Memfis vede doar câteva case, căpetenia lui cunoaște ulița întreagă; sutașul – o întreagă parte a orașului, iar șeful lui – orașul întreg. Faraonul stă deasupra lor, a tuturor, ca pe cel mai înalt pilon al templului Ptah{36}, și vede nu numai Memfisul, ci încă și orașele Sohem, Teba, Heran, Turra, Tetaui, împrejurimile lor și o bună bucată din deșertul apusean. De la această înălțime faraonul nu-i poate vedea, e drept, pe cei nedreptățiți sau nerăsplătiți, dar poate zări un mare număr de oameni fără lucru, adunați la un loc. Nu-l va putea vedea pe oșteanul care stă și bea, dar își va putea da seama dacă oastea face ori nu instrucție. Nu vede bucatele de pe masa țăranului sau orășeanului, dar poate vedea focul ce-a izbucnit într-o anume parte a orașului. În această rânduială, zise Herhor cu însuflețire, stă puterea și faima statului nostru. Iar când Snofru{37}, unul dintre faraonii dinastiei întâia l-a întrebat pe un preot ce fel de monument să-și ridice, acesta i-a răspuns: „Desenează pe pământ, stăpâne, un pătrat și pune pe el șase milioane de pietroaie, închipuind poporul. Deasupra pune șaizeci de mii de pietre cioplite; ele vor fi dregătorii tăi de jos, deasupra lor pune alte șase mii de pietre șlefuite; vor fi dregătorii cei de sus. Așază, peste ei, șaizeci de basoreliefuri: vor fi sfetnicii și comandanții tăi cei mai apropiați; iar în vârf urcă un singur bloc de piatră, cu chipul de aur al soarelui și acesta vei fi tu însuți”. Și chiar așa a făcut faraonul Snofru. În felul acesta a luat ființă cea mai veche piramidă cu trepte, adevărata imagine a statului nostru, din care s-au născut toate celelalte. Sunt construcții de neclintit, de pe al căror creștet se văd marginile pământului și care vor trezi uimirea celor mai îndepărtate generații. Din rânduiala aceasta, continuă demnitarul, a izvorât și întâietatea noastră asupra vecinilor. Etiopienii au fost tot atât de numeroși ca și noi. Regele lor însă purta singur grija vitelor, el singur își bătea cu nuiaua supușii al căror număr nu-l știa și pe care nici n-a putut să-i adune la un loc, atunci când oștirile noastre au pătruns pe pământul lui. Și n-am găsit o țară, ci o mare adunătură de oameni în neorânduială. Iată de ce astăzi sunt supușii noștri. Prințul Libiei, judecând el însuși toate pricinile, mai ales pe cele dintre bogătași, își pierde atâta vreme, încât aproape că nu-i mai rămâne nicio clipă pentru celelalte treburi. Iată de ce chiar la el acasă înfloresc bande întregi de tâlhari, pe care i le nimicim noi. Și-ar trebui să mai știi un lucru că, dacă în Fenicia ar exista un singur rege care, știind faptele ce se petrec ar putea să poruncească în toate orașele, țara asta n-ar mai fi silită să ne plătească tribut, nici măcar un singur uten. Pentru noi e o adevărată fericire că regii din Ninive și Babilon au numai câte un singur mare sfetnic, iar ei înșiși sunt tot atât de osteniți de năvala treburilor, cum ești tu astăzi. Ei voiesc să vadă, să judece și să poruncească totul. Iată de ce au încurcat toate treburile statului pentru o sută de ani. Dacă s-ar găsi însă vreun netrebnic de scrib de al nostru care s-ar duce acolo, dacă ar lămuri regilor greșelile lor în arta cârmuirii țării și dacă ar înstăpâni rânduiala noastră, piramida noastră, atunci, peste vreo zece sau cincisprezece ani, Iudeea și Fenicia ar cădea în mâinile asirienilor, iar peste alte câteva zeci de ani, asupra noastră s-ar prăvăli, de la miază-noapte și răsărit, dinspre mare și uscat, armatele lor puternice, cărora s-ar putea să nu fim în stare să le ținem piept.

— Ar trebui dar să-i atacăm noi, astăzi, ajutați de neorânduiala care domnește la ei! exclamă prințul.

— Nu ne-am vindecat încă rănile, după victoriile noastre, răspunse Herhor, rece, și începu să-și ia rămas bun de la Ramses.

— Să mai fim încă slăbiți de pe urma izbânzilor? izbucni moștenitorul. N-am adus, oare, destule comori?

— Securea cu care tăiem copacii nu se tocește și ea? întrebă Herhor, și ieși.

Prințul înțelese că marele sfetnic ținea cu orice preț să fie pace, cu toate că el însuși era comandantul suprem al armatei.

— Vom vedea! șopti prințul în sinea sa.

Cu câteva zile mai înainte de a pleca, Ramses fu chemat de rege. Faraonul stătea într-un jilț în sala de marmură, în care nu mai era nimeni și cu toate cele patru intrări păzite de străji nubiene.

Alături de scaunul regelui era un taburet pentru prinț și o măsuță pe care se aflau documente scrise pe papirus. Pereții erau acoperiți cu basoreliefuri colorate, înfățișând scene din viața agricolă, iar în colțurile sălii erau așezate statuile țepene ale lui Osiris, cu zâmbetul lui melancolic pe buze.

Când prințul, la porunca tatălui său, se așeză, faraonul vorbi:

— Iată aici actele tale de comandant și de locțiitor al meu. E adevărat că primele zile ale puterii te-au obosit?

— În slujba înălțimii-tale voi găsi puterile trebuincioase.

— Lingușitorule! zâmbi faraonul. Ține minte: nu vreau să-ți irosești puterile peste măsură… Petrece. Tinereții îi trebuie veselie. Asta nu înseamnă că n-ai treburi înseninate de descurcat.

— Sunt gata să le fac.

— Mai întâi, am să-ți destăinuiesc grijile mele. Tezaurul stă prost: veniturile din impozite sunt din an în an tot mai mici, mai ales în Egiptul de Jos, iar cheltuielile cresc mereu. Faraonul căzu pe gânduri. Femeile… femeile astea, Ramses, înghit nu numai avuțiile oamenilor de rând, dar și pe ale mele. Am câteva sute și fiecare din ele vrea să aibă cât mai multe slujnice, croitorese, frizeri, sclavi pentru lectică, sclavi de casă, cai, vâslași, chiar favoriți și chiar copii… Copii mici! Când m-am întors din Teba, una dintre ele, pe care nici nu mi-o amintesc, mi-a ieșit în cale și, arătându-mi un băiat dolofan de vreo trei ani, mi-a cerut să-i dăruiesc o bucată de moșie sub motiv că ar fi fiul meu… Un fiu de trei ani, îți dai seama? Firește, n-am putut să mă cert cu ea, mai ales într-o chestiune atât de delicată. Unui nobil din născare îi este însă mai ușor să fie politicos, decât să găsească bani pentru fiecare pretenție de soiul acesta. Și faraonul dădu din cap, se odihni puțin și continuă iar: între timp veniturile mele, de la începutul domniei și până azi, au scăzut la jumătate, mai ales în Egiptul de Jos. Întreb: care să fie pricina acestui lucru? Mi se răspunde: poporul a sărăcit, mulți oameni au pierit, marea a cotropit numeroase pământuri dinspre nord, iar dinspre răsărit – deșertul; am avut câțiva ani de recolte slabe, într-un cuvânt, nenorocire după nenorocire și vistieria tot mai goală… Te rog, așadar, pe tine să-mi lămurești treaba asta. Vezi cum stau lucrurile, găsește oameni cunoscători care spun adevărul și îndeamnă-i să cerceteze. Iar când vor începe să-ți aducă rapoartele, nu da prea multă crezare papirusului, ci controlează tu însuți unele lucruri. Mi se spune că ai ochi de comandant; dacă-i așa, o singură privire aruncată îți va dezvălui în ce măsură sunt adevărate poveștile lor. Dar, făurindu-ți o părere să nu te grăbești, și mai ales să n-o trâmbițezi. Fiecare gând însemnat, ce-ți vine azi în minte, însemnează-l, iar peste câteva zile cercetează-l iarăși și fă-ți din nou o însemnare. Lucrul acesta te va învăța să fii prevăzător în judecăți și să-ți faci o părere dreaptă despre întregul treburilor.

— Va fi așa cum poruncești, luminăția-ta, zise prințul.

— A doua însărcinare pe care trebuie s-o îndeplinești e mai anevoioasă. În Asiria se petrece ceva și sfetnicii mei încep să fie neliniștiți. Preoții noștri povestesc că dincolo de Marea de la miază-noapte ar fi un munte semănând cu o piramidă, acoperit mai totdeauna la poale cu verdeață, iar pe creștet cu zăpadă. Muntele ăsta are obiceiuri ciudate. După mulți ani de liniște, începe deodată să fumege, să se cutremure, să huruie, iar apoi să arunce din sine atâta foc curgător, câtă apă are Nilul. Focul ăsta se scurge pe povârnișul muntelui, prin câteva albii și nimicește pe o întindere uriașă de pământ munca agricultorilor. Și iată, fiul meu, Asiria e un astfel de munte. Veacuri de-a rândul domnește acolo liniștea; dar, deodată, izbucnește o furtună lăuntrică, oștiri mari se revarsă, nu se știe de unde, și-i nimicesc pe pașnicii lor vecini. Astăzi în jurul Ninivei și Babilonului se aude o fierbere; muntele fumegă. Trebuie deci să afli în ce măsură fumul acesta vestește izbucnirea și să născocești căile de înlăturare a primejdiei.

— Voi izbuti oare? întrebă prințul încet.

— Trebuie, zise monarhul, să înveți să vezi. De vrei să cunoști bine un lucru, nu te mulțumi doar cu mărturia propriilor tăi ochi; cere ajutorul câtorva perechi de ochi străini. Nu te mărgini numai la părerile egiptenilor, fiindcă fiece popor și fiece om are un chip al lui de a vedea lucrurile și nu-i în stare să cuprindă întregul adevăr. Așa că ascultă ce spun despre asirieni și fenicienii și evreii și hitiții și egiptenii, și cântărește cu băgare de seamă în mintea ta tot ce se asemuiește, în părerile lor, despre asirieni. Dacă îți vor spune cu toții că dinspre Asiria se apropie primejdia, să știi că ea vine. Dacă părerile vor fi împărțite, fii totuși cu băgare de seamă, fiindcă înțelepciunea ne învață să punem răul înaintea binelui, atunci când gândim la ziua de mâine.

— Vorbești ca zeii, luminăția-ta! șopti Ramses.

— Sunt bătrân, iar de pe înălțimea tronului pot fi văzute lucruri pe care muritorii de rând nici nu le bănuiesc. Dacă ai întreba soarele ce cugetă despre treburile omenirii, ți-ar istorisi lucruri și mai vrednice de luare-aminte.

— Printre oamenii de la care va trebui să culeg știri asupra Asiriei nu i-ai pomenit, tată, pe greci, zise moștenitorul.

Faraonul dădu din cap cu un zâmbet blajin.

— Grecii! Grecii! zise el, ce mare viitor se deschide în fața acestui popor! Față de noi sunt încă niște copii, dar ce suflet mocnește în ei! Îți amintești de statuia ce mi-a făcut-o sculptorul grec? Aidoma mie, sub o altă înfățișare de om viu! Am ținut-o o lună în palat, dar, până la urmă, am dăruit-o templului din Teba. Crede-mă, mă cuprinsese teama la gândul că acest al doilea „eu” de piatră se va urni de pe soclul lui și-mi va cere jumătate din împărăție. Ce tulburare s-ar fi iscat în Egipt! Grecii! Ai văzut amforele lor? Dar palatele înălțate de ei? Din lutul și piatra aceea se desprind lucruri ce-aduc bucurie bătrâneților mele și-mi poruncesc să uit de boală… Dar graiul lor? O, zei! E muzică, e sculptură, e pictură… Adevărat îți spun că dacă Egiptul ar putea cândva să piară, ca orișice om, moștenirea lui ar prelua-o grecii. Și ei ar căuta să încredințeze lumea că totul este opera lor, că noi nici n-am fost pe lume. Și de fapt ei sunt doar elevii școlilor noastre celor mai de rând, fiindcă, după cum știi, n-avem dreptul să primim străini la școlile noastre înalte.

— Cu toate astea, tată, îmi pare că nu prea ai încredere în ei…

— Da! Sunt un popor ciudat: nici în fenicieni și nici în greci nu poți avea încredere. Când vrea, fenicianul vede și spune adevărul întreg, ca un egiptean. Dar nu știi niciodată când vrea el să spună adevărul. Iar grecul, nevinovat ca un copil, ar spune întotdeauna adevărul, dar… nu-i în stare să facă o astfel de faptă. Grecii văd întreaga lume altfel decât noi. În ochii lor ciudați fiecare lucru lucește, se colorează și își schimbă înfățișarea ca și cerul Egiptului, ca și apele sale. Se poate deci bizui cineva pe vorba lor? Departe, spre miază-noapte, pe timpul dinastiei tebane, era un orășel Troia, așa cum astăzi se află la noi cu miile. Târgul ăsta a fost atacat de niște greci fără căpătâi și atâta i-au necăjit pe puținii săi locuitori, încât, după necazuri care au ținut zece ani, aceștia au dat foc cetății și s-au mutat în altă parte. O biată poveste cu tâlhari! Și uită-te ce cântece au plăsmuit grecii despre luptele de la Troia. Noi râdem de minunățiile și isprăvile lor, pentru că țara noastră a avut date amănunțite asupra faptelor petrecute acolo. Le știm minciunile bătătoare la ochi și totuși le ascultăm cântecele, așa cum copilul ascultă basmele istorisite de doică, neputându-ne feri de vraja lor! Ăștia sunt grecii: mincinoși înnăscuți, dar plăcuți, și pe deasupra viteji. Oricare dintre ei își dăruiește mai degrabă viața, decât să spună adevărul. Și nu din vreun interes, ca fenicienii, ci dintr-o nevoie lăuntrică.

— Iar despre fenicieni ce să cred? întrebă moștenitorul.

— Sunt oameni înțelepți, nespus de muncitori și curajoși, dar sunt negustori; pentru ei viața întreagă se reduce la câștig. Fenicienii sunt ca apa: aduc mult, iau mult și se vâră pretutindeni. Trebuie să le dai cât mai puțin și mai ales să veghezi să nu pătrundă în Egipt pe căi lăturalnice, pe ascuns. Dacă-i plătești bine și le dai nădejdea unor câștiguri și mai mari, îi poți folosi drept cele mai bune iscoade. Ceea ce știm astăzi despre tulburările ascunse ale asirienilor, lor le datorăm.

— Dar evreii? șopti prințul, coborându-și privirile.

— Oameni ageri, dar habotnici, mohorâți, și dușmani înnăscuți ai Egiptului. De abia când vor simți pe grumaji sandalele bătute în cuie ale asirienilor, ni se vor adresa nouă. Numai de n-ar fi prea târziu! Dar ne putem folosi de ei. Se înțelege, nu aici, ci numai la Ninive și la Babilon.

Faraonul obosise. Așa că prințul se prosternă la picioarele lui și, primind îmbrățișarea părintească, se duse la mama sa, regina, stând în odaia ei de lucru, urzea pânză subțire pentru veșmintele zeilor, în timp ce slujnicele coseau și brodau straie, ori făceau buchete. Un preot tânăr ardea tămâie în fața statuii lui Isis.

— Vin, zise prințul, să-ți mulțumesc, mamă, și să-mi iau rămas bun.

Regina se ridică și, îmbrățișându-și fiul, spuse cu ochii-n lacrimi:

— Cât de mult te-ai schimbat! Acum ești un bărbat adevărat! Așa de rar te văd, încât ți-aș fi putut uita trăsăturile feții, dacă nu le-aș fi avut necontenit în inima mea. Nerecunoscător ce ești! De atâtea ori am fost, însoțită de Herhor în apropierea casei tale, crezând că, în sfârșit, vei înceta să mai fii supărat, iar tu mi-ai ieșit în față cu… ibovnica…

— Iartă-mă, iartă-mă, spuse Ramses, sărutându-și mama.

Regina îl conduse în grădină, unde creșteau flori rare, iar când rămaseră fără martori, îi spuse:

— Sunt femeie, așa că mă interesează femeia și mama. Vrei oare s-o iei și pe fata aceea cu tine, în călătorie? Nu uita că zarva și mișcarea ar putea avea urmări rele pentru sănătatea ei și a copilului. Pentru femeile însărcinate lucrul cel mai bun este liniștea și odihna.

— Vorbești despre Sara? întrebă Ramses uimit. Ea-i însărcinată? Nu mi-a pomenit nimic despre asta…

— Poate că se rușinează, poate că nici ea nu știe, răspunse regina. Oricum călătoria…

— Dar nici nu mă gândesc s-o iau cu mine! exclamă prințul. Numai că… de ce s-o fi ascunzând de mine… ca și cum copilul n-ar fi al meu?

— Nu fi bănuitor! îl certă regina. E vorba de o sfială obișnuită fetelor tinere… De altminteri, poate că și-a tăinuit starea de teamă să n-o părăsești…

— Dar nici nu mă gândesc s-o iau la curtea mea, o întrerupse prințul cu atâta nerăbdare, încât în ochii reginei sclipi o luminiță pe care o înecă însă sub gene.

— Lasă, nu se cuvine s-o îndepărtezi cu asprime pe femeia care te-a iubit. Știu că are toate cele de trebuință. Și noi, din partea noastră, o să-i dăm ceva. Iar copilul în vinele căruia va curge sânge regesc, nu va trebui să ducă lipsă de nimic.

— Firește, răspunse Ramses. Deși nu va avea drept de moștenire, primul meu fiu va trebui să fie astfel crescut, încât să nu-mi fie rușine de el și nici el să nu-mi reproșeze nimic.

Despărțindu-se de mama sa, Ramses vru să se ducă la Sara și, cu gândul acesta, se reîntoarse în odăile lui. Era pradă a două simțăminte: mânie împotriva Sarei, pentru că-i ascunsese pricina pentru care slăbise și mândria că va fi tată. El, tată? Cuvântul acesta îi dădea un oarecare prestigiu, îi întărea demnitățile de comandant și de locțiitor al faraonului. A fi tată însemnă a nu mai fi un tinerel nevoit să te uiți cu respect la oamenii mai vârstnici. Prințul era încântat și mișcat. Voia s-o vadă pe Sara, s-o certe și apoi s-o îmbrățișeze, s-o încarce de daruri. Când se întoarse însă în odaia lui din palat îi găsi pe cei doi nomarhi din Egiptul de Jos, veniți să-i dea raportul asupra situației din ținuturile lor. După ce-i ascultă, se simți obosit. Și pe deasupra mai avea și o petrecere la el, în seara aceea, la care nu voia să întârzie. „Și iarăși n-am să mă duc la ea, își zise el în gând. Sărmana fată, nu m-a văzut de aproape trei săptămâni…” Își chemă negrul.

— Mai ai colivia pe care ți-a dat-o Sara atunci când l-am întâmpinat pe faraon?

— Da, răspunse negrul.

— Scoate din ea un porumbel și dă-i drumul îndată.

— Porumbeii au fost mâncați.

— Cine i-a mâncat?

— Înălțimea-voastră. I-am spus bucătarului că vi i-a dat Sara, iar el i-a pregătit numai pentru măria-voastră.

— Mânca-v-ar crocodilii! strigă prințul, necăjit. Porunci să fie chemat Tutmozis ca să-l trimită pe loc, la Sara. Îi povesti întâmplarea cu porumbeii și apoi, continuă.

— Du-i cercei cu smaragde, brățări pentru picioare și mâini, și doi talanți. Spune-i că sunt supărat pe ea că mi-a ascuns sarcina și c-o voi ierta dacă pruncul va fi sănătos și frumos. Iar dacă va naște un băiat, îi voi dărui încă o casă, încheie el râzând.

Capitolul XIX

Cartierul străinilor din Memfis se afla în colțul de nord-est al orașului, aproape de Nil. Era alcătuit din câteva sute de case și peste zece mii de locuitori: asirieni, evrei, greci și mai ales fenicieni.

Era un cartier de oameni bogați. Strada principală, largă de treizeci de pași și destul de dreaptă, era pavată cu pietre netede. Pe amândouă laturile ei se ridicau case de cărămidă, de gresie sau calcar, având de la trei până la cinci caturi. În pivnițe erau depozitate mărfurile, la parter prăvăliile, la etajul întâi locuințele oamenilor avuți, mai sus atelierele de țesut pânzeturi, cizmăriile, giuvaergeriile, iar sus de tot, înghesuite, locuințele lucrătorilor. Clădirile din acest cartier, ca de altfel din întreg orașul, erau de regulă albe. Se puteau vedea însă și clădiri verzi ca pajiștea, galbene ca holdele de grâu, albastre ca azurul sau roșii ca sângele.

În numeroase case pereții dinspre stradă erau împodobiți cu imagini ce înfățișau meșteșugurile locatarilor. Pe casa unui giuvaergiu, un lung șir de desene arăta că proprietarul vânduse lănțișoare și brățări lucrate de el regilor străini cărora le trezise admirația. Palatul uriaș al unui neguțător era acoperit cu picturi ce mărturiseau truda și primejdiile vieții neguțătorești. Pe mare, omul poate fi înghițit de monștri îngrozitori cu cozi de pește; în deșert, de balauri înaripați care aruncă foc pe nări, iar în insulele îndepărtate e amenințat de uriași ale căror sandale sunt mai mari decât corăbiile feniciene.

Pe zidul locuinței unui vraci erau zugrăvite chipurile celor care, datorită ajutorului lui, își recăpătaseră mâinile și picioarele pierdute, dinții și chiar tinerețea. Iar pe casele unde se afla straja cartierului, se putea vedea imaginea unui butoi în care oamenii aruncau inele de aur, chipul unui scrib căruia cineva îi șoptea ceva la ureche sau al unui răufăcător culcat la pământ de doi gealați, ce-l băteau cu nuiaua, pe spinare.

Strada era plină de lume. De-a lungul zidurilor se înșiruiau purtătorii de lectici și de evantaie, sau lucrători, oferindu-și serviciile. Prin mijlocul străzii treceau neîntrerupt rânduri-rânduri de hamali, măgăruși purtând mărfuri sau boi înhămați la care. Pe trotuare forfoteau precupeți zgomotoși care ofereau apă proaspătă, struguri, curmale, pește afumat, iar printre ei negustorii de mărunțișuri, florărese, muzicanți și tot felul de scamatori.

În acest du-te-vino de oameni care forfoteau neîntrerupt, vânzând și cumpărând în mijlocul strigătelor pe toate vocile, săreau în ochi paznicii. În picioarele goale, cu o cămașă de culoare închisă, până la genunchi, o cingătoare în dungi albastre și roșii, o spadă scurtă la șold și o bâtă zdravănă în mână, aceștia se plimbau pe trotuar, schimbând uneori câteva cuvinte cu tovarășii de alături; de cele mai multe ori, însă, se urcau pe câte un pietroi de la marginea drumului, pentru a cuprinde și mai bine cu ochii mulțimea care li se revărsa la picioare. În fața unei asemenea paze, pungașii de stradă trebuiau să lucreze cu multă dibăcie. De regulă, doi dintre ei începeau să se bată și, în timp ce mulțimea se îngrămădea în jurul lor iar paznicii izbeau cu bâtele atât în cei care se băteau cât și în privitori, ceilalți își vedeau în voie de furtișaguri.

Aproape de mijlocul străzii se afla hanul lui Asarhadon, fenician din Tir; pentru a putea fi supravegheați cu ușurință, aici erau obligați să locuiască toți călătorii sosiți din țări străine. Era o casă mare, pătrată, având pe fiecare perete peste zece ferestre. Depărtată fiind de orice altă casă, putea oricând să fie înconjurată și supravegheată din toate părțile. Deasupra porții principale era atârnată macheta unei corăbii iar pe peretele din față era zugrăvit Ramses al XII-lea, aducând jertfe zeilor și ocrotindu-i pe străini, printre care îi ghiceai cu ușurință pe fenicieni, după statura lor înaltă și culoarea pielii peste măsură de roșie.

Ferestrele erau înguste, întotdeauna deschise și acoperite, numai pe măsura trebuințelor, cu storuri de pânză, sau cu vergele subțiri colorate. Locuințele patronului și ale călătorilor ocupau trei etaje; jos era cârciuma și ospătăria. Marinarii, hamalii, meseriașii și îndeobște călătorii mai săraci mâncau și beau în curte care era pardosită cu mozaic, și acoperită cu pânză susținută pe stâlpi subțiri, pentru ca toți călătorii să poată fi bine privegheați. Călătorii mai bogați și de neam se ospătau în galeriile care înconjurau curtea. Aici, în curte, oamenii ședeau pe jos, lângă niște pietroaie ce țineau loc de mese. În galerii, unde era mai răcoare, se aflau măsuțe, lavițe, scaune și chiar sofale joase cu perne, pe care se putea și ațipi după masă. În fiecare galerie se afla câte o masă mare, încărcată cu pâine, carne, pește și fructe, precum și câteva ulcioare mari de lut, pline cu bere, vin și apă. Negri și negrese aduceau oaspeților mâncare, luau ulcioarele goale, cărau din pivniță altele pline, în timp ce scribii, care supravegheau mesele, însemnau scrupulos fiecare bucată de pâine, fiecare cățel de usturoi și carafă de apă. În mijlocul curții, pe un fel de moviliță străjuiau doi paznici înarmați cu bâte care, pe de o parte nu scăpau din ochi slugile și pe scribi, iar pe de alta, cu ajutorul bâtelor, potoleau gâlcevile iscate între clienții nevoiași, de felurite neamuri. Datorită acestei rânduieli furturile și bătăile se întâmplau aici rar; erau chiar mai dese în galerii decât în curte.

Stăpânul hanului, vestitul Asarhadon, om trecut de cincizeci de ani, cărunt, îmbrăcat într-o cămașă lungă și o pelerină de mătase, se plimba el însuși printre clienți, băgând de seamă dacă fiecare era servit după trebuință.

— Mâncați și beți, băieți, spunea el, adresându-li-se marinarilor greci, căci friptură de porc și bere ca aici nu se mai află nicăieri pe lume. E adevărat că v-a prins furtuna în apropiere de Rafia?{38} Ar trebui să aduceți jertfe îmbelșugate zeilor, că v-au cruțat zilele. Aici, la Memfis, poți să nu vezi urmă de furtună o viață întreagă, în timp ce pe mare dai mai ușor de un trăsnet decât de un uten de aramă. Am miere, făină, tămâie pentru jertfele sfinte, iar acolo, în colțuri, stau zeii tuturor popoarelor. În hanul meu omul poate fi sătul și pios, cu foarte puțini bani.

Apoi se întoarse și intră în galeriile destinate neguțătorilor.

— Mâncați și beți, cinstiți oaspeți, îi îndemnă el, ploconindu-se: Timpurile sunt bune! Măria-sa moștenitorul, să ne trăiască veșnic! merge la Pi-Bast{39} cu un alai uriaș, iar din Regatul de Sus a sosit un transport de aur, ceea ce va aduce multora dintre voi un câștig bunicel. Avem prepelițe, boboci de gâscă, pește proaspăt de râu și friptură de căprioară, grozavă. Și ce mai vin am primit din Cipru! Mă jur că o cupă din ambrozia asta prețuiește două drahme! Dar vouă, părinții și binefăcătorii mei, v-o dau numai cu o drahmă. Numai astăzi, ca să-i fac safteaua.

— Dă un pocal pentru o jumătate de drahmă și-atunci vom gusta și noi, zise unul dintre negustori.

— O jumătate de drahmă? repetă stăpânul. Mai degrabă va curge Nilul spre Teba, decât să dau eu o bunătate de vin ca ăsta pentru o jumătate de drahmă. Afară doar dacă-i vorba de tine, vrednice Belezis, care ești perla Sidonului. Hei, sclavilor! Aduceți binefăcătorilor noștri un ulcior mare din vinul de Cipru.

După ce plecă patronul, neguțătorul numit Belezis le zise tovarășilor săi de drum:

— Să mi se usuce mâna dacă vinul ăsta face o jumătate de drahmă! Dar fie și-așa! Vom avea mai puține necazuri cu straja.

Vorbind cu oaspeții de toate neamurile și stările stăpânul nu uita să-i supravegheze pe scribii care însemnau mâncarea și băutura fiecăruia, pe paznicii care îi aveau în grija lor pe sclavi și pe scribi, dar mai ales pe un călător care, luând loc în galeria din față, stătea cu picioarele strânse sub el, pe perne, moțăind în fața câtorva curmale și a unei carafe de apă. Călătorul acesta, de vreo patruzeci de ani, avea păr bogat și barbă neagră, ochi îngândurați și trăsături de o ciudată nobleță pe care, se vede treaba, nu le încrețise niciodată mânia și nici nu le crispase teama.

„E un șobolan primejdios! gândi stăpânul hanului, uitându-se la el, pe sub sprâncene. Are mutră de preot și umblă în pelerină de culoare închisă. Mi-a dat giuvaeruri și aur ce prețuiesc un talant, dar nu gustă nici carne, nici vin. Trebuie să fie sau un mare proroc, sau un mare tâlhar!”

Din stradă intrară în curte doi psylloși despuiați, adică îmblânzitori de șerpi, cu torbele pline de reptile veninoase și începură spectacolul. Cel mai tânăr cânta din fluier, iar celălalt, mai vârstnic, se porni să răsucească șerpii, pe cei mari ca și pe cei mici, din care unul singur ar fi fost de ajuns pentru a-i pune pe fugă pe toți oaspeții hanului La Corabie. Fluierul răsuna tot mai ascuțit, iar îmblânzitorul se îndoia din șale, se strâmba și tremura din tot trupul întărâtându-și necontenit șerpii. Până la urmă unul din ei îl mușcă de mână, un al doilea de față, iar pe al treilea, cel mai mic, îl înghiți de viu însuși îmblânzitorul. Oaspeții și slujitorii priveau cu neliniște jocul. Tremurau de spaimă, când șerpii erau întărâtați, sau închideau ochii când omul era mușcat. Când însă îmblânzitorul înghiți șarpele cel mic, urlară de bucurie și de admirație.

Numai călătorul din galeria principală nu-și părăsi pernele și nici nu binevoi să-și arunce ochii la jocul îmblânzitorului. Iar când acesta se apropie cu tipsia, călătorul aruncă pe pardosea doi uteni de aramă, făcându-i semn cu mâna să nu se apropie.

Spectacolul se prelungi cam o jumătate de oră. După ce îmblânzitorii părăsiră curtea, negrul care avea grijă de odăile oaspeților se apropie în grabă de stăpân și-i șopti ceva, îngrijorat. Apoi apăru, nu se știe de unde, un paznic și, conducându-l pe Asarhadon până sub o boltă mai îndepărtată, stătu îndelung de vorbă cu el; cinstitul stăpân al hanului se bătea cu pumnii în piept, își frângea degetele, ori se apuca cu mâinile de cap. În sfârșit, îl izbi pe negru cu piciorul în burtă, porunci să i se servească paznicului o porție de friptură de gâscă și o carafă de vin de Cipru, apoi se apropie el însuși de călătorul din galeria principală; acesta părea că moțăie, cu toate că ținea ochii deschiși.

— Am vești triste pentru tine, cinstite oaspe, zise stăpânul hanului, așezându-se lângă călător.

— Zeii, când le e pe plac, trimit asupra oamenilor ploaia și tristețea, răspunse călătorul cu nepăsare.

— În timp ce priveam aici la îmblânzitorii de șerpi, continuă hangiul smulgându-și barba căruntă, hoții au pătruns la etajul al doilea și au furat lucrurile tale. Trei saci și un cufăr, desigur foarte prețios!

— Ai să dai seamă la judecată despre jefuirea mea.

— De ce la judecată? șopti stăpânul hanului. La noi hoții își au breasla lor. Vom trimite după căpetenia lor, vom vedea cât fac lucrurile tale, vei plăti douăzeci la sută din prețul lor și toate se vor găsi. Aș putea să-ți dau o mână de ajutor.

— În țara mea, zise călătorul, nimeni nu se înțelege cu hoții, și nici eu nu voi face astfel. Locuiesc la tine, ți-am încredințat averea mea și tu răspunzi de ea.

Cinstitul Asarhadon începu să se scarpine în cap.

— Om din țară îndepărtată, zise el cu vocea scăzută, voi hitiții și noi fenicienii suntem frați; te sfătuiesc deci să n-ai de-a face cu judecata egipteană, căci n-are decât o singură ușă: cea prin care se intră, dar nu și alta prin care să se poată ieși.

— Zeii îl scot pe nevinovat prin zid, răspunse călătorul.

— Nevinovat! Care dintre noi e nevinovat pe pământul sclaviei? șopti patronul. Uită-te colo cum înfulecă friptură de gâscă un paznic; o gâscă pe cinste, pe care aș fi mâncat-o bucuros eu însumi. Și știi de ce i-am dat-o, luându-mi de la gură bucățica asta gustoasă? Pentru că paznicul a venit să mă întrebe despre tine… Vorbind așa, fenicianul se uită chiorâș la călător care nu-și pierdu însă cumpătul nicio clipă. Mă întreabă, continuă stăpânul, mă întreabă paznicul: „Cine-i omul ăla negricios, care de două ceasuri stă în fața unui pumn de curmale?” Îi răspund: „Un om foarte cinstit, pe care-l cheamă Phut”. „De unde-i?” „Din țara hitiților, din orașul Harran{40} are acolo o casă arătoasă, cu trei caturi și ogoare întinse”. „Și de ce a venit aici?” „A venit să ridice de la un preot cinci talanți pe care i-a împrumutat încă tatăl său”. Și știi, cinstite oaspe, zise patronul, ce mi-a răspuns paznicul? Uite, chiar cuvintele astea: „Asarhadon, știu că ești o slugă credincioasă luminăției-sale, faraonul, că ai mâncare bună și vin curat și de aceea îți spun: ferește-te! Ferește-te de străinii care nu leagă cunoștință cu nimeni, care nu gustă nici vinul, nici celelalte bunătăți și care tac. Phut ăsta din Harran poate să fie o iscoadă asiriană”. Când am auzit cuvintele astea, continuă stăpânul, parcă m-a secat la inimă. Pe tine însă nu te tulbură nimic, se indignă el, văzând că până și o bănuială ca asta nu zdruncină liniștea hititului.

— Asarhadon, zise după o clipă călătorul, ți-am încredințat persoana și averea mea. Așa că vezi să-mi înapoiezi sacii și cufărul, căci altminteri te voi învinui în fața aceluiași paznic care mănâncă acolo gâscă ce-ți fusese pregătită.

— Bine, dar îngăduie-mi să plătesc hoților măcar cincisprezece la sută din prețul lucrurilor tale, exclamă patronul.

— N-ai dreptul să plătești nimic.

— Dă-le măcar treizeci de drahme…

— Niciun uten.

— Dă-le sărmanilor măcar zece drahme.

— Du-te în pace, Asarhadon, și roagă zeii să-ți înapoieze mintea, răspunse, netulburat, călătorul.

Gâfâind de mânie, stăpânul hanului se ridică repede de pe perne. „Lighioană! zise în sinea sa. N-a venit el aici numai după datorie. A venit și după vreo afacere. Inima îmi spune că trebuie să fie un neguțător bogat și poate chiar un hangiu care, în tovărășie cu niște preoți și judecători, vrea să deschidă aici, undeva, alături, încă un han… Arde-te-ar focul din ceruri! Mânca-te-ar lepra! Zgârcit, șarlatan, pungaș, de la care un om cinstit nu poate scoate nicio lețcaie…”

Asarhadon nu-și venise încă bine în fire din mânia ce-l cuprinsese, când se auziră pe stradă sunete de flaut și de tobă, iar peste o clipă intrară în curte, alergând, patru dansatoare aproape goale. Hamalii și marinarii le salutară cu chiote de bucurie. Chiar și neguțătorii serioși, din galerii, începură să le cerceteze curioși, făcând aprecieri asupra frumuseții lor. Prin gesturi prietenești ca și prin zâmbete, dansatoarele îi salutară pe cei prezenți. Una începu să cânte dintr-un flaut, a doua o acompanie din tobă, iar celelalte două, mai tinere, porniră să danseze prin curte în așa fel, încât îi atinseră cu vălul lor de mătase aproape pe toți cei de față.

Mușteriii începură să cânte, să strige și să le poftească la mesele lor pe dansatoare; se iscă numaidecât zarvă, pe care paznicii o potoliră însă ușor, ridicând în sus bâtele. Numai un oarecare libian, întărâtat la vederea bâtelor, scoase cuțitul; dar doi negri îl apucară de mâini, îi scoaseră câteva inele de aramă, drept plată pentru mâncare și-l azvârliră afară, în stradă. În acest timp una din dansatoare rămase cu marinarii, alte două se duseră la neguțători, care le îmbiară cu vin și de-ale mâncării, iar cea mai vârstnică începu să umble de la o masă la alta, strângând bani.

— Pentru templul divinei Isis, striga ea. Dați un ban, pioși străini, pentru templul zeiței Isis care ocrotește orice făptură. Cu cât veți da mai mult, cu atât mai multă fericire și binecuvântare veți căpăta. Dați pentru templul zeiței Isis! I se azvârlea în talger câte un pumn de bănuți de aramă, iar uneori și câte un grăunte de aur. Unul dintre neguțători o întrebă dacă o poate vizita, iar ea dădu din cap, zâmbind.

Când intră în galeria din față, Phut din Harran scoase din săculețul de piele un inel de aur și-i zise:

— Isis e o zeiță mare și bună… Primește darul acesta pentru templul ei.

Preoteasa se uită ager la el și șopti:

— Anael, Sahiel…

— Amabiel, Abalidot, răspunse pe același ton călătorul.

— Văd că o prețuiești pe Isis, zise preoteasa cu voce tare. Trebuie să fii bogat și darnic, ești deci vrednic să-ți ghicesc viitorul. Se așeză lângă el, gustă câteva curmale și, uitându-i-se în palmă, îi zise: Vii dintr-o țară îndepărtată, de la Bretor și Hagit. Călătoria ta a fost fericită… De câteva zile te urmăresc fenicienii, adăugă ea cu glasul scăzut. Vii după bani, deși nu ești neguțător. Vino la mine astăzi, după apusul soarelui. Dorințele tale, zise ea cu voce tare, trebuie să se îndeplinească… Locuiesc, șopti ea, în strada Mormintelor, în casa La steaua verde. Numai să te ferești de hoți, care au ochii ațintiți asupra averii tale, încheie ea, văzând că cinstitul Asarhadon trage cu urechea.

— În casa mea nu se află hoți, izbucni stăpânul. Poate fură cei ce vin aici de pe stradă!

— Nu te necăji, bătrâne, răspunse batjocoritor preoteasa, căci îndată îți va ieși o vargă roșie pe grumaz, ceea ce e semnul unei morți nefericite.

Auzind-o, Asarhadon scuipă de câteva ori și rosti, încet, un descântec împotriva vrăjilor. Când se retrase în fundul galeriei, preoteasa începu să-i facă ochi dulci harranuezului. Îi dădu o roză din cununa ei, iar la despărțire îl îmbrățișă și se îndreptă spre celelalte mese.

Călătorul făcu un semn către hangiu.

— Vreau, zise el, ca femeia aceea să vină la mine. Poruncește să fie condusă în camera mea.

Asarhadon se uită în ochii lui, bătu din palme și izbucni în hohote de râs.

— Set{41} ți-a luat mințile, harranueze! exclamă el. Dacă s-ar întâmpla așa ceva în casa mea cu o vestală egipteană, aș fi alungat din oraș. Aici pot fi primite numai străine.

— În cazul acesta mă voi duce eu la ea, răspunse Phut. Căci e o femeie înțeleaptă și pioasă și îmi poate da sfaturi în multe privințe. După apusul soarelui să-mi dai o călăuză, ca să nu mă rătăcesc.

— Toate duhurile rele au pătruns în inima ta, răspunse hangiul. Știi, oare, că această cunoștință te va costa vreo două sute de drahme, poate chiar trei sute, fără a mai socoti ceea ce trebuie să dai slugilor și templului? Pentru o astfel de sumă, adică pentru cinci sute de drahme, poți cunoaște o fată tânără și virtuoasă, pe fiica mea, care a împlinit paisprezece ani și care, ca o fecioară cuminte ce este, își strânge zestrea. Nu hoinări deci nopțile într-un oraș necunoscut, căci poți cădea în mâinile pazei sau ale hoților, ci bucură-te de ceea ce zeii îți dăruiesc aici, în casă. Vrei?

— Dar fiica ta va merge, oare, cu mine, la Harran? întrebă Phut.

Hangiul se uită la el mirat. Deodată, ca și cum ar fi descoperit taina, își plesni fruntea și, apucându-l pe călător, îl trase într-o firidă mai ascunsă.

— Acum pricep totul! șopti el tulburat. Tu ești un negustor de carne vie. Dar să nu uiți că pentru o egipteancă luată de aici și dusă peste hotare, vei pierde toată averea și vei fi trimis la cariere. Afară doar dacă mă vei lua pe mine ca tovarăș, căci eu cunosc toate drumurile.

— Apoi atunci să-mi arăți drumul care duce la casa acestei preotese, răspunse Phut. Ai grijă să am după apusul soarelui o călăuză, iar mâine sacii și lada mea să fie în odaie, altminteri te voi da pe mâna stăpânirii. Vorbind astfel, Phut părăsi galeria și se duse sus, în camera lui.

Asarhadon, turbat de mânie, se apropie de masa unde beau negustorii fenicieni și-l chemă la o parte pe unul dintre ei, numit Kuș.

— N-am ce zice! Minunați oaspeți mi-ai dat în grijă! spuse el, neputându-și stăpâni tremurul glasului. Phut ăsta nu mănâncă aproape nimic, îmi cere să-i răscumpăr de la hoți lucrurile ce i-au fost furate, iar acum, ca și cum și-ar bate joc de casa mea, vrea să meargă la dansatoarea egipteancă acasă, în loc să ofere daruri femeilor mele.

— De ce te miri? răspunse Kuș râzând. Femei feniciene a putut cunoaște în Sidon, iar aici le vrea pe egiptence. E nerod acela care fiind în Cipru, nu gustă din vinul ciprian, ci bea bere tiriană.

— Iar eu îți spun, îl întrerupse hangiul, că omul ăsta e primejdios. Se preface că-i un orășean, dar are înfățișare de preot!

— Tu, Asarhadon, arăți ca un preot, dar nu ești decât un biet cârciumar! Lavița nu încetează să fie laviță, fiindcă e acoperită cu o blană de leu.

— Dar de ce umblă pe la preotese? M-aș jura că nu-i decât un vicleșug la mijloc și că necioplitul ăsta de hitit în loc să meargă la o petrecere cu femei, se duce la cine știe ce adunare de uneltitori.

— Răutatea și lăcomia ți-au întunecat mintea, răspunse Kuș, cu gravitate. Ești ca omul care, căutând dovleci într-un smochin, nu vede smochinele! Pentru fiecare negustor este însă limpede că dacă Phut are de luat cinci talanți de la un preot, trebuie să-și capete bunăvoința tuturor persoanelor din jurul templelor. Tu însă nu mai pricepi nimic…

— Iar mie îmi spune inima că omul ăsta trebuie să fie o iscoadă asiriană, care uneltește împotriva înălțimii-sale…

Kuș se uită cu dispreț la Asarhadon.

— Deci urmărește-l, pândește-i fiecare pas. Poate că descoperind ceva, atunci ai să primești și tu o bucățică din avuția lui.

— Ei da! Abia acum ai rostit o vorbă înțeleaptă! zise hangiul. Șobolanul ăsta n-are decât să meargă la preotese și de aici în alte locuri necunoscute mie. Eu însă îmi voi trimite după el o iscoadă, căreia nu-i poate scăpa nimic.

Capitolul XX

Phut părăsi hanul La Corabie pe la orele nouă seara, însoțit de un sclav negru care purta o torță. Cu o jumătate de oră mai înainte, Asarhadon trimisese în strada Mormintelor pe omul său de încredere, poruncindu-i să bage de seamă dacă harranuezul se va furișa cumva din casa La steaua verde și unde anume va apuca. Un alt om de încredere al hangiului mergea, la o oarecare depărtare, pe urmele lui Phut, strecurându-se în umbra zidurilor, pe străzile înguste și prefăcându-se că-i beat, pe străzile mai largi.

Ulițele erau la ora aceea pustii; hamalii și precupeții dormeau. Lumină se mai vedea doar pe la casele meșteșugarilor care nu sfârșiseră lucrul, ori la oamenii bogați, care se ospătau pe acoperișurile caselor lor. De peste tot se auzeau sunete de harpă și flaut, cântece și râsete; nu lipsea nici hârșâitul fierăstraielor de pe la tâmplării și nici zgomotul ciocanelor. Uneori se auzea chiotul unui om băut, alteori, un strigăt de ajutor.

Străzile prin care trecea Phut și sclavul erau aproape toate înguste, strâmbe, pline de gropi. Pe măsură ce se apropiau de țintă, casele erau tot mai joase, cele mai multe cu un singur etaj, înconjurate de grădini și de palmieri, smochini sau salcâmi firavi ce se aplecau peste ziduri, ca și cum ar fi avut de gând să o ia la sănătoasa.

În strada Mormintelor, priveliștea se schimba însă pe neașteptate. În locul clădirilor apărură grădini întinse, în mijlocul cărora se aflau case impunătoare. Negrul se opri în fața unei porți și stinse torța.

— Aici este Steaua verde, zise el și, ploconindu-se adânc în fața lui Phut, plecă.

Harranuezul bătu în poartă. După o clipă apăru păzitorul casei. Se uită cercetător la cel sosit și mormăi:

— Anael, Sahiel.

— Amabiel, Abalidot, răspunse Phut.

— Fii binevenit, îi zise atunci omul și deschise repede poarta.

După ce făcu vreo cincisprezece pași printre copaci, Phut ajunse în gangul micului palat, unde preoteasa de la han îi ură bun sosit. În fund stătea un om cu barbă și păr negru, care semăna atât de mult cu harranuezul, încât Phut nu-și putu ascunde uimirea.

— El te va înlocui în ochii acelora care te urmăresc, zise preoteasa zâmbind.

Omul travestit în harranuez își puse pe cap o cunună de roze și, în tovărășia preotesei, urcă la etajul întâi, unde nu peste multă vreme răsunară sunetele flautului și clinchetul pocalelor. Iar pe Phut doi preoți de rând îl conduseră la baia din grădină, unde după ce se îmbăie și își potrivi părul, se îmbrăcă în veșminte albe.

Ieșiră apoi tustrei din nou din baie, traversară câteva grădini printre copaci și, în cele din urmă, se pomeniră în mijlocul unei curți pustii.

— Acolo, zise unul dintre preoți, adresându-i-se lui Phut, sunt mormintele; dincolo, orașul, iar aici, templul. Du-te unde vei voi și fie ca înțelepciunea să-ți lumineze calea, iar sfintele cuvinte să te apere de primejdii.

Cei doi preoți se retraseră spre grădină, iar Phut rămase singur. Deși fără lună, noaptea era destul de luminoasă. De departe, învăluit în ceață, sclipea Nilul; mai sus, scânteiau cele șapte stele ale ursei mari. Deasupra capului călătorului se înălța Orionul, iar peste coloanele negre ardea steaua Sirius. „La noi stelele lucesc mai puternic” își zise Phut în gând. Începu apoi să rostească în șoaptă rugăciuni într-o limbă necunoscută și se îndreptă spre templu.

După câteva zeci de pași, dintr-o grădină, se ivi un om care-l urmări pe călător. Dar, aproape în aceeași clipă, se lăsă o ceață atât de deasă, încât în curtea pustie nu se mai putu vedea nimic în afară de acoperișul templului.

Nu peste mult timp harranuezul se izbi de un zid înalt. Privi la cer și porni spre apus. La fiece clipă zburau pe deasupra lui păsări de noapte și lilieci uriași. Ceața devenise atât de deasă încât, – ca să nu se rătăcească, trebuia să pipăie pereții. Drumul ținu destul de mult, până ce, deodată, Phut se trezi în fața unei porți joase, bătută-n nenumărate cuie de bronz. Începu să le numere de la stânga spre dreapta și de sus în jos, apăsând puternic asupra unora și răsucind altele. Când, în chipul acesta, puse în mișcare ultimul cui de jos, poarta se deschise fără niciun zgomot. Harranuezul înaintă câțiva pași și pătrunse într-o firidă îngustă, în care domnea o beznă adâncă. Cu băgare de seamă începu să pipăie pământul cu piciorul până ce nimeri un fel de ghizduri, ca de fântână, de unde se răspândea o adiere răcoroasă. Se așeză aici și se lăsă să lunece în gol, fără teamă, cu toate că se afla în locul și în țara aceasta, pentru întâia oară. Lunecușul nu ținu însă prea mult. Oprindu-se cu amândouă picioarele pe o pardosea înclinată, începu să coboare, printr-un coridor îngust, cu atâta siguranță, de parcă ar fi cunoscut drumul de când lumea. La capătul coridorului era o ușă. Pipăind, călătorul găsi după ușă ciocanul și bătu de trei ori. Drept răspuns, se auzi un glas ce venea nu se știe de unde:

— Tu, care în ceas de noapte tulburi liniștea acestui sfânt locaș, ai tu, oare, dreptul să intri aici?

— N-am nedreptățit nici bărbat, nici femeie și nici copil. Mâinile mele n-au fost pătate cu sânge. N-am mâncat bucate necurate. Nu mi-am însușit bunul altuia. N-am mințit și n-am trădat marea taină – răspunse calm harranuezul.

— Ești oare omul așteptat, sau acela care ai vrea să fii? se auzi peste o clipă glasul.

— Sunt acela care trebuia să vină de la frații din răsărit, numele al doilea este tot numele meu, iar într-un oraș din miază-noapte am casă și pământ, așa cum am spus străinilor, răspunse Phut.

Ușa se deschise și harranuezul intră într-o grotă vastă, luminată de o lampă ce ardea pe o măsuță, în fața unei perdele de purpură, pe care era brodat cu fir de aur un glob cu aripi și doi șerpi. Alături, stătea un preot egiptean, într-un veșmânt alb.

— Tu, cel ce ai intrat aici, zise preotul arătând cu mâna spre Phut, știi oare care-i simbolul semnului de pe perdea?

— Globul, răspunse străinul, e imaginea lumii pe care o locuim, iar aripile arată că lumea aceasta se înalță în spațiu, ca vulturul.

— Dar șerpii? întrebă preotul.

— Cei doi șerpi amintesc înțeleptului că omul care va trăda marea taină va muri de două ori – cu trupul și cu sufletul.

După o clipă de tăcere preotul întrebă din nou:

— Dacă ești într-adevăr Beroes – pronunțând acest cuvânt preotul își înclină capul – marele proroc al Caldeii, și din nou își înclină capul, pentru care nu se află taine pe pământ și nici în cer, binevoiește să-i spui slugii tale, care-i cea mai ciudată dintre stele?

— Ciudată-i steaua Hor-set{42}, aceea care face ocolul cerului în doisprezece ani, deoarece în jurul ei rotesc patru stele mai mici. Și mai ciudată este însă steaua Horka{43}, aceea care înconjoară cerul în treizeci de ani. Ea e înconjurată nu numai de stele, ci și de un inel uriaș ce, uneori, piere.

Auzindu-l, preotul egiptean căzu cu fața la picioarele caldeeanului. Apoi, îi înmână o eșarfă de purpură și un văl de mătase, îi arătă unde-i locul tămâiei și, ploconindu-se mereu până la pământ, părăsi grota.

Caldeeanul rămase singur. Își trecu eșarfa peste umărul drept, își acoperi fața cu vălul și, luând o lingură de aur, vărsă în ea tămâie, pe care o aprinse de la lampa din fața perdelei. Șoptind, se roti de trei ori, în cerc; iar fumul tămâii îl înfășură într-un întreit inel.

În același timp, în grota pustie începu să se înstăpânească o ciudată neliniște. Se părea că tavanul se ridică în sus, că pereții se dau la o parte. Perdeaua de purpură de pe altar prinse a tremura, mișcată parcă de mâini nevăzute. Aerul se porni să se clatine și el, să unduie, ca săgetat de zborul unor cârduri de păsări nevăzute. Caldeeanul își desfăcu veșmântul la piept, lăsând să se vadă o medalie de aur acoperită cu semne tainice. Grota se cutremură, perdeaua sfântă se mișcă și mai puternic, iar în unele din ungherele grotei apărură mici flăcări.

Magul ridică atunci mâinile în sus și glăsui:

— Tată din ceruri, plin de îndurare și de milostivire, curăță sufletul meu. Trimite asupra nevrednicei tale slugi binecuvântarea ta și întinde-ți brațul atotputernic asupra duhurilor răscolite spre a le arăta puterea ta. Iată semnul pe care-l ating în prezența voastră… Iată-mă, sunt eu cel ajutat de puterea divină, atoatevăzător și neînfricat…

Iată-mă, sunt puternic și vă chem, vă invoc… Veniți aici, supuse, în numele lui Aye, Saraye, Aye, Saraye…

În clipa aceea răsunară glasuri din toate părțile. O pasăre zbură lângă lampă, apoi un veșmânt de culoare ruginie, un om cu coadă, în sfârșit un cocoș cu coroană care se așeză pe măsuța din fața perdelei.

Caldeeanul vorbi din nou:

— În numele zeului atotputernic și etern… Amorul, Tanehta, Rabur, Latisten…

Din depărtări, glasurile răsunară iarăși.

— În numele adevărului și veșnicului Eloy, Arhima, Rabur vă conjur și vă invoc… în numele stelei care este soare, în numele semnului ei, în numele slăvit și cumplit al zeului viu…{44}

Deodată, totul amuți. În fața altarului apăru un spectru încoronat, cu sceptrul în mână, șezând pe un leu.

— Beroes! Beroes! strigă spectrul cu glasul înăbușit, de ce mă chemi?

— Vreau ca frații mei din templul acesta să mă primească cu inimă deschisă și să-și plece urechile la cuvintele pe care le aduc lor de la frații din Babilon, răspunse caldeeanul.

— Fie precum dorești, zise spectrul, și dispăru.

Caldeeanul rămase nemișcat ca o stană de piatră, cu capul dat pe spate, cu mâinile ridicate în sus. Stătu așa peste o jumătate de oră, într-o poziție cu neputință de îndurat pentru un om obișnuit.

Între timp, o bucată din zidul care forma peretele grotei se trase îndărăt și-și făcură apariția trei preoți egipteni. La vederea caldeeanului, care făcea impresia că stă suspendat în aer, cu spatele sprijinit pe ceva nevăzut, preoții începură să se privească unul pe altul, plini de uimire. Cel mai vârstnic glăsui:

— Cândva, au fost și la noi astfel de oameni, azi însă nu-i nimeni în stare să mai facă așa ceva.

Îl ocoliră din toate părțile, îi atinseră mădularele înțepenite și, neliniștiți, îi priviră fața suptă, fără pic de sânge, ca de mort.

— Să fi murit? întreba cel mai tânăr.

La vorbele acestea, trupul caldeeanului, aplecat pe spate cum era, reveni la poziția verticală. Pe față îi apăru o roșeață ușoară, iar brațele ridicate se lăsară în jos. Suspină, se frecă la ochi, ca un om ce se trezește din somn, privi la cei de față și, după o clipă, începu să vorbească:

— Tu, spuse el adresându-i-se celui mai vârstnic, ești Mefres, marele preot al templului Ptah din Memfis. Tu ești Herhor, marele preot al templului Amon din Teba, primul demnitar după faraon în acest stat. Tu, și arată spre cel mai tânăr, ești Pentuer, al doilea proroc al templului Amon și sfetnicul lui Herhor.

— Iar tu ești desigur Beroes, marele preot și înțelept din Babilon, de a cărui sosire am fost vestiți acum un an, răspunse Mefres.

— Ai spus adevărul, grăi caldeeanul. Îi îmbrățișă apoi pe rând, iar ei își înclinară capetele în fața lui.

— Vă aduc vești mari din patria noastră comună care este înțelepciunea, zise Beroes. Binevoiți să le ascultați și să faceți cele de cuviință.

La un semn al lui Herhor, Pentuer se retrase în fundul grotei și aduse de acolo trei jilțuri de lemn ușor, pentru cei vârstnici, iar pentru sine un taburet scund. Se așeză în apropierea lămpii și scoase din sân un mic stilet și o tăbliță acoperită cu ceară.

Când toți trei luară loc în jilțuri, caldeeanul vorbi:

— Iată ce te înștiințează pe tine, Mefres, marele sfat al preoților din Babilon. Sfânta castă sacerdotală din Egipt decade. Mulți dintre preoți strâng bani, petrec cu femei și duc o viață plină de plăceri. Înțelepciunea nu mai este la mare cinste. Nu mai aveți putere asupra lumilor nevăzute și nici chiar asupra propriilor voastre suflete. Unii dintre voi și-au pierdut credința cea înaltă, iar viitorul este umbrit pentru ochii voștri. Dar, se întâmplă lucruri încă și mai rele: mulți dintre preoți, simțind că puterile lor spirituale sunt sfârșite, au pășit pe calea minciunii și a înșelării oamenilor de rând, prin scamatorii meșteșugite. Acestea-s cuvintele sfatului suprem: dacă vreți să vă întoarceți pe calea acea bună, Beroes va rămâne cu voi câțiva ani și, cu ajutorul scânteii aduse de la marele altar al Babilonului, va aprinde lumina cea adevărată deasupra Nilului.

— Totul este așa precum ai spus, zise Mefres, întristat. Rămâi deci printre noi câțiva ani, astfel ca tineretul care se ridică să-și reamintească de înțelepciunea noastră.

— Iată acum, Herhor, cuvintele care îți sunt trimise ție. Herhor își înclină capul. Nepurtând destulă grijă marilor taine, preoții voștri n-au băgat de seamă că ani grei amenință Egiptul. Înăuntru, sunteți amenințați de nenorociri ce nu pot fi înlăturate decât prin virtute și înțelepciune. Dar ce-i mai rău e faptul că dacă în cursul viitorilor zece ani veți porni război împotriva Asiriei, armatele ei le vor nimici pe ale voastre, vor ajunge pe malurile Nilului și vor distruge tot ceea ce dăinuie aici de veacuri. O atât de funestă grupare a stelelor, ca aceea care stă deasupra Egiptului, a avut loc, pentru prima oară, sub dinastia a XIV-a, când țara voastră a fost cucerită și prădată de hicsoși. Pentru a treia oară ea se va repeta peste cinci sute sau șase sute de ani, când vă va amenința primejdia din partea Asiriei și a poporului persan, care locuiește la răsărit de Caldeea… Preoții ascultau înspăimântați. Herhor era palid. Lui Pentuer îi căzuse chiar tăblița din mână. Mefres apucase amuleta ce-i atârna pe piept și se ruga cu buzele uscate. Feriți-vă deci de Asiria, continuă caldeeanul, căci acum a bătut ceasul. Neamul acesta este sângeros! Disprețuind munca, trăiește numai din războaie. Pe cei învinși îi trage în țeapă, ori îi jupoaie de vii; dărâmă cetățile cucerite, iar pe oameni îi duc în robie. Se odihnesc vânând animale sălbatice și petrec trăgând cu arcul în prizonieri, sau scoțându-le ochii. Templele străine le prefac în ruine, vasele zeilor le folosesc pentru ospețele lor, iar pe preoți și pe înțelepți îi silesc să le fie măscărici. Pereții lor sunt împodobiți cu piei jupuite de pe oameni vii, iar mesele lor au drept podoabă capetele însângerate ale dușmanilor.

Când caldeeanul tăcu, se auzi glasul prea-cinstitului Mefres:

— O, mare proroc, cumplită spaimă ai stârnit în sufletele noastre! Dar unde ne e scăparea, nu ne arăți!

Se prea poate și desigur că așa-i, de vreme ce spui, ca soarta să nu ne fie prielnică câtva timp. Dar cum putem înlătura acest lucru? Se află pe Nil locuri primejdioase, de unde nicio corabie nu scapă teafără; totuși, iscusința cârmacilor știe să ocolească vârtejurile amenințătoare. Tot așa-i și cu nefericirile popoarelor. Poporul este nava, iar timpul este fluviul, pe care în anume vremi îl bântuie vijeliile. Dar dacă mărunta scoică pescărească este în stare să scape de prăpăd, de ce oare un popor de milioane n-ar putea, în împrejurări asemănătoare, să scape de nimicire?

— Cuvintele tale sunt înțelepte, răspunse Beroes, dar nu le pot da răspuns decât în parte.

— Oare nu știi tot ce are să se întâmple? îl întrebă Herhor.

— Nu mă întreba despre ceea ce știu și nu pot să spun. Lucrul cel mai de seamă pentru voi este să păstrați pacea cu Asiria timp de zece ani și aceasta vă stă în putere. Asiria încă se mai teme de voi; nu știe nimic despre ursita rea ce apasă deasupra țării voastre și vrea să pornească război împotriva popoarelor de la miazănoapte și răsărit, care sunt așezate în jurul mării. Așa că acum veți putea să încheiați pace cu ea.

— În ce condiții? întrebă Herhor.

— Foarte bune. Asiria vă va da țara Iudeii până la orașul Akko{45} și țara Edom{46} până la orașul Elath. Astfel, fără război, hotarele voastre vor spori la nord și la răsărit, cu zece zile de mers.

— Dar Fenicia? întrebă Herhor.

— Feriți-vă de ispită! strigă Beroes. Dacă astăzi faraonul și-ar întinde brațul asupra Feniciei, peste o lună armatele siriene, menite cuceririlor din nord și răsărit, s-ar îndrepta spre sud, iar înainte de a se împlini un an, caii lor s-ar scălda în Nil.

— Dar Egiptul nu poate renunța la înrâurirea sa asupra Feniciei! îl întrerupse Herhor nerăbdător.

— Ar însemna atunci să-și pregătească pieirea cu mâna sa, zise caldeeanul. Nu fac decât să vă spun cuvintele marelui nostru sfat: „Spune Egiptului, mi-au poruncit frații din Babilon, ca timp de zece ani să stea pitulat la pământ, ca o prepeliță, deoarece îl pândește uliul ursitelor rele. Spune-le că noi, caldeenii, îi urâm pe asirieni mai mult decât egiptenii, deoarece îndurăm povara puterii lor; cu toate acestea noi sfătuim Egiptul să rămână în pace cu poporul acesta sângeros. Zece ani e un timp scurt, după care veți putea redobândi nu numai vechea voastră putere, dar ne veți putea scăpa și pe noi”.

— Așa e! zise Mefres.

— Gândiți-vă, urmă caldeeanul, dacă Asiria se va război cu voi, va atrage și Babilonul, vor măcina bogățiile noastre și vor opri în loc opera înțelepciunii. Chiar dacă nu veți fi învinși, țara voastră va fi pârjolită pentru ani îndelungați și nu numai că va pierde multe vieți, dar fără îngrijirea voastră și ogoarele mănoase vor fi în mai puțin de un an acoperite cu nisip.

— Lucrul acesta îl înțelegem, zise Herhor, și de aceea nu avem de gând să pornim împotriva Asiriei. Dar Fenicia…

— Ce pierdeți voi, zise Beroes, dacă soldații asirieni îi vor strânge de gât pe tâlharii de fenicieni? De aici nu vor avea decât de câștigat neguțătorii voștri și ai noștri. Iar dacă vreți să-i aveți sub stăpânirea voastră pe fenicieni, dați-le voie să se așeze pe meleagurile voastre. Sunt sigur că cei mai bogați și mai iscusiți dintre ei vor fugi de sub puterea asirienilor.

— Și ce se va întâmpla cu corăbiile noastre dacă Asiria va lua în stăpânire Fenicia? întrebă Herhor.

— De fapt nici nu sunt corăbiile voastre, sunt tot feniciene, răspunse caldeeanul. Când nu veți mai avea vase tiriene și sidoniene, veți începe să construiți și voi și să-i deprindeți pe egipteni cu arta navigației. Iar dacă veți avea înțelepciune și nu veți fi lipsiți de îndrăzneală, veți putea smulge din mâinile fenicienilor negoțul din întregul apus…

Herhor făcu un gest nerăbdător, cu mâna.

— V-am spus ce mi s-a poruncit, zise Beroes, iar voi puteți face cum veți crede de cuviință. Dar să nu uitați că asupra voastră vor veni cei zece ani funești.

— Mi se pare, îi zise Pentuer, că ai vorbit și despre unele nenorociri dinăuntrul țării, ce amenință Egiptul în viitor. Dacă binevoiești să răspunzi slugii tale ce se va întâmpla.

— Despre aceasta să nu mă întrebați. Lucrurile acestea ar trebui să le cunoașteți mai bine decât mine, un străin. Prevederea vă va descoperi boala, iar încercarea vă va dărui leacul.

— Poporul este nespus de asuprit de către cei mari! șopti Pentuer.

— Credința a decăzut! zise Mefres.

— Se află mulți oameni care suspină după un război peste hotare, adăugă Herhor. Iar eu mi-am dat seama de mult că nu putem porni așa ceva. Poate doar după zece ani…

— Așadar veți încheia pace cu Asiria? întrebă caldeeanul.

— Amon, care cunoaște inima mea, zise Herhor, știe cât îmi displace, o astfel de pace. Nu-i mult de când netrebnicii de asirieni ne plăteau bir. Dar dacă tu, părinte sfânt, precum și sfatul nostru suprem, ne spuneți că ursita ne este potrivnică, va trebui să încheiem pacea.

— Așa-i, va trebui! zise Mefres.

— În cazul acesta înștiințați-i pe preoții din Babilon despre hotărârea voastră, iar ei vor stărui ca regele Assar să trimită o solie aici. Credeți-mă, pacea asta vă e cât se poate de prielnică: fără război vă veți putea întinde stăpânirea. De altminteri, adunarea preoților noștri a chibzuit asupra acestei păci.

— Fie ca asupra voastră să se reverse toate binecuvântările: avuția, puterea și înțelepciunea, zise Mefres. Da, așa-i, trebuie să ridicăm casta noastră preoțească, iar tu, vrednice Beroes, ne vei ajuta.

— Mai întâi, va trebui să se ușureze soarta poporului zise Pentuer.

— Preoții… poporul… zise Herhor ca și cum s-ar fi adresat lui însuși. Va trebui, în primul rând să-i câștigăm de partea noastră pe cei ce doresc războiul… Ce-i drept, faraonul e cu mine și se pare că am ajuns să am oarecare înrâurire și asupra inimii prea-cinstitului moștenitor, să trăiască veșnic! Dar Nitager, care are nevoie de război ca peștele de apă? Dar căpeteniile oștilor mercenare, care de abia în timp de război arată ce pot? Dar nobilimea noastră care gândește că războiul îi va plăti datoriile la fenicieni, iar pe ea o va îmbogăți?

— În acest răstimp însă țăranii se prăbușesc sub povara muncilor, iar lucrătorii se răzvrătesc din pricina asupririi celor mari, adăugă Pentuer.

— Ăsta îi tot dă zor cu ale lui! zise Herhor, îngândurat. Gândește-te Pentuer, tu, la țărani și la muncitori; iar tu Mefres, la preoți. Nu știu ce veți izbuti să faceți; eu, însă, vă jur că dacă propriul meu copil ar împinge Egiptul la război, îl voi zdrobi cu mâna mea.

— Așa să faci, zise caldeeanul. De altminteri, cine vrea, n-are decât să poarte războaie, dar nu în părțile unde ar putea să dea peste asirieni…

Acestea fiind zise, convorbirea luă sfârșit. Caldeeanul își puse eșarfa pe umăr și vălul pe față, Mefres și Herhor se așezară de o parte și de alta a lui, iar la spatele lor Pentuer și, cu toții, se întoarseră cu fața la altar.

Când Beroes, încrucișându-și mâinile pe piept, începu să vorbească șoptit, în grotă, freamătul se porni din nou și se auzi o zarvă îndepărtată, care-i umplu de uimire pe cei de față. Atunci magul glăsui tare:

— Baraldensis, Baldahiensis, Paumahis vă invoc să fiți martorii negocierilor noastre și să sprijiniți gândurile noastre…

Atunci se auziră sunând trâmbițe atât de limpede, încât Mefres se prosternă până la pământ, Herhor privi uimit în jurul lui, iar Pentuer, în genunchi cum era, începu să tremure și-și acoperi urechile.

Perdeaua de purpură de pe altar prinse a tremura, iar faldurile ei luară o astfel de formă, de parcă din spatele lor urma să răsară un om.

— Fiți martori, strigă caldeeanul, cu glasul schimbat, o, voi, puteri din ceruri și din iad. Iar cine nu va ține înțelegerea, ori va trăda taina ei, să fie blestemat…

— Blestemat! repetă un glas.

— Și nimicit…

— Și nimicit…

— În lumea aceasta văzută și în cea nevăzută, de către numele nerostit, Iehova, la auzul căruia pământul se cutremură, marea se dă înapoi, focul se stinge și firea piere…

În grotă se stârni o adevărată furtună. Sunetele trâmbițelor se amestecară cu ecoul unor trăsnete îndepărtate. Perdeaua altarului se ridică aproape drept în sus și, la spatele ei, în mijlocul unor fulgere sclipitoare, apărură făpturi ciudate, pe jumătate oameni, pe jumătate animale și plante, încolăcite și învălmășite.

Deodată, totul amuți și Beroes se ridică încet, în aer, deasupra capetelor celor trei preoți, care se aflau acolo.

La opt dimineața harranuezul Phut se întoarse la hanul fenician La corabie, unde îl așteptau sacii și cufărul, furate de hoți. Peste câteva minute sosi și sclavul credincios al lui Asarhadon. Hangiul îl duse în pivniță și acolo îl întrebă scurt:

— Cum a fost?

— Am stat toată noaptea, răspunse sluga, în piața unde e templul lui Set. Pe la zece seara, din grădina aflată peste cinci case dincolo de Steaua verde, au ieșit trei preoți. Unul dintre ei, cu barbă și păr negru, a străbătut piața și s-a îndreptat spre templul lui Set. Am alergat după el, dar s-a lăsat ceața și l-am pierdut din vedere. Dacă s-a întors și când s-a întors la Steaua verde, nu știu.

După ce ascultă, hangiul se izbi cu palma peste frunte și începu să mormăie ca pentru sine:

— Așadar, dacă harranuezul meu se îmbracă în veșminte preoțești și merge la templu, trebuie să fie preot. Iar dacă poartă barbă și păr negru, trebuie să fie preot caldeean. Iar dacă se întâlnește în taină cu preoții de aici, nu poate fi lucru curat. N-am să spun străjii toate astea, căci aș putea să mă dau de gol. Dar îl voi vesti pe vreunul din sidonienii de seamă, căci s-ar putea să iasă o afacere nu tocmai rea de aici, dacă nu pentru mine, barem pentru ai noștri.

Nu peste mult se înapoie cealaltă iscoadă; și cu acesta Asarhadon se coborî în pivniță, unde ascultă următoarele vești:

— Am stat noaptea întreagă în fața casei La steaua verde –, harranuezul a fost acolo, s-a îmbătat și a făcut atâta zarvă, că straja a trebuit să-l cheme pe paznicul casei…

— Cum? întrebă hangiul, harranuezul a fost la Steaua verde toată noaptea și tu l-ai văzut?

— Nu numai eu, dar și straja l-a văzut…

Asarhadon îl chemă și pe primul servitor și-i porunci atât lui cât și celuilalt să repete cele spuse. Repetară întocmai, fiecare spusele lui, de unde reieșea că Phut, harranuezul, petrecuse noaptea întreagă la Steaua verde, fără a se îndepărta nicio clipă și, totodată, că seara târziu s-a dus la templul lui Set, de unde nu s-a mai întors.

— O! mormăi fenicianul, aici se ascunde o foarte mare înșelătorie. Trebuie să-i vestesc cât mai degrabă pe mai-marii comunității feniciene că hititul acesta se pricepe să fie în același timp în două locuri. Totodată am să-l poftesc să părăsească hanul meu. Nu-mi plac oamenii cu două fețe: una a lor și alta de împrumut. Căci un astfel de om e ori un mare șarlatan, ori un vrăjitor, ori vreun uneltitor. Și cum lui Asarhadon îi era frică de asemenea lucruri, se puse la adăpost împotriva vrăjilor prin rugăciuni către toți zeii care-i împodobeau hanul. Apoi se repezi în oraș, unde îi dădu de știre despre cele întâmplate căpeteniei fenicienilor și căpeteniei breslei hoților. În sfârșit, întorcându-se acasă, îl chemă pe paznic și-i mărturisi că Phut poate fi un om primejdios. La urmă îi ceru harranuezului să părăsească hanul, căruia nu-i aducea niciun câștig, ci numai bănuieli și pagubă.

Phut primi bucuros sfatul și-i spuse hangiului că încă în seara aceea va pleca spre Teba, cu corabia.

„De nu te-ai mai întoarce de acolo, își zise în gând hangiul. De-ai putrezi în fundul minelor, ori de-ai cădea în apă, să îngrași crocodilii!”

Capitolul XXI

Călătoria prințului moștenitor începu în luna Famenut, adică la sfârșitul lui decembrie și începutul lui ianuarie, în cel mai frumos anotimp al anului.

Din apa, scăzută la jumătate, răsăreau fâșii tot mai întinse de pământ. Dinspre Teba se îndreptau spre mare numeroase plute cu grâu, în timp ce în Egiptul de Jos se strângea trifoiul și siminichia. Portocalii și arborii de rodie erau încărcați de flori, iar câmpiile – de niprală, în, orz, mazăre, fasole, castraveți și alte leguminoase.

Petrecut de către preoți, de către dregători, de garda faraonului și de o mulțime uriașă, prințul locțiitor Ramses se urcă pe la ora zece dimineața pe o corabie aurită. Sub puntea pe care se aflau corturi bogat împodobite erau vâslașii, douăzeci de oșteni, iar lângă catarg și la amândouă capetele navei străjuiau cei mai iscusiți cârmaci navigatori. Unii supravegheau pânzele, alții porunceau mișcările vâslașilor, iar alții arătau direcția.

Ramses îi poftise pe corabia sa pe marii preoți Mefres și Mentezufis, care urmau să-l însoțească în călătorie și să-l ajute în îndeplinirea treburilor obștești. De asemenea îl poftise și pe cinstitul nomarh al Memfisului, care avea să-l întovărășească până la hotarele ținutului său.

La câteva sute de pași în fața locțiitorului plutea nava lui Otoes, nomarhul provinciei Aa, din vecinătatea Memfisului, iar în urma prințului alte nenumărate corăbii pline de curteni, preoți, oșteni și dregători.

Corăbiile slugilor, încărcate cu toate cele de trebuință, porniseră mai de timpuriu.

Până la Memfis Nilul curge printre două lanțuri de munți. Mai departe, munții cotesc spre răsărit și apus, iar fluviul se răsfiră în mai multe brațe, ale căror ape, tăind prin mijloc un șes uriaș, se varsă în mare.

Când nava se îndepărtă de la mal, prințul vru să stea de vorbă cu marele preot Mefres. În clipa aceea însă mulțimea izbucni în urale atât de puternice, încât moștenitorul fu silit să iasă din cort și să se înfățișeze poporului. Dar, în loc să înceteze, zarva creștea. Pe amândouă malurile năpădise mulțimea tot mai numeroasă a lucrătorilor, pe jumătate goi, și a orășenilor îmbrăcați ca de sărbătoare. Mulți din ei purtau cununi pe cap și aproape toți aveau ramuri verzi în mâini. Unele cete cântau, iar în dreptul altora răsuna ropotul tobelor și trilul flautelor.

Cumpenele cu găleți, ce nu se odihneau mai niciodată de-a lungul fluviului, stăteau acum pironite locului. În schimb plutea pe Nil un adevărat roi de luntre mici, din care lumea arunca flori ieșind în întâmpinarea corabiei moștenitorului. Unii săreau chiar în apă și înotau pe urmele navei princiare.

„Sunt petrecut ca și înaltul meu părinte!” își zise în sinea lui prințul. Și o nespusă mândrie îi copleși inima, la vederea atâtor vase împodobite, pe care el le putea opri cu un singur semn, ca și la vederea miilor de oameni care-și părăsiseră îndeletnicirile, riscând să se schilodească ori să moară, numai de dragul de a-i vedea chipul zeiesc. Îl îmbătau îndeosebi puternicele și necontenitele urale ale mulțimii. Strigătele acestea îl amețeau, făceau să i se umfle pieptul și să fie cuprins de porniri înălțătoare. Prințul se gândi chiar că de-ar sări de pe punte, nici apa n-ar atinge-o, deoarece mulțimea însuflețită l-ar prinde și l-ar ridica în văzduh, ca pe o pasăre.

Nava, apropiindu-se ușor de malul stâng, chipurile oamenilor începură să se deosebească mai limpede și prințul văzu ceva cu totul neașteptat. În timp ce în primele rânduri ale mulțimii se bătea din palme și se cânta, în rândurile mai îndepărtate zări cum nuielele izbeau des și îndesat în niște spinări nevăzute. Mirat, locțiitorul faraonului i se adresă nomarhului din Memfis:

— Privește colo, vrednice nomarh! Sunt oare bătuți oamenii cu nuiele?

Nomarhul își acoperi ochii cu podul palmei, în timp ce pete roșii îi năpădeau grumajii.

— Iartă-mă, măria-ta, dar mi-e cam slabă vederea…

— Îi bat… fără îndoială că îi bat, repetă prințul.

— Tot ce se poate, răspunse nomarhul. Nici vorbă că s-a pus mâna pe vreo bandă de tâlhari…

— Nu prea mulțumit, moștenitorul își îndreptă pașii către cârmacii care, pe neașteptate, cârmiră nava spre mijlocul fluviului; de aici, prințul privi spre Memfis. Malurile din susul Nilului erau aproape pustii, cumpenele cu găleți pentru scosul apei lucrau de zor, ca și cum nimic nu s-ar fi întâmplat.

— S-a sfârșit oare sărbătoarea? îl întrebă prințul pe unul din vâslași, arătându-i cu mâna partea din susul fluviului.

— Desigur. Oamenii s-au și întors la îndeletnicirile lor, răspunse acesta.

— Ce grăbiți sunt!

— Trebuie să câștige timpul pierdut, zise pe negândite cel întrebat.

Tresărind, moștenitorul se uită adânc în ochii lui. Se liniști însă repede și se întoarse în cort. Strigătele mulțimii nu-l mai puteau bucura. Era tăcut și posomorât. După această izbucnire a mândriei, simți dezgust față de mulțimea care trecea atât de repede de la însuflețirea cea mai mare la cumpenele ce strângeau noroiul în găleți.

Cum Nilul se despărțea în brațe în partea aceea, nava nomarhului provinciei Aa o cârmi spre apus, iar după un ceas bun de plutire se apropie de țărm. Poporul era și mai numeros decât la Memfis. Se ridicaseră o sumedenie de stâlpi cu steaguri și porți triumfale împodobite cu verdeață. În mulțime se puteau zări tot mai des oameni cu portul lor străin.

Când prințul cobori pe mal, preoții îl întâmpinară cu un baldachin, iar prea-cinstitul nomarh Otoes vorbi:

— Te salutăm, locțiitor al divinului faraon, în hotarele nomului Aa. Ca semn al harului tău, care pentru noi este rouă cerească, binevoiește să aduci jertfe zeului Ptah, ocrotitorul nostru și primește sub oblăduirea și puterea ta nomul acesta, cu templele, dregătorii, poporul, vitele, grânele, precum și cu tot ce se află în el. Apoi, îi înfățișă un grup de tineri spilcuiți, parfumați, împodobiți cu roze și îmbrăcați în veșminte brodate în aur. Erau rudele mai apropiate și mai îndepărtate ale nomarhului și alți tineri nobili localnici.

Ramses îi privi cu luare-aminte.

— Aha! strigă el. Mi s-a părut mie că ceva tot le mai lipsește tinerilor! Acum văd ce: n-au peruci…

— Întrucât măria-ta nu porți perucă, tineretul nostru a făcut legământ să nu mai poarte nici el, răspunse nomarhul.

După lămurirea aceasta, unul dintre tineri trecu la spatele prințului cu evantaiul, al doilea cu un scut, al treilea cu sulița – și alaiul porni. Moștenitorul mergea sub baldachin; în fața lui, un preot, turtind vasul în care se ardea tămâie, era urmat de câteva fete care presărau trandafiri pe cărarea pe care avea să pășească prințul.

Țăranii, îmbrăcați în haine de sărbătoare și cu ramuri în mâini, stăteau pe două rânduri; strigau, cântau, sau cădeau cu fața la pământ înaintea locțiitorului faraonului. Prințul văzu totuși cum, cu toate semnele zgomotoase de bucurie, fețele le rămâneau neînsuflețite și îngrijorate. Văzu de asemenea că mulțimea era împărțită în cete sub conducerea unor căpetenii și că voioșia lor era de poruncă.

Cu încetul, alaiul se apropie de coloana de piatră care hotărnicea nomul Aa de nomul Memfis. Pe trei din fețele acestei coloane se aflau inscripții privitoare la întinderea, populația și numărul orașelor provinciei, iar pe cea de a patra era chipul zeului Ptah, înfășurat de la picioare și până la piept în fâșii de pânză, cu o tichie obișnuită pe cap și cu sceptrul în mână.

Unul dintre preoți îi întinse prințului lingura de aur cu tămâie aprinsă în ea. Moștenitorul, rostind rugăciunile cuvenite, ridică vasul la înălțimea feței zeului și se înclină adânc de câteva ori.

Strigătele poporului și ale preoților sporiră și mai mult, deși tineretul nobil privea la toate lucrurile acestea cu zâmbete batjocoritoare. Prințul, care din clipa împăcării cu Herhor arăta un nespus respect față de zei și de preoți, își încruntă ușor sprâncenele și, într-o clipă, tineretul își schimbă purtarea. Cu toții deveniră mai gravi, iar unii se prosternară chiar în fața coloanei. „Într-adevăr, își zise prințul în gând, cei de neam sunt mai buni decât gloata. Tot ce fac, fac din toată inima, nu ca ceilalți, care urlă în cinstea mea dar de abia așteaptă să se întoarcă la grajdurile și la atelierele lor”. Mai bine ca oricând putuse acum să măsoare distanța ce-l despărțea de oamenii de rând. Și înțelese că cei de sus erau singurii de care era legat prin simțăminte comune. Dacă, pe neașteptate, ar dispare toți tinerii aceia împodobiți și femeile frumoase ale căror priviri înflăcărate îi urmăresc fiecare gest, ca să-l slujească și să-i îndeplinească pe loc poruncile, dacă toți aceștia ar dispare, s-ar simți, cu toată nemăsurata mulțime a poporului, mai singur decât în pustiu.

Opt negri aduseră lectica al cărei baldachin era împodobit cu pene de struț și prințul se urcă în ea, îndreptându-se spre capitala nomului Sohem, unde fu găzduit în palatul nomarhului.

Șederea lui Ramses în acest ținut, la numai câteva zile depărtare de Memfis, se prelungi o lună de zile. Iar tot acest timp și-l petrecu primind plângeri și închinăciuni, cunoscând dregători, ori luând parte la ospețe.

Ospețe se desfășurau în două locuri, în palat și acolo veneau numai cei de rang; și în curtea exterioară, unde se ospătau slujitorii prințului și dregătorii de rând ai nomului. Aici, erau puși la frigare boi întregi, se înfulecau sute de pâini și se dădeau pe gât sute de ulcioare cu bere.

Ramses era uimit de dărnicia nomarhului și de dragostea nobililor, care îl înconjurau zi și noapte, atenți la orice semn și gata să-i îndeplinească toate poruncile.

Până la urmă, ostenit de atâtea petreceri, prințul îi spuse cinstitului Otoes că dorește să cunoască mai îndeaproape cum e gospodărită provincia. Căci asta fusese doar porunca dată de faraon.

Dorința prințului fu împlinită. Nomarhul îl rugă să se urce într-o lectică purtată numai de doi oameni și cu mare alai îl conduse la templul zeiței Hator{47}. Aici, alaiul rămase afară, iar nomarhul porunci sclavilor să-l urce pe prinț până în vârful unuia din piloni, unde îl însoți și el.

Din vârful acestui turn de șase etaje, de pe care preoții cercetau cerul și, cu ajutorul unor steaguri colorate, făceau semne templelor vecine, din Memfis, Atribis și Anu, privirea cuprindea, la o depărtare de câteva mile împrejur, aproape întreaga provincie. Din acest loc cinstitul Otoes îi arătă prințului unde sunt ogoarele și viile faraonului, ce canal se află în curs de curățire, ce zăgaz e pe cale de a fi dres, unde se înalță cuptoarele pentru topitul bronzului, unde sunt hambarele faraonului, în ce parte-s bălțile în care crește lotusul și papirusul, ce câmpuri au fost năpădite de nisipuri și așa mai departe.

Ramses rămase încântat de frumusețea priveliștii și-i mulțumi lui Otoes pentru plăcerea încercată. Dar când se întoarse la palat și, după sfatul tatălui său, începu să-și însemne părerile, își dete seama că cunoștințele sale asupra stării economice a nomului Aa nu sporiseră cu nimic.

După câteva zile îi ceru din nou lui Otoes lămuriri asupra cârmuirii provinciei. Atunci vrednicul demnitar porunci să fie poftiți toți dregătorii și să se perinde prin fața prințului, care stătea pe un jilț înalt în curtea principală. Astfel trecură prin fața locțiitorului faraonului dregătorii mari și mici ai visteriei, cei care țineau socoteala grânelor, a vinurilor, vitelor și țesăturilor, căpeteniile zidarilor și minerilor, constructorii canalelor, vâslașii, tămăduitorii tuturor soiurilor de boli, căpeteniile lucrătorilor, scribii aflați în slujba pazei țării, judecătorii, paznicii temnițelor și până și îmbălsămătorii și călăii. Apoi, cinstitul nomarh îi prezentă lui Ramses pe propriii lui dregători din nomul său. Prințul fu nespus de uimit când află că are în nomul Aa și în orașul Sohem un vizitiu personal, un arcaș, câte un purtător al scutului, al lăncii și al securii, vreo doisprezece purtători de lectici, câțiva bucătari, paharnici, frizeri și numeroși alți slujbași, care-i dădeau dovezi de dragoste și credință, deși Ramses habar n-avea de ei și nici nu auzise măcar de numele lor. Obosit și plictisit de această searbădă perindare a dregătorilor, prințul fu cuprins de deznădejde. Îl înspăimântă gândul că nu pricepe nimic și că, prin urmare, nu-i în stare să cârmuiască statul. În sinea sa însă se temea să recunoască lucrul acesta. Dacă nu-i în stare să conducă Egiptul, iar alții își vor da seama de acest adevăr, atunci ce-i mai rămâne de făcut? Doar moartea! Dar Ramses simțea că nu se află pentru el altă fericire în afară de tron și că fără a domni n-ar putea trăi.

După câteva zile, însă, când se simți mai odihnit, dacă se poate cineva odihni în haosul vieții de la curte, îl chemă din nou pe Otoes și-i zise:

— Te-am rugat, vrednice nomarh, să-mi dezvălui tainele cârmuirii tale. Iar tu mi-ai arătat țara și pe dregători, eu însă nu pricep nimic! Dimpotrivă, sunt ca acela care, ajuns în subteranele templelor noastre, vede în jurul lui atâtea drumuri, încât nu-i în stare până la urmă să se descurce!

Nomarhul fu cuprins de îngrijorare.

— Și ce pot face eu, stăpâne? exclamă el. De vrei ceva de la mine spune un singur cuvânt și-mi voi pune la picioarele tale rangul, averea și capul! Văzând că prințul primește cu bunăvoință asigurările acestea urmă: în cursul călătoriei tale ai văzut poporul acestui nom. Vei spune că n-au fost chiar toți oamenii de față. Da, așa-i. Voi porunci deci să iasă cu toții, bărbați, femei, bătrâni și copii, numărând la un loc vreo două sute de mii. De pe vârful turnului ai binevoit să privești pământul nostru. Dar dacă dorești, putem vedea de aproape, fiecare ogor, fiecare sat și chiar fiecare stradă din orașul Sohem. La urmă ți-am arătat dregătorii dintre care, ce-i drept, au lipsit cei mai mărunți. Dar poruncește, și toți se vor înfățișa mâine în fața chipului tău și se vor prosterna la picioarele tale. Ce vrei să fac mai mult? Spune, prea-luminate stăpâne!

— Nu mă îndoiesc că ești omul cel mai credincios, răspunse prințul. Lămurește-mi deci două lucruri: de ce s-au micșorat veniturile faraonului și, în al doilea rând, ce faci tu însuți, în acest nom. Otoes se fâstâci, iar prințul adăugă repede: Vreau să știu ce faci tu aici, cum anume guvernezi, deoarece sunt tânăr și de abia acum încep să cârmuiesc…

— Ai însă înțelepciunea unui bătrân! șopti nomarhul.

— Se cuvine dar, zise prințul, să-i întreb pe oamenii încercați, iar tu să-mi împărtășești învățăturile tale.

— Voi arăta totul înălțimii-tale și-ți voi vorbi despre toate, zise Otoes. Ar trebui însă să mergem într-alt loc, unde să nu fie atâta larmă…

Într-adevăr, în palatul ocupat de prinț, în curțile interioare ca și în cele exterioare, se îmbulzeau oamenii, ca la bâlci. Mâncau, beau, cântau, se luau la trântă sau se fugăreau și toate le făceau în cinstea locțiitorului faraonului, ale cărui slugi erau.

Cam pe la vreo trei după-amiază, nomarhul porunci să i se aducă doi cai și, împreună cu prințul, părăsi orașul, călărind spre apus. Curtenii rămaseră în palat și petrecerea lor deveni și mai veselă.

Ziua era frumoasă, răcoroasă; pământul era acoperit cu verdeață și flori. Deasupra capetelor călăreților răsuna ciripitul păsărelelor, iar aerul era plin de miresme.

— Cât de plăcut e! exclamă Ramses. Pentru întâia oară, de o lună încoace, pot să-mi adun gândurile. Începusem chiar să cred că în capul meu a poposit și face instrucție din zori și până-n noapte o întreagă oștire, cu care de luptă cu tot.

— Asta-i soarta celor puternici, răspunse nomarhul.

Se opriră pe creștetul unui deal. La poalele lui se întindea, cât vedeai cu ochii, o luncă străbătută de un fir de apă albastră. La miază-noapte și la miază-zi se profilau zidurile albe ale orășelelor, iar dincolo de pajiște, până în fundul zării, se așterneau nisipurile roșii ale pustiului apusean, din care răbufnea uneori, ca dintr-un cuptor, suflul unui vânt arzător. Pe luncă pășteau turme nesfârșite de animale domestice: boi cornuți și fără coarne, oi, capre, măgari, precum și antilope, ba chiar și rinoceri. Pe alocurea se vedeau mlaștini pline de plante acvatice și de tufe, în care roiau gâște și rațe sălbatice, porumbei, cocostârci, ibiși și pelicani.

— Privește, stăpâne, zise nomarhul, iată chipul țării noastre. Osiris a îndrăgit fâșia asta de pământ dintre pustiuri, a dăruit-o din belșug cu verdeață și animale, ca oamenii să se bucure de ele. Apoi, un zeu bun a luat chip de om și a devenit primul faraon. Iar când a simțit că trupul i se ofilește, l-a părăsit și a pogorât în trupul fiului său, iar apoi în acela al fiului acestuia. În acest chip, ca faraon, Osiris trăiește printre noi de veacuri, trăgând foloase din Egipt și din bogățiile lui, pe care el însuși le-a zămislit. Și astfel a tot crescut, ca un copac uriaș. Coroanele lui sunt șirul regilor egipteni, crengile – nomarhii și preoții, iar ramurile, casta nobililor. Zeul văzut stă pe tronul pământesc și primește dările ce i se cuvin din partea țării; zeul cel nevăzut primește jertfele în temple, iar prin glasurile preoților își face cunoscută voința.

— Adevărat vorbești, zise prințul. Așa stă scris.

— Întrucât Osiris – faraonul, continuă nomarhul, nu se poate ocupa el însuși de gospodăria pământească, ne-a poruncit nouă, nomarhilor, care ne tragem din sângele lui, să-i păzim avuțiile.

— Așa este, spuse Ramses. Uneori chiar zeul însorit se întruchipează într-un nomarh și întemeiază o nouă dinastie. Așa au luat ființă dinastiile memfită, elefantină, tebană, csoică…

— Totul e întocmai precum spui, mărite prinț. Iar acum îți voi răspunde la întrebări. M-ai întrebat ce fac eu în nomul acesta. Veghez asupra pământurilor lui Osiris-faraonul și asupra părticelei mele, care face parte din ele. Uită-te la cirezile astea: vezi că animalele sunt felurile. La fel e și cu locuitorii Egiptului: unii muncesc pentru grâne, alții dau vinuri, țesături, felurite unelte, case. Iar sarcina mea este să iau de la fiecare ce datorește și să pun totul la picioarele faraonului. Cu supravegherea unor cirezi atât de numeroase nu m-aș descurca singur; așa că mi-am ales dulăi ageri și păstori isteți. Aceștia din urmă mulg dobitoacele, le tund, le jupoaie de piele, iar cei dintâi le păzesc să nu le fure tâlharii, ori să nu le sfâșie fiarele sălbatice. Tot așa se întâmplă și cu nomul: singur, n-aș izbuti să strâng toate dările și nici să-i feresc pe oameni de rele; așa că am dregători care fac ce se cuvine să facă, iar mie îmi dau socoteală de toate cele făptuite.

— Totul e drept, îl întrerupse prințul, știu și înțeleg ce vrei să spui. Totuși, un lucru nu pricep: de ce s-au împuținat veniturile faraonului, cu toate bunele măsuri de pază luate?

— Binevoiește să-ți amintești, măria-ta, răspunse nomarhul, că zeul Set, deși este frate bun cu însoritul Osiris, îl urăște, luptă împotriva lui și-i nimicește înfăptuirile. El trimite molime împotriva oamenilor și animalelor, el face ca revărsarea Nilului să fie ori prea mică ori prea năvalnică, el năpustește nori de nisip asupra Egiptului, pe timp de arșiță. Când anul este bun, Nilul atinge pustiul; când este rău, pustiul se întinde până la Nil și atunci veniturile faraonului sunt și ele mai puține. Privește, mărite prinț, urmă el arătând cu brațul spre luncă. Cirezile acestea sunt numeroase, dar în tinerețea mea erau și mai numeroase. Și cine-i, oare, de vină? Nimeni altul afară de Set, împotriva căruia nu se pot ridica puterile omului. Mare astăzi, pășunea aceasta a fost cândva și mai mare, iar din locul acesta nu se putea vedea pustiul, care acuma ne înspăimântă. Când se luptă zeii, omul nu poate face nimic! Cine să-i țină piept lui Set, când el îl învinge chiar și pe Osiris?

Cinstitul Otoes își încheiase cuvântul; prințul își plecă fruntea. Auzise el destule la școală despre harul lui Osiris și nelegiuirile lui Set și încă de copil îl cuprindea mânia când se gândea că răfuiala cu Set n-a putut fi dusă la capăt. „Când am să mă fac mare și voi putea ridica sulița, se gândea el atunci, îl voi căuta pe Set și am să-mi măsor puterile cu el Și iată că acum privea întinderea nesfârșită a nisipurilor, împărăția zeului aducător de moarte care împuținase veniturile Egiptului! Dar… să lupte împotriva lui, nici gând! Cum să înfrunți pustiul? Îl poți doar ocoli, sau… pieri în el.

Capitolul XXII

Popasul în nomul Aa îl obosise atât de cumplit pe moștenitorul tronului, încât, ca să se odihnească și să-și adune gândurile, porunci să înceteze orice serbări în cinstea lui, cerând chiar ca în cursul călătoriei populația să nu-l mai întâmpine și să nu-l mai salute nicăieri.

Suita prințului se minună, ba chiar se și întristă puțin la auzul poruncii acesteia. Voia prințului fu însă îndeplinită și Ramses își recăpătă iarăși o oarecare liniște sufletească. Acum avea timp să facă instrucție cu oștenii, cea mai plăcută îndeletnicire a lui, și să-și adune întrucâtva gândurile învălmășite. Închis în cel mai îndepărtat colț al palatului, prințul se întreba dacă îndeplinise sau nu poruncile tatălui său.

Văzuse cu ochii lui nomul Aa; câmpiile, orășelele, populația și pe dregători. Se încredințase în același chip că malul răsăritean al provinciei era cotropit de nisipurile pustiului. Văzuse că poporul truditor era nepăsător și că făcea numai ce i se poruncea și chiar atunci fără nicio tragere de inimă. În sfârșit, se încredințase că supuși cu adevărat credincioși și iubitori nu putea găsi decât în rândurile nobilimii, fiindcă aceștia sau erau înrudiți cu dinastia faraonilor, sau făceau parte din casta cavalerilor, erau așadar nepoții ostașilor care luptaseră sub Ramses cel Mare. Ăștia erau trup și suflet alături de faraon, gata să-l slujească plini de avânt, nu ca țăranii care sfârșind cu uralele fugeau îndărăt cât îi țineau picioarele, la porcii și la boii lor. Ținta de căpetenie a însărcinării lui nu fusese încă atinsă. Ramses nu numai că nu vedea limpede pricinile împuținării veniturilor faraonilor, dar nici măcar nu era în stare să închege un răspuns la întrebarea de ce mergeau lucrurile rău și cum puteau fi ele îndreptate. Simțea doar că lupta legendară dintre Set și Osiris nu lămurește nimic și nu le dezleagă mulțumitor această taină. Iar el, ca viitor faraon, voia să aibă venituri mari, așa cum avuseseră vechii faraoni ai Egiptului. Fierbea de mânie numai la gândul că, urcându-se pe tron, ar fi fost tot atât de sărac ca și tatăl lui, dacă nu și mai sărac încă.

— Niciodată! strigă prințul strângând din pumni.

Pentru mărirea avuțiilor regale ar fi fost gata să se năpustească cu spada chiar și împotriva zeului Set însuși, tăindu-l în bucăți, așa cum făcuse acesta cu fratele său Osiris. Dar în locul zeului crunt și al oștilor sale vedea în jurul lui doar pustietate, tăcere, taină.

Pradă frământării și propriilor lui gânduri, i se adresă într-o bună zi marelui preot Mefres.

— Spune-mi, mărite preot, tu care cunoști toată înțelepciunea lumii, de ce scad veniturile Egiptului? Și în ce chip ar putea fi ele sporite?

Marele preot înălță brațele spre cer.

— Fie binecuvântat, prințe, strigă el, duhul care ți-a insuflat astfel de gânduri! Fie să calci pe urmele marilor faraoni care au acoperit Egiptul cu temple, iar cu ajutorul zăgazurilor și canalelor au mărit întinsul ogoarelor roditoare… Bătrânul era atât de mișcat, încât îl podidiră lacrimile.

— Înainte de toate, spuse din nou prințul, răspunde la întrebarea mea. E oare cu putință să te gândești la construirea canalelor sau templelor, când tezaurul e gol? Asupra Egiptului s-a abătut cea mai neagră nenorocire: faraonii lui sunt amenințați de sărăcie. Lucrul acesta trebuie cercetat și îndreptat mai înainte de orice, iar celelalte vor veni de la sine.

— Despre asta, prințe, vei afla răspuns numai în temple, la picioarele altarelor, zise marele preot. Numai acolo nobila ta sete de a cunoaște va putea fi potolită.

Nerăbdător, Ramses se repezi din nou:

— În ochii sfinției-tale, templele ar trebui să acopere întreaga țară, ba chiar și tezaurul faraonului! Dar și eu sunt un discipol al preoților, am crescut doar în umbra templelor, cunosc riturile tainice în care înfățișați răutatea lui Set, precum și moartea și renașterea lui Osiris. Dar la ce-mi folosesc toate astea? Când tatăl meu mă va întreba în ce chip poate fi umplut tezaurul nu-i voi putea răspunde nimic. Ar trebui poate să-l îndemn să se roage și mai îndelung și mai des, decât până acum?

— Hulești cele sfinte, prințe, căci nu cunoști tainele înalte ale religiei. Dacă le-ai cunoaște, ai găsi răspuns la multe din întrebările care te frământă. Iar dacă ai vedea ceea ce am văzut eu, te-ai încredința că lucrul cel mai de seamă pentru Egipt este întărirea templelor și a preoților…

„Bătrânii dau în mintea copiilor”, își zise prințul și puse capăt convorbirii.

Marele preot Mefres fusese întotdeauna foarte evlavios dar, în ultimul timp, împinsese practica religioasă până la tot felul de ciudățenii.

„Bine mi-ar mai merge, își continuă Ramses gândul, dacă m-aș da pe mâna preoților, luând parte la ceremoniile lor copilărești. Te pomenești că Mefres mi-ar porunci și mie să stau ore în șir în fața altarului cu brațele ridicate, așa cum se pare că face el însuși, în așteptarea unor minuni!”

În luna Farmuti, adică la sfârșitul lui ianuarie și începutul lui februarie, prințul își luă rămas bun de la Otoes, spre a se duce în nomul Hak. Mulțumi nomarhului și nobililor pentru primirea lor minunată, deși în sufletul lui era trist, simțind că nu-i în stare să facă față sarcinii ce i-o încredințase tatăl său.

Petrecut de familia și de curtea lui Otoes, locțiitorul faraonului se îndreptă cu suita spre malul drept al Nilului, unde-l salută cinstitul nomarh Ranuzer, urmat de nobili și preoți. Când prințul puse piciorul pe pământul nomului Hak, preoții ridicară în sus statuile zeului Atum, ocrotitorul provinciei, dregătorii căzură cu fețele la pământ, iar nomarhul îi înmână o seceră de aur, rugându-l, în calitatea lui de locțiitor al faraonului, să înceapă secerișul. Era vremea când începea secerișul orzului.

Ramses apucă secera, tăie câțiva snopi și-i arse, presărându-i. Cu tămâie, în fața zeului care veghea asupra hotarelor. După el, același lucru îl făcură nomarhul și nobilii, iar la urmă țăranii începură de-a binelea secerișul. Strângeau numai spicele, în saci, paiele lăsându-le pe câmp.

După ce asistă la serviciul divin, care-l plictisi, prințul se urcă într-un car cu două roți. Înaintea lui pășea un pâlc de oșteni, urmați de preoți: doi nobili duceau de frâu caii înhămați la carul moștenitorului. În urma prințului, pe un al doilea car venea nomarhul Ranuzer, după care se înșiruia uriașul alai al nobilimii și al curtenilor. Potrivit voinței lui Ramses, poporul nu se arătă; țăranii însă, care lucrau pe câmp, cădeau cu fețele la pământ, la vederea alaiului. După ce traversă astfel câteva poduri plutitoare zvârlite peste un braț al Nilului și peste câteva canale, prințul ajunse spre seară în orașul Anu, capitala provinciei.

Serbările de bun venit se prelungiră timp de câteva zile; demnitarii se ploconiră în fața locțiitorului faraonului, apoi îi fură înfățișați dregătorii. În cele din urmă Ramses ceru să se pună capăt ceremoniilor și-l rugă pe nomarh să-i arate bogățiile nomului.

Trecerea în revistă începu a doua zi și dură câteva săptămâni. În curtea palatului în care locuia moștenitorul veneau în fiecare zi felurite bresle meșteșugărești sub conducerea căpeteniilor lor, pentru a-i arăta prințului roadele meșteșugului lor. Astfel, se perindară, rând pe rând, făuritorii de arme cu pavezele, sulițele și securile lor; cei ce făceau instrumente muzicale, purtând fluiere, trompete, tobe, harpe. După ei urmă marea breaslă a tâmplarilor, care îi arătă jilțuri, mese, canapele, lectici și care, împodobite cu desene bogate și lucrate în lemn, sidef și fildeș. I se aduseră apoi unelte de metal trebuincioase gospodăriilor, vătraie, frigări, oale cu două urechi și tigăi cu capace. Giuvaergiii înfățișară nespus de frumoase inele de aur, brățări pentru mâini și picioare lucrate din chihlimbar sau dintr-un amestec de aur și argint, lănțișoare, toate gravate cu mare meșteșug și bătute cu pietre scumpe ori smălțuite în felurite culori. Alaiul îl încheiară olarii, care purtau peste o sută de felurite vase de lut. Printre ele erau glastre, oale, talgere, amfore și ulcioare, din cele mai felurite forme și mărimi, împodobite cu capete de animale și păsări.

Fiecare breaslă depunea în fața prințului daruri, dintre obiectele cele mai izbutite; nu se aflau două care să semene între ele și erau atât de numeroase, încât umplură o sală întreagă.

După terminarea interesantei, dar obositoarei ceremonii, nobilul Ranuzer îl întrebă pe prinț dacă este mulțumit.

Moștenitorul răspunse, după o clipă de gândire:

— Lucruri mai frumoase cred că am văzut doar în temple, sau în palatele tatălui meu. Cum însă le pot cumpăra numai oamenii bogați, nu știu dacă tezaurul statului va avea destul de mari venituri de pe urma lor.

Nomarhul fu uimit de nepăsarea de care dădea dovadă un prinț tânăr față de operele de artă, după cum fu foarte neliniștit de grija pe care acesta o purta veniturilor. Vrând însă să-l mulțumească, începu chiar din clipa aceea să-l plimbe prin atelierele regale.

Astfel, într-una din zile, vizitară morile unde, în câteva sute de râșnițe de piatră, sclavii măcinau grâne. Au mers apoi la brutării, unde se coceau pâinile și pesmeții pentru armată, precum și în locurile unde se preparau conservele de carne și pește. Vizitară tăbăcăriile cele mari și atelierele unde se lucra încălțămintea, apoi cuptoarele unde se topea bronzul pentru vase și arme, apoi cărămidăriile, precum și atelierele țesătorilor și croitorilor.

Se aflau toate în partea răsăriteană a orașului. La început, Ramses urmărise totul cu interes, dar foarte curând se sătură de priveliștea lucrătorilor înfricoșați, slăbănogi, cu fețe bolnăvicioase și cu spinările pline de urmele nuielelor cu care fuseseră bătuți. Din clipa aceea întârzie numai câteva clipe înăuntru, preferând să viziteze împrejurimile orașului Anu.

Departe, spre răsărit, se zărea pustiul, unde avuseseră loc anul trecut manevrele dintre corpul lui de armată și acela al lui Nitager. Vedea ca în palmă șoseaua pe care mărșăluiseră oștile lui, locul unde – din pricina cărăbușilor – mașinile de război fuseseră silite să cotească spre deșert și poate chiar copacul de care se spânzurase țăranul acela care săpase canalul… De pe colina aceea, însoțit de Tutmozis, admirase înfloritorul ținut Gosen și rostise cuvinte amenințătoare împotriva castei preoților. Iar acolo, între coline, o întâlnise pe Sara și simțise cum inima i se aprinde pentru ea. Și-acum, câte nu se schimbaseră! încetase să-i urască pe preoți, din clipa în care, prin stăruința lui Herhor, căpătase comanda steagului de oaste Memfi și demnitatea de locțiitor al faraonului. Iar Sara nu-l mai atrăgea ca ibovnică; în schimb tot mai mult se gândea la copilul a cărui mamă ea urma să fie. „Ce-o fi făcând acum? se întreba prințul. N-am avut de mult știri de la ea…”

Și, pe când se tot uita așa spre colinele răsăritene și-și reamintea trecutul de puțină vreme scurs, nomarhul Ranuzer, care stătea alături, în fruntea suitei sale, era încredințat că prințul băgase de seamă unele fărădelegi în atelierele pe care le văzuse și că acum cugetă cum să-l pedepsească. „Sunt tare curios să aflu ce anume a văzut, își zicea în gând, cinstitul nomarh. Oare faptul că jumătate din cărămizi au fost vândute negustorilor fenicieni? Sau lipsa din magazii a zece mii de sandale? Ori poate că vreun păcătos de coate-goale i-o fi șoptit ceva despre topitorii?” Și inima lui Ranuzer fu cuprinsă de o mare neliniște.

Deodată, prințul se întoarse spre suită și-l chemă pe Tutmozis, care era dator să se afle întotdeauna în apropierea sa.

Tutmozis se apropie în grabă, iar moștenitorul îl luă de o parte și se îndepărtă cu el.

— Ascultă, zise prințul arătând cu brațul spre deșert. Vezi colinele de colo?

— Am fost acolo acum un an, oftă curteanul.

— Mi-am adus aminte de Sara…

— Îndată voi arde tămâie la picioarele zeilor! strigă Tutmozis, căci am crezut că din clipa în care ai ajuns locțiitor al faraonului ai uitat de servitorii tăi credincioși…

Prințul se uită la el și ridică din umeri.

— Alege, spuse el, dintre darurile care mi-au fost aduse, cele mai frumoase vase, mobile, țesături, dar mai ales brățări și lănțișoare, și du-i-le Sarei…

— Să trăiești veșnic, Ramses, șopti Tutmozis, ești un prinț nobil…

— Și spune-i, urmă prințul, că inima mea este întotdeauna plină de dragoste pentru ea. Spune-i că doresc să aibă grijă de sănătatea ei și de pruncul care va veni pe lume. Iar când se va apropia timpul nașterii și când din parte-mi voi fi îndeplinit poruncile tatălui meu, spune-i Sarei să se pregătească să vină la mine, ca să stea în casa mea. Nu pot s-o las pe mama copilului meu să suspine în singurătate. Du-te, fă ce ți-am spus și întoarce-te cu vești bune.

Tutmozis căzu cu fața la pământ, la picioarele nobilului său stăpân, și porni îndată la drum. Suita prințului, neputând ghici cele vorbite, pizmui bunăvoința de care se bucura Tutmozis, iar Ranuzer simți cum îi crește neliniștea în inimă. „O, nefericitul de mine, își zise el îngrijorat, de n-ar trebui cumva să-mi fac singur seama în floarea vârstei și să-mi las familia pe drumuri. De ce, nefericitul de mine, însușindu-mi bunurile faraonului, nu m-am gândit la ceasul judecății?” Fața i se făcu galbenă și picioarele începură să-i tremure.

Dar prințul, cufundat în amintiri, nu-i văzu tulburarea.

Capitolul XXIII

În capitala nomului se porniră apoi ospețele și petrecerile. Cinstitul Ranuzer scoase din pivnițe cele mai bune vinuri, iar din trei nomuri învecinate sosiră cele mai frumoase dansatoare, cei mai vestiți muzicanți, cei mai iscusiți scamatori. Astfel, prințul era ocupat din plin. Dimineața–  instrucție cu oștenii și primirea demnitarilor, apoi ospățul, petrecerile, vânătoarea și din nou ospățul.

Dar, chiar în clipa în care nomarhul provinciei Hak fu sigur că locțiitorul faraonului era sătul să urmărească treburile cârmuirii, prințul îl chemă la sine și-l întrebă:

— Nomul înălțimii-tale se numără, oare, printre cele mai bogate provincii din Egipt?

— Da, așa e… cu toate că am avut câțiva ani grei, răspunse Ranuzer, și din nou simți fiori reci în inimă, iar picioarele începură să-i tremure.

— Tocmai de aceea mă miră faptul, zise prințul, că pe an ce trece scad veniturile faraonului. N-ai putea, oare, să-mi spui cum de se întâmplă așa?

— Măria-ta, răspunse nomarhul, înclinându-și capul până la pământ, văd că dușmanii mei au sădit în inima ta neîncredere; așa că orice aș spune eu, n-am să te pot convinge. Îngăduie-mi, deci, să nu mai spun nimic. Mai bine să vină scribii cu papirusurile pe care vei putea să le atingi singur cu mâna și să le cercetezi…

Prințul se miră puțin de izbucnirea asta neașteptată, dar primi propunerea, fiind chiar mulțumit de ea. Căci, socotea el, însemnările scribilor îi vor lămuri tainele cârmuirii.

A doua zi, sosi marele scrib al nomului Hak, precum și ajutoarele lui, aducând cu ei vreo cincisprezece suluri de papirusuri, scrise pe amândouă fețele. După ce fură desfășurate, ieși la iveală o fâșie lată ca de trei palme bune și lungă de șaizeci de pași. Prințul vedea pentru prima oară un document atât de uriaș, cuprinzând datele unei singure provincii și încă pe un singur an.

Marele scrib se așeză pe podea cu picioarele îndoite sub el și începu să citească:

— În anul al treizeci și treilea al stăpânirii luminăției-sale Mer-amen-Ramses, revărsarea Nilului a avut loc cu întârziere. Țăranii, socotind că nenorocirea aceasta se datora vrăjilor urzite de străinii din provincia Hak, au început să dărâme casele păgânilor evrei, hitiți și fenicieni, omorând și câțiva oameni. Din porunca nomarhului, vinovații au fost aduși în fața judecății; douăzeci și cinci de țărani, doi zidari și cinci cizmari au fost osândiți la muncă în mine, iar un pescar a fost pedepsit la moarte prin sufocare.

— Ce-i documentul ăsta? îl întrerupse prințul.

— E un raport judecătoresc ce urmează să fie depus la picioarele măritului faraon.

— Dă-l la o parte și citește-mi despre veniturile tezaurului.

Ajutoarele marelui scrib făcură sul documentul respins și scoaseră altul. Vrednicul scrib începu din nou să citească.

— În ziua de cinci ale lunii Tot s-au adus în hambarele regale șase sute măsuri de grâu, pentru care paznicul a semnat de primire. În ziua de șapte ale lunii Tot marele vistiernic a aflat și a cercetat de ce s-au pierdut din recolta anului trecut o sută patruzeci și opt de măsuri de grâu. În cursul cercetării, doi lucrători au furat o măsură de grâu și au ascuns-o printre cărămizi. Faptul constatându-se, vinovații au fost trimiși în fața tribunalului și pedepsiți cu munca în mine, pentru că au ridicat mâna împotriva bunurilor înălțimii-sale.

— Dar cele o sută patruzeci și opt de măsuri? întrebă prințul.

— Le-au mâncat șoarecii, răspunse scribul și citi mai departe. În ziua de opt ale lunii Tot, douăzeci de vaci și optzeci și patru de oi au fost tăiate și date de către paznicul vitelor, în schimbul unei dovezi, oștii care poartă numele Eretelui.

Prințul află în chipul acesta, zi cu zi, ce cantități de orz, grâu, fasole și boabe de lotus au fost băgate în hambare, ce cantități au fost trimise la mori, cât s-a furat și câți muncitori au fost condamnați din această cauză, la munca în mine. Raportul era atât de plictisitor și de împrăștiat, încât la jumătatea lunii Paofi prințul porunci să se întrerupă citirea.

— Spune-mi, mare scrib, întrebă Ramses, ce înțelegi tu din toate astea? Ce știi tu însuți?

— Tot ce-mi poruncești, măria-ta, și începu din nou de la cap, dar de data aceasta pe dinafară: În ziua de cinci ale lunii Tot s-au adus în hambarele regale…

— Ajunge! strigă prințul mânios și le porunci să plece.

Scribii căzură cu fața la pământ, apoi își strânseră repede sulurile de papirus, căzură din nou la pământ și o zbughiră în mare grabă, afară.

Prințul îl chemă atunci pe nomarhul Ranuzer, care veni cu mâinile încrucișate pe piept, dar cu fața liniștită. Aflase de la scribi că prințul nu poate desluși nimic din rapoartele lor și că nici n-a vrut să-i asculte.

— Spune-mi, cinstite nomarh, începu moștenitorul, îți citesc oare și ție rapoartele lor?

— În fiecare zi…

— Și tu pricepi ceva din ele?

— Iartă-mă, măria-ta, dar… aș putea oare să cârmuiesc nomul, dacă nu le-aș pricepe?

Prințul se tulbură și căzu pe gânduri. S-ar putea, într-adevăr, să fie numai el atât de nepriceput? În cazul acesta ce se va alege de domnia lui?

— Stai jos, îi zise el după o clipă lui Ranuzer, arătându-i un scaun. Stai și povestește-mi cum îți conduci nomul.

Demnitarul păli și ochii i se răsuciră cu albul în sus. Ramses văzu lucrul acesta și începu să-l lămurească:

— Să nu-ți închipui că n-am încredere în înțelepciunea ta, dimpotrivă, nu cunosc pe nimeni în stare să conducă mai bine ca tine. Sunt însă tânăr și vreau să știu ce-i arta guvernării. Te rog dar să-mi împărtășești câte ceva din experiența ta. Cârmuiești nomul – știu! Spune-mi însă și cum faci?

Nomarhul răsuflă ușurat și începu:

— Voi spune măriei-tale tot ce fac ca să știi cât de grea îmi este sarcina. De dimineața, după baie, aduc jertfă zeului Atum; apoi îl chem pe vistiernic și-l întreb dacă dările cuvenite faraonului se strâng așa cum trebuie. Când răspunde da, îl laud, iar când răspunde că unii sau alții n-au plătit, dau porunci ca toți cei ce nu se supun să fie întemnițați. Apoi îl chem pe paznicul hambarelor regale ca să-mi spună ce cantități de grâne au intrat. Dacă-i mult, îl laud, dacă-i puțin, poruncesc să fie biciuiți vinovații. Pe urmă vine marele scrib și-mi raportează de care anume din bunurile faraonului au nevoie oștile, dregătorii și muncitorii, iar eu poruncesc să li se dea tot, în schimbul unor înscrisuri. Dacă dă mai puțin, îl laud, iar dacă dă mai mult, încep cercetările. După-amiază vin la mine neguțătorii fenicieni cărora le vând grânele, iar banii îi vărs în tezaurul faraonului. Îmi fac apoi rugăciunile și întăresc cu autoritatea mea pedepsele date de judecători, iar spre seară, straja îmi raportează întâmplările zilei. Alaltăieri, de pildă, oamenii din nomul meu au pătruns pe pământul provinciei Ka și au profanat statuia zeului Sebek{48}. În inima mea m-am bucurat, căci zeul acesta nu este ocrotitorul nostru; totuși, i-am condamnat pe câțiva la moarte prin sugrumare, mai mulți la muncă în mine, iar pe toți ceilalți am poruncit să-i biciuiască. De aceea în nomul meu domnește liniștea și buna rânduială, iar dările curg zilnic.

— Cu toate că veniturile faraonului s-au împuținat și la voi, adăugă prințul.

— Adevărat ai spus, măria-ta, suspină vrednicul Ranuzer. Preoții spun că zeii s-au mâniat pe Egipt pentru pătrunderea străinilor în țară; eu însă bag de seamă că zeii nu disprețuiesc aurul fenician, nici pietrele scumpe.

În clipa aceea, însoțit de un ofițer de serviciu, intră în sală preotul Mentezufis, spre a-l pofti pe locțiitorul faraonului și pe nomarh la un serviciu divin, public. Amândoi demnitarii primiră invitația, iar nomarhul Ranuzer se dovedi cu acest prilej atât de evlavios, încât prințul fu de-a dreptul uimit.

Când Ranuzer, tot prosternându-se, părăsi sala, prințul i se adresă preotului:

— Întrucât, nobile preot, ești pentru mine locțiitorul preacinstitului Herhor, te rog să-mi lămurești un lucru care-mi umple inima de îngrijorare.

— Voi putea oare? răspunse preotul.

— Vei răspunde, căci înțelepciunea, al cărei slujitor ești, sălășluiește din plin în tine. Ascultă numai cu băgare de seamă ce-ți voi spune. Știi de ce m-a trimis aici faraonul…

— Ca să cunoști, măria-ta, bogăția țării și chipul cum este cârmuită, răspunse Mentezufis.

— Asta și fac. Pun întrebări nomarhilor, cutreier țara, privesc oamenii, ascult rapoartele scribilor, dar… nu pricep nimic și lucrul acesta îmi sporește uimirea și-mi otrăvește viața. Căci atunci când am de-a face cu treburile ostășești, știu totul: câți ostași am, câți cai și câte care: cine dintre căpetenii e bețiv și-și nesocotește slujba și care își îndeplinește cum se cuvine munca. Știu, de asemenea, să poruncesc oștirii. Dacă un steag dușman de oaste se află pe șes, am nevoie ca să-l dobor de două steaguri. Dacă dușmanul se află într-un loc apărat, n-aș porni împotriva lui fără trei steaguri. Iar dacă dușmanul nu e bine instruit și pornește la luptă ca o gloată neorânduită, am nevoie, ca să-l dobor, de cinci sute de oșteni la fiecare mie de a lui. Dacă dușmanul are o mie de oameni cu securi, iar eu am tot o mie, mă năpustesc împotriva lui și-l zdrobesc, dacă mai am în ajutor și o sută de soldați cu praștii. În armată, continuă Ramses, totul poate fi văzut, așa cum îți vezi degetele propriei tale mâini; la fiecare întrebare ai un răspuns gata făcut, pe care mintea mea îl înțelege. În schimb, în cârmuirea nomurilor, eu nu numai că nu văd nimic, dar am în cap o atât de mare zăpăceală, încât uneori uit pentru ce am venit aici. Răspunde-mi, așadar, deschis, ca preot și ofițer, ce înseamnă toate acestea? Oare mă înșală nomarhii, sau sunt eu un nepriceput?

Sfântul proroc căzu o clipă pe gânduri.

— Nu pot ști dacă ar avea ei îndrăzneala să te înșele, deoarece nu le-am cercetat îndeaproape faptele. Dar cred că ei nu ți-au putut limpezi nimic, fiindcă nici ei nu pricep nimic. Nomarhii și scribii lor, continuă preotul, seamănă cu cetașii din oștire: fiecare își cunoaște ceata și raportează despre ea căpeteniilor mai mari. Și fiecare poruncește micului său pâlc. Dar planul general pe care îl întocmesc căpeteniile oastei, cetașii nu-l cunosc. Nomarhii, ca și scribii, însemnează tot ceea ce se petrece în provinciile lor și rapoartele lor merg la picioarele faraonului. Și de-abia adunarea supremă a sfetnicilor scoate din ele mierea înțelepciunii.

— Eu, tocmai mierea asta o vreau! strigă prințul. De ce nu mi-o dă nimeni?

Mentezufis dădu din cap:

— Rațiunea de stat, zise el, face parte din tainele preoților, așa că o poate dobândi numai omul consacrat zeilor. Pe când, măria-ta, cu toate că ai fost crescut de preoți, ocolești cât poți de mult templele…

— Cum adică, dacă nu voi deveni preot, n-o să mă lămuriți?

— Sunt lucruri pe care le poți cunoaște și acum, ca erpatru; sunt altele pe care le vei cunoaște ca faraon. Dar mai sunt și altele ce nu pot fi cunoscute decât de un mare preot.

— Fiecare faraon este mare preot, îl întrerupse prințul.

— Nu fiecare. Și apoi, chiar între marii preoți sunt deosebiri.

— Așadar, strigă moștenitorul tronului mânios, îmi ascundeți taina cârmuirii statului! Iar eu nu voi putea îndeplini poruncile tatălui meu…

— Atâta cât îți trebuie, vorbi Mentezufis liniștit, poți cunoaște, că doar ai fost consacrat în prima treaptă a tagmei preoțești. Lucrurile astea sunt însă ascunse în temple, în dosul draperiilor, pe care nimeni nu cutează să le dea la o parte, fără pregătirile de cuviință.

— Le voi da eu la o parte!

— Fie ca zeii să apere Egiptul de o asemenea nefericire, răspunse preotul ridicând brațele în sus. Nu știi oare că trăsnetul ucide pe oricine atinge podoabele templelor, fără să fi făcut serviciul divin cuvenit? Poruncește să fie adus în templu un sclav ori un condamnat, care să încerce a înfăptui sacrilegiul, și va muri pe loc.

— Fiindcă îl ucideți voi!

— Fiecare dintre noi ar muri, ca cel mai de rând nelegiuit, dacă s-ar apropia de altar cu gânduri necurate. În fața zeilor, măria-ta, chiar și un faraon, chiar și un preot, nu are o însemnătate mai mare decât un sclav de rând.

— Așadar, ce am de făcut? întrebă Ramses.

— Să cauți răspuns la frământarea ta în templu, purificându-te mai întâi prin rugăciune și post, zise preotul. De când se află Egiptul, niciunul dintre domnitorii lui n-a dobândit, în alt chip, înțelepciunea cârmuirii statului.

— Mă voi gândi la lucrul acesta zise prințul. Deși, din cele ce-mi spui, văd bine că atât prea-cinstitul Mefres, cât și sfinția-ta, vreți să mă atrageți cu tot dinadinsul spre serviciile divine din temple, ca și pe tatăl meu.

— Câtuși de puțin! Dacă măria-ta, ca faraon, te vei mărgini la comanda oștilor, vei fi nevoit abia de câteva ori pe an să iei parte la serviciile divine, fiindcă în celelalte prilejuri vei fi înlocuit de marii preoți. Dar dacă vrei să cunoști tainele templelor, trebuie să-i cinstești pe zei, căci ei sunt izvorul înțelepciunii.

Capitolul XXIV

Ramses știa acum că are de ales între două drumuri: sau să nu îndeplinească porunca faraonului, sau să se supună voinței preoților, ceea ce îl făcea mânios și pornit împotriva lor. Și nu se prea grăbi să afle tainele ascunse în temple. Avea destulă vreme pentru post și rugăciuni. Deocamdată lua parte cu o și mai mare tragere de inimă la ospețele date în cinstea lui.

Tutmozis, maestru al tuturor petrecerilor, tocmai se întorsese și-i adusese vești bune de la Sara. Era sănătoasă și arăta bine, dar asta avea acum o mai mică însemnătate pentru Ramses. Preoții întocmiseră viitorului lui copil un horoscop atât de bun, încât prințul era încântat. Susțineau cu toată tăria că noul născut va fi foarte dăruit de zei și că, dacă tatăl său îl va iubi, va avea parte de mari onoruri în viață. Prințul râse de cea de a doua parte a prevestirii.

— Ciudată le mai e înțelepciunea, îi zise el lui Tutmozis. Preoții știu că va fi băiat, lucru pe care eu nu-l știu, deși sunt tată, dar se îndoiesc că-l voi iubi, deși-i ușor de ghicit că-mi voi iubi copilul, chiar dacă va fi fată. Cât despre onoruri, pot fi liniștiți. Mă voi îngriji eu de asta!

În luna Pahono, adică la sfârșitul lui ianuarie și începutul lui februarie, moștenitorul sosi în nomesul Ka, unde fu primit de nomarhul Sofra. De la Anu la Atribis{49} era cale de șapte ceasuri, mergând pe jos: prințului îi trebuiră însă trei zile pentru călătoria aceasta. La gândul rugăciunilor și postului ce-l așteptau, în vederea inițierii sale în tainele templelor, Ramses simțea o tot mai mare poftă de petreceri; suita îi înțelesese gândul, așa că ospețele se țineau lanț.

Pe drumurile pe care trecea, spre Atribis, mulțimea se grăbea din nou să-l întâmpine cu flori și cântece. Mai ales în apropierea orașului însuflețirea ei întrecu orice margini. Se întâmplă chiar ca un muncitor uriaș să se arunce în fața carului prințului, iar când Ramses opri caii, din mulțime ieșiră vreo douăzeci de femei tinere, care-i împodobiră carul cu flori. „Mă iubesc totuși!…” gândi prințul.

În provincia Ka nu-l mai întrebă pe nomarh despre veniturile faraonului, nu intră în ateliere, nici nu ceru să i se citească rapoartele. Știa bine că nu va pricepe nimic și amâna toate aceste îndatoriri pentru vremea când se va fi inițiat. O singură dată doar, văzând templul zeului Sebek ridicat pe o colină mai înaltă, își arătă dorința să se urce în turnul lui și să vadă împrejurimile.

Cinstitul Sofra îi făcu numaidecât pe plac; și moștenitorul petrecu câteva ore nespus de plăcute.

Provincia Ka era un șes roditor. Mai mult de zece canale și brațe ale Nilului o străbăteau în lung și în lat, ca o rețea împletită din fire argintii și azurii. Grâul însămânțat în noiembrie și pepenii galbeni erau copți. Pe ogoare furnicau oameni goi care culegeau castraveți ori semănau bumbac. Pământul era acoperit cu clădiri, care în mai bine de zece locuri se îngrămădeau atât de mult, încât formau orășele. Cea mai mare parte a caselor, mai ales acelea ce se aflau în mijlocul ogoarelor, erau simple colibe de lut, învelite cu paie și cu frunze de palmieri. În schimb, în orașe, casele de zid și cu acoperișuri netede, păreau niște cuburi albe, găurite doar în locurile unde erau ușile și ferestrele. Foarte adesea pe un astfel de cub era așezat un altul ceva mai mic, iar pe acesta un al treilea și mai mic, fiecare etaj fiind vopsit în altă culoare. Sub soarele de foc al Egiptului, casele acestea păreau niște uriașe perle, rubine, ori safire risipite în mijlocul vegetației câmpiilor și înconjurate de palmieri și salcâmi.

Din locul acela Ramses văzu o priveliște care îl puse pe gânduri. Casele cele mai frumoase erau în apropierea templelor, iar cei mai mulți oameni foiau tot pe ogoarele lor. „Preoții sunt cei mai bogați!” își zise el și încă o dată își îndreptă privirile spre templele și capelele care, numărate din turn, erau vreo cincisprezece. Cum însă se împăcase cu Herhor și avea nevoie de serviciile preoților, nu mai voi să se gândească la astfel de lucruri.

În cursul zilelor următoare vrednicul Sofra puse la cale în cinstea prințului câteva vânători, dincolo de Atribis, spre răsărit. Trăgeau cu arcurile în păsările ce se roteau deasupra canalelor, ori, întinzându-le capcane uriașe de rețele, le prindeau dintr-o dată, cu zecile. Dacă zburau prea sus, slobozeau împotrivă-le șoimi. Iar când alaiul prințului păși în pustiul răsăritean, se porni vânătoarea cea mare cu câini și pantere, împotriva fiarelor sălbatice, din care, în răstimp de câteva zile, fură ucise sau prinse câteva sute.

Când Sofra băgă de seamă că prințul se săturase de petrecerile sub cerul liber, ca și de nopțile în corturi, întrerupse vânătoarea și, pe cele mai scurte căi, își conduse oaspeții înapoi, la Atribis.

Ajunși aici la orele patru după-amiază, nomarhul îi pofti pe toți în palatul lui, la un ospăț.

Îl conduse el însuși pe Ramses la baie, rămase cu el tot timpul îmbăierii și scoase din propria lui lădiță uleiuri parfumate pentru ungerea prințului. Îl supraveghe apoi pe frizerul care potrivea părul prințului și, în sfârșit, îngenunchind pe podea, îl imploră să binevoiască a primi, din parte-i, veșminte noi. Printre acestea se afla o cămașă nou-țesută, acoperită cu broderii, un șorț cusut cu perle și o mantie împletită din fir de aur, foarte tare dar atât de gingașă, încât o puteai face ghem în pumni.

Primindu-le cu bunăvoință, moștenitorul tronului îi mărturisi că nu i se mai dăduse niciodată un dar atât de frumos.

Soarele apusese; nomarhul îl conduse pe prinț în sala de petreceri.

Era o încăpere mare, înconjurată de colonade și pardosită cu mozaic. Avea pereții toți acoperiți cu picturi ce înfățișau tablouri din viața strămoșilor lui Sofra: războaie, călătorii pe mare și scene de vânătoare. Deasupra clădirii, în locul acoperișului, se înălța un fluture uriaș cu aripi multicolore, care, puse în mișcare de niște sclavi ascunși, slujeau la reîmprospătarea aerului. În sfeșnicele de bronz, prinse de coloane, ardeau torțe luminoase ce răspândeau un fum parfumat.

Sala era împărțită în două: o parte liberă iar cealaltă plină de mese și scaune, pentru oaspeți. În fund, se ridica un podium, pe care, sub un cort bogat, cu pereți mobili, se aflau masa și patul lui Ramses.

Lângă fiecare masă erau vase imense cu palmieri, salcâmi și smochini. Rășinoasele ce înconjurau masa erpatrului împrăștiau în sală miresme balsamice.

Oaspeții îl salutară pe prinț cu strigăte voioase, iar când Ramses luă loc sub baldachin, de unde se putea vedea întreaga sală, se așezară la mese și cei din suita lui.

Răsunară sunetele harpelor și în sală intrară femei în veșminte bogate de mătase, cu pieptul descoperit, strălucitor de giuvaericale. Patru dintre cele mai frumoase îl înconjurară pe Ramses, iar celelalte luară loc la mesele demnitarilor din suita lui.

În aer pluteau miresme de roze, lăcrimioare și toporași, iar prințul simțea cât de tare îi bat tâmplele.

Sclavi și sclave, în cămăși albe, trandafirii și albastre, începură să aducă fripturi de pasăre și vânat, pește, vin, fructe, precum și cununi de flori, cu care oaspeții își împodobeau frunțile. Fluturele uriaș bătea tot mai des din aripi, iar în partea goală a sălii începu serbarea. Rând pe rând se înfățișară dansatoare, gimnaști, măscărici, scamatori și spadasini, iar când vreunul dintre ei se dovedea nespus de dibaci, oaspeții îi aruncau flori din cununile lor, ori inele de aur.

Ospățul ținu câteva ore, întrerupt din când în când de strigăte în cinstea prințului, nomarhului și familiei lui.

Ramses, care stătea pe jumătate culcat în patul lui acoperit de o piele de leu cu gheare de aur, era slujit de patru femei. Una mișca evantaiul, alta îi schimba cununile de pe frunte, iar celelalte două îl îmbiau cu mâncăruri. La sfârșitul ospățului, aceea dintre ele cu care prințul stătuse mai bucuros de vorbă, îi aduse un pocal de vin. Ramses bău jumătate și-i dete ei restul, iar după ce-l bău, o sărută pe gură.

Atunci sclavii începură să stingă repede torțele, fluturele încetă să mai bată din aripi, iar în sală se făcu noapte și tăcere, întreruptă doar de chicotul nervos al femeilor.

Deodată răsunară pașii grăbiți ai câtorva oameni și se auzi un țipăt înfiorător.

— Lăsați-mă! striga o voce de bărbat, răgușită. Unde este erpatrul? Unde este locțiitorul faraonului?

În sală, toți începură să se agite. Femeile plângeau înspăimântate, bărbații strigau:

— Ce-i asta? Vor să-l omoare pe moștenitor! Săriți, garda.

Se auziră sunete de vase sparte și scârțâitul scaunelor.

— Unde-i moștenitorul? urla străinul.

— Garda! Apărați-l pe moștenitor! răspundeau cei din sală.

— Aprindeți luminile! răsună glasul tineresc al moștenitorului. Cine mă caută? Sunt aici.

Se aduseră torțe. În sală se puteau vedea mesele răsturnate și rupte, iar oaspeții ascunși printre ele. Pe podium, prințul încerca să scape de femeile care, urlând, îi încolăciseră mâinile și picioarele. Alături de el, Tutmozis, cu peruca răvășită, ținea în mână un ulcior de bronz și era gata să-l pocnească în creștet pe oricine ar fi încercat să se apropie. În ușile sălii apărură câțiva soldați cu paloșele scoase din teacă.

— Ce este? Cine a pătruns aici? strigă nomarhul înspăimântat.

În sfârșit, făptașul fu zărit. Un uriaș, gol, plin de noroi, cu dungi sângerii pe spinare, căzuse în genunchi pe treptele podiumului și întindea brațele către erpatru.

— Iată-l pe ucigaș! urlă nomarhul. Luați-l de aici!

Tutmozis ridică ulciorul, iar dinspre ușă se repeziră soldații. Omul rănit căzu cu fața pe trepte, strigând:

— Milostivește-te, soare al Egiptului!

În clipa în care soldații se pregăteau să-l ridice, Ramses se smulse din mâinile femeilor și se apropie de nenorocit.

— Nu vă atingeți de el! strigă prințul, adresându-li-se soldaților. Ce vrei, omule?

— Vreau să-ți vorbesc despre strâmbătățile pe care le suferim, stăpâne…

În clipa aceea Sofra se apropie de Ramses și-i șopti:

— E un hicsos, măria-ta! Uită-te la barba lui mițoasă și la părul lui. Iar obrăznicia cu care s-a strecurat aici dovedește că ucigașul acesta nu e un egiptean neaoș.

— Cine ești? întrebă prințul.

— Sunt Bakura, muncesc printre săpătorii din Sohem. Acum nu avem de lucru, așa că nomarhul Otoes ne-a poruncit…

— E bețiv și nebun! șoptea Sofra, indignat. Uite cu ce obrăznicie îndrăznește să-ți vorbească, măria-ta…

Prințul îl privi în așa fel pe nomarh, încât demnitarul, încovoiat pe jumătate, se retrase.

— Ce v-a poruncit prea-cinstitul Otoes? îl întrebă Ramses pe Bakura.

— Ne-a poruncit, stăpâne, să umblăm pe malul Nilului, să înotăm în apă, să ne oprim lângă drumuri și să facem zarvă mare în cinstea ta. Și ne-a făgăduit că pentru toate acestea ne va da ce ni se cuvine. Căci noi, stăpâne, de două luni încoace n-am primit nimic. Nici turte de orz, nici pește, nici untdelemn pentru ungerea trupului.

— Ce ai de zis despre toate acestea, nomarhe? îl întrebă prințul pe Sofra.

— Ăsta-i un bețiv primejdios… un mincinos fără pereche… răspunse Sofra.

— Și ce fel de zarvă ați făcut în cinstea mea?

— Cum ni s-a poruncit, zise uriașul. Soția și fiica mea strigau împreună cu toți ceilalți: „Să ne trăiască veșnic!”, iar eu am sărit în apă și am aruncat cununi de flori în corabia măriei-tale, lucru pentru care trebuia să-mi dea un uten. Iar când măria-ta ai binevoit să pătrunzi în Atribis, mi s-a poruncit să mă arunc în fața cailor și să opresc carul măriei-tale…

Prințul începu să râdă.

— Strașnic! zise el, nici nu mi-aș fi închipuit vreodată că ospățul nostru va avea un sfârșit atât de vesel! Și cât ți-au plătit pentru că te-ai aruncat în fața carului?

— Mi-au făgăduit trei uteni, dar nu mi-au plătit nimic, nici mie, nici femeii și nici fiicei. Așa cum n-au dat nimic de mâncare săpătorilor, timp de două luni.

— Și din ce trăiți?

— Din cerșit, ori din ce ne dau țăranii pentru munca ce le-o facem. Așa că din pricina sărăciei ne-am răsculat de trei ori și am vrut să ne întoarcem la casele noastre. Dar ofițerii și scribii ori ne făgăduiau să ne dea cele cuvenite, ori porunceau să fim biciuiți…

— Pentru zarva aceea făcută în cinstea mea? adăugă prințul, râzând.

— Bine spui, măria-ta… Uite, ieri a fost cea mai mare răscoală, fapt pentru care nomarhul Sofra a poruncit să fim bătuți. Tot al zecelea a fost biciuit, iar eu am căpătat cele mai multe lovituri, fiindcă-s mare și am de hrănit trei guri, a mea, a femeii și a fiicei. Așa bătut cum eram, m-am smuls din mâinile lor, ca să mă azvârl la picioarele tale, stăpâne, și să-ți vorbesc despre jalnica noastră stare. Tu să ne bați, dacă suntem vinovați; dar grămăticii să ne dea ce ni se cuvine, căci altfel vom pieri de foame noi, nevestele noastre, copiii noștri.

— Om blestemat ce ești! strigă Sofra. Binevoiește și te uită, măria-ta, câtă pagubă mi-a pricinuit. Nici zece talanți nu ajung pentru mesele, talgerele și amforele stricate…

Printre oaspeții care-și veniseră în fire, străbătu un vuiet de șoapte.

— Ăsta-i un tâlhar! Uitați-vă, e un adevărat hicsos! În el clocotește încă blestematul sânge al strămoșilor lui, care au cotropit și au nimicit Egiptul. Mese atât de scumpe… și vase atât de frumoase, făcute praf!

— O răscoală a lucrătorilor care nu și-au primit drepturile aduce mai multă pagubă țării decât prețuiesc toate aceste nimicuri, zise Ramses pe un ton aspru.

— Cuvinte sfinte! Trebuie să fie săpate pe monumente, se auziră îndată glasuri în rândurile oaspeților. Răscoala îi îndepărtează pe oameni de la muncă și întristează inima faraonului. Nu se cade ca muncitorii să nu-și primească plata cuvenită vreme de două luni…

Cu un dispreț fățiș, prințul îi privi pe curtenii schimbători ca cerul și i se adresă nomarhului.

— Ți-l dau în grijă, zise el amenințător, pe acest om schingiuit. Sunt sigur că niciun fir de păr nu se va clinti de pe capul lui. Iar mâine vreau să văd ceata din care face parte, ca să mă încredințez dacă omul acesta spune adevărul. După aceste cuvinte prințul ieși, lăsându-l pe nomarh și pe oaspeții săi într-o mare tulburare.

A doua zi, îmbrăcându-se cu ajutorul lui Tutmozis, prințul îl întrebă:

— Lucrătorii au sosit?

— Da, stăpâne. Așteaptă din zori poruncile tale.

— Dar omul acela… Bakura… se află printre ei?

Tutmozis se strâmbă și răspunse:

— S-a întâmplat un lucru ciudat. Vrednicul Sofra a poruncit să fie închis într-o pivniță goală din palatul lui. Dar turbatul acesta, puternic cum e, a spart ușa unei alte pivnițe, unde se ține vinul, a răsturnat câteva ulcioare foarte prețioase și s-a îmbătat el însuși în așa hal, încât…

— Încât? întrebă prințul.

— A murit!

Moștenitorul se repezi de pe scaun, strigând:

— Și tu crezi că el singur s-a îmbătat și a murit?

— Trebuie să cred, fiindcă n-am dovezi că a fost ucis, răspunse Tutmozis.

— Eu însă am să le caut! izbucni prințul, alergând prin odaie și suflând ca un leu întărâtat.

Când se mai liniști puțin, Tutmozis îi zise:

— Nu căuta, stăpâne, vină, acolo unde nu poate fi văzută, căci martori nu vei găsi. Chiar dacă cineva l-a ucis pe omul acesta din porunca nomarhului, nu va recunoaște. Mortul însuși nu va spune, desigur, nimic, și de altfel ce însemnătate ar putea avea plângerea lui împotriva nomarhului? în împrejurările acestea nicio judecată nu va consimți să înceapă cercetarea…

— Dar dacă voi porunci eu? întrebă prințul.

— În cazul acesta vor cerceta și vor dovedi nevinovăția lui Sofra. După care, tu, stăpâne, vei ieși rușinat, iar toți nomarhii, rudele și slugile lor vor deveni vrăjmașii tăi. Prințul se opri în mijlocul odăii și căzu pe gânduri. În sfârșit, zise Tutmozis, totul dovedește că nefericitul Bakura era un bețiv, poate un nebun și mai ales un om de obârșie străină. În adevăr, ce egiptean neaoș, chiar dacă n-ar fi primit simbria timp de un an și ar fi căpătat de două ori mai multe vergi, ar fi cutezat să pătrundă în palatul nomarhului și să-ți vorbească făcând atâta zarvă?

Ramses își înclină capul și, văzând niște curteni în camera cealaltă, zise cu vocea scăzută:

— Știi tu, oare, Tutmozis, că de când am pornit în călătoria asta, Egiptul mi se pare că-i altul? Uneori mă întreb: nu sunt cumva într-o țară străină? Apoi, inima îmi este cuprinsă din nou de neliniște, ca și cum aș avea pe ochi o perdea, în dosul căreia se petrec nelegiuiri pe care nu le pot desluși…

— Tocmai de aceea nici nu te uita la ele, fiindcă până la urmă ți se va părea că noi, cu toții, trebuie să fim trimiși în mine, răspunse Tutmozis râzând. Nu uita că nomarhii și dregătorii sunt păstorii turmei tale. Dacă vreunul va mulge o măsură de lapte sau va tăia o oaie pentru el, n-ai să-l ucizi, nici n-ai să-l alungi. Și așa ai prea multe oi, iar pe păstori îi găsești cu mare greutate.

Prințul, îmbrăcat gata, trecu într-o încăpere unde se strânsese suita sa, alcătuită din preoți, ofițeri și dregători. Apoi, împreună cu ei, părăsi palatul și se duse în curtea exterioară.

Era un loc întins, plantat cu salcâmi, sub umbra cărora lucrătorii așteptau sosirea prințului. La sunetul trompetei, mulțimea întreagă se ridică de la pământ și se încolonă în cinci rânduri.

Ramses, înconjurat de suita lui strălucitoare, se opri deodată, voind să privească mai întâi de departe ceata de săpători. Erau toți goi, cu tichii albe pe cap și cu șorțuri albe în jurul șoldurilor. În rândurile lor puteau fi deosebiți egipteni bruni, negri de culoare închisă, asiatici galbeni și locuitori albi din Libia și din insulele Mediteranei. În prima coloană stăteau săpătorii cu târnăcoape, în a doua – cei cu sape, în a treia cei cu lopeți. Rândul al patrulea era alcătuit din hamali, purtând câte un drug și două găleți, iar al cincilea de asemenea din hamali, dar cu lăzi mari, purtate fiecare de câte doi oameni și în care se afla pământul săpat.

În fața rândurilor, tot la zece-cincisprezece pași, stăteau meșterii, cu câte o bâtă zdravănă în mână și cu un compas mare de lemn, ori un echer.

Când prințul se apropie de ei, strigară cu toții în cor:

— Să ne trăiești veșnic! căzură apoi în genunchi și își izbiră frunțile de pământ.

Moștenitorul le porunci să se ridice și din nou se uită la ei, cercetător. Erau oameni sănătoși și puternici. Nu făceau câtuși de puțin impresia că trăiesc de două luni din cerșit.

Nomarhul Sofra, întovărășit de suită, se apropie de prinț. Dar Ramses, prefăcându-se că nu-l vede, i se adresă unuia dintre meșteri:

— Sunteți săpători din Sohem? întrebă el.

Meșterul căzu, cât era de lung, cu fața la pământ, dar nu scoase nicio vorbă.

Prințul dădu din umeri și le strigă muncitorilor:

— Sunteți din Sohem?

— Suntem săpători din Sohem! răspunseră ei în cor.

— V-ați primit plata?

— Am primit, suntem sătui și fericiți, suntem slugile luminăției-sale, faraonul, răspunseră ei în cor, scandând fiecare cuvânt.

— Stânga-mprejur! comandă prințul.

Se întoarseră. Aproape fiecare avea urme adânci și dese pe spinare de la vergelele cu care fuseseră bătuți; urme proaspete însă nu se vedeau. „Mă înșală!” își zise în gând moștenitorul. Porunci muncitorilor să meargă la tabără și, fără să-l salute sau să-și ia rămas bun de la nomarh, se întoarse la palat.

— Ai fi oare și tu în stare să-mi spui, îi zise el în drum lui Tutmozis, că oamenii aceștia sunt muncitori din Sohem?

— Doar ei înșiși au spus-o, răspunse curteanul.

Prințul strigă să i se dea calul și porni spre trupele cantonate afară din oraș.

Ziua întreagă făcu instrucție cu oștile lui. Pe la amiază apărură pe câmp, sub conducerea nomarhului, câteva zeci de hamali cu corturi, mese, mâncare și vin. Dar prințul îi trimise la Atribis, iar când sosi timpul mesei pentru soldați, porunci să i se aducă și lui hrană și mâncă turtă de ovăz și carne uscată.

Oștile erau alcătuite din pâlcuri de mercenari libieni. Seara când prințul le porunci să depună armele și-și luă rămas bun de la ei, soldații și ofițerii păreau ieșiți din minți. Îi strigau: „Să ne trăiești veșnic!” și-i sărutau mâinile și picioarele; din sulițe și mantii făcură o lectică și, cântând, îl conduseră până în oraș, ciorovăindu-se pe drum între ei pentru cinstea de a-l purta pe umeri.

Nomarhul și dregătorii provinciei văzând elanul libienilor barbari și bunăvoința de care se bucurau în ochii moștenitorului, fură cuprinși de îngrijorare.

— Iată un adevărat stăpân! îi șopti lui Sofra marele scrib. Dacă ar vrea, oamenii ăștia ne-ar ciopârți cu paloșele pe noi și pe copiii noștri.

Mâhnit, nomarhul suspină, implorând în gând milostiva ocrotire a zeilor.

Târziu, noaptea, Ramses ajunse la palat unde sluga îi spuse că i s-a schimbat iatacul.

— De ce?

— Pentru că în celălalt a fost văzut un șarpe veninos, care s-a ascuns în așa fel, încât n-a putut fi găsit.

Noul dormitor se afla în aripa vecină cu casa nomarhului. Era o cameră pătrată, înconjurată de coloane. Pereții de alabastru erau acoperiți cu un basorelief pictat, înfățișând în partea de jos plante în glastre, iar mai sus ghirlande cu frunze de măslini și de lauri. Aproape în mijlocul odăii se afla un pat mare, încrustat cu lemn de abanos, cu fildeș și aur. Camera era luminată de două torțe înmiresmate, iar sub colonadă se aflau măsuțe cu vin, mâncare și cununi de roze.

În tavan se vedea o mare deschizătură pătrată, acoperită cu pânză.

Prințul se îmbăie și se întinse pe culcușul moale; slugile se retraseră în odăile alăturate. Torțele începură să ardă tot mai slab, iar în iatac începu să adie un vânt răcoros, îmbibat de miresme de flori. În același timp, din partea de sus, răsună muzica domoală a harpelor.

Ramses ridică ochii. Acoperișul de pânză al odăii se dădu la o parte și, prin deschizătura tavanului, se putu vedea constelația Leului, în care lucea puternic steaua Regulus. Muzica harpelor se auzi mai tare. „Oare se pregătesc zeii să mă viziteze?” își zise Ramses în gând, surâzând.

În deschizătura tavanului străluci o fâșie lată și puternică de lumină. Peste o clipă apăru și o lectică, având forma unei bărci de aur și în care se afla un chioșc de flori; stâlpii îi erau înfășurați în ghirlande de roze, iar acoperișul în violete și flori de lotus. Pe frânghii, înfășurate în frunziș verde, barca de aur alunecă fără zgomot în iatacul prințului. Se opri pe podea și, de sub flori, ieși o femeie goală, de o frumusețe neobișnuită. Trupul ei avea nuanța marmurei albe; din valul de chihlimbar al părului se răspândeau miresme îmbătătoare. Femeia, coborând din lectica ei aeriană, îngenunche în fața prințului.

— Ești fiica lui Sofra? o întrebă moștenitorul.

— Da, stăpâne…

— Și totuși ai venit la mine?

— Să te implor să-l ierți pe tatăl meu. E nefericit! De la amiază varsă lacrimi și se târâie în cenușă…

— Dar dacă nu-l voi ierta, vei pleca?

— Nu, șopti ea încet.

Ramses o trase spre sine și o sărută pătimaș. Ochii i se înflăcărară.

— De aceea îl voi ierta, zise el.

— O, cât ești de bun! strigă ea pitulându-se la pieptul prințului. Apoi adăugă, alintându-se: Și vei porunci să fie despăgubit de stricăciunile pricinuite de nebunul acela de lucrător?

— Voi porunci…

— Și pe mine mă vei lua în casa ta…

Ramses se uită la ea.

— Te voi lua, căci ești frumoasă.

— Adevărat? zise ea încolăcindu-i gâtul cu brațele. Uită-te mai bine la mine. Printre frumusețile Egiptului sunt de abia pe locul al patrulea.

— Ce vrei să spui?

— În Memfis, sau lângă Memfis, locuiește femeia care ocupă locul cel dintâi… Din fericire nu-i decât o evreică! în Sohem este a doua…

— Nu știu nimic despre ea, adăugă prințul.

— O, porumbelul meu! Desigur că nici despre a treia, cea din Anu, nu știi nimic…

— Oare și ea face parte din casa mea?

— Nerecunoscătorule! strigă ea, lovindu-l cu o floare de lotus. Ești în stare să spui și despre mine același lucru, peste o lună. Dar eu nu mă dau bătută ușor…

— Ca și tatăl tău.

— Încă nu i-ai uitat fapta? Bagă de seamă, plec…

— Rămâi… Rămâi!

A doua zi, locțiitorul faraonului binevoi să primească omagiile nomarhului Sofra și să vină la ospățul dat de acesta. Lăudă de față cu toată lumea chipul în care cârmuia provincia și spre a-l despăgubi de stricăciunile făcute de lucrătorul beat, îi dărui jumătate din vasele și mesele primite în orașul Anu. A doua jumătate a acestor daruri fu luată de fiica nomarhului, frumoasa Abeb, în calitatea ei de femeie a curții prințului. Pe deasupra, mai ceru să i se plătească din caseta lui Ramses cinci talanți pentru rochii, cai și sclave.

Seara, prințul îi zise lui Tutmozis, căscând:

— Tatăl meu mi-a spus un mare adevăr: femeile costă mulți bani!

— Mai rău e când nu le ai, răspunse Tutmozis.

— Eu am patru și nici nu prea știu bine cum s-a întâmplat. Aș putea să-ți dau ție vreo două.

— Și pe Sara?

— Nu, pe ea nu, mai ales dacă va avea un fiu.

— Dacă le vei da zestre bună acestor turturele, se vor găsi și soți pentru ele.

Prințul căscă din nou.

— Nu-mi place să aud despre zestre, zise el. Aaa!… Ce fericire, că mă voi smulge din mijlocul vostru și voi sta printre preoți…

— Ești într-adevăr hotărât să faci așa?

— Trebuie. În sfârșit, poate că voi afla de la ei de ce sărăcesc faraonii. Aaa! Și-apoi… mă voi odihni.

Capitolul XXV

În aceeași zi, la Memfis, fenicianul Dagon, vrednicul creditor al moștenitorului, stătea culcat pe canapea, în veranda palatului său, înconjurat de tufe de rășinoase înmiresmate, cultivate în glastre mari. Doi sclavi negri îl răcoreau pe bogătaș, mișcând evantaiele, iar el, jucându-se cu o maimuță tânără, asculta socotelile pe care i le citea scribul.

În clipa aceea un sclav, înarmat cu paloș, coif, suliță și scut (cămătarului îi plăcea portul militar), îl anunță pe destoinicul Rabsun, neguțător fenician din Memfis.

Oaspetele intră ploconindu-se până la pământ și clipi în așa fel din ochi, încât Dagon porunci scribului și sclavilor să părăsească veranda. Apoi, ca un om prevăzător ce era, se uită prin toate colțurile și-i zise oaspetelui:

— Putem sta de vorbă.

Rabsun începu fără introducere:

— Ai aflat, oare, că prințul Hiram a sosit din Tir?

Dagon sări de pe canapea, ca ars, strigând:

— Dar-ar lepra în el și în țara lui!

— Tocmai mi-a pomenit despre o neînțelegere între voi, urmă oaspetele liniștit.

— Cum neînțelegere? strigă Dagon. Tâlharul m-a furat, m-a nimicit, m-a ruinat! Când mi-am trimis corăbiile pe urmele altor corăbii tiriene, spre apus, după argint, cârmacii lui au aruncat asupra lor foc, ca să le scufunde… Așa că toate corăbiile mele s-au întors goale, hodorogite și cu urme de arsuri. Înghiți-l-ar focul din cer! încheie Dagon furios.

— Dar dacă Hiram are pentru tine o afacere bună? întrebă oaspetele, zeflemitor.

Furtuna dezlănțuită în pieptul lui Dagon se potoli pe loc.

— Ce fel de afacere ar putea avea pentru mine? întrebă cu un glas cât se poate de liniștit.

— O să-ți spună el singur, dar pentru asta trebuie mai întâi să se întâlnească cu tine.

— N-are decât să vină aici.

— El socoate că trebuie să te duci tu la el. Doar face parte din marele sfat din Tir.

— Mai bine să crape, decât să mă duc eu la el! strigă din nou cămătarul cu mânie.

Oaspetele apropie scaunul de canapea și-l lovi ușor pe bogătaș în coapsă.

— Dagon, zise el, fii om cu mintea întreagă…

— De ce crezi că nu-s cu mintea întreagă și de ce tu, Rabsun, îmi vorbești fără cuviință?

— Dagon, nu fi prost! îl povățui oaspetele. Dacă tu nu te duci la el și nici el nu vine la tine atunci cum o să faceți afacerea?

— Tu ești un prost, Rabsun! izbucni din nou creditorul. Pentru că dacă m-aș duce eu la Hiram, să mi se usuce mâna dacă n-aș pierde jumătate din câștig de pe urma bunăvoinței mele.

Oaspetele căzu pe gânduri și răspunse:

— Acum ai rostit un cuvânt înțelept. Dar uite ce-ți voi spune eu: vino tu la mine, iar Hiram să vină și el la mine și voi amândoi să stați de vorbă și să puneți afacerea la cale.

Dagon își plecă fruntea și, clipind ștrengărește din ochi, întrebă:

— Hai, Rabsun, spune-mi drept, cât ți-a dat?

— Pentru ce?

— Ca să vin la tine și să pun la cale o afacere cu el.

— Afacerea asta e spre binele Feniciei întregi, așa că nu urmăresc niciun câștig pentru mine, răspunse Rabsun.

— Așa să-ți înapoieze datornicii banii, dacă-i adevărat ce spui!

— Așa să nu-mi plătească datornicii, dacă am vreun câștig de aici! Tot ce vreau e ca Fenicia să n-aibă vreo pagubă, strigă Rabsun cât îl ținu gura, înfuriat.

Și se despărțiră.

Spre seară, prea-cinstitul Dagon se urcă în lectica lui purtată de șase sclavi. În față mergeau doi alergători cu bastoane și doi purtători de torțe, iar în spate veneau patru servitori înarmați până-n dinți. Nu pentru siguranță, ci pentru faptul că lui Dagon îi plăcea de câtva timp să fie înconjurat de oameni înarmați, ca un mare demnitar.

Coborî din lectică cu multe ifose și, sprijinit de subsuori de doi oameni (cel de al treilea ținea umbrela deasupra lui), intră în casa lui Rabsun.

— Unde-i… Hiram! îl întrebă el trufaș, pe amfitrion.

— Nu-i aici.

— Cum adică? Să-l aștept eu pe el?

— Nu-i în odaia asta, ci în a treia, la soția mea, răspunse gazda. În clipa de față îi face o vizită soției mele.

— Eu n-am să mă duc acolo! zise cămătarul, așezându-se pe canapea.

— Te vei duce în odaia a doua, iar el în aceeași clipă o să intre acolo.

După o scurtă împotrivire, Dagon cedă, iar peste câteva clipe, la un semn al gazdei, pătrunse în odaia a doua. În același timp din încăperile din față intră un om scund, cu barbă căruntă, îmbrăcat într-o togă aurie și purtând un cerc de aur pe cap.

— Iată, zise gazda stând în mijlocul odăii, iată-l pe măritul Hiram, membru al marelui sfat tirian. Iată-l și pe vrednicul Dagon, creditor al prințului moștenitor și al locțiitorului faraonului în Egiptul de Jos.

Amândoi oaspeții se închinară unul în fața celuilalt, cu brațele încrucișate pe piept, apoi se așezară la câte o măsuță fiecare, în mijlocul odăii. Hiram își dădu puțin la o parte toga, arătându-și marea medalie de aur de la gât, iar Dagon, drept răspuns, începu să se joace cu lanțul gros de aur, primit de la Ramses.

— Eu, Hiram, vorbi bătrânul, îl salut pe vrednicul Dagon și-i urez să i se mărească averea și să aibă noroc în afaceri.

— Eu, Dagon, îl salut pe vrednicul Hiram și-i urez tot ceea ce-mi urează și el mie…

— Ai și început cearta? îl întrerupse Hiram, supărat.

— Eu, cearta? spune tu Rabsun, mă cert eu?

— Ar fi mai bine ca domniile-voastre să vorbească despre afaceri, răspunse gazda.

După o clipă de gândire, Hiram începu:

— Prietenii din Tir îți trimit multe salutări prin mine.

— Numai atât? întrebă Dagon, pe un ton batjocoritor.

— Ce-ai fi vrut să-ți trimită? răspunse Hiram, ridicând tonul.

— Liniște! Nu vă certați! interveni iar gazda.

Hiram răsuflă de câteva ori adânc și zise:

— Așa-i, ai dreptate, nu trebuie să ne certăm… Pentru Fenicia se arată vremuri grele…

— Marea a înecat oare Tirul, ori Sidonul? întrebă Dagon zâmbind.

Hiram scuipă și întrebă:

— Ce ai pățit azi de ești așa de rău?

— Întotdeauna sunt rău, când nu mi se vorbește după cuviință…

— Dar de ce la rândul tău nu-mi spui „înălțimea-ta”? Că doar eu sunt prinț!

— Poate că ești în Fenicia, răspunse Dagon. Dar în Asiria, la orișice satrap de rând, aștepți la ușă trei zile ca să fii primit, iar când ești primit, cazi cu burta la pământ, ca orice negustor fenician.

— Dar tu însuți ce-ai face dacă te-ai găsi în fața unui om sălbatic, în stare să te tragă în țeapă? strigă Hiram.

— Ce-aș face eu, nu știu, răspunse Dagon. Dar în Egipt eu stau pe aceeași canapea cu moștenitorul tronului, care acum e locțiitor al faraonului.

— Liniștiți-vă, înălțimile-voastre, încercă să-i împace amfitrionul.

— Să ne liniștim, da, dar eu văd că omul ăsta, care e un negustor fenician de rând, nu vrea să se poarte respectuos cu mine… strigă Dagon.

— Eu am o sută de corăbii! urlă Hiram.

— Iar faraonul douăzeci de mii de orașe, orășele și sate…

— Cinstiți oaspeți, băgați de seamă că se duce de râpă nu numai afacerea care vă privește, dar și Fenicia întreagă! zise Rabsun, pe un ton mai ridicat.

Hiram își strânse pumnii, dar tăcu și se opri.

— Trebuie să recunoști, însă, îi zise după o clipă lui Dagon, că din cele douăzeci de mii de sate, prea puține sunt cele stăpânite cu adevărat de faraon.

— Vrei să spui, sări Dagon, că șapte mii de orașe aparțin templelor și alte șapte mii, nobililor? Da, dar faraonului îi mai rămân încă șapte mii!

— Nu prea! Căci dacă de aici vei scădea încă vreo trei mii – cele lăsate zălog preoților – și încă vreo două mii cele arendate fenicienilor noștri…

— Așa e, zise Dagon, dar faraonului tot îi mai rămân vreo două mii de orașe foarte bogate…

— Ce-i cu voi, v-a luat Set mințile? urlă la rândul lui Rabsun. V-ați apucat să numărați orașele faraonului…

— Sst! șopti Dagon, ridicându-se repede de pe jilțul lui.

— … tocmai în clipa când Fenicia e amenințată de o nenorocire! își încheie Rabsun vorba.

— Nu puteți să-mi spuneți și mie o dată ce fel de nenorocire? îl întrerupse Dagon.

— Lasă-l pe Hiram să vorbească și vei afla, răspunse gazda.

— Să vorbească…

— Știi, oare, ce s-a întâmplat în hanul La Corabie, la fratele nostru Asarhadon? începu Hiram.

— N-am frați în rândurile cârciumarilor! îl întrerupse Dagon, batjocoritor.

— Taci! strigă Rabsun mânios, apucând stiletul de prăsele. Ești prost ca un câine care latră în somn…

— De ce-i oare înfuriat… negustorul ăsta de oase? răspunse Dagon, întinzându-și totodată brațul spre pumnalul lui.

— Potoliți-vă, îi liniști bătrânul prinț, care-și duse, de asemenea, mâna uscățivă spre brâu.

Timp de câteva clipe tustrei se înfruntară, cu nările tremurânde și cu ochii scăpărători. În sfârșit, Hiram, care se liniști cel dintâi, începu din nou, ca și cum nu s-ar fi întâmplat nimic:

— Acum câteva luni a poposit la hanul lui Asarhadon un oarecare Phut, din orașul Harran…

— Trebuia să primească cinci talanți de la un preot, îl întrerupse Dagon.

— Și mai departe? întrebă Hiram.

— Nimic. Intră în voile unei preotese și, urmându-i sfatul, se duce la Teba să-și caute datornicul.

— Ai minte de copil și ești limbut ca o femeie, zise Hiram. Harranuezul ăla nu-i de loc harranuez; e din Caldeea, iar numele lui nu-i Phut, ci Beroes.

— Beroes? Beroes? repetă Dagon, reamintindu-și numele. Numele ăsta l-am auzit undeva…

— L-ai auzit! rosti Hiram cu dispreț. Beroes e cel mai înțelept preot din Babilon, e sfetnicul prinților asirieni și al regelui însuși…

— N-are decât, numai sfetnicul faraonului să nu fie; încolo, ce-mi pasă mie? zise cămătarul.

Rabsun se ridică de pe scaun și, punându-i lui Dagon pumnul sub nas, strigă:

— Tu, porc îngrășat cu lăturile faraonului, pentru tine Fenicia-i tot atât cât e pentru mine Egiptul! De-ai putea, ți-ai vinde țara pentru o drahmă… Câine lepros ce ești!

Dagon îngălbeni și răspunse calm:

— Ce îndrugă negustorașul ăsta? La Tir sunt fiii mei care învață navigația; la Sidon stă fiica mea cu bărbatul ei. Jumătate din avutul meu l-am împrumutat marelui sfat, deși nu primesc nici măcar zece la sută pentru ce-am dat. Și negustorașul ăsta zice că nu-mi pasă de Fenicia! Ascultă, Rabsun, adaugă el după o clipă, doresc ca soției tale și copiilor tăi și umbrelor părinților tăi să le porți atâta grijă câtă port eu fiecărei corăbii feniciene, fiecărei pietre din Tir, din Sidon și chiar din Zarpat și Ahsib…

— Dagon spune adevărul, îl întrerupse Hiram.

— Auzi, eu nu port de grijă Feniciei! continuă cămătarul înflăcărându-se. Numai pe câți fenicieni i-am adus aici, ca să facă averi, și cu ce m-am ales de pe urma lor? Auzi, colo, nu-i port eu de grijă! Hiram mi-a prăpădit două corăbii și m-a păgubit de mari câștiguri, cu toate astea, când e vorba de Fenicia, iată-mă, stau în aceeași odaie cu ei…

— Da, așa-i, fiindcă ți-ai închipuit că o să puneți la cale înșelarea unui al treilea, zise Rabsun.

— Așa să crezi tu, prostănacule! răspunse Dagon. Ca și cum aș fi un copil care nu înțelege că atunci când Hiram vine la Memfis, nu vine pentru afaceri. Vai de capul tău, Rabsun! Ar trebui să stai slugă la mine vreo doi ani și să mături grajdul…

— Ajunge! strigă Hiram, izbind cu pumnul în măsuță.

— N-o să terminăm niciodată cu preotul acela caldeean, mormăi Rabsun cu atâta calm, de parcă n-ar fi fost ocărit cu o clipă mai înainte.

Hiram tuși și zise:

— E adevărat că omul ăsta are casă și pământuri în Harran, unde numele lui este Phut. A primit scrisori de la negustorii hitiți pentru cei din Sidon, așa că a fost primit să meargă cu caravana noastră. Vorbește bine limba feniciană, plătește fără tocmeală, nu cere nimic deosebit, așa că oamenii noștri l-au îndrăgit, chiar foarte mult. Dar, continuă Hiram scărpinându-se în barbă, când leul se îmbracă în piele de bou îi rămâne afară, întotdeauna, măcar o bucată din coadă. Și cum Phut ăsta se purta ca un mare înțelept, având despre sine o părere cât se poate de bună, căpetenia caravanei i-a scotocit pe furiș prin lucruri. Dar n-a găsit nimic, în afară de chipul zeiței Astoret. Și tocmai medalionul ăsta îl puse pe gânduri pe conducătorul caravanei. De unde putea avea un hitit o medalie feniciană? Și așa, cum sosiră la Sidon, spuse faptul mai-marilor săi; din clipa aceea oamenii noștri nu-l mai scăpară din ochi pe Phut. Omul se purta însă cu atâta înțelepciune, încât, după ce rămase câteva zile în Sidon, fu îndrăgit de toți. Se ruga și aducea jertfe zeiței Astoret, plătea cu aur, nu împrumuta bani, avea legături numai cu fenicieni. Îi ameți pe toți, că urmărirea lui deveni tot mai slabă și el ajunse liniștit, până în Memfis. Aici, căpeteniile noastre începură de asemenea să-l supravegheze, dar nu descoperiră nimic; bănuiră doar că trebuie să fie un nobil mare, și nu un simplu locuitor din Harran. De abia Asarhadon, din întâmplare, îl urmări și putu chiar să descopere că acest așa-zis Phut a petrecut o noapte întreagă în vechiul templu al lui Set, care se bucură aici de o mare faimă…

— Acolo pătrund numai preoții mari, la adunări însemnate, adăugă Dagon.

— Nici lucrul acesta n-ar fi cine știe ce, continuă Hiram. Dar unul dintre neguțătorii noștri s-a întors acum o lună din Babilon, cu știri ciudate. În schimbul unui dar prețios, un curtean al satrapului din Babilon i-a mărturisit că asupra Feniciei apasă nenorocirea. „Pe voi o să vă cotropească asirienii, i-a spus curteanul, iar pe cei din Iudeea, egiptenii. Tocmai în legătură cu aceasta a plecat marele preot caldeean, Beroes, la preoții din Teba, spre a încheia cu ei o înțelegere”. Trebuie să știți, urmă Hiram, că preoții caldeeni îi socotesc pe preoții egipteni drept frați ai lor. Iar cum Beroes se bucură de mare trecere la curtea regelui Assar, vestea despre înțelegerea asta poate fi deci foarte adevărată.

— De ce țin asirienii să aibă Fenicia? întrebă Dagon, mușcându-și unghiile.

— De ce are hoțul nevoie de hambare străine? răspunse Hiram.

— Ce însemnătate poate avea înțelegerea dintre Beroes și preoții egipteni? întrebă Rabsun, îngândurat.

— Prost mai ești! zise Dagon. Faraonul face tot ce-l sfătuiesc preoții.

— Se va încheia un tratat și cu faraonul, nu vă fie teamă! îl întrerupse Hiram. La Tir se știe sigur că în Egipt va sosi, cu o mare suită și cu daruri, solul asirian Sargon. Vrea, chipurile, să viziteze Egiptul și să stea de vorbă cu sfetnicii, ca în documentele egiptene să nu se mai scrie cum că Asiria plătește tribut faraonilor. Dar de fapt vine să încheie înțelegerea privitoare la împărțirea țărilor aflate între marea noastră și Eufrat.

— De i-ar înghiți pământul! blestemă Rabsun.

— Ce crezi despre toate astea, Dagon? întrebă Hiram.

— Și ce-ați face voi, dacă Assar ne-ar ataca cu adevărat?

Hiram se cutremură de mânie.

— Cum ce? Ne-am urca pe corăbii cu familiile și comorile noastre, iar câinilor ălora le-am lăsa ruinele orașelor noastre și leșurile sclavilor putreziți… Nu cunoaștem oare țări mai mari și mai frumoase decât Fenicia, unde să putem întemeia o nouă țară, mai bogată decât asta, de acum?

— De ne-ar feri zeii de o asemenea încercare, zise Dagon.

— Tocmai despre asta e vorba, adică de a scăpa Fenicia de la pieire, zise Hiram. Iar tu, Dagon, poți face multe…

— Ce pot face eu?

— Poți afla de la preoți dacă a fost la ei Beroes și dacă a încheiat cu ei o astfel de înțelegere.

— E un lucru nespus de greu! șopti Dagon. Dar poate că voi găsi vreun preot în stare să mă lămurească.

— Poți face, continuă Hiram, ca la curtea faraonului să nu se încheie tratatul cu Sargon?

— Foarte greu… Singur n-am să fiu în stare.

— Voi fi cu tine, iar aur ne va da Fenicia. Încă de pe acum se strâng dări.

— Eu însumi am dat doi talanți! șopti Rabsun.

— Voi da zece, zise Dagon. Dar ce voi primi pentru munca mea?

— Ce? Să zicem… zece corăbii, răspunse Hiram.

— Dar tu cât vei câștiga? întrebă Dagon.

— Ți se pare puțin? Fie deci cincisprezece…

— Eu te întreb: cât vei câștiga tu? insistă Dagon.

— Îți vom da douăzeci. Ajunge?

— Fie, îmi veți arăta însă drumul spre țara argintului?

— Da, îți vom arăta.

— Și locul de unde luați cositor?

— Fie și asta…

— Și locul unde se zămislește chihlimbarul? încheie Dagon.

— De-ai crăpa o dată! răspunse înălțimea-sa prințul Hiram, întinzându-i mâna. Și… nu-mi vei mai purta pică pentru cele două bărcuțe?

Dagon suspină.

— Voi munci ca să uit. Dar cât aș fi câștigat dacă nu m-ați fi alungat atunci?

— Ajunge! interveni Rabsun. Vorbiți doar despre Fenicia.

— Prin cine vei afla tu vești despre Beroes și despre înțelegere? îl întrebă Hiram pe Dagon.

— Dă-mi pace. E primejdios să vorbim despre acest lucru. Știi doar că aici vor fi amestecați preoți.

— Dar prin cine ai putea să strici tratatul?

— Cred… cred că prin însuși moștenitorul tronului. Are destule datorii la mine.

Hiram ridică mâna în sus și răspunse:

— Moștenitorul, foarte bine, căci el va deveni faraon, poate chiar în curând…

— Sst! îl întrerupse Dagon, izbind cu pumnul în masă. Usca-ți-s-ar limba pentru vorbele tale!

— Porcule! strigă Rabsun, amenințându-l pe cămătar.

— Negustor prost ce ești! răspunse Dagon cu un zâmbet batjocoritor. Tu, Rabsun, trebuie să vinzi pești uscați și apă pe străzi, iar nu să te amesteci în pricinile dintre țări. Copita boului mânjită de glodul egiptean are mai multă minte decât tine, care stai de cinci ani în capitala Egiptului! De te-ar mânca porcii…

— Liniștiți-vă! interveni Hiram. Lăsați-mă să termin…

— Vorbește, căci tu ești înțelept și pe tine te înțelege inima mea, zise Rabsun.

— Dacă tu, Dagon, ai înrâurire asupra moștenitorului, e cum nu se poate mai bine, continuă Hiram. Căci dacă moștenitorul va voi să facă un tratat cu Asiria, atunci pacea se va încheia, scrisă cu sângele nostru, pe pielea noastră. Iar dacă moștenitorul va voi război cu Asiria, atunci va fi război, chiar dacă preoții îi vor chema împotriva lui, în ajutor, pe toți zeii.

— Sst! interveni Dagon, dacă preoții vor voi cu tot dinadinsul, pacea se va încheia. Dar poate că nu vor voi…

— De aceea, Dagon, zise Hiram, trebuie să le avem de partea noastră pe toate căpeteniile…

— Lucrul e cu putință.

— Și pe nomarhi…

— E de asemenea cu putință.

— Și pe moștenitor, continuă Hiram. Dar dacă îl vei îndemna numai tu singur să aibă război cu Asiria, nu va ieși nimic. Omul este ca o harpă cu multe strune și trebuie să cânți pe ele cu zece degete, iar tu, Dagon, nu ești decât un singur deget.

— Doar n-ai vrea să mă rup în zece bucăți…

— Poți fi însă ca o mână care are singură cinci degete. Trebuie să lucrezi astfel, încât nimeni să nu știe că tu vrei război, dar… ca fiecare bucătar al moștenitorului să vrea războiul, fiecare frizer, toți băieșii, purtătorii de lectici și ofițerii, vizitiii toți să vrea războiul cu Asiria, iar moștenitorul să audă despre aceasta din zori și până-n noapte, ba chiar și atunci când doarme…

— Așa va fi.

— Dar ibovnicele i le cunoști? întrebă Hiram.

Dagon făcu un gest puțin promițător.

— Niște prostuțe, răspunse el. Se gândesc doar la rochii, farduri și parfumuri. Habar n-au însă de unde vin aceste parfumuri și cine le aduce în Egipt.

— Trebuie să-i fie dată o femeie care să cunoască toate lucrurile astea, zise Hiram.

— De unde s-o luăm? întrebă Dagon. A… am una, strigă el, lovindu-se peste frunte. O cunoști pe Kama, preoteasa zeiței Astoret?

— Cum? îl întrerupse Rabsun. Preoteasa zeiței Astoret să fie ibovnica unui egiptean?

— Ai vrea cumva să fie a ta? îl batjocori Dagon. Va fi chiar și mare preoteasă, dacă va trebui s-o apropiem de curte…

— Vorbești înțelept, zise Hiram.

— Dar asta-i un sacrilegiu! se indignă Rabsun.

— Și de aceea preoteasa care-l va săvârși poate muri, adăugă bătrânul Hiram.

— Numai să nu pună piedici evreica ceea, Sara, zise Dagon, după o clipă de tăcere. Ea va naște un copil de care moștenitorul se îngrijește încă de pe acum. Iar dacă noul născut va fi băiat, atunci moștenitorul va renunța la toate celelalte ibovnice.

— Vom avea bani și pentru Sara, zise Hiram.

— Nu va primi nimic! izbucni Dagon. Netrebnica aia n-a vrut să ia cupa prețioasă de aur pe care i-am oferit-o eu însumi…

— Da, căci și-a închipuit că vrei să-ți bați joc de ea, adăugă Rabsun.

Hiram dădu din cap.

— Nu trebuie să vă bateți capul cu așa ceva, zise el. Unde nu izbutește aurul, izbutește tatăl, mama sau ibovnica. Iar unde nu izbutește nici ibovnica, se mai poate recurge…

— La cuțit, mormăi Rabsun.

— La otravă, șopti Dagon.

— Cuțitul e un lucru foarte grosolan, încheie Hiram.

Își netezi barba, căzu pe gânduri, iar la urmă se ridică și scoase din sân o panglică de purpură de care erau atârnate în șir trei amulete de aur cu imaginea zeiței Astoret. Scoase de la brâu un pumnal, tăie panglica în trei și le înmână lui Dagon și lui Rabsun câte o bucată, cu amuletele lor. Apoi, tustrei se îndreptară din mijlocul odăii spre ungherul în care se afla statuia înaripată a zeiței; își încrucișară brațele pe piept, iar Hiram începu să rostească încet, dar limpede:

— Ție, mama vieții, îți jurăm să păstrăm cu credință înțelegerea noastră și să nu avem liniște până ce orașele sfinte nu vor fi izbăvite de dușmani, pe care facă zeii să-i nimicească foamea, boala și focul… Iar dacă vreunul dintre noi ar călca legământul ori ar trăda taina, toate nenorocirile și întreaga defăimare să cadă asupră-i. Fie ca foamea să-i răsucească măruntaiele, iar somnul să fugă de ochii lui însângerați. Să i se usuce mâna aceluia care va veni în grabă să-i dea ajutor, fiindu-i milă de nenorocirea lui. Fie ca pe masa lui pâinea să se prefacă în putregai, iar vinul în sânge stricat. Copiii să-i moară, iar casa să i se umple de bastarzi, care să-l scuipe și să-l alunge. Să se chinuie multe zile înainte de moarte, pe care să le petreacă singur, în gemete, iar leșul lui blestemat să nu-l primească pământul și nici apa, focul să nu-l ardă și fiarele sălbatice să nu-l înghită!

Așa să fie!

După jurământul groaznic, pe care îl începuse Hiram, dar de la jumătate îl rostiseră cu toții, cu voci tremurate de furie, cei trei fenicieni se odihniră, gâfâind. După care Rabsun îi pofti la ospăț, unde cu vin, muzică și dansatoare, uitară pentru o clipă de truda ce-i aștepta.

Capitolul XXVI

Marele templu al zeiței Hator se afla nu departe de orașul Pi-Bast.

În luna Paoni, adică la sfârșitul lui martie și începutul lui aprilie, în ziua echinoxului de primăvară, pe la orele nouă seara, când steaua Sirius se îndreaptă spre apus, la poarta templului se opriră doi preoți pelerini și un penitent. Acesta umbla desculț, purta cenușă pe cap și era acoperit cu o pânză groasă ce-i ascundea și fața.

Cu toate că noaptea era luminoasă, nu puteai recunoaște chipurile drumeților, deoarece stăteau în umbra celor două statui uriașe ale zeității cu cap de vacă, ce supraveghea intrarea în templu, ferind cu ochii ei blajini nomul Habu de molimă, de inundații neprielnice și de vânturile dinspre miazăzi.

După ce se odihni puțin, penitentul căzu cu fața la pământ și se rugă îndelung. Apoi se ridică, apucă ciocanul de aramă și lovi. Un sunet metalic, puternic, se răspândi prin toate curțile, se răsfrânse, atingând zidurile groase ale templului, și zbură deasupra lanurilor de grâu, deasupra colibelor de lut ale țăranilor, deasupra undelor argintii ale Nilului, unde păsările trezite îi răspunseră prin țipete abia auzite.

În sfârșit, de dincolo de poartă se auzi un zgomot și răsună întrebarea:

— Cine ne trezește?

— Sluga zeilor, Ramses, zise penitentul.

— După ce ai venit?

— După lumina înțelepciunii.

— Cu ce drept râvnești la aceasta?

— Am dobândit rangul unui preot de rând, iar la procesiunile mari din interiorul templului port torța.

Poarta se deschise larg. În prag stătea un preot înveșmântat în alb care, întinzând mâna, zise încet și limpede:

— Intră! Fie ca pășind peste acest prag, liniștea zeilor să sălășluiască în sufletul tău și să ți se îndeplinească dorințele pentru care cere ajutorul zeilor în rugăciunile tale umile.

Penitentul i se prosternă la picioare și preotul, făcând câteva semne deasupra capului lui, șopti:

— În numele aceluia care a fost, este și va fi, care e creatorul tuturor. A cărui răsuflare umple lumea văzută și nevăzută și este viața veșnică…

Când poarta se închise, preotul îl luă pe Ramses de mână și, prin întuneric, printre coloanele uriașe ale pridvorului, îl conduse la locuința ce-i fusese destinată. Era o chilie mică, luminată de un opaiț. Pe pardoseala de piatră, o mână de iarbă uscată, într-un ungher un ulcior cu apă, iar alături o turtă de orz.

— Aici văd bine că mă voi odihni cu adevărat, după ospețele nomarhilor, exclamă Ramses voios.

— Gândește-te mai bine la veșnicie, îi răspunse preotul, îndepărtându-se.

Răspunsul ăsta lăsă o impresie proastă asupra prințului. Deși flămând, nu vru să mănânce turta și nici să bea apă. Se așeză pe iarbă și, privindu-și picioarele zdrelite de mers, se întrebă de ce venise acolo, de ce se lipsise, de bunăvoie, de rangul lui. Uitându-se la pereții chiliei și la sărăcia lui, își aduse aminte de anii copilăriei, petrecuți la școala preoților. Câte bătăi nu căpătase acolo! Câte nopți petrecute pe pardoseala de piatră, drept pedeapsă! Ramses simți și acum ura și teama pe care o încercase atunci față de asprii preoți, care la toate întrebările și rugămințile lui, găseau întotdeauna același răspuns: „Gândește-te la veșnicie!” Să te trezești, după o benchetuială de câteva luni, într-o atât de mare liniște, să schimbi curtea princiară cu întunecimea și singurătatea, iar în locul ospețelor, femeilor și muzicii să simți în jur și deasupra ta doar povara zidurilor… „Am înnebunit! Am înnebunit!” își spunea Ramses în sinea lui.

O clipă fu chiar gata să părăsească numaidecât templul. Apoi îi veni în minte că s-ar putea să nu i se deschidă poarta. Picioarele murdare, cenușa din păr ce i se răspândea pe tot corpul, asprimea straiului de penitență, toate îl umpleau de jale. De-ar fi avut măcar paloșul cu el! Dar în îmbrăcămintea de acum și în locul acesta, ar fi îndrăznit el, oare, să-l folosească? Simți o groază cumplită; asta îl și trezi. Își aminti că în temple zeii trimit asupra oamenilor teama și că ea e un prim pas spre înțelepciune. „Sunt doar locțiitorul și moștenitorul faraonului, își zise el în gând, și cine ar putea, aici, să-mi facă ceva?” Se ridică și ieși din chilie. Se pomeni într-o curte mare, înconjurată de coloane. Stelele străluceau feeric; la un capăt al curții văzu niște turnuri uriașe, iar la celălalt capăt intrarea templului, deschisă. Merse într-acolo. Intrarea era învăluită în beznă, iar undeva, foarte departe, pâlpâiau câteva lămpi, care parcă se înălțau în văzduh. Încordându-și și mai tare ochii, zări, între intrare și lămpile acelea, o întreagă pădure de coloane groase, ale căror capiteluri se pierdeau în întuneric. În fund, poate că la câteva sute de pași, sub lumina palidă a lămpilor, se conturau destul de limpede picioarele uriașe ale zeiței care sta cu mâinile sprijinite pe genunchi.

Deodată, se auzi un foșnet. De departe, dinspre o navă laterală a templului, înainta un șir de umbre albe, două câte două. Era procesiunea nocturnă a preoților care, aducând laudă statuii zeiței, cântau împărțiți în două coruri:

Corul I: Eu sunt acela care a făcut și cerul și pământul și toate făpturile lumii.

Corul II: Eu sunt acela care a făcut apele și revărsarea lor nesfârșită. Eu sunt acela care a zămislit boul în pântecele mamei, făcându-l pe el părinte.

Corul I: Eu sunt acela care a făcut cerul și tainițele zărilor lui, unde am așezat sufletele zeilor.

Corul II: Eu sunt acela care, dacă deschid ochii, se face lumină iar dacă-i închid se face beznă.

Corul I: Când poruncesc eu, apele Nilului pornesc să curgă…

Corul II: Dar zeii nu cunosc numele lui{50}.

Glasurile, la început nelămurite, deveniră apoi atât de limpezi, încât se auzea fiecare cuvânt, iar când alaiul dispăru, împrăștiate printre coloane, deveniră tot mai slabe, până se stinseră.

„Oamenii aceștia, își zise Ramses în gând, mănâncă, beau, strâng avuții, dar își îndeplinesc cu adevărat slujba, chiar și noaptea… Deși, ce folos poate avea statuia din asta?” Prințul văzuse adeseori statuile zeităților din apropierea hotarelor împroșcate cu noroi de către locuitorii unui nom învecinat, ori luate drept țintă de arcurile și praștiile soldaților din oștile de mercenari. Or, dacă pe zei nu-i supără astfel de jigniri, desigur că nu țin chiar atât de mult la rugăciuni și procesiuni. „Și la urma urmei, cine i-a văzut pe zei?” cugetă prințul în sinea lui.

Imensitatea templului, nenumăratele lui coloane, luminile care ardeau în fața statuii, toate acestea îi trezeau o vie curiozitate. Vru să vadă ce se petrece în acest nesfârșit tainic și păși înainte. Atunci, i se păru că îl atinse, ușor, mâna cuiva, pe la ceafă… Se uită. Nu era nimeni. Păși înainte.

De data aceasta îl apucară de cap vreo două mâini, iar a treia, grea, i se lăsă pe spinare…

— Cine-i aici? strigă prințul, și se năpusti printre coloane. Se împiedică și era cât pe ce să cadă: îl apucase cineva de picioare. Și o teamă mai mare decât aceea ce-l încercase în chilie îl cuprinse din nou pe Ramses. Începu să fugă în neștire, izbindu-se de coloanele ce-i ieșeau în cale; bezna îl cuprindea din toate părțile.

— O, zeiță sfântă, salvează-mă! șopti el. În clipa aceea se opri: la câțiva pași în fața lui se afla poarta cea mare a templului, prin care se vedea bolta înstelată. Întoarse capul și văzu că în pădurea de coloane uriașe ardeau lămpile, iar luciul lor se răspândea palid, pe genunchii de bronz ai zeiței Hator.

Prințul se întoarse în chilie, înfricoșat și mâhnit; inima i se zbătea ca o pasăre prinsă în laț. Pentru prima oară căzu cu fața la pământ și se rugă fierbinte, implorând îndurare și iertare.

— Ruga îți va fi ascultată! se auzi un glas dulce, deasupra lui.

Ramses ridică îndată capul, dar în chilie nu era nimeni; ușa era închisă, zidurile groase. Se rugă atunci și mai fierbinte și adormi, așa, cu obrazul pe piatră și cu brațele întinse, în cruce.

Când se trezi, a doua zi, era alt om: cunoscuse puterea zeilor și primise făgăduința îndurării. Din clipa aceea, cu elan și credință, se supuse îndeletnicirilor sacre, un lung șir de zile. Petrecu ore îndelungate în chilie, în rugăciuni, lăsând să i se radă părul, îmbrăcat în veșminte preoțești și luând parte de patru ori pe zi la corul preoților tineri.

Viața de până atunci, trăită în petreceri, îi trezea scârbă, iar necredința de care se lăsase cuprins în mijlocul tineretului desfrânat și al străinilor îl umplea de groază. Și dacă, în clipa aceea, i-ar fi fost dat să aleagă între tron și tagma preoțească ar fi șovăit.

Într-o bună zi marele proroc al templului îl chemă la el și-i reaminti că n-a venit acolo numai pentru rugăciuni, ci și pentru aflarea înțelepciunii. Îi lăudă viața evlavioasă, îi spuse că-l socotește purificat de murdăria lumească și-l sfătui să ia cunoștință de școlile templului.

Mai mult din supunere decât din curiozitate, prințul se duse în curtea exterioară unde se afla școala de citit și scris.

Era o sală mare, luminată printr-o deschizătură din acoperiș. Câteva zeci de elevi goi, cu tăblițe cerate în mână, ședeau pe rogojini. Unul din pereți era de alabastru neted; în fața lui stătea dascălul, care făcea semne cu crete de diferite culori.

Când prințul intră, elevii, aproape toți de aceeași vârstă cu el, căzură cu fața la pământ. Dascălul se înclină și el, își întrerupse lecția și le vorbi elevilor despre marea însemnătate a științei.

— „Dragii mei! le spuse el. Omul care nu are tragere de inimă pentru înțelepciune trebuie să se ocupe cu munca manuală și să nu-și ostenească ochii citind. Acela, însă, care pricepe însemnătatea științelor și care le cercetează, poate dobândi toate rangurile puterii, toate dregătoriile de la curte. Să nu uitați lucrul acesta.”{51}

Priviți la viața necăjită a oamenilor care nu știu carte. Fierarul este tuciuriu, mânjit de funingine, cu degetele pline de noduri și prins de munca lui zi și noapte. Pietrarul, ca să aibă ce mânca, își frânge umerii. Zidarul, care modelează capiteluri în formă de lotus, e jucăria vântului ce-l poate prăvăli de pe culmea acoperișului. Țesătorul are genunchii îndoiți; armurierul, veșnic călător, de abia sosește seara acasă că și trebuie îndată să plece iar. Zugravul are degetele pline de vopsele. Iar curierul trebuie să-și facă testamentul de câte ori își ia rămas bun de la ai lui, deoarece îl paște primejdia întâlnirii cu animalele sălbatice ori cu asiaticii nomazi.

V-am arătat necazurile feluritelor meșteșuguri, fiindcă vreau să îndrăgiți arta scrisului, care este maica voastră. Și acum vă voi arăta frumusețile ei. Cel ce cunoaște meșteșugul scrisului este respectat încă din copilărie și îndeplinește o mare menire, pe când cel care nu-l știe, trăiește în sărăcie. Învățătura e grea cât un munte; dar o singură zi de învățătură vă poate fi de folos o întreagă veșnicie. Așadar repede, cât mai repede, însușiți-vă învățătura și îndrăgiți-o. Starea unui om învățat este asemeni cu aceea a unui prinț, călimara și papirusul aducându-i numai bucurii și avuții.

După această lecție asupra marei însemnătăți a științelor, ascultată fără nicio modificare de-a lungul a trei mii de ani de către elevii egipteni, dascălul luă creta și începu să scrie alfabetul pe peretele de alabastru. Fiecare literă era redată cu ajutorul câtorva simboluri hieroglifice sau al câtorva semne demotice. Conturul unui ochi, al unei păsări, ori al unei pene reprezenta litera A. O oaie sau un ghiveci, litera B; un om în picioare ori o luntre, litera K; un șarpe, litera R; un om șezând sau o stea litera S. Marele număr de semne ce alcătuia o singură literă făcea studiul citirii și scrierii o ocupație nespus de migăloasă.

Ramses obosi numai ascultând. Lecția îl amuzase, când, văzu cum dascălul, cerând vreunuia dintre elevi să deseneze sau să recunoască vreo literă, îl plesnea cu nuiaua, dacă acesta greșea.

Luându-și rămas bun de la profesor și de la învățăcei, prințul trecu de la școala scribilor la școala hotarnicilor. Aici, tineretul era învățat să alcătuiască planurile ogoarelor care, de cele mai multe ori, aveau formă unor dreptunghiuri, precum și nivelarea terenurilor cu ajutorul instrumentelor de nivelare și al echerului. În același loc se preda și arta scrierii cifrelor, tot atât de încâlcită ca și a hieroglifelor sau a semnelor demotice. Operațiile aritmetice, însă, chiar și cele mai simple, constituiau un curs superior și erau executate cu ajutorul bilelor.

Ramses se plictisi repede și aici, iar după câteva zile se învoi să viziteze și școala medicală. Aici se afla în același timp și spitalul sau mai bine zis o uriașă grădină plantată cu un mare număr de arbori și însămânțată cu plante medicinale aromatice. Bolnavii petreceau zile întregi la aer și la soare, stând în paturi pe care, în loc de saltele, erau întinse pânze. Intrând, prințul găsi o activitate intensă. Câțiva suferinzi se scăldau în iazul cu apă curgătoare, unul era uns cu alifii parfumate, iar altul tămâiat. Erau și câțiva adormiți prin mijlocirea privirilor și a mișcării mâinilor; unul, căruia i se pusese la loc piciorul scrântit, gemea. O femeie greu bolnavă, căreia preotul îi dădu să bea o ceașcă cu o fiertură, mormăia un descântec:

— „Vino leac „vino, alungă răul din inima mea, din mădularele mele, tu nebiruit leac al vrăjii.”{52}

Însoțit de marele vraci, prințul se duse apoi la farmacie, unde unul din preoți pregătea medicamente din ierburi, miere, untdelemn, piele de șarpe și de salamandră, oase și grăsimi de animale. La întrebările lui Ramses, acesta nu ridică fruntea, continuând să cântărească și să amestece leacurile, în timp ce mormăia o rugăciune:

— „A însănătoșit-o pe Isis, a însănătoșit-o pe Isis, l-a însănătoșit pe Horus. O, Isis, mare vrăjitoare, însănătoșește mă, scapă-mă de toate cele rele și vătămătoare, de petele roșii, de fierbințeala zeului, de fierbințeala zeiței. O, Sauagat, eenagate, fiule! Erukate! Cauarusagate! Paparuka paparaka paparura…”{53}

— Ce spune? întrebă prințul.

— E o taină, răspunse marele vraci, ducând degetul la buze.

După ce ieșiră în curtea pustie, Ramses îl întreba:

— Spune-mi, sfinte preot, ce-i arta doftoricească și cum se găsesc leacurile? Am auzit că boala e un spirit rău care pătrunde în om și-l chinuie cu foamea, până ce i se dă hrana trebuincioasă. Un spirit rău, adică o boală, se hrănește cu miere, altul cu untdelemn, iar altul cu excremente de animale. Doctorul nu trebuie oare să știe mai întâi ce spirit sălășluiește în trupul bolnavului, pentru ca apoi să știe de ce fel de hrană are nevoie omul, ca să scape de chinuri?

Preotul căzu pe gânduri.

— Ce este boala, în ce chip pătrunde ea în trupul omului… Despre toate acestea nu pot, Ramses, să-ți vorbesc. Dar, fiindcă te-ai purificat, îți voi lămuri regulile după care ne călăuzim când dăm leacurile. Închipuie-ți că un om e bolnav de ficat. Noi preoții știm că ficatul se află sub înrâurirea stelei Peneter-Deva{54} și că tămăduirea depinde de steaua aceasta. Dar tocmai aici înțelepții se împart în două tabere: unii susțin că bolnavului de ficat trebuie să i se dea tot cea ce intră în puterea lui Peneter-Deva și anume: aramă, lapislazuli, fiertură de flori și mai ales de verbină și valeriană, și chiar, anume părți din trupul turturicii și al țapului. Alții, dimpotrivă socot că atunci când e vătămat ficatul, trebuie să i se dea leacuri tocmai potrivnice. Și cum potrivnicul lui Peneter-Deva este Sebeg{55}, leacul va fi: argintul viu, smaragdul și agata, alunul și podbelul, precum și unele părți din trupul broaștei și al bufniței, sub formă de prafuri. Dar asta nu-i totul. Trebuie să ținem seamă și de zi, lună și ceas, deoarece fiecare din aceste părți ale timpului se află sub înrâurirea unei stele, ce poate întări ori slăbi tăria leacului. În sfârșit, trebuie să ținem seama de steaua și de semnul zodiacului care-i prielnic bolnavului. Numai când tămăduitorul nu va scăpa din vedere toate aceste lucruri, va putea da un leac sigur.

— În templu îi vindecați pe toți bolnavii?

Preotul dădu din cap.

— Nu, răspunse el. Cugetul omenesc care trebuie să țină seamă de toate amănuntele despre care ți-am vorbit, se înșală foarte ușor. Și ce-i mai rău, e că duhurile pizmuitoare, priincioase altor temple, îi pun adeseori piedici doctorului și nimicesc virtutea tămăduitoare a leacului. Așa că, pe scurt, rezultatul poate fi felurit: un bolnav se înzdrăvenește de-a binelea, starea altuia se îmbunătățește, iar a celui de-al treilea rămâne neschimbată. Se întâmplă ca unii să se îmbolnăvească și mai rău, ori chiar să moară… După cum este voia zeilor!

Prințul asculta cu luare-aminte; în sinea sa își mărturisea însă că nu prea pricepe. Deodată, reamintindu-și ținta venirii lui în templu, îl întrebă pe marele doctor:

— Era vorba să mi se arate, aici, în templu, taina tezaurului faraonului. Tot ce-am văzut până acum are vreo legătură cu asta?

— Câtuși de puțin, răspunse preotul. Noi însă nu ne pricepem în treburile de stat. De abia Pentuer, marele înțelept, când va sosi aici, va da la o parte vălul din fața ochilor tăi.

Luându-și rămas bun de la preot, Ramses era și mai curios de ceea ce urma să i se arate.

Capitolul XXVII

Pentuer fu primit cu mare cinste la templul lui Hator, iar preoții de rang mai mic ieșiră în întâmpinarea ilustrului lor oaspete, la o depărtare de o jumătate de ceas. Din toate locașurile unde se fac minuni ale Egiptului de Jos veniseră numeroși proroci, sfinți părinți și magi, spre a-i asculta cuvântul înțelept. Câteva zile mai târziu sosi marele preot Mefres precum și prorocul Mentezufis.

Cinstea acestei primiri se datora nu numai faptului că Pentuer era sfetnicul lui Herhor și, cu toate că tânăr încă, era membru în adunarea supremă a preoților, dar pentru că preotul acesta era vestit în întregul Egipt. Zeii îi dăduseră o memorie supraomenească, darul vorbirii și, mai presus de toate, minunatul simț al prorociei. Deslușea astfel părțile ascunse ale oricărui lucru, mai înaintea altora, înfățișând însemnătatea acestora pe înțelesul tuturor.

Numeroși nomarhi și înalți demnitari ai faraonului, aflând că Pentuer va oficia serviciul religios în templul Hator, îl invidiau până și pe cel mai de rând preot, pentru norocul ce-l avea de a-l asculta pe omul inspirat de zei.

Preoții care ieșiseră în întâmpinarea lui Pentuer erau siguri că vestitul-preot va apărea într-un car de la curte, sau într-o lectică purtată de opt sclavi. Nu mică le fu însă uimirea când zăriră un ascet slab, cu capul descoperit care, înfășurat într-o pânză groasă, călătorea singur pe o măgăriță și-i saluta cu mare umilință.

Condus în templu, aduse sacrificii zeității și merse îndată să vadă locul unde urma să aibă loc ceremonia.

Din clipa aceea nu-l mai văzu nimeni. În templu, însă, și în curțile înconjurătoare, se porni o mișcare neobișnuită. Fură aduse numeroase obiecte de preț, grâne, veșminte, iar câteva sute de țărani și muncitori fură înfățișați lui Pentuer, cu care acesta se închise în curtea unde se făceau pregătirile de trebuință.

După opt zile de lucru, marele preot al templului Hator fu înștiințat că totul era gata.

În tot acest timp, prințul Ramses, ascuns în chilia sa, se consacrase rugăciunilor și postului. În sfârșit, într-o bună zi, la ceasurile trei după-amiază, veniră după el vreo cincisprezece preoți înșirați pe două rânduri și-l chemară la ceremonie.

În vestibulul templului prințul fu întâmpinat de marii preoți care, împreună cu el, aprinseră tămâie în fața statuii uriașe a zeiței Hator. Apoi, cotiră spre un coridor lăturalnic, îngust și nu prea înalt, la capătul căruia ardea un foc. Aerul din coridor era îmbâcsit de mirosul smoalei care clocotea într-un cazan. În vecinătatea cazanului, dintr-o deschizătură făcută în pardosea, răzbăteau gemete îngrozitoare și blesteme.

— Ce înseamnă asta? îl întrebă Ramses pe unul din preoții care pășea alături de el.

Cel întrebat nu răspunse nimic; pe chipurile tuturor celor de față, în măsura în care puteau fi văzute, se citea însă groaza. În clipa aceea, marele preot Mefres apucă o lingură mare, cu mâna și, luând smoală fierbinte din cazan, rosti cu o voce răsunătoare:

— Așa să piară oricine trădează sfintele taine! Rostind aceste cuvinte, răsturnă lingura cu smoală în deschizătura pardoselii; de sub pământ izbucniră urlete…

— Omorâți-mă, dacă în inimile voastre aveți măcar un strop de milostenie, gemu glasul.

— Fie ca trupul tău să fie ros de viermi, grăi Mentezufis, turnând și el o lingură de smoală topită, prin aceeași deschizătură.

— Câinilor! Șacalilor! gemu glasul.

— Arsă să-ți fie inima, iar pulberea zvârlită în pustiu! spuse preotul următor, repetând ceremonialul.

— O, zei! Poate oare un om să îndure astfel de chinuri? murmură glasul celui de sub pământ.

— Fie ca sufletul tău, însemnat cu pecetea nelegiuirii și a crimei, să rătăcească prin meleagurile unde trăiesc oameni fericiți, rosti un alt preot, turnând încă o lingură de smoală.

— Înghiți-v-ar pământul! Fiți milostivi! Lăsați-mă să răsuflu!

Mai înainte de a-i veni rândul lui Ramses, glasul de sub pământ amuțise.

— Așa-i pedepsesc zeii pe trădători, spuse marele preot al templului, adresându-i-se prințului.

Ramses se opri și-l străpunse cu o privire plină de mânie. Era cât pe aci să izbucnească și să părăsească grupul acela de călăi, dar… fu cuprins de teamă și, în tăcere, îi urmă pe ceilalți. Acum abia înțelese mândrul moștenitor că se află o putere în fața căreia și faraonii se închină. Cuprins aproape de disperare, vru să fugă de acolo, să renunțe la tron… Dar păși mai departe tăcut, înconjurat de preoții care psalmodiau rugăciuni. „Acum știu, își zise el în gând, unde dispar cei care nu-s bine văzuți de slugile zeilor”. Gândul acesta nu-i micșoră însă groaza din suflet.

Părăsind coridorul îngust și plin de fum, alaiul ajunse din nou sub cerul liber, pe o colină. Mai jos, se întindea o curte uriașă, înconjurată din trei părți de clădiri joase în loc de ziduri. Din locul unde se aflau preoții, se vedea, în jos, un fel de amfiteatru cu cinci rânduri de trepte largi, pe care te puteai preumbla de-a lungul curții sau coborî, în curte nu era nimeni, dinăuntrul clădirilor însă priveau niște oameni.

Marele preot Mefres, fiind cel mai de seamă dintre toți, îl prezentă prințului pe Pentuer. Fața blândă a ascetului nu se potrivea aproape de loc cu grozăviile petrecute în coridor; prințul rămase uimit. Spre a spune ceva, i se adresă lui Pentuer cu cuvintele:

— Mi se pare că te-am mai văzut undeva, sfinte preot!

— Acum un an, la manevrele de la Pi-Bailos. Am fost acolo pe lângă cucernicia-sa Herhor, răspunse ascetul.

Glasul limpede și liniștit al lui Pentuer îl făcu pe prinț să cadă pe gânduri. Auzise el undeva și glasul acesta, în împrejurări neobișnuite. Dar când și unde? Ascetul îi făcu totuși o impresie plăcută. De-ar fi putut numai să uite țipetele omului stropit cu smoală clocotită!

— Putem începe, zise marele preot Mefres.

Pentuer făcu vreo câțiva pași în fața amfiteatrului și bătu din palme. Din casele cele joase ieșiră în grabă o ceată de dansatoare, de muzicanți și de preoți purtând o statuie nu prea mare a zeiței Hator. Muzica mergea înainte, după ea veneau dansatoarele executând un dans sacru și, la urmă, statuia înconjurată în fum de tămâie. În chipul acesta făcură înconjurul curții, oprindu-se din când în când și implorând zeița să-i binecuvânteze și să alunge duhurile rele din locul unde avea să aibă loc ceremonia. Când procesiunea ajunse din nou în dreptul clădirilor, Pentuer ieși în față. Marii preoți, în număr de douăzeci, făcură roată în jurul lui.

— Din voința faraonului, începu Pentuer și cu îngăduința înaltelor căpetenii preoțești, urmează să-l inițiem pe moștenitorul tronului, Ramses, în unele amănunte ale vieții statului egiptean, cunoscute numai zeităților, conducătorilor țării și templelor. Știu, vrednici preoți, că fiecare dintre voi l-ar desluși mai bine pe tânărul prinț asupra acestor lucruri, deoarece sunteți plini de înțelepciune, iar zeița Mut cuvântează prin glasurile voastre. Dacă totuși sarcina aceasta a căzut asupră-mi care, față de voi, sunt abia un învățăcel și un fir de pulbere, îngăduiți-mi să o îndeplinesc sub înțeleaptă voastră îndrumare și supraveghere.

Un murmur de mulțumire străbătu rândurile preoților, care fuseseră astfel cinstiți.

Pentuer i se adresă apoi prințului:

— O, Ramses, slujitor al zeilor, de câteva luni de zile, așa cum un drumeț rătăcit își caută drumul în pustiu, tot astfel și tu cauți răspuns la întrebarea: de ce s-au micșorat și se micșorează veniturile faraonului? I-ai întrebat pe nomarhi și, cu toate că demnitarii aceștia dețin suprema înțelepciune omenească și cu toate că te-au lămurit după putințele lor, n-ai fost totuși mulțumit. I-ai întrebat pe marii scribi, dar, cu toate încercările lor, oamenii aceștia, întocmai ca și păsările în laț, n-au izbutit nici ei să iasă din încurcătură, deoarece mintea omului, chiar luminată la școala scribilor, nu-i în stare să cuprindă toate lucrurile. În sfârșit, ostenit de lămuriri fără rod, ai început să vizitezi pământurile nomurilor, pe oamenii de acolo și truda mâinilor lor, dar tot n-ai priceput nimic. În adevăr, sunt lucruri despre care oamenii tac întocmai ca pietrele, dar despre care chiar și o piatră îți va vorbi, dacă asupra ei va cădea lumina zeilor. Dezamăgit, astfel, de înțelepciunea lumească și de toate puterile ei, te-ai îndreptat spre zei. Desculț, cu cenușă pe cap, ca orice penitent, ai venit în acest mare templu, unde cu ajutorul rugăciunilor și al chinurilor trupești, ai izbutit să-ți purifici carnea și să-ți întărești sufletul. Zeii și îndeosebi puternica Hator ți-au ascultat ruga și prin nevrednica mea gură îți vor da răspunsul pe care trebuie să ți-l întipărești adânc în minte.

„De unde știe el, își zise prințul în gând, că i-am întrebat pe scribi și pe nomarhi? Aha! i-o fi spus Mefres și Mentezufis. De altminteri ei știu totul”.

— Ascultă, continuă Pentuer, și-ți voi dezvălui cu îngăduința preoților, aici de față, ce a fost Egiptul acum patru sute de ani, sub domnia dinastiei a nouăsprezecea, tebană, cea mai slăvită și mai pioasă, și ce este astăzi. Când primul faraon al acestei dinastii, Ramen-pehuti-Ramses dobândi puterea asupra țării, veniturile statului, în grâne, vite, bere, piei, metale și felurite alte bogății erau de o sută treizeci de mii de talanți. De s-ar fi aflat un popor care ar fi putut să schimbe în aur toate acestea, faraonul ar fi avut în fiece an o sută treizeci și trei mii de mine{56} de aur. Și cum un ostaș poate să care în spinare o povară de douăzeci și șase de mine, urmează că ar fi fost nevoie, pentru a căra acest aur, de aproape cinci mii de ostași.

Preoții, fără a-și ascunde uimirea, începură să șușotească între ei. Până și prințul îl uită pe nefericitul de sub pământ.

— Astăzi, vorbi Pentuer, venitul anual al faraonului, în toate bogățiile acestui pământ, se urcă la numai nouăzeci și opt de mii de talanți, pentru care s-ar dobândi atâta aur, încât pentru a fi cărat ar trebui abia patru mii de ostași.

— Că veniturile țării s-au micșorat, știu, spuse Ramses, dar aș vrea să aflu de ce?

— Fii răbdător, slugă a zeilor, răspunse Pentuer. Nu numai veniturile faraonului s-au micșorat. Pe timpul dinastiei a nouăsprezecea Egiptul avea sub arme o sută optzeci de mii de oameni. Dacă, prin voia zeilor, fiecare dintre oștenii de atunci s-ar preface într-o pietricică de mărimea unui bob de strugure…

— Lucrul nu-i cu putință, șopti Ramses.

— Zeii pot orice, rosti aspru marele preot Mefres.

— Sau, mai bine, adăugă Pentuer, dacă fiecare oștean ar pune câte o pietricică pe pământ, s-ar strânge o sută optzeci de mii de pietricele care, priviți cucernici preoți, ar ocupa locul acesta. Și arătă cu mâna un dreptunghi de culoare roșcată, ce se afla în curte. În figura aceasta care are o lungime de nouă pași și o lățime de aproape cinci pași ar încăpea pietricelele aruncate de fiecare oștean de pe timpul lui Ramses I. Culoarea ei este roșie, ca pielea egiptenilor, deoarece pe vremea aceea oștenii noștri erau toți egipteni neaoși.

Preoții începură din nou să șușotească. Prințul se posomori, părându-i-se că e mustrat, deoarece el îi prețuia pe soldații străini.

— Astăzi, continuă Pentuer, cu multă greutate s-ar aduna o sută douăzeci de mii de soldați. Iar dacă fiecare din ei ar arunca pe pământ o pietricică, s-ar putea alcătui figura aceasta. Priviți-o, prea-cucernicilor. Alături de primul dreptunghi se vedea un al doilea, având aceeași lățime, dar cu o baza mult mai scurtă. De asemenea, culoarea lui nu mai era uniformă, ci alcătuită din mai multe dungi de culori diferite. Figura aceasta are aceeași lățime, aproape cinci pași, lungimea ei însă este de numai șase pași. Egiptul a pierdut astfel un număr uriaș de soldați, adică o treime din câți am avut.

— Egiptul poate avea mai multe foloase de pe urma înțelepciunii unor proroci ca tine, decât de pe urma unei armate, spuse marele preot Mefres.

Înclinându-se în fața lui, Pentuer rosti mai departe:

— În figura aceasta nouă, înfățișând armata de astăzi a faraonului, vedeți alături de culoarea roșie, ce-i închipuie pe egiptenii de baștină, încă trei culori: neagră, galbenă și albă. Ele înfățișează armatele de mercenari: etiopieni, asiatici, libieni, precum și greci. Numărul lor este de treizeci de mii cu totul, dar costă tot atâta cât cincizeci de mii de egipteni.

— Oștile străine trebuie desființate în timpul cel mai scurt, spuse Mefres. Ele sunt costisitoare, nu ne sunt de folos și învață poporul să fie necredincios și nerușinat. Astăzi e destul de mare numărul egiptenilor care nu mai cad cu fruntea la pământ în fața preoților, ba chiar sunt destui cei care s-au dedat la furturi prin temple și în morminte. Afară, așadar, cu mercenarii! strigă Mefres, înfierbântat. Țara are de pe urma lor numai pagube, iar vecinii ne bănuiesc de gânduri dușmănoase.

— Afară cu mercenarii! Să fie alungați păgânii cei răzvrătiți! strigară preoții.

— Când după mai mulți ani, Ramses, te vei urca pe tron, zise Mefres, vei îndeplini sarcina aceasta sfântă față de stat și de zei.

— Da, să-ți scapi poporul de necredincioși! strigară preoții.

Plecându-și capul, Ramses tăcu. Sângele îi năvălise în inimă și simțea că pământul i se clatină sub picioare. Să alunge el partea cea mai bună a armatei! El, care dorea să aibă o armată de două ori mai mare și de vreo patru ori mai multe oști mercenare! „Sunt cruzi cu mine!” își zise el în gând.

— Vorbește mai departe, o, Pentuer, trimis al cerului, zise Mefres.

— Așadar, sfinți bărbați, continuă acesta, am cunoscut două nenorociri ale Egiptului: micșorarea veniturilor faraonului și împuținarea armatei sale…

— Hm, ce armată!… mormăi marele preot, făcând un gest disprețuitor.

— Iar acum, cu mila zeilor și îngăduința voastră, vă voi dovedi de ce anume s-a întâmplat așa și din ce pricini tezaurul și armata se vor împuțina și pe viitor.

Prințul își înălță capul și privi. Nu se mai gândea la omul ucis sub pământ.

Pentuer făcu vreo douăzeci de pași de-a lungul amfiteatrului, urmat de preoți.

— Vedeți la picioarele voastre acest brâu lung și îngust de verdeață, sfârșit cu un triunghi lat? De amândouă părțile brâului sunt pământuri calcaroase, pământuri de ardezie și granit, iar în spatele lor – nisipul. La mijloc curge o apă ce se desparte în câteva brațe, formând un triunghi.

— E Nilul! Iată Egiptul! strigară preoții.

— Priviți aici, îi întrerupse Mefres, mișcat. Uitați-vă la brațul meu… Vedeți oare aceste două vine albastre ce înaintează de la cot până la pumn? Nu sunt oare asemeni cu Nilul și cu canalul lui ce purcede din fața Munților de Alabastru și curge până la Fayum{57}? Și uitați-vă la partea de deasupra pumnului meu: aici sunt tot atâtea vine în câte brațe se desparte fluviul sacru dincolo de Memfis. Iar degetele mele nu reamintesc oare numărul gurilor prin care Nilul se varsă în mare?

— Mare adevăr, rostiră preoții, examinându-și mâinile.

— Iată, continuă marele preot, înfierbântat, vă spun că Egiptul este urma brațului lui Osiris. Aici, pe acest pământ, marele zeu și-a rezemat brațul: la Teba îi era cotul divin, cu degetele atingea marea, iar Nilul reprezintă vinele lui. Trebuie oare să ne mai mirăm că țara aceasta-i atât de blagoslovită?

— Firește, spuseră preoții, Egiptul e urma neîndoielnică lăsată de brațul lui Osiris.

— Cu alte cuvinte, interveni prințul, Osiris are șapte degete? Căci Nilul se varsă în mare prin șapte guri…

Se așternu o tăcere grea.

— Tinere, răspunse Mefres, cu o ironie blajină în glas, socoți oare că Osiris, dacă i-ar fi plăcut, n-ar fi putut avea șapte degete?

— Firește! dădură preoții din cap.

— Vorbește mai departe, vrednice Pentuer, adăugă Mentezufis.

— Aveți dreptate, începu din nou Pentuer. Șuvoiul acesta cu ramificațiile lui e imaginea Nilului; brâul îngust și înverzit, înconjurat de pietre și nisip, este Egiptul de Sus, iar triunghiul acela, străbătut de vinele apei, este imaginea Egiptului de Jos, partea cea mai lată și mai mănoasă a țării. La începutul dinastiei a nouăsprezecea, Egiptul întreg, de la cataractele Nilului și până la mare, cuprindea cinci sute de mii de măsuri de pământ. Pe fiecare măsură de pământ trăiau șaisprezece oameni: bărbați, femei și copii. Dar, în decursul celor patru sute de ani care au urmat, aproape cu fiecare generație, se micșora și pământul roditor al Egiptului cu câte o bucată. Vorbitorul făcu un semn. Vreo cincisprezece preoți tineri ieșiră în grabă din case și începură să presare nisip în diferite puncte ale ierbii. Cu fiecare generație, continuă preotul, scădea și suprafața pământului roditor, a cărui întindere se îngusta tot mai mult. Astăzi, spuse ridicând glasul, țara noastră, în loc de cinci sute de mii de măsuri, are numai patru sute de mii. De-a lungul domniei celor două dinastii care au urmat, Egiptul a pierdut o suprafață de pământ ce-ar fi putut hrăni aproape două milioane de oameni.

În rândurile adunării se auzi din nou un murmur de groază.

— Dar știi tu, Ramses, slujitor al zeilor, ce s-a întâmplat cu ogoarele pe care cândva creștea grâul și orzul, sau pășteau cirezile? Că le-a acoperit nisipul deșertului, știi… Dar ți s-a spus oare de ce s-a întâmplat așa? Pentru că n-au mai fost destui țărani care, cu ajutorul găleților și plugului, să lupte din zori și până-n noapte împotriva pustiului! Și știi, în sfârșit, de ce n-au mai fost destui slujitori de-aceștia ai zeilor? Ce s-a întâmplat cu ei? Ce anume i-a alungat din țară? I-au alungat războaiele duse peste hotare. Oștile noastre îi învingeau pe vrăjmași, faima faraonilor noștri ajungea până pe malurile Eufratului, iar țăranii, cărându-le ca niște animale de povară hrana, apa și alte lucruri de trebuință, mureau pe drumuri cu miile. Și tocmai pentru aceste oase, risipite prin pustiurile din răsărit, nisipurile apusene ne-au înghițit pământurile; iar astăzi e nevoie de o muncă nespus de grea, din partea multor generații, pentru a dezgropa pământul negru, al Egiptului, de sub mormântul nisipurilor.

— Auziți! Auziți! strigă Mefres, prin gura acestui om vorbește un zeu. Da, așa-i, războaiele noastre vestite au fost mormântul Egiptului.

Ramses nu-și putea aduna gândurile. I se părea că munții aceia de nisip se prăvăleau peste capul lui.

— Am spus, adăugă Pentuer, că e nevoie de multă muncă pentru a dezgropa Egiptul, pentru a-i reda vechile bogății înghițite de războaie. Dar avem noi oare forțele trebuincioase înfăptuirii acestui gând? Făcu iarăși vreo douăzeci de pași de-a lungul amfiteatrului. Ascultătorii, care-l urmăreau păreau foarte mișcați. De când era Egiptul Egipt, nimeni nu înfățișase atât de limpede nenorocirile țării, deși aveau cu toții cunoștință de ele.

— Pe timpul dinastiei a nouăsprezecea Egiptul avea o populație de opt milioane. Dacă fiecare din oamenii de atunci, bărbați, femei, bătrâni și copii, ar fi aruncat în curtea aceasta câte un bob de fasole, boabele ar fi alcătuit laolaltă următoarea figură… Și arătă cu mâna spre curte, unde pe două șiruri, unul după altul, erau rânduite opt pătrate mari de fasole roșie. Figura aceasta are o lungime de șaizeci de pași, o lățime de treizeci și după cum vedeți, este alcătuită din boabe asemănătoare; ea este aidoma locuitorilor de atunci, care erau cu toții, din moși-strămoși, egipteni. Iar astăzi, priviți! Făcu iarăși câțiva pași mai departe, arătându-le un alt grup de pătrate de diferite culori. Vedeți, figura asta are și ea o lățime tot de treizeci de pași, dar lungimea ei este numai de patruzeci și cinci. De ce? Pentru că ea are numai șase pătrate, Egiptul de astăzi numărând doar șase milioane de locuitori, iar nu opt. Vedeți totodată că în timp ce figura dintâi era alcătuită numai din fasole roșie, adică egipteni, în cea de acum sunt dungi uriașe de boabe negre, galbene și albe.

Așa cum e armata noastră, la fel și în mijlocul poporului se află astăzi foarte mulți străini: etiopieni negri, sirieni și fenicieni galbeni, greci și libieni albi.

Fu întrerupt de către preoții care începură să-l îmbrățișeze. Mefres plângea.

— Nicicând nu s-a mai aflat un astfel de proroc! strigau ei.

— Mintea mea nu poate pricepe când a putut el face astfel de socoteli, încheie cel mai bun matematician al templului Hator.

— Părinți, zise Pentuer, nu-mi prețuiți peste măsură meritele! Așa era înfățișată întotdeauna în vremea veche starea statului în templele noastre… Eu am dezgropat doar unele lucruri cam uitate de generațiile de mai târziu…

— Dar socotelile? întrebă matematicianul.

— Socotelile sunt neîncetat făcute în toate nomurile și templele, răspunse Pentuer, iar cifrele generale se află în palatul faraonului.

— Dar figurile? Figurile! strigă matematicianul.

— În astfel de figuri se împart doar ogoarele noastre, iar geometrii vorbesc despre ele în școli.

— Greu de știut ce trebuie admirat mai mult la omul acesta: înțelepciunea, ori modestia lui, zise Mefres. O, zeii n-au uitat de noi, dacă ne-au dat un astfel de om…

În clipa aceea straja care veghea în turnul templului îi chemă pe cei prezenți la rugăciune.

— Diseară voi încheia lămuririle, zise Pentuer, iar acum mai am de adăugat câteva cuvinte. Mă întrebați de ce folosesc boabe pentru imaginile acestea. Fiindcă așa cum bobul aruncat în fiecare an în pământ aduce roade gospodarului, tot așa și omul dă în fiecare an dări pentru tezaurul statului. Dacă în vreun nom s-a însămânțat cu două milioane mai puține boabe de fasole decât în anii trecuți, recolta viitoare va fi cu mult mai mică și agricultorii vor avea venituri mai slabe. Tot așa-i și cu statul: când populația scade cu două milioane, e firesc să se micșoreze și dările ce se strâng.

Ramses ascultă cu luare-aminte. Apoi, în tăcere, plecă.

Când preoții și moștenitorul se întoarseră seara în curte, cele câteva sute de torțe aprinse luminau atât de strălucitor, de parcă era ziuă.

La un semn făcut de Mefres apăru din nou procesiunea muzicanților, dansatoarelor și preoților tineri, purtând statuia cu cap de vacă a zeiței Hator. Iar după ce fură alungate duhurile rele, Pentuer își începu din nou predica.

— Ați văzut cum, din timpul dinastiei a nouăsprezecea și până astăzi, am pierdut o sută de mii de măsuri de pământ și două milioane de locuitori, ceea ce arată de ce veniturile statului s-au micșorat cu treizeci și două de mii de talanți, lucru despre care știm cu toții. Și aceasta nu-i decât începutul nenorocirilor Egiptului. S-ar părea că faraonul mai are încă un venit de nouăzeci și opt de mii de talanți. Credeți însă că faraonul primește venitul acesta, întreg? Vă voi povesti drept pildă ce a descoperit marele Herhor în ținutul Iepurelui. Pe timpul dinastiei a nouăsprezecea locuiau acolo douăzeci de mii de oameni, care plăteau un impozit de trei sute cincizeci de talanți pe an. Astăzi sunt numai cincisprezece mii de locuitori acolo și aceștia plătesc, firește, numai două sute șaptezeci de talanți. Iar faraonul primește, totuși, numai o sută șaptezeci de talanți, iar nu două sute șaptezeci. „De ce?” se întreba vrednicul Herhor, și iată ce au dovedit cercetările. Pe timpul dinastiei a nouăsprezecea, ținutul avea cam o sută de dregători care primeau lefuri de câte o mie de drahme pe an. Astăzi, în același ținut, cu toate că numărul populației s-a micșorat, sunt peste două sute de dregători care primesc câte două mii de drahme pe an. Prea-cinstitul Herhor nu știe dacă așa stau lucrurile în toate ținuturile. Un lucru e însă limpede: tezaurul faraonului în loc de nouăzeci și opt, primește doar șaptezeci și patru mii de talanți, în fiecare an.

— Spune, mărite preot, cincizeci de mii, interveni Ramses.

— Voi lămuri și lucrul acesta, răspunse preotul. Dar, ține minte, Ramses, că din tezaurul faraonului se plătesc astăzi dregătorilor douăzeci și patru mii de talanți, în timp ce pe timpul dinastiei a nouăsprezecea se plăteau numai zece mii.

O tăcere grea se lăsă în rândurile preoților; mulți dintre ei aveau rude în diferite posturi și încă bine plătite.

Pentuer rămase însă neînfricat.

— Acum, urmă el, îți voi arăta, Ramses, viața dregătorilor și starea poporului în trecut și azi.

— Nu-i, oare, păcat de timp? Doar fiecare poate vedea singur toate acestea… murmurară preoții.

— Eu vreau să le știu acum, zise moștenitorul cu hotărâre.

Murmurul amuți.

Pentuer coborî treptele amfiteatrului spre curte, urmat de prinț, de marele preot Mefres și de restul preoților. Se opriră în fața unei perdele lungi, făcută din rogojini, ce forma un fel de gard. La un semn al lui Pentuer veniră în fugă vreo douăzeci de preoți tineri, cu torțe aprinse. La al doilea semn o parte a perdelei căzu.

Cei prezenți scoaseră un strigăt de uimire. Aveau în fața lor un tablou viu, puternic luminat, alcătuit din aproape o sută de oameni.

Tabloul era împărțit în trei grupuri: cel de jos îi înfățișa pe agricultori, cel de sus pe dregători, iar în ultimul se afla tronul de aur al faraonului, sprijinit de doi lei, ale căror capete formau cele două brațe ale tronului.

— Așa a fost, zise Pentuer, pe timpul dinastiei a nouăsprezecea. Uitați-vă la țărani: plugurile lor sunt trase de boi sau de măgari. Târnăcoapele și lopețile lor sunt de culoarea bronzului, deci sunt trainice. Priviți ce oameni trupeși! Asemenea oameni nu poți întâlni astăzi decât în garda faraonului. Au mâini și picioare puternice, pieptul larg, fețe surâzătoare. Sunt toți curați și unși cu uleiuri. Femeile lor se îndeletnicesc cu pregătirea hranei și a îmbrăcămintei. Copiii se joacă sau merg la școală. Țăranul din vremea aceea mânca, după cum vedeți, pâine de grâu, mazăre, carne, pește, fructe și bea bere și vin. Priviți ce frumoase erau ulcioarele și talgerele lor! Uitați-vă la tichiile, cingătorile și mantalele bărbaților: toate sunt împodobite cu cusături în mai multe culori. Și mai frumos colorate erau cămășile femeilor… Dar uitați-vă cât de cu grijă erau ele pieptănate, ce fel de ace, cercei, inele și brățări purtau! Podoabele acestea erau făcute din bronz și din smalț colorat; printre ele se găsea uneori și aur, fie măcar subțire ca o sârmă. Ridicați-vă acum ochii mai sus, la dregători: poartă cu toții mantale; dar fiecare țăran purta în zi de sărbătoare o manta asemănătoare. Dregătorii se hrăneau la fel cu țăranii, adică modest, dar pe îndestulate. Casele lor erau ceva mai împodobite decât ale țăranilor și nu arareori se rătăceau în cuierele lor inele de aur. Călătoreau pe măgari sau în care trase de boi.

Pentuer bătu din palme și în tablou se produse o mișcare. Țăranii începură să le dea dregătorilor coșuri cu struguri, saci cu orz, mazăre și grâu, vase cu vin, bere, lapte și miere, cantități mari de vânat precum și numeroase bucăți de țesături albe sau colorate. Dregătorii primeau toate acestea, păstrau o parte pentru ei, iar pe cele mai frumoase și mai de preț le treceau mai sus, tronului. Platforma pe care se afla faraonul era încărcată cu bogății ce alcătuiau un fel de movilă.

— Vedeți, zise Pentuer, atunci când țăranii erau sătui și avuți, tezaurul faraonului de abia putea cuprinde darurile supușilor. Iar acum veți vedea ce se întâmplă astăzi…

La un nou semn partea a doua a perdelei căzu și ea. Tabloul care apăru semăna în linii mari cu cel de mai înainte.

— Iată-i și pe țăranii de azi, zise Pentuer, iar în glasul lui se putea simți o mare tulburare. Trupul lor e numai piele și oase, par bolnavi, sunt murdari și au uitat să se mai ungă cu uleiuri. În schimb, spinările le sunt sfârtecate de nuiele. Lângă ei nu se mai văd nici boi, nici măgari; la ce bun, când plugul le e tras de femeile și copiii lor? Târnăcoapele și lopețile le sunt de lemn; se strică ușor și cer o osteneală mai mare. N-au niciun fel de îmbrăcăminte; numai femeile umblă îmbrăcate în cămăși de pânză groasă și nici în vis nu văd cusăturile cu care se împodobeau bunicii și bunicele lor. Și ce mănâncă țăranii acum? Uneori orz și pește uscat, dar de obicei semințe de lotus, arareori turtă din făină de grâu și niciodată carne, bere sau vin. Vă întrebați ce s-a întâmplat cu vasele și cu lucrurile lor? Nu mai au nimic în afară de ulciorul cu apă; de altminteri, nici n-ar mai încăpea nimic în cocioaba în care trăiesc… Iar acum vă rog să mă iertați pentru cele ce vă voi înfățișa. Acolo, zac la pământ câțiva copii: asta înseamnă că au murit. E ciudat cât de des mor acum de foame și istoviți de muncă copiii țăranilor! Și aceștia sunt încă cei mai fericiți; dacă rămân în viață ajung sub nuielele paznicilor, ori sunt vânduți fenicienilor, de parcă ar fi miei…

Tulburarea îi sugrumă glasul. Se odihni însă numai o clipă, apoi vorbi mai departe, în mijlocul tăcerii mânioase a preoților:

— Și acum, uitați-vă la dregători cât sunt de rotofei și de rumeni și ce veșminte frumoase au! Soțiile lor poartă brățări și cercei de aur, iar straiele lor sunt atât de subțiri, încât și prinții le-ar putea pizmui. Țăranii nu au nici boi și nici măgari; în schimb dregătorii călătoresc pe cai sau în lectici. De băut beau numai vin, și încă vin bun.

Bătu apoi din palme și din nou se mai întâmplă ceva. Țăranii începură să le dea dregătorilor saci cu grâne, coșuri cu fructe, vin, animale. Ca și mai înainte dregătorii așezau produsele acestea alături de tron, dar în cantități mult mai mici, astfel că, pe locul unde se afla faraonul, nu se mai strângeau movile de bunătăți. În schimb, acolo unde stăteau dregătorii, locul era peste măsură de plin.

— Iată, așadar, Egiptul de astăzi, zise Pentuer. Țăranii sărmani, dregătorii bogați, iar tezaurul cu mult mai gol decât era în trecut. Și acum… Făcu iarăși un semn și se întâmplă un lucru neașteptat. O mulțime de mâini începură să înhațe grânele, fructele, țesăturile din preajma faraonului și a dregătorilor. Iar când lucrurile se împuținară peste măsură, aceleași mâini începură să înhațe și să-i tragă după ei, pe țărani, soțiile și copiii lor…

Privitorii, uimiți, se uitau la mișcările ciudate ale acestor ființe nevăzute. Deodată cineva strigă:

— Ăștia-s fenicienii! Ei ne jupoaie așa!

— Da, așa e, zise Pentuer. Acestea sunt mâinile fenicienilor ascunși printre noi. Ei îl jupoaie pe faraon și pe dregători, iar pe țărani, când nu le mai pot smulge nimic, îi duc în robie.

— Da, așa-i! Șacalii! Blestemați să fie! Să-i gonim, ticăloșii! strigau preoții. Ei pricinuiesc țării cele mai mari pagube.

Dar nu strigau toți în chipul acesta.

Când se făcu din nou tăcere, Pentuer porunci să fie mutate torțele în altă parte a curții și-și duse acolo ascultătorii. Aici, se aflau rânduite fel de fel de mărfuri.

— Binevoiți a privi, cinstiți preoți, rosti el. Pe vremea dinastiei a nouăsprezecea primeam din țara Punt uleiuri parfumate, iar din Siria aur, arme de fier și care de război. Asta era tot. Atunci însă Egiptul nu sta cu mâinile în sân. Priviți la vasele acestea uriașe: ce forme și ce culori felurite! Ori priviți la jilțul acesta încrustat cu zece mii de piese de aur, sau la masa aceasta din lemn colorat și din sidef. Priviți la veșmintele de atunci: ce țesătură și lucrătură gingașă, ce culori! Iată și paloșe de bronz, ace, brățări, cercei; apoi unelte agricole și meșteșugărești. Toate acestea se lucrau la noi, pe vremea dinastiei a nouăsprezecea…

Trecu apoi la grupul următor de obiecte.

— Iar astăzi, priviți! Amforele sunt mici și aproape fără podoabe, mesele simple, țesăturile grosolane și neînfrumusețate. Niciunul din lucrurile de acum nu se poate asemui cu trăinicia, frumusețea și belșugul celor de-atunci. De ce? Mai înaintă câțiva pași și, înconjurat de torțe, zise: Iată, însă, și marele număr de mărfuri pe care ni le aduc fenicienii din felurite părți ale lumii. Câteva zeci de parfumuri, sticlă colorată, mese și scaune, vase, țesături, care, podoabe – toate astea ne sosesc din Asia, iar noi le cumpărăm. Înțelegeți, oare, acum, ce ne dau fenicienii în schimbul grânelor, fructelor și vitelor luate de pe moșiile dregătorilor și ale faraonului? Tocmai aceste mărfuri străine i-au nimicit pe meșteșugarii noștri, așa cum lăcustele nimicesc iarba. Preotul, după o clipă de odihnă, urmă mai departe: Printre mărfurile pe care fenicienii le procură faraonului, nomarhilor și dregătorilor, cel dintâi loc îl ocupă aurul. Negoțul acesta înfățișează în chipul cel mai grăitor felul cum asiaticii aceștia au pricinuit mari nenorociri Egiptului. Cel ce primește de la ei aur, de pildă pentru un talant, rămâne dator după trei ani doi talanți. De cele mai multe ori, însă, prefăcându-se că-l scutesc pe datornic de orice bătaie de cap – fenicienii se învoiesc să facă ei singuri plățile cuvenite, astfel încât datornicul le dă în arendă pe timp de trei ani, pentru fiecare talant împrumutat, treizeci și doi de oameni și două măsuri de pământ. Priviți acolo, zise Pentuer, arătând acea parte a curții care era mai bine luminată. Pătratul acela de pământ, având o lungime de o sută optzeci de pași și o lățime tot atât de mare, închipuie tocmai cele două măsuri, după cum grămada aceea de bărbați, femei și copii alcătuiește opt familii. Și totul – oameni și pământ laolaltă – sunt luați pentru trei ani într-o robie îngrozitoare. În acest răstimp stăpânul, faraonul sau nomarhul, nu are niciun folos de pe urma lor, iar la sfârșitul sorocului primește pământul secătuit iar din oameni cel mult douăzeci, restul fiind răpuși de chinuri.

Un freamăt de groază străbătu rândurile celor prezenți.

— Vă spuneam că fenicienii iau în arendă, pe trei ani, două măsuri de pământ și treizeci și doi de oameni, pentru împrumutul unui talant de aur. Priviți cât e de întinsă bucata de pământ și cât e de mare grămada de oameni iar acum, priviți la mâna mea! Bucata asta de aur pe care o țin în mână, bulgărele ăsta mai mic decât un ou de găină, e un talant! Vă dați oare seama de toată mârșăvia fenicienilor? Bucățica aceasta de aur nu are niciun fel de însușiri deosebite; e galbenă, grea, nu ruginește – și asta-i tot. Dar omul nu se îmbracă cu aur și nici nu-și astâmpără foamea și setea cu el. Dacă aș avea un bulgăre de aur uriaș cât o piramidă, aș fi, alături de el, tot atât de sărac ca și libianul care rătăcește prin pustiul apusean, unde nu-s nici curmale, nici apă. Și luați aminte, pentru bulgărele acesta neînsemnat de metal sterp, fenicienii iau o bucată de pământ ce poate hrăni și îmbrăca treizeci și doi de oameni, iar pe deasupra îi mai ia și pe oamenii aceștia! Timp de trei ani fenicianul e stăpânul unor oameni care știu să lucreze și să însămânțeze ogoarele, să culeagă roadele, să facă făină și bere, să țeasă veșminte, să ridice case cu toate cele trebuincioase în ele. În tot acest timp faraonul sau nomarhul este lipsit de munca oamenilor acestora, care nu mai plătesc dări și nu mai poartă poveri în urma oștirii, fiindcă trudesc pentru huzurul fenicienilor celor lacomi. Știți bine că în zilele noastre nu trece un an fără să nu izbucnească, fie într-un nom, fie într-altul, o răscoală a țăranilor, răpuși de foame, istoviți de muncă, snopiți de nuiele. Din oamenii aceștia o bună parte pier, alții sunt osândiți la mine, iar țara își împuținează numărul locuitorilor tot mai mult, numai din pricină că fenicienii i-au dat cuiva un bulgăre de aur! își poate cineva închipui o nenorocire mai mare? În asemenea împrejurări nu-și va împuțina oare Egiptul pământul și oamenii în fiece an? Dacă războaiele norocoase au zdruncinat puterea țării noastre, negoțul fenician cu aur o va nimici.

Pe chipurile preoților apărură semnele mulțumirii: erau mai bucuroși să li se vorbească despre înșelăciunile fenicienilor decât despre huzurul dregătorilor.

După o clipă de odihnă, Pentuer i se adresă prințului:

— De câteva luni de zile, spuse el, întrebi cu neliniște, o, Ramses, slujitor al zeilor, de ce se micșorează veniturile faraonului. Înțelepciunea zeilor ți-a arătat nu numai că tezaurul s-a golit, dar și că oastea s-a împuținat și că amândouă aceste izvoare ale puterii faraonului vor urma să scadă. Iar sfârșitul va fi, ori ruina deplină a țării, ori… cerul va trimite Egiptului un rege în stare să stăvilească șirul nenorocirilor abătute de câteva sute de ani asupra noastră. Tezaurul a fost plin când am avut pământ mult și o populație numeroasă. Va trebui deci să smulgem pustiului ogoarele rodnice pe care ni le-a înghițit, iar de pe umerii poporului să urnim poverile ce-l slăbesc și-i micșorează numărul. Preoții începură din nou să fie neliniștiți, temându-se că Pentuer, pentru a doua oară, va pomeni de dregători. Ai văzut, Ramses, cu ochii tăi și față de martori că în vremea în care poporul era sătul, sănătos și mulțumit, tezaurul faraonului era plin. Iar când poporul a început să aibă o înfățișare jalnică, astfel că femeile și copiii au trebuit să fie înjugați la plug, când semințele de lotus au înlocuit grâul și carnea, tezaurul a început și el să scadă. Dacă vrei să dai statului puterea pe care a avut-o înainte de războaiele dinastiei a nouăsprezecea, dacă dorești ca faraonul, dregătorii și armata să trăiască în belșug, dă țării o pace îndelungată, iar poporului bunăstare. Cei vârstnici să mănânce iarăși carne și să se îmbrace din nou în veșminte brodate, iar copiii să nu mai geamă sub povara muncilor, să nu mai fie răpuși de o trudă istovitoare, ci să se joace și să meargă la școală. Și, în sfârșit, nu uita că Egiptul crește la sânul lui un șarpe veninos… Cei de față ascultau plini de curiozitate și de teamă. Șarpele, care suge sângele poporului, averile nomarhilor, puterea faraonului – sunt fenicienii!

— Afară cu ei! strigară cei prezenți. Să se șteargă toate datoriile! Corăbiilor și neguțătorilor lor să le fie oprită intrarea în țara noastră!

Făcu liniște marele preot Mefres care, cu lacrimi în ochi, i se adresă lui Pentuer:

— Nu mă îndoiesc că prin gura ta a vorbit zeița Hator. Nu numai fiindcă un om n-ar putea să fie atât de înțelept și atotvăzător ca tine, dar și fiindcă am zărit deasupra capului tău mici flăcări în formă de coarne. Pentru cuvintele mari prin care ai împrăștiat neștiința noastră, îți mulțumesc. Te binecuvântez și-i rog pe zei ca atunci când mă vor chema la judecata lor, pe tine să te numească urmașul meu…

Uralele îndelungate ale ascultătorilor întăriră binecuvântarea celui mai înalt demnitar. Preoții erau cu atât mai mulțumiți, cu cât le fusese tare teamă că Pentuer va vorbi pentru a doua oară de bunăstarea dregătorilor. Înțeleptul însă știuse să păstreze măsura: arătase numai rana lăuntrică a statului, dar n-o zgândărise și de aceea succesul îi fusese deplin.

Ramses își arătă mulțumirea față de Pentuer, strângându-i doar capul la piept. Nimeni nu se îndoi, însă, că predica marelui proroc zguduise inima moștenitorului și că aceasta era o sămânță din care putea să crească fala și prosperitatea Egiptului.

A doua zi, fără a-și lua rămas bun, Pentuer părăsi în zori de zi templul, plecând la Memfis.

Timp de câteva zile, Ramses nu vorbi cu nimeni: stătea în chilie, ori se plimba prin coridoarele umbroase, meditând. În mintea lui muncită de gânduri își mărturisea că Pentuer nu spusese de fapt nimic nou: toți se plângeau de scăderea pământului și a populației Egiptului, de traiul îngrozitor al țăranilor, de samavolniciile dregătorilor și de nelegiuirile fenicienilor. Predica prorocului avusese însă darul să rânduiască toate lucrurile acestea, să-i limpezească gândurile și să lămurească mai bine anumite fapte. Fenicienii, îndeosebi, îl îngroziseră: prințul nu-și dăduse până atunci seama de însemnătatea nenorocirilor pricinuite statului de poporul acesta. Groaza ce-l cuprinse fu cu atât mai mare, cu cât el însuși își lăsase supușii să încapă în arenda lui Dagon, fiind chiar martor al chipului în care cămătarul storcea de pe spinarea acestora propria lui datorie. Și tocmai din pricina asta Ramses refuză să se mai gândească la fenicieni; și dacă totuși se aprindea în el mânia împotriva acestor oameni, clocotul acesteia era înăbușit de un sentiment de rușine. Într-o anumită măsură se socotea complicele lor. În schimb, pricepuse de minune însemnătatea pierderii pământului și populației și tocmai asupra acestor două puncte stărui el mai mult, în singuraticele lui cugetări. „Dacă am avea, se gândea el, cele două milioane de oameni pe care Egiptul i-a pierdut, s-ar putea lua îndărăt pustiului, cu ajutorul lor, roditoarele pământuri pierdute, ba ar putea fi chiar sporite. Și atunci, în ciuda fenicienilor, țăranii noștri ar avea o soartă mai bună, iar veniturile statului ar crește.” De unde să-i luăm însă pe oamenii aceștia?

Răspunsul i-l dete o întâmplare.

Într-o seară, plimbându-se prin grădinile templului, întâlni un mare număr de sclavi pe care Nitager îi prinsese la hotarul răsăritean și-i trimisese zeiței Hator. Oamenii aceștia erau bine clădiți, munceau mai mult decât egiptenii și, fiind bine hrăniți, păreau chiar împăcați cu soarta lor. Văzându-i, mintea moștenitorului fu străbătută ca de un fulger; de bucurie, era cât pe ce să-și piardă cunoștința. Egiptul ducea lipsă de oameni, de oameni mulți, de sute de mii, de un milion și chiar de două milioane. Dar iată că oameni se află! Trebuia doar să te avânți în Asia, să-i ridici pe toți cei întâlniți în cale și să-i trimiți în Egipt. Iar războiului să nu i se pună capăt până ce nu se vor strânge atâția oameni, încât fiecare țăran egiptean să-și aibă sclavul lui.

Așa se zămisli în mintea lui Ramses planul simplu dar măreț, menit să dea statului populația de care avea nevoie, țăranilor ajutoare în muncă, iar tezaurului un izvor nesfârșit de venituri.

Prințul era încântat; a doua zi însă se trezi în el, din nou, îndoiala. Pentuer spusese cât se poate de răspicat că Egiptul nu poate fi ridicat prin mijlocirea unui nou război. „Pentuer e un mare înțelept, iar Herhor e și el un mare înțelept, cugetă prințul. Dacă ei socotesc că războiul este vătămător, dacă tot așa gândește marele preot Mefres, ca și alți preoți, atunci te pomenești că într-adevăr războiul este un lucru primejdios? Și așa trebuie să și fie, de vreme ce atâția oameni înțelepți și sfinți susțin acest lucru”.

Prințul era nespus de tulburat. Născocise un mijloc simplu de ridicare a Egiptului, și când colo, iată că preoții susțin că tocmai mijlocul acesta ar putea, până la urmă, să ruineze Egiptul.

Preoții! Oamenii cei mai înțelepți și mai sfinți!

O întâmplare făcu însă să i se cam năruie încrederea în mult-lăudata îndeletnicire a preoților de a sluji adevărul, ba îi trezi chiar vechea neîncredere de care mai fusese el încercat, în trecut.

Într-o bună zi se duse la bibliotecă împreună cu unul din preoții tămăduitori. Drumul trecea printr-un coridor îngust și întunecos, din care prințul se trase înapoi, cu scârbă.

— N-am să trec pe-aici! zise el.

— De ce? întrebă preotul, mirat.

— Nu-ți mai amintești că la capătul acestui coridor se află beciul în care l-ați chinuit groaznic pe un trădător oarecare?

— A! făcu acesta. Într-adevăr aici e beciul în care înainte de predica lui Pentuer am turnat smoală clocotită…

— Și ați ucis un om…

Preotul surâse. Era un om cumsecade și plin de voie bună. Așa că, văzând indignarea prințului, îi răspunse după câteva clipe de gândire:

— Da, așa-i, nimeni n-are dreptul să trădeze tainele cele sfinte. Și, se înțelege că înaintea oricărei ceremonii mai deosebite reamintim acest lucru tinerilor care doresc să devină preoți. Tonul îi era atât de ciudat, încât Ramses îi ceru lămuriri. Nu pot trăda taina, răspunse preotul dar dacă îmi vei făgădui să păstrezi numai pentru tine cuvintele mele, îți voi povesti o istorioară. Ramses făgădui, iar preotul povesti: Un preot egiptean, vizitând templele din țara păgână Aram, întâlni într-unul din ele un om care i se păru deosebit de gras și de mulțumit, cu toate că era îmbrăcat în straie foarte sărăcăcioase. „Spune-mi, îl întrebă preotul pe săracul cel vesel, cum se face că, în ciuda zdrențelor ce le porți, trupul tău are o înfățișare de parcă ai fi mare preot într-un templu?” Omul, după ce se uită în jur, ca să se încredințeze că nu trage nimeni cu urechea, răspunse: „Pentru că eu am o voce nespus de jalnică, încât pot îndeplini sarcina de martir pe lângă acest templu. Când poporul se strânge în templu, eu cobor în beci și încep să gem cât mă țin puterile; pentru lucrul acesta mi se dă o mâncare destul de îmbelșugată în tot timpul anului, iar pentru fiecare zi de chin, câte un ulcior cu bere”. Așa se petrec lucrurile în țara păgână Aram, încheie preotul, ducându-și degetul la gură. Nu uita, măria-ta, ce mi-ai făgăduit, gândește-te la smoala noastră topită și la tot ce poftești…

Povestirea asta îl tulbură din nou pe prinț. Aflând că omul nu fusese ucis, simți o oarecare ușurare, dar în același timp i se treziră toate vechile bănuieli față de preoți; că ei îi înșală pe oamenii de rând, știa mai de mult. Își aducea aminte de timpul când învăța la școala preoților și de procesiunea sfântului bou Apis. Poporul era sigur că Apis e cel ce arată preoților drumul pe care urmau să-l străbată, în timp ce orice învățăcel știa că animalul sacru mergea doar acolo unde-l mânau preoții. Cine poate ști, dacă predica lui Pentuer n-a fost un fel de procesiune a lui Apis, pregătită anume pentru el? Fiindcă nu-i prea greu să așterni pe pământ fasole roșie și de alte culori, precum tot atât de ușor este să poruncești unor oameni să se miște într-un fel sau altul. Avusese de multe ori prilejul să vadă ceremonii religioase cu mult mai strălucite, ca de pildă lupta dintre Set și Osiris, la care luau parte câteva sute de oameni. Dar și în cazul acesta oare nu săvârșeau preoții tot o înșelătorie? Deși era vorba de o luptă între zei, totuși ea se purta între oameni travestiți. Osiris pierea în luptă, iar preotul care se îmbrăca în haina zeului rămânea teafăr ca un rinocer. Și câte minunății nu înfățișau ei acolo? Apele se învolburau, trăsnetele cădeau, iar pământul se cutremura, făcând să țâșnească foc și pară. Toate erau înșelătorii. Dar atunci demonstrația lui Pentuer să fi fost neapărat adevărată? De altfel prințul avea puternice dovezi că preoții încercaseră să-l înșele. O înșelătorie fusese chiar omul care gemuse în beci, prefăcându-se că-i stropit cu smoală de preoți. Dar lucrul acesta avea prea puțină însemnătate.

Mai de seamă era faptul de care prințul se încredințase în nenumărate rânduri, că Herhor nu voia război. Mefres de asemenea nu voia război, iar Pentuer era ajutorul unuia și omul de încredere al celuilalt. În mintea prințului se dădea o luptă: când i se părea că înțelege tot, când totul era cotropit de beznă; ba era plin de nădejdi, ba se îndoia de tot și de toate. Din ceas în ceas, de pe o zi pe alta, sufletul lui se avânta și se prăvălea ca apele Nilului, de-a lungul unui an întreg.

Cu încetul, Ramses își redobândi însă pacea lăuntrică, iar când sosi sorocul să părăsească templul, avea bine închegate în minte unele păreri. Înțelesese, în primul rând, limpede, care erau nevoile Egiptului: mai multe ogoare și mai mulți oameni. Ajunsese în al doilea rând la convingerea că mijlocul cel mai simplu de a dobândi oameni este războiul cu Asia. Pentuer îi arătase însă că războiul nu poate decât să sporească nenorocirile țării. Se punea deci întrebarea: a spus Pentuer adevărul sau a mințit? Dacă spusese adevărul, prințul urma să cadă pradă deznădejdii, deoarece el nu cunoștea alt mijloc de a ridica statul în afară de război. Fără război, Egiptul va pierde pe an ce trece din populație, după cum datoriile faraonului vor crește și toate se vor încheia printr-o groaznică nenorocire, poate chiar în timpul domniei următoare.

Dar dacă Pentuer a mințit? De ce însă ar fi făcut-o? Îndemnat desigur de Herhor, de Mefres și de alți preoți. Dar din ce cauză? De ce nu voiau preoții război? Ce interes aveau să-i fie potrivnic? Fiecare război le adusese doar și lor, ca și faraonului, cele mai mari bogății. Totuși, puteau oare preoții minți într-o chestiune atât de importantă? Drept e că procedaseră deseori astfel, dar în chestiuni mărunte, nu și atunci când era vorba de viitorul statului, de existența lui! De altfel, nici nu se putea spune că mințiseră întotdeauna. Ei sunt doar slujitorii zeilor și paznicii marilor taine. În templele lor sălășluiesc duhurile, lucru despre care Ramses se încredințase singur, în prima noapte petrecută în templu. Și dacă zeii nu îngăduie profanilor să se apropie de altarele lor, dacă ei veghează cu atâta strășnicie asupra templelor, de ce n-ar fi vegheat și asupra Egiptului, care-i cel mai mare templu al lor?

Peste câteva zile, când, după un serviciu divin, solemn și în mijlocul binecuvântării preoților, Ramses părăsi templul Hator, în el clocoteau două întrebări:

Ar putea, oare, într-adevăr, să aducă pagube Egiptului războiul cu Asia?

Ar putea, oare, preoții să-l înșele pe el, moștenitorul tronului, în chestiunea aceasta?

Capitolul XXIX

Călare, însoțit numai de câțiva ofițeri, prințul se îndrepta spre Pi-Bast, vestita capitală a nomului Habu.

Trecuse luna Paoni și începuse luna Epifi, adică sfârșitul lui aprilie și începutul lui mai. Soarele se urcase sus de tot pe cer, vestind zile de mare arșiță, cele mai rele pentru Egipt. Încă de mai înainte, în câteva rânduri, se iscase vijelios, îngrozitorul vânt al pustiului; oameni și animale se așterneau la pământ de căldură, iar pe ogoare ca și pe arbori începuse să se pună o pulbere cenușie, sub care plantele se ofileau.

Trandafirii fuseseră culeși și esența făcută; grânele erau strânse, iar trifoiul cosit pentru a doua oară. Cumpenele cu găleți lucrau cu o îndoită putere, dăruind pământului apa tulbure și pregătindu-l astfel pentru noile însămânțări. Se pornise culesul smochinelor și al strugurilor.

Apa Nilului scăzuse, iar canalele, foarte sărace în apă și ele, erau rău-mirositoare. Deasupra țării întregi plutea o pulbere ușoară, străbătută doar de revărsarea arzătoarelor raze ale soarelui.

Cu toate acestea prințul călărea mulțumit. Îl plictisise viața de pocăință din templu; i se făcuse dor de ospețe, femei și larmă.

Pe deasupra și ținutul, cu toate că neted și străbătut într-una de canale, i se părea interesant. În nomul Habu nu mai erau egipteni băștinași, ci numai urmași ai vitejilor hicsoși, cei care cuceriseră odinioară Egiptul și-l stăpâniseră câteva veacuri. Egiptenii neaoși disprețuiau aceste vlăstare ale cuceritorilor alungați; Ramses îi privea însă cu plăcere. Erau oameni bine croiți, puternici, cu o înfățișare plină de mândrie și de vigoare bărbătească. Nu cădeau cu fața la pământ înaintea prințului și a ofițerilor, așa cum făceau egiptenii; se uitau în ochii lor fără ură, dar și fără teamă. Nici spinările nu le aveau împodobite de urmele nuielelor. Dregătorii îi respectau, știind că un hicsos bătut răspunde cu aceeași măsură, ucigându-l chiar uneori pe asupritor. De altfel, hicsoșii se bucurau de bunăvoința faraonului, deoarece din rândurile lor se recrutau cei mai buni soldați.

Cu cât alaiul prințului se apropia de Pi-Bast, ale cărui temple și palate începeau să se zărească prin norii de pulbere ca printr-un văl străveziu, cu atât împrejurimile deveneau mai pline de viață. Pe drumul larg ca și pe canalele din vecinătate se scurgeau cârduri de animale, se transportau grâu, fructe, vinuri, flori, pâine și multe alte bunuri de folosință zilnică. Mulțimea de mărfuri ca și oamenii zgomotoși și numeroși care se îndreptau spre oraș, întocmai ca și cei din jurul Memfisului în zile de sărbătoare, era prin partea locului un lucru obișnuit. În jurul orașului Pi-Bast domnea tot anul o larmă ca de bâlci, ce se potolea doar noaptea.

Cauza era simplă: orașul cuprindea între zidurile lui vechiul și slăvitul templu al zeiței Astoret, venerat în întreaga Asie apuseană și care atrăgea nesfârșite cete de pelerini. Se putea spune, fără nicio exagerare, că în preajma orașului Pi-Bast poposeau zilnic, în corturi, cam treizeci de mii de străini: arabi, fenicieni, evrei, filistini, hitiți, asirieni și alții. Egiptul îi primea cu bunăvoință deoarece pelerinii îi aduceau venituri însemnate; la rândul lor, preoții îi tolerau, iar populația câtorva nomuri învecinate chiar întreținea cu ei un negoț intens.

Cam cu vreo oră mai înainte de a se ajunge în oraș, se arătau privirilor colibele de lut și corturile străinilor, ridicate pe pământul gol. Pe măsură ce te apropiai de Pi-Bast, numărul lor creștea și mai mult. Unii își pregăteau mâncarea sub cerul liber, alții cumpărau mărfuri din cele ce se scurgeau necontenit pe acolo, iar alții mergeau la temple, în procesiuni. Ici, colo, se strângeau grupuri mari în fața locurilor de petrecere, unde dădeau reprezentații îmblânzitorii de animale sălbatice și de șerpi, atleții, dansatoarele și scamatorii.

Deasupra acestei mulțimi de oameni se ridica arșița și larma.

La poarta orașului, Ramses fu salutat de curtenii lui și de către Habu, nomarhul provinciei, înconjurat de dregătorii săi. Întâmpinarea, însă, cu toată bunăvoința de care dădeau toți dovadă, fu atât de rece, încât prințul, mirat, îi șopti lui Tutmozis:

— De ce mă privesc așa, de parcă am venit să-i osândesc?

— Pentru că, răspunse favoritul, tu ai aerul unui om care a stat de vorbă cu zeii.

Și nu mințea, fiindcă, ori din pricina vieții de ascet, ori poate din pricina traiului său alături de preoții învățați, sau chiar și din pricina îndelungilor lui meditații, prințul devenise alt om. Slăbise, pielea i se înnegrise, iar înfățișarea lui vădea întru totul o mare gravitate. În vreme de numai câteva săptămâni, îmbătrânise cu câțiva ani.

Pe una din străzile principale ale orașului se înghesuia o mulțime atât de mare, încât paznicii fură siliți să deschidă drum moștenitorului și suitei lui. Poporul acela nu venise însă să-l salute pe prinț, ci se grămădea în jurul unui mic palat, ca și cum ar fi așteptat pe cineva.

— Ce se întâmplă aici? întrebă Ramses, căruia nepăsarea mulțimii îi făcuse o impresie proastă.

— Aici locuiește Hiram, răspunse nomarhul, un prinț tirian nespus de milostiv. În fiecare zi împarte din belșug daruri sărăcimii, care se adună în jurul palatului lui.

Prințul se răsuci pe cal, privi mulțimea și zise:

— Văd și muncitori de-ai faraonului printre ei. Tot după cerșit vin și ei la bogătașul ăsta fenician?

Nomarhul tăcu. Din fericire, se apropiaseră de palatul nomarhului și Ramses uită de Hiram.

Ospățurile în cinstea prințului se prelungiră timp de câteva zile, dar Ramses nu fu mulțumit de ele. Le lipsea voioșia, iar în timpul petrecerii se întâmplară și câteva lucruri neplăcute.

O dată, de pildă, una din ibovnicele sale, dansând în fața lui, izbucni în plâns. Ramses o îmbrățișă, întrebând-o ce s-a petrecut. La început se codi, dar, încurajată de blândețea stăpânului, femeia răspunse, vărsând lacrimi și mai din belșug:

— Noi, stăpâne, femeile tale, suntem de neam și se cade să fim respectate…

— Așa e, rosti prințul.

— Și totuși, vistiernicul tău ne lipsește de cele ce ni se cuvin. Uite, ar vrea să ne ia până și fetele care ne slujesc și fără de care este doar știut că nu ne-am putea nici spăla, nici pieptăna.

Ramses îl chemă pe vistiernic și îi porunci cu asprime să se îngrijească de femeile lui, să nu le lipsească de drepturile ce li se cuveneau după nașterea și rangul lor înalt.

Vistiernicul căzu cu fața la pământ și-i făgădui prințului să-i îndeplinească poruncile. Peste câteva zile se iscă zarvă și printre sclavii de la curte, care se plângeau că nu li se mai dă vin.

Moștenitorul porunci să li se dea. A doua zi, în timp ce se afla cu oștirea, veniră la el trimișii oștilor, plângându-se în chipul cel mai umil că li se micșorează rațiile de carne și pâine.

Prințul porunci și de data aceasta să li se îndeplinească ruga.

Dar peste câteva zile fu trezit dis-de-dimineață de-o mare larmă ce venea din fața palatului. Ramses întrebă care-i pricina, iar straja îi raportă că muncitorii din detașamentele faraonului, strânși acolo, cereau să li se plătească plata cuvenită.

Fu chemat vistiernicul, iar prințul își revărsă mânia asupra lui:

— Ce se petrece aici? strigă el. Nu-i zi, din clipa sosirii mele, în care să nu mi se plângă cineva de vreo nedreptate. Dacă se va mai întâmplă încă o dată una ca asta, voi porunci să se cerceteze lucrurile și voi stăvili tâlhăriile voastre!

Tremurând, vistiernicul căzu din nou cu fața la pământ și gemu:

— Poți să mă ucizi, stăpâne! Dar ce pot face eu dacă tezaurul, magaziile și hambarele tale sunt goale?

Cu toată mânia, prințul își dădu seama că vistiernicul ar putea să fie nevinovat. Îi porunci deci să plece și-l chemă pe Tutmozis.

— Ascultă, îi zise el favoritului său, aici se petrec lucruri pe care nu le înțeleg și cu care nu sunt obișnuit. Femeile mele, sclavii, armata și muncitorii ori nu primesc ceea ce li se cuvine, ori sunt îngrădiți în cheltuielile lor. Iar când i-am cerut socoteală vistiernicului, mi-a răspuns că nu mai avem nimic în tezaur și nici în magazii.

— A spus adevărul.

— Cum așa? izbucni prințul. Pentru călătoria mea faraonul a dat două sute de talanți, în mărfuri și aur. Să se fi cheltuit totul?

— Așa e, răspunse Tutmozis.

— În ce chip? Pentru ce anume? strigă prințul. Doar în tot drumul am fost primiți de nomarhi!

— Da… dar noi le-am plătit pentru primirea ăsta…

— Prin urmare sunt niște hoți și niște prefăcuți, dacă ne primesc ca oaspeți, iar apoi ne jupoaie!

— Nu te supăra, zise Tutmozis, îți voi lămuri totul.

— Stai jos.

Tutmozis se așeză și zise:

— Știi oare că de o lună mănânc din bucatele tale, beau vinul din ulcioarele tale și mă îmbrac cu haine de-ale tale?

— Ai dreptul să faci lucrul acesta.

— Dar niciodată n-am mai făcut așa: am trăit, m-am îmbrăcat și am petrecut pe socoteala mea, ca să nu-ți încarc datoriile. Drept e că în chipul acesta le-am plătit uneori pe ale mele. Dar astea nu erau decât o parte din ele.

— Să lăsăm datoriile în pace.

— În aceeași situație, continuă Tutmozis, se află încă vreo douăzeci de tineri nobili de la curtea ta. Înainte, pentru a menține strălucirea stăpânului lor, se întrețineau singuri; astăzi însă, ca și mine, trăiesc pe socoteala ta, căci ei nu mai au nimic.

— Cândva îi voi răsplăti.

— Așadar, urmă Tutmozis, luăm din tezaurul tău pentru că ne silesc lipsurile și același lucru îl fac și nomarhii. Dacă ar avea cu ce, ar da ospețe și serbări în cinstea ta, pe socoteala lor; dar cum nu au, iau de la vistiernicul tău. Vei mai spune oare și acum că sunt niște hoți?

Prințul se plimba îngândurat.

— I-am judecat cam în pripă, răspunse el. Mânia mi-a întunecat mintea. Mă rușinez de vorbele spuse, dar vreau ca oamenii curții, soldații și muncitorii să nu sufere nicio nedreptate. Și cum nici eu nu mai am nimic, trebuie să ajungem la un împrumut… O sută de talanți ar fi de ajuns? Ce crezi?

— După părerea mea nu ne va împrumuta nimeni o sută de talanți, șopti Tutmozis.

Locțiitorul faraonului îl măsură, plin de trufie.

— Așa se răspunde oare fiului faraonului? întrebă el.

— Alungă-mă din preajma ta, zise Tutmozis cuprins de tristețe, dar am spus adevărul. Astăzi nu ne va putea împrumuta nimeni, fiindcă nimeni nu are…

— Și Dagon ce așteaptă? se miră prințul. Nu mai e oare pe lângă curtea mea, sau a pierit?

— Dagon locuiește în Pi-Bast, dar de câteva zile își petrece timpul, împreună cu alți neguțători fenicieni, în templul zeiței Astart, postind și rugându-se.

— De când a ajuns așa de evlavios? Fiindcă eu am fost în templu, socoate oare și creditorul meu că-i nevoie să stea la sfat cu zeii?

Tutmozis se frământa pe taburetul lui.

— Fenicienii, începu el, sunt cuprinși de panică, i-au doborât veștile primite…

— Ce vești?

— Cineva a născocit zvonul că fenicienii vor fi alungați, iar averile li se vor lua pentru a umple tezaurul, atunci când tu te vei urca pe tron.

— Oricum, au încă destulă vreme, zâmbi prințul.

Tutmozis continuă să se frământe.

— Se aude, spuse el cu o voce scăzută, că sănătatea faraonului, să ne trăiască veșnic, s-a zdruncinat simțitor în ultima vreme…

— Minciuni! îl întrerupse prințul îngrijorat. Aș fi aflat doar și eu.

— Și totuși, în taină, preoții înalță rugăciuni pentru însănătoșirea faraonului, șopti Tutmozis. Lucrul acesta îl știu din loc sigur.

Prințul rămase uimit.

— Cum așa, zise el, tata e grav bolnav, preoții se roagă pentru el, iar mie nimeni nu-mi spune nimic?

— Se crede că boala faraonului s-ar putea prelungi vreun an…

Ramses făcu un gest de nerăbdare.

— Stai și asculți fel de fel de basme și apoi mă neliniștești și pe mine. Mai bine povestește-mi despre fenicieni, e mai interesant.

— Am auzit ceea ce au auzit și alții, că tu te-ai încredințat în templu despre pagubele pe care ni le-au pricinuit fenicienii și că ai făgăduit să-i alungi.

— În templu? repetă moștenitorul. Dar cine poate ști ce-am crezut și ce hotărâri am luat eu în templu? Tutmozis înălță din umeri și tăcu. A pătruns oare și acolo trădarea? șopti prințul. Cheamă-l mai bine pe Dagon la mine, zise el cu glas răspicat. Trebuie să aflu izvorul acestor minciuni și, pe zei, să le pun capăt!

— Bine vei face, stăpâne, răspunse Tutmozis, fiindcă Egiptul întreg este cuprins de neliniște. Încă de pe acum nu mai poți împrumuta un ban, iar dacă zvonurile astea vor stărui, va înceta chiar și negoțul. Încă de pe acum nobilii au căzut într-o sărăcie din care nu se vede ieșire, iar curtea ta, stăpâne, suferă și ea lipsuri. Peste o lună se prea poate ca același lucru să se întâmple și în palatul faraonului.

— Taci, porunci prințul și cheamă-l îndată pe Dagon.

Tutmozis fugi în grabă; cămătarul nu se ivi, însă, în fața locțiitorului faraonului decât spre seară. Purta o togă albă cu dungi negre.

— Ai înnebunit? strigă prințul, văzându-l. Am să-ți descrețesc eu fruntea, pe loc! Am nevoie de o sută de talanți. Aleargă și să nu-mi mai ieși în cale, până ce nu-mi vei îndeplini porunca.

Creditorul își acoperi însă fața și se porni pe plâns.

— Ce înseamnă asta? întrebă prințul nerăbdător.

— Stăpâne, răspunse Dagon, îngenunchind, ia-mi averea, vinde-mă pe mine și pe toți ai mei… Ia-mi totul, chiar și viața… Dar o sută de talanți, o bogăție atât de mare, unde ți-aș putea eu găsi? Nici în Egipt și nici în Fenicia, zise el gemând.

— Dagon, văd că ți-a tulburat Set mințile! zâmbi moștenitorul. Și tu ai crezut oare că mă gândesc la alungarea voastră?

Cămătarul îi căzu, pentru a doua oară, la picioare.

— Eu nu știu nimic, eu sunt un negustor de rând și robul tău. Au fost de ajuns cele câteva zile câte sunt între luna nouă și cea plină, pentru ca să se aleagă praful de mine, iar avuția mea să se prefacă într-un scuipat.

— Bine, dar spune-mi și mie ce înseamnă toate astea? îl întrebă moștenitorul, stând ca pe ghimpi.

— Eu nu sunt în stare să vorbesc și chiar dacă aș putea, am un lacăt uriaș pe buze. Astăzi nu pot decât să mă rog și să plâng.

„Oare se roagă și fenicienii?” își zise prințul în gând.

— Neputând să-ți împlinesc porunca – îți voi da, stăpâne, cel puțin un sfat bun. Se află aici, la Pi-Bast, un prinț tirian, slăvitul Hiram. E un om bătrân, înțelept și putred de bogat. Cheamă-l, erpatre, și cere-i suta de talanți. S-ar putea să fie el în stare să facă pe placul măriei-tale.

Și cum Ramses nu izbuti să scoată niciun fel de lămuriri de la creditor, îl lăsă să plece, făgăduindu-i că va trimite pe cineva la Hiram.

Capitolul XXX

A doua zi dimineața, înconjurat de o mare suită de oșteni și curteni, Tutmozis îi făcu o vizită prințului tirian și-l pofti la locțiitorul faraonului.

Către amiază, în fața palatului, apăru Hiram, într-o lectică simplă, purtată de opt egipteni săraci, cărora el le dădea de obicei de pomană. Era întovărășit de cei mai de seamă neguțători fenicieni și de aceeași mulțime de oameni, care în fiecare zi venea în fața casei lui.

Ramses îl salută cu oarecare uimire pe bătrânul cu înfățișare gravă, ai cărui ochi oglindeau înțelepciunea. Hiram, îmbrăcat cu un veșmânt alb, purta pe cap un cerc de aur. Se înclină cu demnitate în fața locțiitorului faraonului și, ridicând brațele deasupra capului, rosti o scurtă binecuvântare. Cei de față erau nespus de mișcați.

Când locțiitorul faraonului îi arătă scaunul, poruncind curtenilor să se retragă, Hiram începu:

— Ieri seară, sluga măriei-tale, Dagon, mi-a spus că ai nevoie de o sută de talanți. Îndată i-am trimis pe curierii mei la Sabne-Hetam, Setroe, Pi-Uto și în alte orașe unde-s ancorate corăbiile feniciene, ca să-și descarce mărfurile. Și socot că în câteva zile măria-ta va primi această neînsemnată sumă.

— Neînsemnată! îl întrerupse prințul, râzând. Ești un om fericit, dacă pentru tine o sută de talanți e o sumă neînsemnată.

Hiram dădu din cap.

— Bunicul măriei-tale, glăsui el după câteva clipe de gândire, veșnicul în viață Ramses-Ptah m-a cinstit cu prietenia lui. Îl cunosc și pe tatăl tău, faraonul, să trăiască veșnic, și voi încerca să mă înfățișez în fața lui dacă mi se va îngădui…

— De unde îți vine îndoiala asta? sări prințul.

— Sunt oameni, răspunse musafirul, care pe unii îi lasă, iar pe alții îi opresc să ajungă în fața faraonului; dar pe aceștia să-i lăsăm în pace. Măria-ta nu are nicio vină; îmi iau deci îngăduința să-ți pun o singură întrebare, ca vechi prieten al bunicului și tatălui tău.

— Te ascult.

— Cum se face, vorbi Hiram, rar, cum se face că moștenitorul și locțiitorul faraonului trebuie să împrumute o sută de talanți, când țării sale i se cuvin peste o sută de mii?

— Cine să-i dea? strigă Ramses.

— Cum cine? Dar tributul datorit de popoarele asiatice? Fenicia vă e datoare cinci mii și te încredințez eu că-și va plăti datoria, dacă nu se va întâmplă nimic nedorit… Apoi izraeliții vă datoresc trei mii, filistinii și moabiții câte două mii, hitiții treizeci de mii… În sfârșit, nu știu prea amănunțit, dar cred că în total datoria lor se ridică la o sută, ori o sută și cinci mii de talanți.

Ramses își mușcă buzele; pe chipul lui se putea citi o mânie neputincioasă. Își lăsă ochii în jos și amuți.

— Așadar e adevărat! suspină brusc Hiram, uitându-se în ochii prințului. E adevărat așadar! Sărmană Fenicie… și tu Egipt…

— Ce spui? întrebă prințul încrețindu-și sprâncenele. Nu înțeleg de ce te plângi…

— Măria-ta înțelegi prea bine ce vreau să spun, de vreme ce nu răspunzi la întrebarea mea, zise Hiram, ridicându-se, ca și cum s-ar fi gândit să plece. Cu toate astea nu-mi retrag cuvântul… Vei avea, prințul meu, cei o sută de talanți.

Se înclină adânc, dar Ramses îl sili să stea jos.

— Îmi ascunzi ceva, zise el cu un glas ce trăda jignirea simțită. Vreau să mă lămurești și pe mine: ce năpastă amenință Fenicia și Egiptul?

— S-ar putea oare să nu știi lucrul acesta, măria-ta? întrebă Hiram, șovăind.

— Nu știu nimic! Am petrecut vreme de peste o lună în templu.

— Tocmai acolo ai fi putut afla totul…

— Ba tu să-mi spui! strigă locțiitorul faraonului, izbind cu pumnul în masă. Nu-mi place când cineva face haz pe socoteala mea.

— Îți voi spune, dacă măria-ta îmi vei face marea făgăduință că nu mă vei trăda nimănui. Deși… e greu de crezut că prințul moștenitor n-a fost înștiințat despre acest lucru.

— N-ai încredere în mine? întrebă prințul, mirat.

— În afacerea aceasta aș cere legământ chiar și faraonului, răspunse Hiram, hotărât.

— Jur deci pe paloșul meu și pe steagurile oștirilor noastre că nu voi spune nimănui ceea ce îmi vei destăinui acum!

— Ajunge, rosti Hiram.

— Te ascult.

— Măria-ta, știi ce se petrece în clipa de față în Fenicia?

— Nici despre acest lucru n-am cunoștință! răspunse locțiitorul faraonului, furios.

— Corăbiile noastre, șopti Hiram, se îndreaptă din toate părțile lumii spre țară, ca la primul semnal să ducă oamenii și comorile undeva, peste mări, spre apus…

— De ce? se miră prințul.

— Pentru că Asiria urmează să ne ia sub stăpânirea ei.

Prințul izbucni în hohote de râs.

— Ai înnebunit, bătrâne! strigă el. Asiria va ocupa Fenicia?! Și ce spunem noi, noi, Egiptul despre asta?

— Egiptul s-a învoit.

Ramses simți cum i se urcă sângele la cap.

— Arșița ți-a încâlcit gândurile, bătrâne, îi zise el lui Hiram cu un glas potolit. Ai uitat că o astfel de învoială nu putea avea loc fără încuviințarea faraonului și… a mea!

— Va urma și ea. Deocamdată, înțelegerea a fost încheiată de preoți.

— Cu cine? Ce preoți?

— Cu marele preot caldeean Beroes, împuternicitul regelui Assar, răspunse Hiram. Iar din partea voastră nu pot spune prea bine, dar mi se pare că erau marii preoți Herhor, Mefres și Pentuer.

Prințul păli.

— Bagă de seamă, tiriene, șuieră el, îi învinuiești de trădare pe cei mai înalți demnitari ai statului.

— Te înșeli, măria-ta, aici nu-i vorba de nicio trădare; marele și cel mai bătrân preot al Egiptului, ca și sfetnicul faraonului au dreptul să se înțeleagă cu puterile vecine. Și-apoi de unde știe măria-ta că toate acestea nu s-au petrecut cu știința faraonului?

Ramses trebui să recunoască, în sinea lui, că în cazul ăsta n-ar fi fost vorba de o trădare, ci doar de o nesocotire a lui, ca moștenitor al tronului. Așadar iată cum îl tratează preoții pe el, care peste un an poate fi faraon! Așadar aceasta-i pricina pentru care Pentuer a fost împotriva războiului și Mefres de asemenea!

— Când s-a întâmplat treaba asta și unde? întrebă prințul.

— Se pare că înțelegerea a fost încheiată noaptea, în templul lui Set, la Memfis, răspunse Hiram. Când? Nu știu prea bine, dar mi se pare că tocmai în ziua când măria-ta ai plecat din Memfis.

„Ah, ticăloșii! își zise Ramses în gând. Iată cum îmi prețuiesc ei rangul. M-au înșelat, prin urmare, și când mi-au zugrăvit starea țării? Iar îndoielile din templul Hator mi le-a trezit desigur un zeu milostiv”.

După o clipă de luptă lăuntrică, zise cu voce tare:

— E cu neputință! Și nu voi crede până ce nu-mi vei da o dovadă.

— Dovada o vei avea, răspunse Hiram. De pe o zi pe alta e așteptat la Pi-Bast un nobil mare asirian, Sargon, prietenul regelui Assar. Va veni aici, chipurile, în pelerinaj la templul zeiței Astoret; îți va oferi daruri, prințul meu, apoi va oferi și faraonului, iar la urmă veți încheia pacea. Dar nu veți face decât să întăriți ceea ce au hotărât preoții, întru pieirea fenicienilor, și poate… întru propria voastră nefericire.

— Niciodată, zise prințul. Și ce ar urma să dea Asiria, în schimb, Egiptului?

— Vorbele acestea sunt într-adevăr vrednice de un rege: ce ar primi Egiptul în schimb? Căci orice înțelegere e bună pentru o țară, numai dacă de pe urma ei are un câștig. Și ceea ce mă uimește, continuă Hiram, este tocmai faptul că Egiptul face o afacere proastă: căci Asiria va cotropi, în afară de Fenicia, aproape întreaga Asie; iar vouă vi-i lasă, ca un fel de pomană, pe izraeliți, pe filistini și peninsula Sinai. Se înțelege că în cazul acesta Egiptul va pierde tributurile ce i se cuvin, iar faraonul nu va mai primi nicicând cei o sută și cinci mii de talanți.

Prințul clătină din cap:

— Nu-i cunoști pe preoții egipteni: niciunul dintre ei nu se va învoi la un asemenea fapt.

— De ce? O vorbă feniciană spune: „e mai bun orzul în hambare decât aurul în pustiu”. Se prea poate ca Egiptul, simțindu-se foarte slab, să primească în locul unui război cu Asiria peninsula Sinai și Palestina și încă pe degeaba. Ceea ce mă pune pe gânduri este însă altceva, și anume faptul că astăzi nu Egiptul, ci Asiria poate fi ușor învinsă; e hărțuită încă de pe acum la hotarul dinspre nord-est, are o oștire neînsemnată și destul de slabă. Dacă Egiptul ar ataca-o, ar învinge-o, i-ar lua comorile nespus de mari din Ninive și Babilon și și-ar întări o dată pentru totdeauna puterea în Asia.

— Vezi dar că o astfel de înțelegere nu poate fi încheiată! adăugă Ramses.

— I-aș înțelege rostul, numai într-un singur caz: în cazul când preoții ar avea de gând să înlăture puterea faraonilor în Egipt. Lucru spre care râvnesc, prințul meu, încă de pe timpul bunicului tău.

— Spui iarăși lucruri nesăbuite, adăugă Ramses, deși în inima lui simțea o vie neliniște.

— S-ar putea să mă înșel, răspunse Hiram, privindu-l adânc în ochi. Ascultă-mă însă, nobile-prinț! își apropie scaunul de acela al prințului și-i zise cu o voce scăzută: Dacă faraonul ar porni război împotriva Asiriei și l-ar câștiga, ar avea: o mare armată legată de persoana lui, o sută de mii de talanți – tributul ce nu s-a plătit –, vreo două sute de mii de talanți din Ninive și Babilon și, în sfârșit, încă o sută de mii de talanți pe an de la țările cucerite. O bogăție atât de mare i-ar îngădui să răscumpere bunurile lăsate zălog preoților și să pună o dată pentru totdeauna capăt amestecului lor în treburile țării. Lui Ramses îi luceau ochii, Hiram continuă: – Astăzi armata e condusă de Herhor, deci de preoți și, în afară de oștile străine, faraonul, în caz de luptă, nu poate fi sigur de ea. Pe deasupra, tezaurul faraonului e gol, iar o mare parte din moșiile lui aparțin templelor. Faraonul, chiar pentru întreținerea curții sale, e silit să facă în fiecare an noi datorii; și cum la voi nu vor mai fi fenicieni, va trebui, firește, să împrumute de la preoți. Astfel că, peste zece ani, faraonul să trăiască veșnic, va pierde și restul averilor. Și ce se va întâmplă apoi? Pe fruntea lui Ramses apărură broboane de sudoare.

— Vezi dar, măria-ta, zise Hiram, că într-o împrejurare ca asta preoții ar putea, ba chiar ar trebui să încheie cea mai rușinoasă pace cu Asiria: e vorba doar să-l înjosească pe faraon și să-i nimicească puterea. Pacea cu Asiria ar mai putea fi încheiată încă într-un caz: când Egiptul ar fi atât de slab, încât ar avea nevoie, cu orice preț, de liniște.

Prințul se năpusti:

— Taci! strigă el. Aș prefera trădarea celor mai credincioși slujitori decât o astfel de slăbiciune a țării! Egiptul ar fi silit să-i lase Asiriei popoarele asiatice. Dar peste un an el însuși ar cădea sub jugul asirian, fiindcă, iscălind pacea aceasta rușinoasă și-ar recunoaște slăbiciunea. Cuprins de furie, alerga prin odaie, în timp ce Hiram îl privea cu compătimire. Deodată, Ramses se opri în fața fenicianului și-i spuse: Toate astea sunt minciuni! Vreun șarlatan isteț te-a înșelat, Hiram, și tu l-ai crezut. Dacă s-ar fi încheiat o astfel de pace, ar fi fost ținută în taina cea mai mare, altminteri, unul dintre cei patru preoți pe care i-ai numit ar fi un trădător nu numai față de faraon, dar chiar față de uneltitori.

— Ar putea fi și un al cincilea care a tras cu urechea, adăugă Hiram.

— Și ți-a vândut ție taina?

Hiram zâmbi.

— Mi se pare ciudat, zise el, că tu, prințul meu, n-ai ajuns încă să cunoști puterea aurului.

— Dar gândește-te că preoții noștri au mai mult aur decât tine, cu toate că ești bogătașul bogătașilor!

— Eu însă nu mă supăr când mai câștig fie măcar și o drahmă; de ce altora nu le-ar place talanții?

— Fiindcă ei sunt slugile zeilor, zise Ramses înfierbântat, fiindcă s-ar teme de pedeapsa zeilor.

Fenicianul zâmbi.

— Am văzut, răspunse el, nenumărate temple, aparținând unor felurite popoare, în care se aflau statui mari și mici: de lemn, de piatră și chiar de aur. Zei însă n-am întâlnit niciodată.

— Nu huli! strigă Ramses. Eu însumi am văzut o zeitate, i-am simțit mâna deasupra-mi și i-am auzit glasul.

— Unde?

— În templul lui Hator: în fața intrării templului, ca și în chilia mea.

— Ziua? întrebă Hiram.

— Noaptea, răspunse prințul și rămase pe gânduri.

— Noaptea ai auzit glasul zeilor și tot noaptea le-ai simțit mâna, repetă fenicianul, apăsând pe fiecare cuvânt. Noaptea, multe lucruri pot fi văzute. Dar… cum a fost?

— Am fost prins de cap, de brațe și picioare și jur…

— Taci, îl întrerupse Hiram zâmbind. Nu trebuie să juri zadarnic. Își pironi apoi privirea lui ascuțită și pătrunzătoare în ochii lui Ramses și, văzând cum se trezesc în el îndoielile, îi zise:

— Am să-ți mai spun ceva: ești încă la o vârstă fragedă și împresurat de uneltitori, iar eu am fost prietenul bunicului și tatălui tău, așa că pot să-ți fac un serviciu. Vino cândva, noaptea, în templul zeiței Astoret, dar cu legământul de a păstra taina. Vino singur și te vei încredința ce fel de zei ne vorbesc și ne ating cu mâinile lor, în temple.

— Voi veni, zise Ramses, după câteva clipe de gândire.

— Vestește-mă în dimineața zilei când vrei să mergi, iar eu îți voi spune care este parola și te vor lăsa să pătrunzi. Numai să nu mă trădezi, cumva, pe mine și nici pe tine, zise fenicianul zâmbind binevoitor. Zeii iartă uneori trădarea tainelor lor, oamenii niciodată. Se înclină apoi și, ridicându-și mâinile deasupra capului, începu să murmure o rugăciune.

— Fățarnicule! strigă prințul. Te rogi la zeii în care nu crezi?

Terminându-și rugăciunea, Hiram îi zise:

— Da, așa e, nu cred în zeii egipteni, asirieni și nici chiar fenicieni; dar cred în unul singur, care nu locuiește în temple și al cărui nume este necunoscut.

— Preoții noștri cred de asemenea în unul singur, adăugă Ramses.

— Și caldeenii la fel; dar și unii și alții au făcut o uneltire împotriva noastră. Nu se află adevăr în lume, prințul meu!

După plecarea lui Hiram, Ramses se închise în cea mai îndepărtată odaie, zicând că se îndeletnicește cu citirea sfintelor papirusuri. În mintea lui înflăcărată se întipăriseră bine noile vești primite și se închegă chiar și un plan. Pricepu mai întâi că între fenicieni și preoți se dă o luptă surdă, pe viață și pe moarte. Cu ce scop? Pentru putere și avere, firește. Hiram avusese dreptate când spusese că dacă fenicienii ar pleca din Egipt, toate averile faraonului, chiar și ale nomarhilor și ale nobilimii întregi, ar trece în stăpânirea templelor. Ramses nu-i avusese niciodată la inimă pe preoți; știa și vedea de mult că o bună parte din Egipt era a lor, că orașele lor sunt cele mai bogate, ogoarele lor cele mai bine cultivate, iar oamenii lor cei mai mulțumiți. Pricepuse de asemenea că jumătate din comorile templelor puteau să-l scoată pe faraon din încurcătura în care se afla, întărindu-i puterea.

Toate acestea prințul le știa și adeseori și le mărturisise cu amărăciune. Dar de când devenise locțiitor al faraonului și primise comanda steagului de oaste Memfi, datorită bunăvoinței lui Herhor, se împăcase cu preoții și își înăbușise în inimă vechea lui pornire împotriva lor.

Astăzi, toate acestea răbufniseră din nou.

Așadar nu numai că nu-i spuseseră nimic despre înțelegerea lor cu Asiria, dar nici nu-l vestiseră măcar despre solia unui oarecare Sargon. Se putea, foarte bine, ca înțelegerea aceasta să fie cea mai mare taină a templelor și a statului. Dar sumele pe care diferitele popoare asiatice le datorau Egiptului, drept tribut, de ce i le ascunseseră? O sută de mii de talanți era o sumă cu care se putea îndrepta pe loc starea bănească a țării. De ce-i ascunseseră acest lucru, despre care știa până și prințul tirian, unul din membrii consiliului din Tir?

Ce rușine pentru el, moștenitor al tronului și locțiitor al faraonului, să i se deschidă ochii de niște oameni străini!

Un lucru era însă și mai rău. Pentuer și Mefres încercaseră să-i dovedească în toate chipurile că Egiptul trebuie să ocolească războiul. Încă de pe când se afla în templul Hator, stăruința aceasta a lor i se păruse ciudată, fiindcă războiul îi putea aduce statului multe mii de sclavi, iar bunăstarea generală a țării ar fi crescut. Astăzi războiul era cu atât mai de folos, cu cât Egiptul avea de primit tributuri neplătite și putea dobândi altele noi. Sprijinindu-se cu mâinile de masă, prințul socotea: „Avem de primit o sută de mii de talanți ce nu s-au plătit… Hiram spune că prada din Babilon și Ninive s-ar putea ridica la vreo două sute de mii, ceea ce laolaltă face dintr-o dată trei sute de mii. Suma aceasta ar putea acoperi cheltuielile celui mai mare război, rămânându-ne drept câștig câteva sute de mii de sclavi și un tribut de o sută de mii pe an de la țările ce le vom supune. Iar după asta, își încheie prințul gândurile, ne-om răfui și cu preoții”. Înfierbântat cum era, Ramses nu se putea împiedica totuși să nu-și pună întrebarea: „Dar dacă Egiptul nu va fi în stare să iasă victorios dintr-un război pornit împotriva Asiriei?” întrebarea asta îi aprindea însă sângele. Cum, era cu putință ca Egiptul, Egiptul lui, să nu poată înfrânge Asiria, când în fruntea armatelor va sta el, Ramses, urmașul lui Ramses cel Mare, cel care năpustindu-se singur asupra carelor de război ale hitiților, le nimicise?

Prințul putea înțelege orice, în afară de faptul că el ar putea fi învins, că el n-ar fi în stare să smulgă victoria, chiar și celor mai mari puteri. Simțea în el un curaj fără margini și tare s-ar fi mirat dacă vreun dușman, oricare ar fi fost acesta, n-ar fi luat-o la sănătoasa, numai la vederea cailor lui nestăpâniți. Pe carul de război al faraonului nu pogorau oare zeii înșiși, spre a-l feri, cu scutul lor, pe el, spre a-i izbi de moarte, cu vâlvătaia lor albastră, pe vrăjmași? „Numai că… ce mi-a tot îndrugat Hiram despre zei? își aduse prințul aminte și ce-mi va dezvălui el oare în templul zeiței Astoret? Vom vedea”.

Capitolul XXXI

Hiram și-a ținut făgăduiala. Zi de zi soseau la palatul prințului din Pi-Bast numeroși sclavi, care mânau lungi șiruri de măgari încărcați cu grâu, orz, carne uscată, țesături și vin. Iar aurul, ca și pietrele prețioase, erau aduse de neguțători fenicieni, sub privegherea dregătorilor casei lui Hiram.

În chipul acesta locțiitorul faraonului primi în răstimp de cinci zile cei o sută de talanți făgăduiți. Hiram pusese o dobândă nu prea mare: un talant la patru pe an, fără a cere vreun zălog și mulțumindu-se doar cu un înscris de la prinț, văzut de judecători.

Nevoile curții fură pe deplin satisfăcute. Cele trei favorite ale prințului primiră veșminte noi, numeroase parfumuri alese precum și fiecare dintre ele câteva sclave de felurite neamuri. Slugile căpătară mâncare și băutură din belșug, muncitorii plata neprimită la timp, iar în armată rațiile deveniră neobișnuit de mari.

Curtea era cu atât mai încântată cu cât Tutmozis, ca și alți tineri nobili, căpătă și el din partea fenicienilor, la porunca lui Hiram, împrumuturi destul de mari, iar nomarhul provinciei Habu, ca și dregătorii săi mai mari, daruri prețioase.

Ospețele se țineau lanț, în ciuda arșiței ce creștea mereu. În mijlocul bucuriei generale, prințul era el însuși mulțumit. Un singur lucru îl frământa: purtarea lui Mefres și a celorlalți preoți. Prințul bănuia că acești demnitari îl vor mustra pentru faptul că, în ciuda învățăturilor primite în templu, făcuse o datorie atât de mare la Hiram; dar preoții tăceau și nici măcar nu se înfățișau la curte.

— Ce să însemne oare faptul, îi zise el într-o bună zi lui Tutmozis, că preoții nu ne aduc mustrări? Niciodată nu ne-am îngăduit un desfrâu mai mare. Muzica nu se oprește din zori și până-n noapte, iar noi chefuim de cum răsare soarele, adormim cu femeile în brațe și cu ulcioarele sub cap…

— De ce ne-ar dojeni? răspunse Tutmozis, mirat. Nu ne aflăm, oare, în orașul zeiței Astart, pentru care cel mai plăcut serviciu divin este petrecerea, iar cel mai dorit sacrificiu – dragostea? De altfel preoții au înțeles că după atâta post și rugăciuni chinuitoare ți se cuvin și zile de voioșie.

— Ți-au spus ceva? întrebă prințul, neliniștit.

— Și nu o dată. Chiar ieri vrednicul Mefres mi-a spus râzând că un om atât de tânăr cum ești tu e mai degrabă ispitit de petreceri decât de serviciul divin ori de necazurile legate de cârmuirea statului.

Ramses căzu pe gânduri. Preoții îl socoteau așadar un tinerel ușuratic, cu toate că el, datorită Sarei, va deveni azi-mâine tată? Dar cu atât mai bine, vor avea de ce să se mire când le va vorbi cu adevăratul lui glas. Ce-i drept prințul își făcea singur unele ușoare mustrări, fiindcă de cum părăsise templul zeiței Hator nu se mai ocupase nici măcar o zi de treburile nomului Habu. Preoții puteau deci bănui fie că e pe deplin mulțumit cu lămuririle lui Pentuer, fie că i s-a urât să se tot amestece în treburile cârmuirii.

— Cu atât mai bine! șopti prințul. Cu atât mai bine! în sufletul lui tânăr, sub influența nesfârșitelor intrigi din preajmă, cât și a bănuielilor că cei din jurul lui s-ar îndeletnici cu asemenea lucruri, începuse să se trezească instinctul ipocriziei. Simțea bine că preoții încă nu bănuiau ce vorbise el cu Hiram și nici ce planuri încolțiseră în mintea lui. Oamenilor acestora orbiți de dorința puterii le era de ajuns să știe că el petrece, pentru a deduce de aici că guvernarea statului va rămâne în mâinile lor. „Zeii le-au tulburat în așa fel mintea, își zicea Ramses în sinea lui, încât nici măcar nu se întreabă de ce mi-a dat Hiram un împrumut atât de mare. Te pomenești că tirianul ăsta șiret a izbutit să le adoarmă cugetele bănuitoare. Cu atât mai bine! Cu atât mai bine!”

Încerca o ciudată plăcere ori de câte ori se gândea că preoții se înșelaseră asupră-i. Se hotărî să-i amăgească și mai departe, petrecând nebunește.

Într-adevăr preoții, și în primul rând Mefres și Mentezufis, se înșelaseră în privința lui Ramses, ca și în privința lui Hiram. Față de ei, istețul tirian se prefăcuse că e nespus de mândru de legăturile lui cu moștenitorul tronului, iar prințul, cu un tot atât de mare succes, juca rolul unui tinerel care-și face de cap. Mefres era chiar pe deplin încredințat că prințul se gândește la alungarea fenicienilor din Egipt, fapt pentru care atât el cât și curtenii lui fac datorii, cu gândul de a nu le mai plăti niciodată.

În timpul acesta templul zeiței Astart, grădinile și numeroasele curți gemeau de mulțimea pelerinilor. În fiecare zi, dacă nu chiar la fiecare ceas, în ciuda arșiței îngrozitoare, se îndreptau spre marea zeiță grupuri nesfârșite de pelerini din adâncurile Asiei.

Erau ciudați pelerinii aceștia: osteniți, lac de sudoare și plini de praf, mergeau cu muzica-n frunte dansând și cântând, uneori cântece foarte deocheate. Ziua și-o petreceau în chefuri, iar noaptea în orgii închinate zeiței Astoret. Cetele lor puteau fi nu numai recunoscute, dar chiar și mirosite de departe, fiindcă purtau în brațe buchete uriașe de flori necontenit reîmprospătate, iar în traiste pisicile moarte din tot cursul anului. Pisicile acestea erau date spre îmbălsămare parastiților care locuiau în apropiere de Pi-Bast, ducându-le apoi la casele lor, ca pe niște moaște venerate.

La începutul lunii Misori, adică la sfârșitul lui mai și începutul lui iunie, prințul Hiram îl înștiință pe Ramses că în aceeași zi, seara, putea veni la templul fenician al zeiței Astoret. După asfințit, când se întunecase bine pe străzi, locțiitorul faraonului încinse la șold un paloș scurt, își îmbrăcă mantaua cu glugă și, nevăzut de nicio slugă, se strecură spre casa lui Hiram.

Bătrânul nobil îl aștepta.

— Cum, zise el zâmbind, nu ți-e teamă să intri într-un templu fenician, pe al cărui altar domnește cruzimea și a cărei slujitoare e viclenia?

— Să mă tem? întrebă Ramses, uitându-se la el aproape cu dispreț. Astoret doar nu-i Baal și nici eu copilul care poate fi aruncat în flăcările din burta zeului vostru.

— Și tu crezi în toate acestea?

Ramses ridică din umeri.

— Cineva vrednic de crezare și care a văzut cu ochii lui, răspunse el, mi-a povestit despre copiii sacrificați pe altarul zeilor fenicieni. Într-o bună zi furtuna nimicise vreo douăzeci din corăbiile voastre. Pe loc, preoții tirieni vestiră oamenilor ținerea unei ceremonii religioase, la care se strânse o mare mulțime. Ramses vorbea cu vădită indignare. În fața templului Baal, pe o înălțime, se ridica statuia uriașă de bronz, cu cap de bou. Pântecul ei era încins până la roșu. Atunci, la porunca preoților voștri, mamele feniciene, într-o pornire neroadă, începură să azvârle la picioarele cruntului zeu copiii cei mai frumoși.

— Numai băieți, preciză Hiram.

— Da, numai băieți, repetă Ramses. Preoții stropeau copiii cu uleiuri parfumate, îi împodobeau cu flori, după care statuia îi înhăța cu brațele ei de bronz, își căsca fălcile și-i înghițea, în timp ce ei urlau de-ți luau auzul. Și de fiecare dată gura zeului slobozea flăcări.

Hiram râdea încet.

— Și crezi în toate acestea?

— Ți-am spus că le știu de la un om care nu minte niciodată.

— El ți-a spus ceea ce a văzut, răspunse Hiram. Totuși… nu l-a pus pe gânduri faptul că niciuna dintre mamele ale căror copii erau arși nu plângea?

— Ba da, a fost chiar uimit de nepăsarea lor, deși femeile sunt totdeauna gata să verse lacrimi, chiar și pentru o găină moartă. Dar lucrul acesta dovedește marea cruzime care domnește în rândurile poporului vostru.

Bătrânul fenician dădu din cap.

— De mult s-a întâmplat treaba asta? întrebă el.

— Acum câțiva ani.

— Uite, vorbi Hiram rar, dacă ai binevoi cândva să vizitezi Tirul, voi avea cinstea să-ți arăt o astfel de ceremonie.

— Nu vreau s-o văd!

— Apoi vom merge într-o altă curte a templului, unde vei vedea, prințul meu, o școală nespus de frumoasă, iar în ea – sănătoși și voioși, pe toți copiii care cu câțiva ani în urmă fuseseră arși.

— Cum așa? strigă Ramses, n-au pierit, oare?

— Trăiesc și cresc, pentru a deveni marinari puternici. Când vei ajunge faraon, și îți urez să trăiești veșnic, se prea poate ca mulți dintre ei să fie cârmacii corăbiilor tale.

— Așadar înșelați poporul? zâmbi prințul.

— Noi nu înșelăm pe nimeni, răspunse tirianul, grav. Dar se înșală pe sine cel care nu cere lămuriri în privința unei ceremonii pe care n-o înțelege.

— Sunt curios să știu cum stau lucrurile, zise Ramses.

— Într-adevăr, continuă Hiram, la noi există obiceiul ca mamele sărace care voiesc să asigure o soartă bună fiilor lor, să-i dăruiască statului. E drept că statuia lui Baal, în care se află un cuptor aprins, îi răpește pe acești copii. Dar în timpul ceremoniei copiii nu sunt arși cu adevărat, ci trec numai în stăpânirea templului, fiind dispăruți pentru mamele lor, ca și cum ar fi fost mistuiți de flăcări. Și nu cad în cuptor, ci ajung în mâinile doicilor și îngrijitoarelor, care îi cresc timp de câțiva ani, până când se fac mai mărișori și pot merge la școala preoților lui Baal, unde sunt învățați. Cei mai buni dintre ei devin preoți ori dregători, iar cei mai puțin înzestrați învață meșteșugul navigatului și strâng adeseori bogății uriașe. Cred, prințul meu, că acum nu te vei mai mira de ce mamele tiriene nu-și jelesc pruncii. Vei înțelege chiar de ce legile noastre n-au pedepse pentru părinții care-și ucid fiii, așa cum se întâmplă în Egipt.

— Ticăloși poți găsi oriunde, adăugă prințul.

— La noi nu se află părinți care-și ucid copiii, continuă Hiram, deoarece la noi statul și templul se ocupă de cei care nu pot fi hrăniți de mamele lor.

Prințul căzu pe gânduri. Deodată îl strânse de mână pe Hiram și-i strigă mișcat:

— Sunteți cu mult mai buni decât aceia care spun despre voi povești îngrozitoare. Lucrul acesta mă bucură foarte mult.

— Sunt și la noi multe lucruri rele, răspunse Hiram, dar cu toții vom fi slugile tale credincioase, măria-ta, când ne vei chema…

— Să fie oare așa? îl întrebă prințul, privindu-l pătrunzător în ochi.

Bătrânul duse mâna la inimă:

— Îți jur, moștenitor al tronului și viitor faraon, că oricând vei începe lupta împotriva dușmanilor noștri, Fenicia toată, ca un singur om, îți va sări în ajutor. Și iată, ia asta drept amintire a convorbirii noastre de azi. Scoase de sub veșmânt o medalie de aur acoperită cu semne tainice și, șoptind o rugăciune, i-o atârnă lui Ramses la gât. Cu amuleta asta, îi zise el, poți cutreiera lumea întreagă. Și oriunde vei întâlni un fenician, te va sluji cu mintea, cu averea și chiar cu paloșul lui. Dar să mergem!

Trecuseră câteva ore bune de la asfințitul soarelui dar noaptea era încă luminoasă, căci răsărise luna. Cumplita arșiță de peste zi fusese alungată de boarea răcoroasă a nopții; aerul se curățase și el de pulberea aceea cenușie ce îneca plămânii și măcina ochii. Pe cerul albastru mijeau, ici-colo, stelele, topite parcă în revărsarea de lumini a lunii.

Forfota străzilor încetase; acoperișurile caselor gemeau însă de oameni puși pe petrecere. Părea că întregul Pi-Bast de la o margine la alta, devenise un singur loc de petrecere în care răsunau cântece, râsete și clinchete de pahare.

Prințul și fenicianul se grăbeau să ajungă dincolo de oraș, alegând laturile cele mai întunecoase ale ulițelor. Cu toate acestea, descoperiți uneori de oamenii care petreceau pe terase, erau poftiți sus, sau li se aruncau flori.

— Ehei, voi care umblați acolo, haimanalelor! le strigau cei de pe acoperișuri, de nu sunteți niște tâlhari porniți noaptea după pradă, veniți aici, la noi! Avem și vin bun și femei vesele…

Cei doi drumeți nu răspundeau acestor îmbietoare invitații, grăbind spre ținta lor. În sfârșit, ajunseră la marginea orașului, unde casele erau mai rare, grădinile mai numeroase, iar copacii, datorită vecinătății cu marea, creșteau mai deși și mai înalți decât în provinciile din sudul Egiptului.

— Nu mai avem mult, zise Hiram.

Prințul ridică ochii; deasupra verdeții nesfârșite a copacilor apăru un turn pătrat, de culoare albăstruie, iar peste el un altul alb, mai subțire. Era templul zeiței Astoret. În scurtă vreme intrară înăuntrul grădinii, de unde puteai cuprinde cu privirea întreaga construcție. Avea mai multe etaje, din care primul, o terasă pătrată cu laturile lungi de câte patru sute de pași fiecare, era susținut de un zid înalt de câțiva metri și zugrăvit în negru. Intrarea se afla pe latura răsăriteană de unde, din două părți porneau scări largi. De-a lungul celorlalte laturi se aliniau turnuri mai mărunțele, câte zece de fiecare latură, iar între fiecare pereche de turnulețe se deschideau câte cinci ferestre. Cam pe la mijlocul terasei se ridica o clădire de asemenea pătrată, cu fiecare latură de câte două sute de pași. Clădirea aceasta avea o singură scară, turnuri la colțuri și era zugrăvită în culoarea purpurei. Pe acoperișul ei neted se afla altă terasă, tot pătrată, înaltă de câțiva metri, de culoarea aurului, de pe care se ridicau, unul deasupra altuia, două turnuri: primul albastru, al doilea alb. La prima vedere îți făcea impresia că cineva coborâse pe pământ un uriaș cub negru, peste care așezase unul mai mic purpuriu, deasupra căruia pusese un altul auriu, mai sus un altul albastru și sus de tot, unul alb. Spre fiecare din aceste cuburi duceau fie scări duble laterale, fie o singură scară frontală; toate se aflau pe latura răsăriteană. Scările și ușile erau străjuite de șiruri de sfincși egipteni ori de tauri asirieni înaripați, cu cap de om.

Locțiitorul faraonului privea cu nespusă plăcere la clădirea aceasta care, în revărsarea lunii peste vegetația bogată din jur, căpăta un aspect feeric. Templul era construit în stil caldeean, cu desăvârșire deosebit de templele egiptene, atât prin sistemul teraselor, cât și prin pereții lui verticali. La egipteni orice clădire mai însemnată avea pereții înclinați, ca și cum în partea de sus s-ar fi apropiat unii de alții.

Grădina nu era nici ea pustie. Ici-colo se vedeau căsuțe și chiar palate mici, unde ardeau lumini, ori se auzeau cântece și muzică. Printre copaci se strecura din când în când umbra unei perechi de îndrăgostiți.

Deodată, un preot bătrân se apropie de ei; schimbă câteva vorbe cu Hiram și, închinându-se adânc în fața prințului, îi zise:

— Binevoiește și mă urmează!

— Și fie ca zeii să vegheze asupra ta, adăugă Hiram, părăsindu-i.

Ramses îl urmă pe preot. Ceva mai la o parte de templu, unde vegetația era nespus de deasă, se zărea o bancă de piatră, iar la o sută de pași, poate, de ea un mic palat din care răsunau cântări.

— Acolo se înalță rugăciuni? întrebă prințul.

— Nu! răspunse preotul fără a-și ascunde dezgustul. Acolo se strâng adoratorii Kamei, preoteasa care stă strajă focului de la altarul zeiței Astoret.

— Pe cine primește ea astăzi?

— Pe nimeni, niciodată! răspunse călăuza, revoltată. Dacă preoteasa nu și-ar ține jurământul de feciorie, ar trebui să moară.

— Groaznică lege! zise prințul.

— Binevoiește și așteaptă pe banca asta, zise, rece, preotul fenician. Iar când vei auzi trei lovituri într-o tablă de aramă, du-te spre templu, intră pe terasă și de acolo în clădirea purpurie.

— Singur?

— Da.

Prințul se așeză pe bancă, la umbra unui măslin, și ascultă râsetele femeiești ce răsunau în micul palat. „Kama? repetă el. Frumos nume! Trebuie să fie tânără, poate fi frumoasă, iar nerozii ăștia de fenicieni o amenință cu moartea, dacă… În chipul acesta doresc ei, oare, să-și asigure pe întreaga țară un număr de cel mult douăzeci de fecioare?” și râse. Dar îndată fu cuprins de tristețe. Fără să știe de ce, o compătimea pe femeia aceea necunoscută, pentru care dragostea însemna mormântul. „Mi-l închipui pe Tutmozis făcând pe preoteasa zeiței Astoret! Sărmanul, ar fi murit mai înainte de a se fi ars o singură făclie în fața zeiței”.

De lângă palatul cel mic răsună chiar în clipa aceea un sunet de flaut, însoțit de glasul câtorva cântărețe, care intonau o melodie de dor:

— Aa-a!… aa-a!… asemenea unui cântec de leagăn cu care sunt adormiți pruncii.

Flautul tăcu, tăcură și femeile; apoi răsună o voce frumoasă de bărbat, care spunea în limba greacă:

— Când veșmântul tău strălucește pe terasă, pălesc stelele, amuțesc privighetorile și sufletul mi-e năpădit de tăcere ca atunci când se ivesc zorile albe pe pământ…

— Aa-a!… aa-a!… aa-a!… murmurau femeile și flautul, repetând refrenul.

— Când cu rugăciunea în inimă mergi la templu, violetele te înconjoară ca un nouraș înmiresmat, fluturii rotesc în jurul buzelor tale, iar palmierii își înclină capetele în fața frumuseții tale…

— Aa-a!… aa-a!… aa-a!…

— Când nu te văd, privesc cerul ca să-mi amintesc dulcea liniște a chipului tău. Zadarnică trudă! Cerul n-are seninătatea ta, după cum față de flăcările ce-mi prefac inima în cenușă, dogoarea lui e ca de gheață.

— Aa-a!… Aa-a!…

— Într-una din zile m-am oprit în mijlocul trandafirilor, care în albul, purpuriul și auriul lor, oglindesc doar strălucirea ochilor tăi. Fiecare din petale mi-a amintit o oră, fiecare floare o lună petrecută la picioarele tale… Iar picăturile de rouă nu-s altceva decât lacrimile mele cu care-și potolește setea groaznicul vânt al deșertului…

Fă-mi un semn și te voi răpi, ducându-te în țara mea dragă. Marea ne va despărți de asupritori, crângul de mirt va tăinui mângâierile noastre și zeii milostivi vor ocroti fericirea noastră…

— Aa-a!… aa-a!…

Ramses închise ochii și începu să viseze. Printre genele lăsate nu mai vedea grădina, ci doar beteala de lumină a lunii, în care se topeau umbrele negre, ca și cântecul omului necunoscut, închinat femeii necunoscute. Erau clipe când cântecul îl subjuga în așa chip, pătrunzându-i atât de adânc în suflet, încât îi venea să se întrebe de nu cumva el însuși era acela care cântă, de nu cumva el însuși era chiar cântecul acela de iubire… Rangul, puterea și încâlcitele treburi ale statului, toate i se păreau neînsemnate în clipa aceea față de noaptea cu lună, față de strigătele inimii aceleia îndrăgostite. De-ar fi avut de ales între puterea faraonului și starea sufletească pe care o încerca, ar fi preferat visarea de atunci, în care se topea toată lumea, el însuși ba chiar și timpul, nerămânând nimic altceva decât dorul, în zbor spre veșnicie, pe aripi de cântec.

Prințul se trezi. Cântecul amuțise. În micul palat luminile fuseseră stinse iar zidurile sale albe contrastau parcă și mai puternic cu ferestrele negre, moarte. Cine ar fi zis că fusese viață pe aici? Până și grădina era acum pustie, amorțită, până și vântulețul ușor încetase să mai mângâie frunzele.

O dată!… de două ori!… de trei ori!… Din templu răsunară cu glas de aramă trei lovituri puternice.

„Aha! Trebuie să mă duc acolo” își zise prințul în gând, fără să știe prea bine unde și de ce trebuia să meargă. Își îndreptă totuși pașii spre templu, al cărui turn argintiu, înălțat deasupra copacilor, părea să-l cheme. Mergea amețit, frământat de dorințe ciudate. Apăsat parcă de copaci râvnea să se urce în vârful turnului și să răsufle, să cuprindă cu ochii un orizont și mai larg. Dar, reamintindu-și că-i luna Misori, că trecuse un an de la manevrele din pustiu, dori să fie iarăși în apropierea pustiului. Cu câtă plăcere s-ar fi suit în carul lui ușor, tras de doi telegari, zburând drept înainte, undeva unde aerul să nu mai fie atât de înăbușitor, iar copacii să nu mai poată tăinui linia zării!

Ajuns la picioarele templului urcă pe terasă. Aici, ca și cum lumea toată ar fi murit, totul era tăcut și pustiu. Departe se auzea doar susurul unei fântâni. La a doua scară își lăsă mantaua și paloșul, mai privi o dată spre grădină, ca și cum i-ar fi părut rău după lună, și intră în templu. Deasupra se mai înălțau încă trei etaje.

Ușa de aramă era deschisă; de amândouă părțile intrării străjuiau statuile înaripate ale taurilor cu cap de om, pe ale căror chipuri sta întipărită o liniște plină de mândrie.

„Sunt regii asirieni” își zise prințul în gând, uitându-se la bărbile lor, împletite mărunt.

Înăuntrul templului domnea o beznă, ca în cea mai neagră dintre nopți; întunecimea mai era sporită de dungile albe de lumină ale lunii ce cădeau prin ferestrele înguste, înalte.

În fața statuii zeiței Astoret, în fund, ardeau două făclii. Luminată în chip ciudat, de sus, statuia se putea vedea foarte bine. Ramses o privi. Era o femeie uriașă, cu aripi de struț. Avea pe ea un veșmânt lung, cu falduri, iar pe cap o tichie ascuțită; în mâna dreaptă ținea o pereche de porumbei. Fața ei frumoasă, cu ochii lăsați în jos, avea o expresie atât de gingașă, atât de feciorelnică, încât prințul fu cuprins de o adâncă uimire: ea era, oare, patroana răzbunării și a celei mai dezmățate orgii?

Fenicia îi dezvăluia încă una din tainele ei.

„Ciudat popor! cugetă el. Zeii lor mâncători de oameni nu-i devorează, iar nerușinarea le este ocrotită de preotese fecioare și de zeițe cu chip de prunc”.

În clipa aceea simți cum îi lunecă peste picioare, grăbit, ceva ce semăna cu un șarpe mare. Ramses se trase îndărăt și se opri în fâșia de lumină a lunii. „Mi s-a părut!” se gândi el. Și aproape în aceeași clipă auzi în șoaptă:

— Ramses! Ramses!

Nu-i fu cu putință să-și dea seama dacă era o voce de bărbat sau de femeie și nici de unde venea.

— Ramses! Ramses! se auzi șoapta, parcă de sub pardosea.

Prințul pătrunse în partea neluminată și, încordându-și auzul, se aplecă. Deodată, simți pe creștet două mâini gingașe.

Se năpusti să le prindă, dar… prinse doar adierea lor.

— Ramses! se auzi șoapta de sus.

Ridică fruntea și simți pe buze o floare de lotus, iar când repezi mâna după ea, cineva i se lăsă ușor pe brațe.

— Ramses! se auzi dinspre altar aceeași șoaptă.

Prințul se întoarse și rămase înlemnit. Într-o dungă de lumină, la câțiva pași de el, stătea un om minunat, care-i semăna leit. Același chip, aceiași ochi, barba abia mijită pe obrazul tânăr, aceeași ținută, aceleași mișcări și veșminte. O clipă, prințul își închipui că se află în fața unei oglinzi mari, cum nu avea nici faraonul. Se încredință însă de îndată că „celălalt” nu era o simplă nălucire, ci un om în carne și oase. În clipa aceea simți o sărutare pe gât. Se întoarse din nou, dar… nu era nimeni; dispăruse totodată și făptura care-i semăna.

— Cine-i aici? Vreau să știu! strigă prințul, cuprins de mânie.

— Eu sunt… Kama… răspunse o voce melodioasă. Și în fâșia de lumină se ivi o femeie minunată, goală, încinsă doar cu un brâu auriu în jurul șoldurilor.

Ramses se repezi și o prinse de mână. Ea nu fugi.

— Tu ești Kama? Nu, tu ești… da, cândva te-a trimis la mine Dagon, dar numele tău era atunci Dezmierdarea…

— Eu sunt și Dezmierdarea, răspunse ea cu nevinovăție.

— Tu m-ai atins cu mâinile?

— Eu.

— În ce chip?

— Uite așa, răspunse ea, aruncându-i brațele pe după gât și sărutându-l.

Ramses o apucă în brațe, dar ea i se desprinse cu o putere pe care n-ai fi putut-o bănui la o ființă atât de gingașă.

— Așadar tu ești preoteasa Kama? Așadar ție ți-a cântat astăzi grecul acela? zise prințul, strângându-i pătimaș mâinile. Cine-i cântărețul acesta?

Kama ridică din umeri, cu dispreț.

— E și el aci, pe lângă templul nostru…

Lui Ramses îi ardeau ochii, îi tremurau nările, iar capul îi vâjâia. Mai înainte cu câteva luni aceeași femeie nu-i făcuse nicio impresie, iar astăzi ar fi fost în stare să săvârșească orice nebunie pentru ea. Îl invidia pe grec, dar în același timp simțea și o nespus de mare jale la gândul că devenindu-i iubită, Kama ar fi trebuit să moară.

— Cât ești de frumoasă! zise el. Unde locuiești? Ah, știu, în micul palat de colo. Poți fi văzută? Firește, de vreme ce-i primești pe cântăreți, va trebui să mă primești și pe mine. Ești oare cu adevărat preoteasa care veghează asupra focului?

— Da.

— Și legile voastre sunt atât de crunte, încât nu-ți îngăduie să iubești? Eh, toate astea nu-s decât amenințări! Pentru mine vei călca legea.

— M-ar blestema toată Fenicia, iar zeii m-ar pedepsi, răspunse ea, râzând.

Ramses o trase iarăși spre el, dar ea îi scăpă din nou.

— Ferește-te, prințul meu, îi zise ea cu o privire batjocoritoare. Fenicia e puternică, iar zeii ei…

— Ce-mi pasă mie de zeii tăi, ori de Fenicia… Dacă ție ți-ar cădea un fir de păr, aș strivi Fenicia în picioare, ca pe un șarpe veninos!

— Kama! Kama! se auzi un glas dinspre statuie. Fata se înspăimântă.

— Vezi, mă cheamă… Poate să fi auzit chiar cuvintele tale de hulă…

— Mai bine mi-ar fi simțit mânia, izbucni prințul.

— Mânia zeilor este și mai cumplită… Se smulse și dispăru în umbra templului. Ramses se năpusti pe urmele ei, dar, deodată se trase înapoi. Templul întreg, între el și altar, fu inundat de o flacără uriașă, sângerie, în mijlocul căreia începură să mișune chipuri groaznice, lilieci uriași, șerpi cu obraji omenești și umbre… Limba de foc înainta drept spre el, pe toată lățimea clădirii, iar prințul, amețit de nemaivăzuta priveliște, se tot trăgea îndărăt. Deodată fu învăluit de un aer proaspăt. Întoarse capul și văzu că se afla în afara templului; în același timp, poarta de aramă se închise în fața lui cu zgomot. Își frecă ochii și privi în jur. Luna, aflată în cel mai înalt punct al cerului, cobora lin spre apus. Lângă coloane, Ramses își găsi paloșul și mantaua. Le ridică și apoi coborî treptele, ca un om beat.

Când, târziu, se înapoie la palat, Tutmozis, văzându-i fața de ceară și ochii tulburi, strigă, înfricoșat:

— Pe zei! Unde ai fost, erpatre? Curtea toată n-a putut ațipi de grijă.

— M-am plimbat prin oraș. Minunată noapte…

— Știi, adăugă Tutmozis repede, ca și cum s-ar fi temut să nu i-o ia altcineva înainte, știi, Sara ți-a dăruit un fiu…

— Adevărat? Și vreau ca nimeni să nu mai fie neliniștit, de azi înainte, ori de câte ori voi ieși să mă plimb.

— Singur?

— De n-aș putea ieși singur unde-mi place, aș fi cel mai nefericit sclav din statul acesta, răspunse locțiitorul faraonului, pe un ton înțepat. Apoi dându-i lui Tutmozis paloșul și mantaua, trecu în odaia lui de culcare, fără să mai cheme pe cineva. Ieri, încă, știrea despre nașterea fiului lui l-ar fi umplut de bucurie. În clipa aceasta, însă, o primi cu nepăsare. Inima lui toată era plină de amintirile serii aceleia, cea mai ciudată din câte cunoscuse în viață.

II urmărea încă văpaia lunii și urechile tot îi mai răsunau de cântecul grecului. Și-apoi templul zeiței Astart!

Nu putu închide ochii până-n zorii zilei.

Capitolul XXXII

A doua zi Ramses se sculă târziu, se îmbăie și, după ce se îmbrăcă singur, îl chemă pe Tutmozis.

Dichisit, uns cu uleiuri parfumate, Tutmozis își făcu de îndată apariția și-l examină cu atenție pe prinț, ca să-i poată ghici dispoziția, după care să-și poată potrivi și el fața.

Pe chipul lui Ramses se putea citi însă numai plictiseală.

— Ascultă, îl întrebă el, căscând, ești oare sigur că mi s-a născut un fiu?

— Știrea o am de la Mefres.

— Oho! De când au început să se intereseze prorocii de casa mea?

— De când le arăți bunăvoință.

— Așa? zise prințul, căzând pe gânduri. Își aminti scenele petrecute seara în templul zeiței Astoret și le puse alături cu cele trăite în templul Hator. „Și aici, și dincolo, am fost chemat, își zise el. Acolo, chilia era foarte îngustă și zidurile groase, pe când aici, făptura care m-a chemat, Kama, putea să-mi șoptească de după coloanele ce-o ascundeau… Și-apoi aici era nespus de întuneric, pe când în chilie era lumină. Deodată, i se adresă lui Tutmozis: Când s-au întâmplat toate astea?

— Când s-a născut adică nobilul tău fiu? Pare-mi-se că acum zece zile. Mama și pruncul sunt sănătoși și arată minunat. La naștere a fost de față însuși Menes, doctorul onoratei tale mame și al prea-cinstitului Herhor.

— Hm, hm, făcu prințul și căzu din nou pe gânduri. „Și aici și acolo am fost atins cu aceeași iscusință. Să fie oare vreo deosebire? Se prea poate, fiindcă aici am fost pregătit să văd minunea, iar dincolo nu. Aici mi-au arătat însă și o făptură care-mi seamănă leit, ceea ce dincolo n-au fost în stare să facă. Preoții ăștia sunt tare iscusiți! Ard de nerăbdare să știu cine s-o fi priceput să-mi semene atât de bine. Un om ori un zeu? Da, preoții ăștia sunt peste măsură de isteți și-i greu de știut în care din ei să te încrezi mai ușor: în ai noștri ori în cei fenicieni.” – Ascultă, Tutmozis, zise prințul cu vocea tare, ascultă, Tutmozis… Trebuie să vină aici… trebuie să-mi văd fiul… în sfârșit, nu va avea nimeni dreptul să se socotească mai grozav ca mine…

— Dorești să vină de îndată Sara și fiul ei?

— Da, să vină cât mai degrabă, dacă le îngăduie sănătatea. În jurul palatului sunt destule clădiri încăpătoare. Trebuie ales un loc liniștit și răcoros, printre arbori, fiindcă nu-i departe vremea arșiței… Vreau și eu să-mi arăt lumii odrasla! Și căzu din nou pe gânduri, ceea ce îl neliniști pe Tutmozis. „Da, sunt isteți la minte! gândi Ramses. Că înșală poporul, chiar prin vicleșuguri grosolane, știam. Sărmanul zeu Apis! Câte înțepături nu capătă el de-a lungul procesiunii, în timp ce țăranii zac întinși, cu fața la pământ, înaintea lui. Dar să mă înșele și pe mine, n-aș fi crezut niciodată. Glasul zeilor, mâinile nevăzute, omul acela opărit cu smoală, toate astea n-au fost decât începutul! A urmat apoi povestea lui Pentuer, cu împuținarea pământurilor și a oamenilor, cu dregătorii, cu fenicienii – și toate astea numai și numai pentru a mă împiedica să mă gândesc la război”.

— Tutmozis! strigă deodată prințul.

— Da, prințe!

— Trebuie să aducem cu încetul aici, oștile din orașele de pe țărm. Vreau să le văd și să le răsplătesc credința.

— Dar noi, nobilii, nu-ți suntem credincioși? îl întrebă Tutmozis, tulburat.

— Voi și armata sunteți unul și același lucru.

— Dar nomarhii, dregătorii?

— Să știi, Tutmozis, că până și dregătorii statului sunt credincioși, zise prințul. Ba chiar și fenicienii! Cu toate că în multe alte privințe sunt trădători.

— Pe zei, mai încet! șopti Tutmozis și privi cu teamă spre sala învecinată.

— Oho! râse prințul. De unde spaima asta? Așadar, nu-i nici pentru tine o taină că avem trădători?

— Știu la cine te gândești, măria-ta, răspunse Tutmozis, căci întotdeauna i-ai bănuit…

— Pe cine?

— Ei, pe cine! Bănuiesc eu… Dar am crezut că după împăcarea cu Herhor, după îndelungata ședere din templu…

— La ce poate ajuta șederea în templu? Și acolo, ca și în oricare altă parte a țării, am fost întotdeauna sigur de un singur lucru, și anume, că ogoarele cele mai rodnice, oamenii cei mai harnici și bogățiile cele mai mari nu sunt în stăpânirea faraonului.

— Mai încet! Mai încet! șopti Tutmozis.

— Totdeauna am tăcut și totdeauna chipul mi-a fost senin. Îngăduie-mi tu, măcar, să vorbesc în voie. De altminteri, chiar și în adunarea sfetnicilor aș avea dreptul să spun că în Egiptul ăsta, care îi aparține tatălui meu în întregime, eu, moștenitorul și locțiitorul lui, a trebuit să împrumut o sută de talanți de la un oarecare prințișor tirian. Lucrul acesta nu-i oare rușinos?

— Dar de unde ți-au venit tocmai astăzi gândurile astea? șopti Tutmozis, dorind să pună capăt cât mai grabnic acestei conversații primejdioase.

— De unde? repetă prințul și amuți din nou, furat de gânduri. „Și încă n-ar fi cine știe ce, își zise el, dacă m-ar înșela numai pe mine: eu nu sunt decât moștenitorul faraonului și nu mi-e îngăduit să cunosc toate tainele. Dar cine mă poate încredința că n-au făcut la fel și cu părintele meu? Vreme de peste treizeci de ani a avut o nețărmurită încredere în ei, s-a înclinat în fața minunilor, aducând din belșug jertfe zeilor, pentru ca averea, ca și puterea lui, să treacă în mâinile unor șarlatani dornici de mărire. Și nimeni nu i-a deschis ochii. Fiindcă faraonul nu poate, așa cum pot eu, pătrunde noaptea în templele feniciene, după cum nimănui nu-i e îngăduit să pătrundă la el. Cine mă poate încredința că preoții nu năzuiesc la răsturnarea tronului, așa cum mi-a spus Hiram? De altfel tata m-a prevenit că fenicienii spun numai adevărul, atunci când acesta-i în interesul lor. Și, desigur, au tot interesul să nu fie izgoniți din Egipt și să nu ajungă sub stăpânirea Asiriei. Asiria! Adunătura asta de lei turbați! Pe unde trec ei, rămân doar ruine și leșuri, ca după un foc uriaș!” Ramses ridică deodată capul: de departe, pătrundea până la el ecoul flautelor și al cornurilor.

— Ce s-aude? îl întrebă el pe Tutmozis.

— O noutate de seamă, răspunse curteanul zâmbind. Asiaticii îl salută pe un pelerin care vine din îndepărtatul Babilon…

— Din Babilon? Și cine e?

— Numele lui e Sargon…

— Sargon? sări prințul. Sargon! Aha! Ha!… ha!… începu el să râdă. Și ce e el?

— Se pare că-i mare demnitar la curtea regelui Assar. Are cu sine zece elefanți, o herghelie din cei mai frumoși cai ai deșertului, precum și o droaie de sclavi și slugi.

— Dar de ce vine aici?

— Să se închine în fața minunatei zeițe Astoret care-i cinstită de toată Asia, răspunse Tutmozis.

— Ha, ha, ha! hohotea prințul, amintindu-și de cele ce-i spusese Hiram în legătură cu sosirea solului asirian. Sargon! Ha!… Ha!… Sargon, ruda regelui Assar, a devenit peste noapte atât de credincios, încât pornește într-o călătorie lungă și obositoare, de luni de zile, numai ca să poată aduce jertfe zeiței Astoret din Pi-Bast. Și doar la Ninive ar fi găsit zei și mai însemnați și preoți și mai învățați. Ha!… ha!… ha!…

Tutmozis se uita la prinț, mirat.

— Ce-ai pățit, Ramses?

— Iată o minune, zise prințul, care nu se află desigur, în nicio cronică a vreunui templu. Gândește-te numai, Tutmozis… În clipa în care mai mult ca oricând te frământă gândul cum să prinzi hoțul care te fură necontenit, tocmai în clipa aceea hoțul ăsta își vâră din nou mâna în lada ta, de față cu tine și cu mii de martori. Ha!… ha!… ha!… Sargon, evlaviosul pelerin!

— Nu pricep nimic, șopti Tutmozis, nedumerit.

— Și nici nu trebuie să pricepi, răspunse locțiitorul faraonului. Să ții minte numai că Sargon a venit aici, la zeița Astoret, cu gânduri evlavioase…

— Mi se pare că tot ceea ce spui, zise Tutmozis cu glasul coborât, sunt lucruri tare primejdioase.

— De aceea nu trebuie să pomenești nimănui despre ele.

— Că nu voi pomeni, poți fi sigur, dar nu știu dacă tu, prințul meu, nu te vei trăda singur. Ești repezit ca fulgerul.

Moștenitorul îi puse mâna pe umăr.

— Fii liniștit, îi zise el, privindu-l în ochi. Totul e să-mi fiți credincioși voi, nobilimea și oastea, și veți vedea atunci lucruri nemaipomenite și… se va sfârși pentru voi cu timpurile grele!

— Știi bine că suntem gata să pierim la porunca ta, răspunse Tutmozis, ducând mâna la piept.

Fața lui avea o expresie atât de hotărâtă, încât prințul înțelese, nu pentru întâia oară, că petrecărețul acesta era de fapt un bărbat viteaz, pe al cărui paloș și pe a cărui minte se putea bizui.

Din clipa aceea prințul n-a mai avut cu Tutmozis nicio altă convorbire asemănătoare. Prietenul și sluga lui credincioasă înțelesese totuși că în dosul călătoriei lui Sargon se ascund mari interese de stat, în care se amestecaseră preoții cu de la ei putere.

De altminteri toată nobilimea egipteană, toți nomarhii, dregătorii cei mai de seamă și comandanții oștilor șopteau între ei de la o vreme, și în mare taină, că se vor ivi lucruri însemnate. Fenicienii le povestiseră sub jurământ că vor păstra taina despre anumite înțelegeri cu Asiria, de pe urma cărora Fenicia va pieri, iar Egiptul se va acoperi de rușine, ajungând chiar, cândva, să fie supus Asiriei.

În rândurile nobilimii fierberea era nespus de mare, dar nimeni nu se trăda. Dimpotrivă, atât la curtea moștenitorului, cât și la nomarhii din Egiptul de Jos, petrecerile se țineau lanț. Îți venea să crezi că, o dată cu venirea căldurilor, își ieșiseră cu toții din minți. Nu era zi fără jocuri, ospețe și alaiuri triumfale; nu era noapte fără chefuri și mare zarvă. Dar nu numai în Pi-Bast, ci în mai toate orașele ajunsese la modă colindarea străzilor cu torțe, cu muzică și mai ales cu ulcioarele pline. Se pătrundea prin case și se scoteau somnoroșii la beții; și cum egiptenii erau mari iubitori de chefuri, nu era om care să nu petreacă.

În tot timpul șederii lui Ramses în templul Hator, fenicienii, cuprinși de panică, își petrecuseră zilele în rugăciuni, refuzând tuturor creditul lor. Dar după convorbirea lui Hiram cu locțiitorul faraonului, părăsiră orice evlavie, orice prevedere, și începură să dea împrumuturi nobililor egipteni mai din belșug ca oricând. Cantități atât de mari de aur și de mărfuri, și mai ales dobânzi atât de mici nu mai văzuseră nicicând, nici cei mai bătrâni oameni din Egiptul de Jos.

Preoții urmăreau cu atenție și asprime nebunia celor de sus. Se înșelaseră însă asupra cauzelor acestei stări de lucruri, după cum dovedesc rapoartele aproape zilnice ale lui Mentezufis, trimise lui Herhor, în care spunea că moștenitorul tronului, plictisit de zilele pioase din templul Hator, petrecea acuma în neștire și, împreună cu el, nobilimea întreagă.

Marele sfetnic nici nu răspundea măcar acestor constatări, ceea ce însemna că petrecerile prințului erau socotite lucruri firești, ba poate chiar folositoare.

În asemenea împrejurări, Ramses se putea mișca în deplină libertate. Aproape în fiecare seară, când curtenii amețiți de vin începeau să-și piardă mințile, prințul ieșea pe furiș din palat.

Acoperit cu o manta ofițerească de culoare închisă, străbătea străzile pustii și ieșea afară din oraș, îndreptându-se spre grădinile templului Astoret. Acolo găsea banca din fața micului palat al Kamei. Tăinuit de arbori, se uita la torțele ce ardeau, asculta cântecele admiratorilor preotesei și visa, gândindu-se la ea.

Luna răsărea tot mai târziu, nopțile deveneau cenușii, dar Ramses continua să vadă lumina primei nopți și să audă versurile pătimașe ale grecului.

Uneori se ridica de pe bancă cu gândul să bată la locuința Kamei; era însă cuprins de rușine. Simțea bine că nu se cădea ca el, moștenitorul tronului, să bată la ușa preotesei, deschisă oricărui pelerin în stare să aducă templului o jertfă mai deosebită. Dar, ceea ce era și mai ciudat, se temea că zărind-o pe Kama, înconjurată de amfore și de admiratori nefericiți, să nu-i șteargă imaginea aceea minunată ce și-o făurise despre ea în noaptea cu lună.

Atunci când Dagon o trimisese să-i îndepărteze mânia, i se păruse o fată tânără, destul de atrăgătoare, dar pentru care un bărbat n-avea de ce-și pierde capul. Când însă pentru prima oară în viața lui, el prinț și locțiitor al faraonului, stătuse lângă casa acestei femei, când noaptea îl îndemnase la visare și când auzise cuvintele pătimașe de dragoste ale unui alt bărbat, atunci tot pentru prima oară în viață se născu în el un simțământ deosebit, în care se afla deopotrivă patimă, tristețe, gelozie.

Dacă ar fi putut s-o aibă pe Kama la fiece chemare, s-ar fi plictisit foarte repede și, poate, nici nu l-ar mai fi ispitit. Dar moartea care-o păștea pe pragul iatacului ei, cântărețul îndrăgostit și, în sfârșit, starea umilitoare a unui demnitar atât de înalt ca el, față de o preoteasă, îl punea într-o situație necunoscută până atunci și prin asta, atrăgătoare.

Iată de ce, vreme de zece zile, veni aproape în fiecare seară în grădinile zeiței Astoret, ascunzându-și fața spre a nu fi recunoscut de trecători.

Într-o seară, după ce băuse mult vin la petrecerea din Palat, Ramses se furișă din nou, plin de hotărâre. Își pusese în gând să intre în palatul Kamei; adoratorii ei n-aveau decât să-i tot cânte pe sub ferestre… Străbătu în grabă orașul; în grădinile templului, încetini însă pasul, fiind iarăși cuprins de un simțământ de rușine. „S-a mai auzit cândva, își spunea el, ca moștenitorul faraonului să alerge după femei ca un biet grămătic care nu poate împrumuta de nicăieri zece drahme? Toate au venit la mine, ele singure; și Kama trebuie să vină”. Și vru să se întoarcă.

 „Totuși, ea nu poate veni, își zicea el, fiindcă ar ucide-o”. Se opri. „Cine s-o ucidă? Hiram care nu crede în nimic, ori poate Dagon care n-are nimic sfânt pe lume? Da, dar aici mai sunt o mulțime de fenicieni, pe aici se perindă sute de mii de pelerini fanatici și sălbatici. Pentru prostănacii ăștia, faptul că ea m-ar vizita, ar însemna un sacrilegiu”. Se îndreptă dar din nou spre micul palat al preotesei. Nici prin gând nu-i trecea că l-ar fi putut amenința acolo vreo primejdie. El, care fără să-și tragă măcar paloșul, putea face numai cu o privire ca lumea întreagă să-i cadă la picioare, El, Ramses, să fie amenințat de primejdie!

Ieșind de sub arbori, prințul văzu că palatul preotesei e mai luminat și mai plin de zgomot ca de obicei. Într-adevăr, în odăi ca și pe terase se afla un mare număr de oaspeți, iar în jurul micului palat forfotea mulțimea. „Ce-o fi cu lumea asta?” își zise prințul în gând.

Adunarea părea neobișnuită. Nu departe de clădire, un elefant uriaș purta pe spinare o lectică aurită cu perdele de purpură. Alături de elefant vreo douăzeci de cai, cu grumajii și picioarele groase, cu cozile legate în jos și cu un fel de chivere de metal pe cap, nechezau, neliniștiți. Printre animalele furioase, aproape sălbatice, se învârteau câteva zeci de oameni care nu semănau de loc cu cei văzuți de Ramses până atunci. Aveau părul mițos, bărbile mari și tichiile ascuțite, trase peste urechi. Unii erau îmbrăcați în veștminte lungi de pânză groasă, ce le cădeau până la glezne; alții purtau haine scurte și pantaloni, iar câțiva dintre ei cizme înalte. Toți erau înarmați cu paloșe, arcuri și sulițe.

La vederea acestor străini puternici și butucănoși care râdeau grosolan, miroseau a seu și vorbeau o limbă necunoscută, aspră, prințul simți cum fierbe în el mânia. Așa cum leul care vede un animal străin, cu toate că nu-i flămând, se pregătește să se azvârle asupra lui, la fel și Ramses cu toate că oamenii aceia nu-i făcuseră niciun rău, simți că-i urăște cumplit. Îl supăra limba, îmbrăcămintea, mirosul și chiar caii lor. Sângele îi vâjâia în cap; duse mâna la paloș, cu gândul să se năpustească asupră-le și să-i ucidă cu animalele lor cu tot. Dar își veni repede în fire. „Îmi ia oare Set mințile?” se întrebă el.

Tocmai atunci trecu pe-alături un egiptean, gol, cu tichia pe cap și cu șorțul în jurul șoldurilor. Prințul simți în clipa aceea că omul îi era pe plac, că-i era chiar drag, fiindcă era egiptean. Scoase din pungă un inel de aur prețuind vreo douăzeci de drahme și îl dădu sclavului.

— Ascultă, întrebă el, cine sunt oamenii ăștia?

— Asirieni, șopti egipteanul și ura îi luci în ochi.

— Asirieni! repetă prințul. Așadar ăștia sunt asirienii? Și ce fac ei aici?

— Stăpânul lor, Sargon, o vizitează pe Kama, preoteasa, iar ei îl păzesc. De-ar da lepra în ei de porci spurcați ce sunt!

— Poți pleca.

Omul gol se închină adânc în fața lui Ramses și fugi, desigur la bucătărie.

„Așadar ăștia sunt asirienii – își zise prințul în gând, privind făpturile lor ciudate și ascultându-le limba nesuferită – pe care n-o înțelegea–  așadar asirienii au și ajuns pe malurile Nilului, spre a se înfrăți cu noi, sau poate spre a ne înșela; iar căpetenia lor, Sargon îi face ochi dulci Kamei!”

Se întoarse spre casă. Clocotul unui sentiment nou, deși de-abia încolțit, îl trezise din vis. El, făptură nobilă și blândă, simți o ură de neîmpăcat împotriva dușmanilor seculari ai Egiptului, pe care îi văzuse acum întâia oară.

Când, mai înainte, după părăsirea templului Hator și convorbirea cu Hiram, începuse să se gândească la dezlănțuirea unui război în Asia, totul nu era decât un simplu gând. Egiptul avea nevoie de oameni, iar faraonul de comori, și cum războiul era cel mai ușor mijloc de a le dobândi, astâmpărând, pe deasupra și setea lui de glorie, se pornise să facă planuri de război. În clipa de față, însă, nu-l ispiteau nici comorile, nici sclavii și nici faima, deoarece în el se făcuse auzită o voce mai puternică decât toate celelalte, și anume, vocea urii. Faraonii luptaseră atâta vreme cu asirienii, de amândouă părțile se vărsase atâta sânge, lupta prinsese atât de adânci rădăcini în inimile lor, încât prințul, din chiar clipa când îi zărise pe soldații asirieni, fără să vrea, pusese mâna pe paloș. Părea că spiritele tuturor luptătorilor căzuți, toate strădaniile și suferințele lor înviaseră în sufletul lui, cerând răzbunare.

Întors la palat, prințul îl chemă pe Tutmozis. Unul era băut, celălalt turbat.

— Știi pe cine am văzut acum? îl întrebă prințul.

— Poate pe vreunul din preoți, șopti Tutmozis.

— I-am văzut pe asirieni. O, zei, ce-am simțit! Ce popor ticălos! Trupurile lor, asemenea animalelor sălbatice, sunt acoperite de sus și până jos cu lână mițoasă și put a seu rânced. Și-apoi, ce limbă! Ce bărbi, ce păr! Umbla furios prin odaie, înfierbântat și suflând repede. Mi-am închipuit, zise el, că urăsc hoțiile scribilor și înșelăciunile nomarhilor, că-i urăsc pe preoții vicleni și ambițioși. Azi m-am încredințat însă că toate astea nu-s decât fleacuri. Acum de-abia știu ce înseamnă ura, când i-am văzut și i-am auzit pe asirieni; acum înțeleg de ce câinele sfâșie pisica, dacă-i iese în cale…

— Cu fenicienii, prințe, te-ai obișnuit; pe asirieni i-ai întâlnit abia pentru prima oară, adăugă Tutmozis.

— Fenicienii! urmă prințul ca și cum și-ar fi vorbit sieși. Fenicienii, filistinii, libienii și chiar etiopienii sunt până la urmă tot rude de-ale noastre. Când nu plătesc tributul, ne supărăm pe ei; când îl plătesc, uităm. Dar asirienii ne sunt atât de străini, atât de dușmani, încât… nu voi fi fericit până ce nu voi vedea pământul acoperit de leșurile lor, până ce nu voi număra o sută de mii de mâini retezate.

Tutmozis nu-l văzuse niciodată pe Ramses într-o asemenea stare.

Capitolul XXXIII

După câteva zile prințul îl trimise pe Tutmozis la Kama, cu o invitație. Ea veni îndată, într-o lectică cu perdelele trase.

Ramses o primi într-o cameră retrasă.

— M-am aflat într-una din serile acestea lângă casa ta, îi spuse el.

— O, Astoret! exclamă preoteasa. Cărui fapt datorez această cinste deosebită? Și ce te-a împiedicat s-o chemi afară pe sclava ta?

— Se aflau pe acolo niște barbari, pare-mi-se asirieni…

— Și te-ai ostenit degeaba în seara aceea? N-aș fi bănuit nicicând că stăpânul nostru e la câțiva pași de mine, sub cerul liber…

Prințul se înroși. Cât ar fi fost ea de mirată, dacă ar fi știut că el petrecuse sub ferestrele ei vreo zece seri! Dar, judecând după buzele-i ce zâmbeau pe jumătate, și după ochii cu prefăcătorie lăsați în jos, poate că și știa lucrul acesta.

— Așadar, Kama, zise prințul, îi primești acum la tine pe asirieni?

— Sargon e un mare nobil, ruda regelui; a dăruit zeiței noastre cinci talanți.

— Iar tu îl răsplătești, Kama, zise moștenitorul, batjocoritor. Și cum nobilul e atât de darnic, zeii fenicieni nu te vor pedepsi cu moartea.

— Cum așa, prințe, spuse ea, cu uimire. Nu știi oare că un asiatic, chiar dacă m-ar găsi în deșert și chiar dacă eu însămi i-aș oferi trupul, nu s-ar atinge de mine? Ei se tem de zei.

— Atunci de ce vine la tine evlaviosul ăsta de asiatic?

— Vrea să mă convingă să slujesc la templul zeiței Astoret din Babilon.

— Și vei pleca?

— Voi pleca, dacă tu, stăpâne, poruncești… răspunse Kama, acoperindu-și fața cu vălul.

Prințul tăcu și o apucă de mână. Buzele îi tremurau.

— Nu mă atinge, șopti ea, mișcată. Ești stăpânul și ocrotitorul meu și al tuturor fenicienilor în țara aceasta, dar… fii milostiv cu mine.

Ramses îi dete drumul și începu să se plimbe prin odaie.

— E o zi fierbinte, nu-i așa? spuse el. Se zice că sunt țări unde, în luna Mehir, cade din cer o pulbere albă, ce aduce răcoare, iar la foc se preface în apă. O, Kama, înduplecă-ți zeii să-mi trimită și mie puțină! Dar, ce tot vorbesc? Dacă pulberea aceasta ar acoperi întreg Egiptul tot n-ar fi în stare să-mi răcorească inima.

— Fiindcă ești ca și divinul Amon, un soare ascuns sub înfățișare de om, vorbi Kama. Acolo unde-ți îndrepți ochii, bezna se spulberă, iar sub strălucirea privirilor tale, florile cresc.

Prințul se apropie iarăși de ea.

— Fii îndurător, șopti Kama. Tu ești doar un zeu bun; tu nu-i poți face rău preotesei tale.

Prințul se dădu din nou la o parte și, ca și cum ar fi vrut să se descarce de o povară, se scutură. Kama îl privea pe sub pleoapele lăsate în jos, cu un surâs ușor pe buze. Când tăcerea se prelungi prea mult, întrebă:

— Ai poruncit să fiu chemată, stăpâne. Iată că am venit și aștept să-mi dezvălui voia ta.

— Aha! tresări prințul. Spune-mi, preoteasă, cine era omul acela care semăna leit cu mine. Omul pe care l-am văzut în templul vostru… atunci?

Kama duse degetul la buze.

— E o taină sfântă, șopti ea.

— Ba-i taină, ba nu-i îngăduit, zise Ramses. Vreau să știu măcar ce e: om sau spirit?

— Spirit.

— Și totuși spiritul ăsta ți-a cântat sub fereastră. Kama zâmbi. Nu vreau să calc tainele templului vostru, continuă prințul.

— I-ai făgăduit acest lucru lui Hiram, stăpâne, adăugă preoteasa.

— Bine, bine, o întrerupse Ramses mânios. De aceea nu voi vorbi nici cu Hiram și nici cu altcineva despre minunea aceea, ci numai cu tine. Așadar, Kama, spune-i spiritului sau omului care îmi seamănă leit, să părăsească Egiptul în timpul cel mai scurt și să nu se mai arate în fața nimănui. Fiindcă, vezi tu, în nicio țară nu pot fi doi moștenitori ai tronului… Deodată se izbi cu mâna peste frunte. Până atunci vorbise așa, ca s-o încurce pe Kama, dar acum îi venise în cap un gând năstrușnic. Sunt curios, spuse el, uitându-se cu asprime la Kama, de ce mi-au arătat compatrioții tăi chipul acesta? Vor oare să mă prevină că au un înlocuitor pentru mine? Într-adevăr, fapta lor mă uimește.

Kama îi căzu la picioare.

— O, stăpâne! șopti ea. Tu, care porți pe piept talismanul nostru sfânt, poți oare bănui că fenicienii au făcut lucrul acesta spre răul tău? Dar, gândește-te numai, dacă cumva ai fi amenințat de vreo primejdie, ori ai vrea să-i amăgești pe dușmani, n-ar fi de folos un asemenea om? Asta au vrut fenicienii să-ți arate, în templu.

După o clipă de gândire prințul ridică din umeri. „Da, își zise el în gând, dacă cumva aș avea nevoie de apărarea cuiva… Fenicienii socot oare că eu nu-s în stare să mă descurc singur? În cazul ăsta slab ocrotitor și-au mai ales”.

— Stăpâne, șopti Kama, nu știi oare că Ramses cel Mare avea încă două întruchipări, pentru dușmani? Că amândouă umbrele acestea ce-i semănau leit au pierit iar el a supraviețuit?

— Bine, ajunge, o întrerupse prințul. Și pentru ca popoarele Asiei să afle că sunt darnic, dăruiesc, Kama, cinci talanți pentru jocurile închinate zeiței Astoret, precum și o cupă prețioasă pentru templul ei. Chiar azi vei primi darurile. Cu o înclinare a capului își luă rămas bun de la preoteasă.

După plecarea ei fu stăpânit de un nou val de gânduri. „Fenicienii sunt într-adevăr isteți. Dacă imaginea asta a mea e un om, ar putea să-mi facă din el un mare dar iar eu aș înfăptui cândva minuni despre care desigur că n-a auzit nimeni încă în Egipt. Faraonul locuiește în Memfis și în același timp apare la Teba sau în Tanis! Faraonul înaintează cu armata asupra Babilonului, unde asirienii își îngrămădesc cele mai numeroase oști, și în același timp faraonul, cu altă armată, cucerește Ninive. Socot că asirienii s-ar minuna tare de o asemenea întâmplare”. Și din nou se trezi în el ura surdă împotriva asiaticilor ăstora trupeși și din nou își văzu carul triumfal trecând peste câmpia plină de leșuri asiriene și de coșuri întregi cu mâini retezate. Războiul devenise acum pentru sufletul lui o nevoie tot atât de mare cum era pâinea pentru trup. Fiindcă, prin război, nu numai că putea să îmbogățească Egiptul, să umple tezaurul și să-și cucerească o faimă veșnică, dar ar fi putut pe deasupra să-și potolească setea, neștiută până atunci, dar vie astăzi, de-a nimici Asiria. Până când nu-i văzuse pe luptătorii aceștia cu bărbi mițoase nu se gândise la ei. Astăzi erau însă o piedică pentru el. Era atât de strâmt pământul din pricina lor, încât cineva trebuia să piară: ei sau el.

Ce rol avuseseră Hiram și Kama în toate acestea, nu-și dădea seama. Simțea doar că trebuie să se lupte cu Asiria, așa cum pasărea călătoare simte în luna Paono că trebuie s-o pornească spre nord.

Patima războiului îl cuprinsese tot mai tare pe prinț. Vorbea mai puțin, zâmbea mai rar, la ospețe stătea îngândurat, în schimb se îngrijea din ce în ce mai mult de armată și de nobilime. Văzând bunăvoința pe care locțiitorul faraonului o revărsa asupra acelora care purtau arme, tineretul nobil și chiar oamenii mai vârstnici începură să intre în oaste. Lucrul acesta îi atrase luarea-aminte lui Mentezufis, care îi trimise lui Herhor o epistolă cu următorul conținut: „De la sosirea asirienilor la Pi-Bast, locțiitorul faraonului e neliniștit, iar curtea lui are porniri foarte războinice. Beau, joacă zaruri ca și mai înainte, dar au părăsit cu toții veșmintele ușoare și perucile și, fără să țină seama de arșița îngrozitoare, poartă straie și coifuri ostășești. Mi-e teamă ca pornirea aceasta războinică să nu-l supere pe vrednicul Sargon”.

Răspunsul sosi neîntârziat: „Nu-i nicio nenorocire dacă pe tinerii noștri ușuratici i-a apucat dragostea de arme tocmai în timpul șederii asirienilor la noi; oaspeții își vor face astfel păreri mai bune despre noi. Vrednicul locțiitor al faraonului, luminat de zei, desigur, a ghicit că tocmai acum e timpul când trebuiesc zăngănite armele, adică în zilele când ne vizitează solii unui popor atât de războinic.

Sunt încredințat că această pornire lăudabilă a tineretului nostru îl va pune pe gânduri pe Sargon și-l va ajuta să fie moderat în negocierile noastre”.

Pentru prima dată de când era Egiptul Egipt, se întâmplă ca un prinț tânăr să înșele veghea preoților. Ce-i drept, în umbra lui Ramses erau fenicienii și secretul, furat de ei, al păcii cu Asiria, despre care preoții nici măcar nu bănuiau.

Dar cea mai bună pavăză a moștenitorului față de preoți era tocmai firea lui schimbătoare. Cu toții își aduceau aminte cât de ușor trecuse el anul trecut de la manevrele de lângă Pi-Bailos la casa liniștită a Sarei, și cum, în ultimul timp, arătase rând pe rând porniri neînfrânate pentru ospețe, cum se îndeletnicise apoi de treburile cârmuirii, apucat de cuvioșie, pentru a se întoarce din nou la petreceri. De aceea, în afară de Tutmozis, nimeni n-ar fi crezut că acest tânăr schimbăcios avea vreun plan, ori vreun gând, pentru înfăptuirea căruia ar fi putut lupta cu o nepotolită dârzenie.

De data aceasta nici nu așteptară prea mult ca prințul să le dea o nouă dovadă a înclinărilor sale schimbătoare, în ciuda arșiței ce domnea, sosise la Pi-Bast Sara, cu toată curtea și cu fiul ei. Era puțin slăbită, copilul puțin suferind sau poate obosit, dar amândoi aveau o înfățișare cât se poate de plăcută. Prințul era încântat. Îi dădu Sarei o casă în cea mai frumoasă parte a grădinii palatului și, aproape în fiecare zi, stătea lângă leagănul copilului. Petrecerile, grijile ostășești și gândurile întunecate fură date la o parte. Cei din suita sa erau siliți să bea și să petreacă singuri; foarte curând desprinseră paloșele de la șold și se îmbrăcară în cele mai scumpe straie. Schimbarea îmbrăcăminții era cu atât mai de trebuință pentru ei, cu cât prințul îi conducea, în grupuri mici, la locuința Sarei, pentru a li-l arăta pe fiul lui.

— Privește, Tutmozis, îi zise într-o zi favoritului său, ce copil frumos: o adevărată petală de trandafir. Și când te gândești că din micuțul acesta va crește cândva un om! Că mogâldeața asta va începe să umble, să vorbească și chiar să învețe înțelepciunea în școlile preoților… Vezi oare mânuțele pruncului, Tutmozis? strigă Ramses, încântat. Să ții minte mâinile acestea micuțe, ca să poți povesti despre ele, atunci când îi voi da pe mână o oaste, poruncindu-i să poarte securea, în urma mea. Fiindcă el e fiul meu, fiul meu adevărat!

Nu-i de mirare că auzindu-l vorbind așa, curtenii erau tare necăjiți că nu pot fi doici sau chiar îngrijitoare ale copilului care, cu toate că nu avea niciun fel de drepturi dinastice, era totuși primul fecior al viitorului faraon.

Idila aceasta se termină însă foarte repede, fiindcă era potrivnică intereselor fenicienilor.

Într-o bună zi prințul Hiram se înfățișă la palat urmat de un mare alai de neguțători, sclavi și egipteni săraci, cărora el le dădea pomană și, înfățișându-i-se moștenitorului, îi spuse:

— Milostive stăpâne! Făcând dovadă că inima ta e plină de bunăvoință și pentru noi asiaticii, ne-ai dăruit cinci talanți pentru jocurile închinate zeiței Astoret. Voința ta fiind îndeplinită, venim acum să te rugăm să le cinstești cu prezența ta. Spunând acestea, prințul tirian îngenunche în fața lui Ramses și îi oferi, pe o tavă de aur, cheia de aur a lojei circului.

Ramses primi bucuros invitația, iar Mefres și Mentezufis nu avură nimic împotriva participării prințului la serbările închinate zeiței Astoret.

— Înainte de toate, Astoret este aidoma cu Isis a noastră și cu caldeeana Istar, spuse Mefres, adresându-i-se lui Mentezufis. Iar în al doilea rând, de vreme ce am îngăduit asiaticilor să-și construiască un templu pe pământul nostru, se cuvine să fim, din când în când, binevoitori față de zeii lor.

— Avem chiar datoria să le facem o mică plăcere fenicienilor, după încheierea unei înțelegeri cu Asiria, adăugă Mentezufis râzând.

Circul, unde locțiitorul faraonului împreună cu nomarhii și cu ofițerii cei mai de seamă sosiră pe la orele patru după-amiază, se afla în grădina templului Astoret. Terenul rotund era înconjurat de un gard înalt cât doi oameni, în jurul căruia se vedeau o mulțime de loji și bănci ridicate în formă de amfiteatru. Clădirea nu avea acoperiș; deasupra lojilor se întindeau însă niște prelate de diferite culori, având forma unor aripi de fluture; acestea erau stropite cu apă parfumată și se mișcau într-una, pentru a răcori aerul.

Când prințul apăru în lojă, publicul din circ, alcătuit din asiatici și egipteni, îl aclamară cu strigăte puternice. Apoi spectacolul începu prin defilarea muzicanților, cântăreților și dansatoarelor.

Prințul privi în jur. În partea dreaptă se afla loja lui Hiram și a celor mai de seamă fenicieni, la stânga loja preoților și preoteselor feniciene printre care era și Kama; stătea pe unul din primele locuri, atrăgând tuturor atenția asupra ei prin frumusețea și prin veșmintele bogate ce le purta. Avea văluri străvezii, împodobite cu broderii de felurite culori, purta brățări de aur la mâini și la picioare, iar pe cap avea o diademă cu flori de lotus, lucrate cu mult meșteșug din pietre prețioase. După ce, împreună cu preoții din lojă, se închină adânc în fața prințului, se întoarse spre loja din stânga și începu să vorbească aprins cu un străin de o statură impunătoare și cu părul ușor încărunțit. Omul acesta, ca și însoțitorii lui, avea barba și părul împletite în numeroase codițe.

Ramses era bine dispus: venise la circ drept din odaia copilului. Dar, văzând-o pe Kama vorbind cu un străin, se posomori.

— Nu știi cumva, îl întrebă el pe Tutmozis, cine-i țapul căruia preoteasa îi face ochi dulci?

— E pelerinul acela vestit din Babilon, nobilul Sargon.

— Dar e moșneag de-a binelea, zise prințul.

— Da, e mai bătrân decât noi doi laolaltă; în schimb e bărbat frumos.

— Un barbar ca el poate fi oare frumos? se indignă locțiitorul faraonului. Sunt sigur că pute a seu… Și amuțiră amândoi: prințul de mânie, Tutmozis de teamă; cutezase să laude un om care nu era pe placul stăpânului.

Între timp numerele programului se desfășurau în arenă unul după altul. Rând pe rând, în aclamațiile vii ale publicului, se iviră gimnaștii, îmblânzitorii de șerpi, dansatorii, scamatorii și măscăricii.

Prințul rămânea însă posomorât. În sufletul lui reînviaseră simțăminte pentru o clipă adormite: ura împotriva asirienilor și gelozia pentru Kama. „Cum poate femeia asta, își zicea el în gând, să se gudure pe lângă un om trecut, care pe deasupra are obrazul ca pielea tăbăcită, ochii de un negru neliniștitor, iar barba ca de țap”. O singură dată acordă prințul o atenție mai mare spectacolului, când în arenă intrară câțiva caldeeni goi. Cel mai vârstnic, după ce vârî în pământ trei sulițe scurte cu ascuțișul în sus, îl adormi prin câteva gesturi pe cel mai tânăr. Ceilalți îl ridicară apoi pe brațe și-l așezară pe sulițe în așa chip, încât prima suliță îi proptea capul, a doua șira spinării, iar a treia picioarele. Cel adormit era țeapăn ca un lemn. Bătrânul făcu atunci deasupra lui alte câteva semne cu mâinile, dând la o parte sulița ce-i sprijinea picioarele. După o clipă scoase și sulița care-i susținea trunchiul și, în sfârșit, o îndepărtă și pe cea pe care odihnea capul. Și cele câteva mii de spectatori putură vedea, ziua în amiaza mare, cum caldeeanul adormit plutea nemișcat în văzduh, fără niciun fel de proptea, la câțiva coți deasupra pământului. În cele din urmă, bătrânul îl coborî pe pământ și-l trezi.

Circul tot era încremenit. Nimeni nu cuteza să aclame, ori să bată din palme. Numai din câteva loji fură aruncate flori.

Ramses fusese și el uimit. Se aplecă spre loja lui Hiram și-i șopti bătrânului prinț:

— Minunea asta ați fi în stare s-o faceți și voi în templul zeiței Astoret?

— Nu cunosc toate tainele preoților noștri, răspunse el nedumerit, iar caldeenii știu că-s tare pricepuți.

— Totuși am văzut cu toții că tânărul acela a plutit în aer.

— De nu cumva au aruncat farmece asupra noastră, zise Hiram nemulțumit și pierzându-și pe loc buna dispoziție.

După o scurtă pauză, în timpul căreia fură aduse prin lojile demnitarilor flori proaspete, vin rece și dulciuri, începu partea cea mai de seamă a spectacolului: lupta cu taurii. În sunete de trâmbițe, tobe și flaute fu adus în arenă un taur puternic, cu o foaie de cort pe cap, ca să nu poată vedea nimic. După el urmară în fugă câțiva oameni goi, înarmați doar cu sulițe, și unul cu un paloș scurt.

La un semnal al prințului, oamenii care aduseseră taurul în arenă fugiră; unul din cei înarmați îi spintecă foaia de cort de pe cap. Animalul rămase câteva clipe amețit, apoi începu să alerge după oamenii înarmați cu sulițe, care îl întărâtau, înțepându-l.

Lupta aceasta zadarnică se prelungi aproape un sfert de ceas. Chinuit de oameni, înspumat și însângerat, taurul se ridica în două picioare și-și fugărea dușmanii prin toată arena, fără a-l putea ajunge pe vreunul. Se prăbuși, în sfârșit, în râsetele publicului.

Plictisit, în loc să privească în arenă, prințul se uita la loja preoților fenicieni. Și văzu bine cum Kama, apropiindu-se din ce în ce mai mult de Sargon, vorbea voioasă cu el. Asirianul o sorbea din ochi, iar ea, zâmbind, uneori rușinată, șușotea cu el, aplecându-se în așa fel încât părul i se amesteca cu mițoasele codițe ale barbarului; alteori își întorcea capul de la el cu o mânie prefăcută.

Ramses simți o durere în inimă. Pentru întâia oară i se întâmplă ca o femeie să dea întâietate altui bărbat, și nu lui. Și pe deasupra, unui om aproape bătrân, unui asirian.

Între timp un freamăt puternic străbătu rândurile publicului. Pe arenă, un om înarmat cu paloș cerea să i se lege mâna stângă de piept; alții își controlau sulițele. Dădură apoi drumul în arenă la al doilea taur. Când unul dintre cei înarmați rupse foaia de cort de pe ochii animalului, acesta se întoarse și privi în jur, ca și cum ar fi vrut să-și numere dușmanii. Iar când începură să-l împungă, se retrase până la balustradă, asigurându-și spatele. Apoi își lăsă capul în jos, urmărind pe sub pleoape mișcările celor care se năpusteau asupră-i.

Ca să-l înțepe, cei înarmați se strecurau la început cu băgare de seamă dinspre părțile lăturalnice. Dar cum animalul continua să rămână nemișcat, căpătară curaj și începură să treacă tot mai repede și tot mai aproape prin fața ochilor lui. Taurul își aplecă și mai tare capul, stând ca și înfipt în pământ. Lumea începu să râdă. Deodată însă veselia se prefăcu într-un țipăt de groază. Taurul pândise clipa, sărise greoi înainte, nimerise un sulițaș și dintr-o lovitură de coarne îl aruncase în văzduh. Omul căzu la pământ cu oasele zdrobite. Taurul galopă în alt colț al arenei, luând din nou poziție de apărare. Sulițașii îl înconjurară din nou și începură să-l întărite. În timpul acesta slugile circului alergară în arenă să ridice rănitul, care gemea. Taurul, cu toate împunsăturile întețite ce le primea, rămânea nemișcat; dar când cele trei slugi ridicară pe luptătorul rănit, se năpusti cu iuțeala fulgerului asupra grupului de oameni, îi răsturnă la pământ și începu să-i izbească groaznic cu copitele.

În public se iscă o mare tulburare; femeile plângeau, iar bărbații înjurau și azvârleau în animal cu tot ce le cădea în mână. Pe arenă începu să plouă cu bâte, cuțite și chiar cu scânduri rupte din bănci.

În aceeași clipă se apropie în goană de animalul întărâtat omul cu paloșul. Sulițașii se zăpăciseră însă de tot, nu-l ajutară cum se cuvine, așa că taurul, după ce-l răsturnă și pe el la pământ, porni să-i urmărească pe ceilalți.

Se petrecu atunci un lucru nemaivăzut încă în circuri: în arenă zăceau cinci oameni, ceilalți se apărau prost, fugind din fața taurului, în timp ce publicul urla de mânie și frică.

Deodată, totul amuți. Spectatorii se ridicară de pe locurile lor, aplecându-se spre arenă. Înspăimântat, Hiram păli și-și încrucișa brațele. Din lojile demnitarilor săriseră în arenă doi inși: prințul Ramses, cu paloșul tras, și Sargon, cu o secure scurtă.

Taurul, ținându-și capul proptit în piept și fluturându-și coada în vânt, alerga în jurul arenei, stârnind nori de praf. Se repezi la început asupra prințului, dar, ca și cum l-ar fi impresionat înfățișarea maiestuoasă a fiului de faraon, îl ocoli, năpustindu-se asupra lui Sargon. Și se prăbuși pe loc. Asirianul, dibaci și nespus de voinic, îl prăvălise cu o singură lovitură de secure, între ochi.

Publicul începu să urle de bucurie și să arunce flori asupra lui Sargon și a victimei. Ramses, în timpul acesta, rămăsese locului, cu paloșul tras, uluit și mânios, uitându-se cum Kama smulgea flori din mâinile vecinilor și i le arunca asirianului.

Primind cu nepăsare exploziile de admirație ale publicului, Sargon împinse taurul cu piciorul, ca să se încredințeze că fusese ucis, după care făcu câțiva pași spre prinț, îi spuse ceva în limba lui și se înclină cu o desăvârșită demnitate.

Ramses simți cum îi trece prin fața ochilor un val de sânge: ar fi împlântat bucuros paloșul în pieptul acestui învingător. Dar se stăpâni, se gândi o clipă și, scoțând de la gât lanțul său de aur, i-l oferi lui Sargon.

Asirianul se înclină din nou, sărută lanțul și și-l puse la gât. Iar prințul, stacojiu la față, se îndreptă spre portița pe unde intrau în arenă actorii și, în aclamațiile publicului, părăsi circul, adânc umilit.

Capitolul XXXIV

Sosise luna Tot adică sfârșitul lui iunie și începutul lui iulie. În orașul Pi-Bast și în împrejurimi începuse să scadă numărul mulțimii, din pricina arșiței. La curtea lui Ramses petrecerile se țineau însă lanț, iar curtenii vorbeau încă despre cele întâmplate la circ.

Unii lăudau curajul prințului: alții, mai neprevăzători, admirau forța lui Sargon; cu mutre grave, preoții șușoteau că prințul n-ar fi trebuit să se amestece în lupta cu taurul. Pentru lucrul acesta erau potriviți alți oameni, anume plătiți, și care nu se bucură câtuși de puțin de respectul mulțimii.

Ramses, fie că nu sta să asculte sporovăielile acestea, fie că nu le dădea nicio însemnătate, păstra întipărite în minte două fapte de la spectacol, și anume că asirianul îi furase biruința asupra taurului și că-i făcuse ochi dulci Kamei, care se arătase foarte măgulită de lucrul acesta. Și cum nu se cădea s-o cheme pe preoteasa feniciană la el, într-o bună zi îi trimise o scrisoare spunându-i că dorește s-o vadă și întrebând-o când îl poate primi. Kama, prin același om, îi răspunse că-l va aștepta în seara aceleiași zile.

De abia se arătară stelele, când prințul, în taina cea mai mare, după părerea lui, se furișă din palat.

Grădina templului Astoret era aproape pustie, mai ales în locul unde se afla locuința preotesei. În casa slab luminată domnea liniștea.

Când prințul bătu sfios, Kama îi deschise. Sărutându-i mâinile în vestibulul întunecos, ea îi mărturisi că ar fi murit, dacă, atunci în circ, taurul înfuriat i-ar fi pricinuit vreun rău.

— Acum însă trebuie să fii liniștită, răspunse moștenitorul mânios, de vreme ce ibovnicul tău m-a salvat.

Când intrară în odaia luminată, prințul băgă de seamă că vestala avea ochii înlăcrimați.

— Ce-i cu tine? o întrebă el.

— Inima stăpânului meu și-a întors fața de la mine, zise ea. Și poate, pe bună dreptate.

Moștenitorul râse cu amărăciune.

— Așadar tu, fecioară sfântă, ești sau vei fi în curând iubita lui?

— Niciodată! Dar pot fi soția acestui groaznic om.

Ramses se ridică de pe scaun, ca un fulger.

— Visez? strigă el, sau Set și-a aruncat asupra mea blestemul? Tu, preoteasă care păzești focul de pe altarul zeiței Astoret și care sub amenințarea morții trebuie să rămâi fecioară, tu Kama, să te măriți? Într-adevăr minciunile feniciene sunt cu mult mai rele decât spune lumea!

— Ascultă-mă, stăpâne, zise Kama, ștergându-și lacrimile, și osândește-mă, dacă merit. Sargon vrea să mă ia de soție, drept prima lui soție. După legile noastre o preoteasă, în împrejurări cu totul deosebite, se poate căsători, dar numai cu un bărbat în ale cărui vine curge sânge regesc. Iar Sargon e ruda regelui Assar.

— Și te vei mărita cu el?

— Dacă-mi va porunci marele sfat al preoților tirieni ce pot face? răspunse ea, podidită iarăși de lacrimi.

— Ce grijă poate să-i poarte sfatul acesta lui Sargon? întrebă prințul.

— Se pare că-i la mijloc un foarte mare interes, vorbi ea, suspinând. Fenicia va fi, se zice, ocupată de asirieni, iar Sargon va deveni satrapul ei.

— Ai înnebunit? exclamă prințul.

— Spun ce știu! În templul nostru se înalță a doua oară rugăciuni pentru îndepărtarea năpastei de deasupra Feniciei. Prima dată s-au înălțat rugăciuni mai înainte de a fi venit tu la noi, stăpâne.

— Și acuma de ce?

— Fiindcă zilele acestea a sosit în Egipt preotul caldeean Istubar, cu scrisori prin care regele Assar îl numește pe Sargon împuternicitul lui la încheierea păcii cu voi, în vederea cotropirii Feniciei.

— Eu însă… o întrerupse prințul. Voise să spună: „nu știu nimic”, dar se oprise la timp. Începu să râdă. Kama, îți jur pe cinstea tatălui meu că atâta timp cât trăiesc, Asiria nu va ocupa Fenicia! Ajunge, nu-i așa?

— O, stăpâne! spuse Kama, căzându-i la picioare.

— Cred că nu vei mai deveni acum soția acelui bădăran?

— Oh! se cutremură ea. Mă mai întrebi?

— Și vei fi a mea, șopti prințul.

— Vrei așadar… să mor?… răspunse ea, înspăimântată. Da! Dacă vrei acest lucru, sunt gata!

— Vreau să trăiești, rosti el cu patimă. Să trăiești și să fii a mea.

— Așa ceva nu-i cu putință…

— Dar marele sfat al preoților tirieni?

— Poate hotărî numai să mă mărit.

— Vei intra doar în casa mea.

— Dacă aș intra acolo nu ca soția ta… aș muri. Dar, sunt gata. Chiar de n-aș mai vedea mâine soarele răsărind.

— Fii liniștită, îi spuse prințul, coborând glasul. Cine mi-a câștigat bunăvoința, nu trebuie să se teamă de niciun rău.

Kama îngenunche din nou în fața lui.

— Să fie cu putință așa ceva? întrebă ea, încrucișându-și mâinile.

Ramses era așa de înflăcărat, uitând până într-atât de îndatoririle și rangul lui, încât era gata să-i promită preotesei căsătoria. Și nu mintea îl opri de la acest pas, ci un instinct, nelămurit.

— Să fie cu putință? Să fie cu putință? șoptea Kama, sorbindu-l din ochi și sărutându-i picioarele.

Prințul o ridică, o așeză la o oarecare depărtare de el și-i spuse zâmbind:

— Întrebi dacă-i cu putință? Te voi lămuri îndată. Ultimul meu dascăl era un preot bătrân care știa pe de rost o seamă de istorii ciudate din viața zeilor, a regilor, a preoților, ca și a dregătorilor mărunți și a felahilor.

Bătrânul acesta, vestit prin credința și minunile lui, nu știu de ce, dar nu putea suferi femeile, ba chiar se temea de ele. De aceea mi-a zugrăvit de mai multe ori viclenia femeiască și odată, spre a-mi dovedi marea ei putere asupra bărbaților mi-a povestit următoarea întâmplare: un grămătic tânăr și sărac, care nu avea în traistă nici măcar un uten de aramă ci doar o turtă de orz, porni din Teba spre Egiptul de Jos, căutând de lucru. I se spusese că în această parte a țării locuiesc nobilii și neguțătorii cei mai bogați și că, dacă nimerește bine, poate găsi o slujbă și agonisi chiar o avere mare. Umbla deci de-a lungul Nilului, pentru că n-ar fi avut cu ce plăti un loc pe corabie, și se gândea: „Cât de nechibzuiți sunt oamenii care moștenind de la părinți un talant-doi, sau chiar zece, în loc să-și sporească avutul, fie prin negoț, fie prin împrumuturi cu dobândă mare, își irosesc averea pe te miri ce. Dacă aș avea eu o drahmă… Eh, să zicem că o drahmă e prea puțin. Dar dacă aș avea un talant, sau, și mai bine, câteva sforicele de pământ, le-aș spori din an în an, iar pe la sfârșitul vieții aș fi tot atât de bogat ca și cel mai bogat nomarh. Dar ce pot face? zise el oftând. Se vede treaba că zeii îi ocrotesc numai pe nerozi; pe mine în schimb m-au umplut de înțelepciune de la perucă și până în călcâiele desculțe. Iar dacă și în mintea mea s-ar ascunde cumva vreun grăunte de prostie, nu mi-ar ajuta decât să fiu nepriceput la felul în care se irosește averea”. Gândind așa, scribul nostru trecu pe lângă o colibă de lut în fața căreia era un om, nici tânăr, nici bătrân, a cărui privire nespus de ageră te pătrundea până în fundul sufletului. Scribul, înțelept nevoie mare, pricepu numaidecât că se află în fața unuia dintre zei și, înclinându-se adânc, îi zise:

— Te salut, cinstite stăpân al acestei frumoase case și sunt mâhnit că nu am nici vin și nici carne, ca să le împart cu tine, drept semn că te cinstesc și că tot ce-i al meu e și al tău.

Lui Amon (fiindcă sub înfățișarea de om el se ascundea) îi plăcu firea prietenească a tânărului scrib. Se uită dar la el și-l întrebă:

— La ce te gândeai venind încoace? Văd pe fruntea ta înțelepciunea, iar eu fac parte din aceia care culeg cuvintele adevărului, așa cum potârnichea culege boabele de grâu.

Scribul oftă.

— Mă gândeam, răspunse el, la sărăcia mea și la bogătașii aceia ușuratici care, fără să știe de ce și cum, își risipesc averile.

— Tu, nu le-ai risipi, oare? îl întrebă zeul, sub înfățișarea sa de om.

— Uită-te la mine, stăpâne, zise scribul. Am straiele ferfeniță și mi-am pierdut și sandalele pe drum, dar papirusul și călimara le port mai departe, așa cum îmi port inima. Fiindcă, de când mă scol dimineața și până mă culc seara îmi spun necontenit că-i mai bună înțelepciunea celui sărac decât avuția nerodului. Iar dacă sunt așa cum sunt, dacă pot să scriu în două feluri de semne și să fac cele mai încurcate socoteli, dacă știu toate stelele și viețuitoarele câte trăiesc sub soare, poți oare să-ți închipui că eu, având o atât de mare înțelepciune, aș fi în stare să-mi irosesc avuția?

Zeul rămase pe gânduri și zise:

— Cuvintele îți curg repede din gură ca Nilul în apropiere de Memfis; dar, de ești cu adevărat înțelept, atunci scrie-mi cuvântul Amon în două feluri.

Scribul își scoase călimara și penelul și în scurtă vreme scrise pe ușa bordeiului în două chipuri cuvântul Amon, atât de limpede, încât până și o făptură necuvântătoare s-ar fi oprit în loc să aducă laudă zeului atotputernic.

Zeul, mulțumit, adăugă:

— De ești tot atât de priceput la socoteli ca la scris, atunci dezleagă-mi socoteala asta neguțătorească: dacă în schimbul unei potârnichi mi se dau patru ouă de găină, câte ouă de găină mi se vor da pentru șapte potârnichi?

Scribul adună niște pietricele, le așeză pe mai multe rânduri și până să apună soarele răspunse că pentru șapte potârnichi se cuvin douăzeci și opt de ouă de găină.

Văzând că are în față un atât de mare înțelept, atotputernicul Amon zâmbi și apoi îi zise:

— Văd că mi-ai spus adevărul despre înțelepciunea ta. Dacă vei dovedi că ești tot atât de stăruitor și în virtute, voi face așa încât până la sfârșitul zilelor tale să fii fericit, iar după moarte mumia să-ți fie așezată de către feciorii tăi într-un mormânt frumos. Și acum spune-mi ce fel de avuție vrei să ai, pe care, după cum spui, nu numai că n-ai s-o irosești, dar chiar o vei înmulți.

Scribul căzu la picioarele zeului milostiv și-i răspunse:

— Dacă aș avea măcar coliba asta de lut și vreo patru măsuri de pământ, aș fi bogat.

— Bine, zise zeul, dar mai întâi aruncă-ți ochii în jur și vezi dacă ți-e de ajuns. Apoi îl duse înăuntru. Ai aici patru tichii și tot atâtea șorțuri, două mantale pentru vreme rea și două perechi de sandale. Iată și un cuptor, dincoace o laviță pe care poți dormi, o piuă pentru strivitul boabelor de grâu și o covată pentru frământat aluatul.

— Dar asta ce-i? întrebă scribul, arătând o momâie acoperită cu pânză.

— E singurul lucru, răspunse zeul, de care nu trebuie să te atingi, fiindcă poți pierde toată averea.

— Eh! strigă scribul. Poate să stea acolo și o mie de ani, n-am să mă ating de ea. Îngăduie-mi numai să te întreb: ce fel de casă se vede acolo? Și se aplecă pe fereastra colibei.

— Ai vorbit cuminte, zise Amon. Da, e o casă, și încă una frumoasă. E încăpătoare, are cincizeci de măsuri de pământ, vreo douăzeci de capete de vite și zece sclavi. Ai vrea să fie a ta?

Scribul căzu iarăși la picioarele zeului:

— Se află oare un om sub soare, care în locul unei turte de orz să nu vrea pâinișoare din făină de grâu?

Auzindu-l, Amon rosti niște cuvinte magice și în aceeași clipă se treziră amândoi înăuntrul casei celei îndestulate.

— Uite, zise zeul, ai aici un pat sculptat, cinci măsuțe și zece scaune. Iată și veșminte brodate, carafe și pocale pentru vin, o lampă de ulei și o lectică.

— Dar asta ce-i? întrebă scribul, arătând cu mâna într-un colț unde se afla un obiect acoperit cu un văl ușor.

— E singurul lucru, răspunse zeul, de care n-ai voie să te atingi, căci altfel pierzi toată averea.

— De-aș trăi zece mii de ani, strigă scribul, și nu m-aș atinge de lucrul acesta! Socot că după înțelepciune cel mai de preț lucru este avuția. Dar… acolo ce se vede? întrebă el peste o clipă, arătând într-un parc un palat uriaș.

— Asta e avere pentru un prinț, răspunse zeul. Un palat, cinci sute de măsuri de pământ, o sută de sclavi și câteva sute de capete de vite. E o avuție mare, iar dacă socoți că înțelepciunea ta va fi în stare să-i facă față…

Scribul căzu din nou la picioarele lui Amon, iar în ochi îi luciră lacrimi de bucurie.

— O, stăpâne! strigă el, unde-i oare nebunul care în locul unui pocal de bere să nu vrea un butoiaș de vin!

— Cuvintele tale sunt vrednice de un înțelept în stare să dezlege cele mai încâlcite socoteli, vorbi Amon, și spuse o formulă magică, după care amândoi se pomeniră în palat.

— Uite, zise zeul cel bun, ai aici o sală pentru ospețe, cu canapele și jilțuri aurite, precum și cu mese lucrate din lemn de felurite culori. Dedesubt e bucătăria unde sunt cinci bucătari, cămara unde vei găsi tot felul de cărnuri, pește și aluaturi și, în sfârșit, un beci cu vinurile cele mai alese. Iată un iatac al cărui tavan e mișcător și prin care sclavii tăi te vor răcori în timpul somnului, ți atrag luarea-aminte asupra patului care e din lemn de cedru și se sprijină pe patru labe de leu, turnate cu măiestrie în bronz. Iată apoi tot felul de straie de in și lână; iar în cufere vei găsi inele, lanțuri și brățări.

— Dar asta ce-i? întrebă deodată scribul, arătând un obiect acoperit de un văl brodat cu fire de aur și purpură.

— E tocmai lucrul de care trebuie să te ferești cu tot dinadinsul, răspunse zeul. De te atingi de el, uriașa ta avere se va spulbera. Și, să-ți spun drept, puține bunuri asemănătoare sunt în Egipt. Trebuie să-ți mai spun apoi că în tezaur sunt zece talanți, în aur și pietre scumpe.

— O, stăpânul meu! exclamă scribul. Îngăduie ca în palatul acesta să stea la loc de cinste statuia ta sfântă, în fața căreia voi arde de trei ori pe zi ierburi înmiresmate.

— Dar să nu te atingi de lucrul acela! răspunse Amon, arătându-i obiectul acoperit de văl.

— Ar însemna să-mi pierd mintea și să fiu mai prejos decât un porc sălbatic, pentru care vinul înseamnă tot atât cât și lăturile, spuse grămăticul. Momâia asta acoperită cu văl poate să stea aici și o sută de mii de ani și, dacă asta e voința ta, nu mă voi atinge de ea.

— Să nu uiți! Altfel, pierzi totul! strigă zeul și pieri. Fericit, scribul începu să umble prin palat, să privească pe Terestre. Vizită tezaurul și cântări în mână aurul: era greu; privi la nestemate: erau adevărate. Porunci să i se aducă masa; atunci, alergară îndată sclavii, îl îmbăiară, îl bărbieriră și-l îmbrăcară în straie subțiri. Mâncă și bău ca niciodată; foamea îi era sporită de bunătatea mâncărurilor, de gustul lor ales. Aprinse ierburi parfumate în fața statuii lui Amon și o îmbrăcă în ghirlande de flori proaspete. Apoi se duse la fereastră.

În curte nechezau doi cai înhămați la un car frumos lucrat. Într-alt loc o ceată de oameni cu sulițe și plase linișteau niște câini de vânătoare care, nerăbdători, se zbăteau să pornească mai repede. În fața hambarului un scrib lua în primire grânele aduse de țărani; iar în dreapta grajdului altul primea socoteala de la supraveghetorii păstorilor.

În depărtare se zăreau păduri de măslini, dealuri înalte cu viță de vie, ogoare cu lanuri de grâu, iar pe întreg șesul, curmali plantați în șiruri dese.

„Într-adevăr, își zise el în gând, acum sunt bogat, întocmai așa cum mi se cuvine. Un singur lucru mă miră: că am putut răbda atâția ani în lipsuri și sărăcie! Trebuie să recunosc, de asemenea, că nu știu dacă voi fi în stare să sporesc averea asta uriașă, mai ales că nu am nevoie de mai mult și nici timp nu voi avea să alerg după treburi”.

Și, începând să se plictisească în odăile palatului, vizită parcul, cutreieră ogoarele, stătu de vorbă cu slugile, care cădeau cu toții la pământ în fața lui, deși erau îmbrăcați în așa fel, încât cu o zi mai înainte, el însuși s-ar fi simțit măgulit să le sărute mâinile. Dar cum plictiseala tot nu-i da pace, se întoarse în palat unde cercetă bogățiile din cămară și din pivniță, precum și lucrurile de prin odăi.

„Toate sunt frumoase, își zise el, dar și mai frumos ar fi fost dacă mobilele erau din aur curat, iar amforele din nestemate”.

Fără voie ochii i se furișară spre colțul unde se afla momâia acoperită cu vălul brodat și care… ofta.

„N-ai decât, poți ofta cât poftești!” își zise el, luând un vas ca să ardă ierburi aromate în fața statuii lui Amon. „E un zeu bun, își mărturisi el, care prețuiește însușirile înțelepților și le face dreptate, chiar dacă sunt desculți. Ce avere minunată mi-a dat! Drept e însă că și eu l-am cinstit, scriindu-i numele pe ușa bordeiului, cu două feluri de semne. Și cât de bine i-am socotit numărul ouălor de găină ce avea să primească pentru șapte potârnichi! Aveau dreptate dascălii mei când spuneau că înțelepciunea deschide chiar și zeilor gura”.

Privi iarăși către colțul cu pricina. Momâia acoperită cu văl oftă din nou.

„Sunt curios, își zise scribul, de ce m-o fi oprit prietenul meu Amon să ating lucrul acela, din colț? Firește, pentru o avere atât de uriașă, avea tot dreptul să-mi pună condiții: dar eu unul n-aș fi făcut la fel. Fiindcă, dacă palatul acesta întreg e al meu, dacă pot folosi tot ce se află aici, de ce să n-am nici măcar dreptul să ating cu mâna obiectul acela? De atins, nu-i voie, mi-a spus Amon, dar de uitat mă pot uita oare?”

Se apropie de colț, trase cu băgare de seamă vălul și privi. Și văzu ceva nespus de frumos, care părea un tânăr minunat… dar nu era un tânăr… Avea părul lung până la genunchi, trăsăturile gingașe și privirile nespus de dulci…

— Ce ești tu? întrebă el.

— Sunt femeie, îi răspunse făptura cu o voce atât de subțire, încât îi pătrunse în inimă ca un stilet fenician.

„Femeie? își zise scribul. Despre așa ceva n-am învățat la școala preoților. Femeie? repetă el. Dar aici ce ai?”

— Sunt ochii mei.

— Ochii? Ce poți vedea cu niște ochi ce se pot topi în razele luminii?

— Ochii mei nu-s făcuți ca să privesc eu cu ei, ci ca să te uiți tu în ei, răspunse făptura.

„Ciudați ochi!” își zise scribul, umblând prin odaie. Se opri din nou și o întrebă:

— Dar aici ce ai?

— Aici e gura mea.

— Pe zei! Vei muri de foame, strigă el, fiindcă nu te vei putea hrăni cu o gură atât de mică…

— Dar gura mea nu-i făcută pentru mâncare, ci ca s-o săruți tu.

— Să sărut! repetă grămăticul. Nici lucrul acesta nu l-am învățat la școala preoților… Dar aici, aici ce ai?

— Sunt mânuțele mele.

— Mânuțele? Bine că n-ai spus că sunt mâini, fiindcă n-ai fi în stare să faci cu ele nimic, nici chiar să mulgi oile.

— Mânuțele mele nu-s pentru muncă.

— Dar pentru ce? se miră scribul, desfăcându-i degetele. (Așa cum fac eu, cu ale tale, Kama, zise Ramses, dezmierdând mânuța mică a vestalei.)

— Ca să le încolăcesc în jurul gâtului tău.

— Vrei să spui în jurul grumajilor? strigă înspăimântat scribul, pe care preoții îl apucau întotdeauna de grumaz, când urma să fie ciomăgit.

— Nu de grumaji, zise femeia, ci uite așa… Și-l îmbrățișă cu mâinile pe după gât, uite-așa… (zicând acestea, Ramses, își încolăci brațele în jurul gâtului Kamei) și îl strânse la piept, uite așa… (și prințul o strânse la piept, pe Kama).

— Stăpâne, ce faci? șopti Kama. Doar asta înseamnă moartea mea.

— Fii liniștită, răspunse prințul, eu îți arăt doar ce a făcut făptura aceea cu scribul…

În clipa aceea pământul se cutremură, palatul se topi, pieriră și câinii și caii și sclavii. Dealul acoperit de viță de vie se prefăcu în stâncă, măslinii în spini, iar grâul în nisip…

Când se trezi în brațele iubitei, scribul înțelese că e tot atât de sărac cum fusese ieri seară, pe drumul cel mare. Dar nu-i păru rău după bogății, deoarece acum avea o femeie, care-l iubea și-l dezmierda…

— Deci a pierit tot, afară de ea! strigă cu naivitate Kama.

— Milostivul Amon i-a lăsat-o drept mângâiere, zise prințul.

— O, Amon a fost milostiv numai cu scribul din poveste, răspunse Kama. Ce tâlc are însă povestea asta?

— Ghicește. Ai auzit doar la ce a renunțat bietul scrib, în schimbul sărutului femeii…

— Dar la tron n-ar fi renunțat! îl întrerupse preoteasa.

— Cine știe? Dacă ar fi fost rugat cu tot dinadinsul, șopti Ramses pătimaș.

— O, nu! strigă Kama, smulgându-i-se din brațe. La tron să nu renunțe, pentru că atunci ce-ar rămâne din făgăduielile făcute Feniciei?

Amândoi se priviră în ochi lung… lung…

În clipa aceea prințul simți un fel de rană în inimă și i se păru că prin rana aceea i se scurge un simțământ. Nu patima, fiindcă patima rămăsese, ci respectul și credința în Kama. „Ciudate sunt fenicienele astea, își zise el în gând. Îți poți pierde mințile după ele, dar în ele nu-i chip să te poți încrede”.

Se simți abătut și-și luă rămas bun de la Kama. Se uită de jur împrejurul odăii, ca și cum i-ar fi fost greu să se despartă de ea și, plecând, își zise în gând: „Și, totuși, vei fi a mea, iar zeii fenicieni, dacă țin la templele și la preoții lor, nu te vor ucide”.

De abia părăsise Ramses palatul Kamei și în odaia preotesei pătrunse grecul cel tânăr și nespus de frumos, care semăna ca două picături de apă cu prințul egiptean.

— Lykon! strigă Kama, înspăimântată. Ce faci aici?

— Ah, lighioană ticăloasă! răspunse grecul, ridicând glasul. N-a trecut nicio lună din seara când mi-ai jurat că mă iubești, că vei fugi cu mine în Grecia, și iată, te și arunci de gâtul altuia… Au murit oare zeii, ori a fugit dreptatea de la ei?

— Nebun gelos, îl întrerupse preoteasa, tu mă omori…

— Nici vorbă că eu am să te omor și nu zeița ta care-i o stană de piatră… Cu mâinile astea, urlă el întinzând mâinile ca niște gheare, am să te sugrum, dacă vei ajunge cumva ibovnica…

— Cui?

— Știu și eu! Desigur a amândurora… A bătrânului asirian și a prințișorului ăstuia, căruia de-l voi mai prinde pe aici, am să-i crap capul. Prinț! Are toate femeile din Egiptul întreg și… râvnește și la preotesele străine… Preotesele sunt pentru preoți, nu și pentru străini.

Kama își veni în fire.

— Dar tu nu ești străin pentru noi? zise ea cu trufie.

— Viperă! izbucni grecul din nou. Eu nu pot fi străin pentru voi, de vreme ce darul vocii mele, cu care m-au hărăzit zeii, îl pun în slujba zeilor voștri. Și de câte ori cu ajutorul chipului meu i-ați înșelat pe proștii ăia de asiatici, făcându-i să creadă că moștenitorul tronului egiptean profesează în taină credința voastră?

— Taci! Taci! bâigui preoteasa, închizându-i gura cu mâna.

Atingerea aceasta avu pesemne o oarecare vrajă, fiindcă grecul se liniști și începu să vorbească mai încet:

— Ascultă, Kama. Zilele acestea va pluti spre golful Sebenytos o corabie grecească, al cărei căpitan este fratele meu. Stăruie ca marele preot să te trimită la Pi-Uto, de unde vom fugi, în sfârșit, în Grecia de miazănoapte, într-un loc ce n-a văzut încă fenicieni.

— Dacă mă voi ascunde eu acolo, îl vor vedea, îl întrerupse preoteasa.

— Un fir de păr de se va clinti din capul tău, șopti grecul înfuriat, îți jur că Dagon și toți fenicienii de aici își vor pierde capul, sau vor crăpa o dată cu mine! Vor vedea ei ce poate un grec!

— Iar eu îți spun, răspunse cu aceeași voce preoteasa, că nu mă mișc de aici până nu voi strânge douăzeci de talanți. Deocamdată n-am decât opt…

— De unde vei lua restul?

— Mi-i vor da Sargon și locțiitorul faraonului.

— În ce-l privește pe Sargon, da, dar pe prinț nu-l vreau!

— Ești un prost, Lykon. Nu vezi oare de ce-mi place puțin tinerelul ăsta? Seamănă leit cu tine!

Grecul se liniști pe deplin.

— De, de! mormăi el, înțeleg; când o femeie are de ales între moștenitorul tronului și un cântăreț ca mine… Dar sunt gelos și nestăpânit și de aceea te rog nu-l încuraja prea mult.

O sărută, se furișă din casă și se topi în bezna parcului.

Kama îl amenință din urmă cu pumnul.

— Măscărici ticălos! șopti ea, pentru mine nu ești decât un rob care știe să cânte.

Capitolul XXXV

Venind a doua zi la fiul său, Ramses o găsi pe Sara plângând amarnic. La întrebarea lui, Sara îi spuse la început că n-a pățit nimic, apoi că-i cuprinsă de tristețe, iar la urmă îi căzu la picioare hohotind de plâns.

— Stăpâne, stăpânul meu! șopti ea. Știu, nu mă mai iubești, dar nu-ți mai primejdui cel puțin viața.

— Cine ți-a spus că nu te mai iubesc? o întrebă prințul, mirat.

— Ai doar trei femei noi în casa ta… toate de neam ales…

— A… despre asta-i vorba…

— Și acum îți primejduiești viața pentru a patra… pentru o feniciană vicleană…

Prințul se tulbură. De unde putuse afla Sara despre Kama și mai ales, cum de ghicise că-i vicleană?

— Așa cum praful pătrunde în cufere așa și veștile mincinoase se furișează în casele cele mai liniștite, zise Ramses. Cine ți-a vorbit despre feniciană?

— Mai știu eu? Vrăjitoarea și inima mea.

— E amestecată așadar și o vrăjitoare?

— Da, mi-a prezis lucruri îngrozitoare! Se spune că o preoteasă bătrână a aflat dintr-un glob de cristal că toți vom pieri din cauza fenicienilor, sau cel puțin eu și fiul meu! izbucni Sara.

— Și tu care crezi în Iehova, te înspăimânți de poveștile unei bătrâne neroade, sau poate chiar răuvoitoare? Unde-i marele tău Dumnezeu?

— Dumnezeul meu este numai al meu, iar ceilalți zei sunt ai tăi; deci trebuie să-i respect.

— Și spui că bătrâna ți-a vorbit despre fenicieni? întrebă Ramses.

— Ea mi-a ghicit mai de mult, când stăteam încă lângă Memfis, și mi-a spus că trebuie să mă feresc de fenicieni. Și aici toată lumea vorbește despre o preoteasă feniciană. Mai știu și eu, poate că în mintea mea îngrijorată am vedenii… Unii povestesc chiar că de n-ar fi fost farmecele ei, n-ai fi sărit atunci, stăpâne, în arenă. Vai! Dacă te-ar fi ucis taurul? Și acum, când mă gândesc la nenorocirea ce ți se putea întâmplă, îmi îngheață inima în piept.

— Nu trebuie să crezi în toate astea Sara, o întrerupse prințul, vesel. Pe cine apropii eu de inima mea stă atât de sus, încât nicio spaimă nu trebuie să-l atingă… Cu atât mai puțin niște vești neroade.

— Dar ceasul rău? Se află oare vreun pisc destul de înalt care să ne pună la adăpost de loviturile lui?

— Sarcina te-a obosit, Sara, îi spuse prințul, iar arșița ți-a zdruncinat mintea și-ți faci inimă rea fără pricină. Potolește-te și veghează asupra fiului meu. Omul, spuse el căzând pe gânduri, oricine ar fi el, fenician ori grec, poate fi primejdios doar ființelor asemănătoare lui, nu nouă, zeilor acestei lumi.

— Ce-ai spus despre grec? Ce fel de grec? întrebă Sara tulburată.

— Am vorbit eu despre vreun grec? Nu știu nimic. Poate că mi-a scăpat cuvântul ăsta fără să vreau, poate că ți s-a părut! Îi sărută apoi pe Sara și pe fiul lui și-și luă rămas bun de la ei. Dar neliniștea nu-l părăsi. „E cât se poate de limpede, își zicea el în gând; în Egipt nu se poate ține ascunsă nicio taină. Sunt urmărit de preoți și de curteni, chiar și atunci când sunt sau se prefac numai că sunt beți; iar asupra Kamei veghează ochii de șarpe ai fenicienilor. Dacă până acum n-au ascuns-o din calea mea, asta înseamnă că nu prea țin la virtutea ei. De altminteri, mie mi-au dezvăluit ei singuri înșelătoriile templului lor! Kama va fi a mea. Fenicienii sunt prea deștepți, ca să țină să-și atragă asupră-le, mânia mea”.

Peste câteva zile veni la prinț vrednicul preot Mentezufis, ajutorul marelui Herhor. Ramses, privind fața palidă a prorocului și ochii lui lăsați în jos, bănui că și acesta știe despre feniciană și că va încerca, poate, în calitatea lui de preot, să-l mustre. Dar, de data aceasta, Mentezufis nu pomeni despre afacerile sentimentale ale moștenitorului.

Salutându-l cu un aer oficial, prorocul se așeză și începu:

— De la palatul din Memfis al stăpânului vieții veșnice am fost înștiințat că în zilele acestea a sosit la Pi-Bast marele preot caldeean Istubar, astrolog al curții și sfetnic al măriei-sale regelui Assar. Prințul fu ispitit să-i spună la ureche care-i scopul sosirii lui Istubar, dar își mușcă buzele și tăcu. Iar vestitul Istubar, urmă preotul, a adus cu sine documente din care se vede că nobilul Sargon, rudă a regelui Assar și satrap, e numit sol și împuternicit al acestui puternic monarh la noi.

Ramses de abia își putea ține râsul. Gravitatea cu care Mentezufis binevoise să-i dezvăluie o părticică din tainele de mult cunoscute de el, îl înveseli și-l făcu să-și spună în gând cu adânc dispreț: „Scamatorului ăsta nici nu-i trece prin cap că le cunosc toate înșelătoriile”.

— Nobilul Sargon și onoratul Istubar, adăugă Mentezufis, vor merge la Memfis să sărute picioarele faraonului. Mai înainte, însă, măria-ta, în calitate de locțiitor al faraonului, vei binevoi să-i primești pe acești demnitari, precum și suita lor.

— Cu multă plăcere, răspunse prințul, îi voi întreba cu acest prilej și când ne va plăti Asiria tributul ce ni-l datorează.

— Vei face una ca asta? zise preotul, uitându-se adânc în ochii lui.

— Desigur! Tezaurul nostru e gol.

Mentezufis sări de pe scaun și, cu o voce înceată, dar hotărâtă spuse:

— Locțiitor al stăpânului și dătătorului nostru de viață! În numele părintelui tău te opresc să vorbești despre tribut cu oricine ar fi și mai ales cu Sargon, Istubar sau altcineva din suita lor.

Prințul păli.

— Părinte, zise el, ridicându-se la rândul lui în picioare, cu ce drept îmi poruncești tu mie?

Mentezufis își desfăcu veșmântul și scoase de la gât un lanț pe care era atârnat unul din inelele faraonului.

Locțiitorul se uită la el, îl sărută cu evlavie și dându-l înapoi, spuse:

— Voi îndeplini poruncile faraonului, stăpânul și părintele meu.

Se așezară iarăși, amândoi. Prințul îl întrebă pe preot:

— Spune-mi, atunci, de ce nu trebuie Asiria să ne plătească tributul? S-ar înlătura astfel dintr-o dată toate neajunsurile de care suferă tezaurul statului.

— N-avem putere să silim Asiria la plata tributului, răspunse rece Mentezufis. Noi avem o armată de o sută douăzeci de mii de soldați, iar Asiria are vreo trei sute de mii. Îți spun lucrul acesta cât se poate de tainic, ca unui înalt demnitar al statului.

— Înțeleg. Dar de ce voi, demnitarii, care vă îngrijiți de treburile ostășești, ați micșorat armata cu șaizeci de mii?

— Pentru ca veniturile curții faraonului să fie mărite cu douăsprezece mii de talanți, zise preotul.

— Așa! Și de ce se duce. Sargon să-i sărute picioarele faraonului?

— Nu știu.

— Nu știi? Dar de ce n-aș ști-o eu, moștenitorul tronului?

— Fiindcă sunt secrete de stat pe care de abia le cunosc câțiva înalți demnitari.

— Pe care ar putea să nu le cunoască nici prea-veneratul meu părinte?

— Desigur, răspunse Mentezufis, sunt lucruri despre care ar putea să nu aibă cunoștință nici chiar faraonul, dacă n-ar avea cea mai înaltă consacrare preoțească.

— Ciudat lucru! spuse prințul, după o clipă de gândire. Egiptul aparține faraonului și cu toate acestea se pot întâmpla lucruri care lui să nu-i fie aduse la cunoștință… Cum trebuie să înțeleg asta?

— Mai înainte de toate Egiptul îi aparține lui Amon, răspunse preotul. Se cade deci ca tainele cele mai înalte să le cunoască numai aceia cărora Amon le-a dezvăluit voința și planurile sale.

Ascultând toate acestea, prințul avea simțământul că se rostogolește pe un pat căptușit cu pumnale, sub care ardea un foc uriaș.

Mentezufis vru să se ridice, dar prințul îl opri.

— Încă o vorbă, îi spuse el cu blândețe. Dacă Egiptul e atât de slab încât nici nu ne e îngăduit să pomenim despre tributul asirian… Se opri o clipă suflând din greu… Dacă starea în care se află e atât de nenorocită, urmă el, atunci ce siguranță avem noi că nu vom fi atacați de asirieni?

— De primejdia aceasta ne putem asigura printr-o pace, răspunse preotul.

Moștenitorul făcu un gest energic cu mâna:

— Nu se află pace pentru cei slabi! Tabletele de argint pe care va sta scrisă pacea nu ne vor feri de încercări, dacă în spatele lor nu vor veghea sulițele și paloșele.

— Și cine ți-a spus că nu vor veghea?

— Tu însuți. O sută douăzeci de mii de oameni trebuie să se plece în fața unei armate de trei sute de mii. Iar dacă asirienii vor izbuti să pătrundă odată, la noi, Egiptul va fi prefăcut în pustiu.

Ochii lui Mentezufis scăpărară.

— Dacă asirienii ar ajunge până la noi, strigă el, oasele lor n-ar mai vedea nicicând pământul strămoșilor! Am înarma nobilimea întreagă, cetele de muncitori și chiar pe osândiții din mine. Am scoate comorile din toate templele și Asiria ar fi înfruntată de o armată de cinci sute de mii de luptători egipteni.

Ramses fu încântat de explozia asta de patriotism. Îl apucă de mână și-i zise:

— Dar dacă putem avea o astfel de armată de ce nu atacăm Babilonul? Viteazul Nitager nu ne cere oare îngăduința de câțiva ani? Faraonul nu-i oare neliniștit de fierberea din Asiria? Dacă le vom îngădui să-și mărească oștile, lupta va fi mai grea; dacă vom începe însă noi…

Preotul îl întrerupse:

— Știi tu, oare, prințul meu, ce e războiul, și încă un război în care ai de străbătut un pustiu? Cine poate ști dacă, mai înainte de a ajunge la Eufrat, jumătate din armată și din oamenii care duc poverile, n-ar pieri din pricina greutăților drumului?

— Pierderile le putem răscumpăra printr-o singură bătălie, îl întrerupse Ramses.

— Bătălie! repetă preotul. Știi tu, oare, ce e o bătălie?

— Cred că da! răspunse, trufaș, moștenitorul tronului, lovindu-și paloșul cu palma.

Mentezufis dădu din umeri.

— Iar eu îți spun că nu știi! Crezi că lucrurile stau ca la manevrele tale din care ai ieșit întotdeauna învingător, deși, uneori, trebuia să fii învins?

Prințul se posomori. Preotul își vârî mâna sub veșmânt și, pe neașteptate, îl întrebă:

— Ghicește ce țin în mână?

— Ce? repetă prințul, uimit.

— Ghicește repede și fără greș, stărui preotul, fiindcă greșind, pier două pâlcuri din oștile tale.

— Ții un inel, răspunse moștenitorul înveselit.

Mentezufis deschise pumnul: în el era o bucată de papirus.

— Dar acum ce țin? întrebă el din nou.

— Un inel.

— Nu, nu-i inel, ci o amuletă a divinei Hator, zise preotul. Vezi, continuă el, asta-i bătălia! Cât ține lupta, soarta ne întinde în fiecare clipă mâna și ne cere să ghicim cât mai repede lucrurile ascunse acolo. Uneori greșim alteori ghicim, dar e vai și amar de acela care mai des greșește decât ghicește. Și-i de o sută de ori mai rău pentru acela față de care soarta e nemilostivă silindu-l să facă greșeli peste greșeli.

— Și totuși eu cred, eu simt aici, strigă moștenitorul bătându-se cu pumnul în piept, că Asiria trebuie să fie călcată în picioare!

— Fie ca prin gura ta să vorbească Amon, zise preotul. Și așa e, adăugă el, Asiria va fi umilită, poate chiar de mâinile tale, dar nu acum… nu acum… Și Mentezufis își luă rămas bun.

Prințul rămase singur. Își simțea capul dogorind ca în flăcări. „Așadar Hiram a avut dreptate când mi-a vestit că preoții noștri ne înșală, își spuse Ramses în gând. Acum sunt sigur și eu că au încheiat cu caldeenii o învoială, pe care faraonul va fi silit s-o consfințească. Va fi silit! A mai auzit cineva un lucru atât de îngrozitor? El, stăpânul celor vii și al celor morți. El să fie silit să iscălească tratatul născocit de uneltitori? Răsuflarea i se opri. Oricum, Mentezufis s-a trădat. Adevărul e că, la nevoie, Egiptul poate ridica o armată de o jumătate de milion! Nici nu visam la o forță atât de mare! Și socotesc ei că mă vor speria poveștile cu soarta care ne cere să dezlegăm ghicitori? De-aș avea o armată de numai două sute de mii de oameni, instruiți așa cum sunt steagurile de oaste grecești și libiene, mă prind să dezleg toate ghicitorile de pe pământ și din cer”.

Prea-cinstitul proroc Mentezufis, întorcându-se în chilie, își mărturisea în sinea lui: „Are capul înflăcărat, îi plac femeile, e ușuratic, dar are o fire puternică. După faraonul slab de astăzi, tânărul moștenitor aproape că ne reamintește timpurile lui Ramses cel Mare. Peste zece ani stelele nefaste se vor schimba, prințul va ajunge un bărbat în toată puterea cuvântului și va strivi Asiria. Din Ninive vor rămâne doar ruinele, Babilonul sfânt își va recăpăta rangul ce i se cuvine și singurul zeu, zeul prorocilor egipteni și caldeeni, va stăpâni din pustiul Libiei și până, hăt departe, la fluviul sfânt al Gangelui. Bine ar fi, însă, ca tânărul nostru să nu se facă de râs cu hoinărelile lui noptatice la preoteasa feniciană. Dacă ar fi văzut de cineva în grădina templului Astoret, poporul ar putea crede că moștenitorul pleacă fruntea la credința feniciană. Iar Egiptului de Jos nu-i trebuie mult ca să-i renege pe toți zeii vechi. Ce mai amestecătură de neamuri!”

Peste câteva zile Sargon îl înștiință oficial pe Ramses despre solia lui, exprimându-și dorința de a-l saluta pe el, moștenitorul tronului și rugându-l totodată să-i dea o suită formată din egipteni, care să-l conducă, cu toată cinstea cuvenită, până la picioarele faraonului.

Prințul amână răspunsul cu două zile și-i îngădui să se înfățișeze peste alte două zile. Asirianul, obișnuit cu încetineala orientală în călătorii și afaceri, nu fu de loc surprins de acest lucru și nu-și pierdu timpul în zadar. Bău de dimineața și până seara, juca zaruri cu Hiram și cu alți bogătași asiatici, iar în clipele libere, la fel ca și Ramses, se furișa la palatul Kamei. Acolo, ca om mai vârstnic și încercat ce era, îi oferea preotesei daruri bogate, de fiecare dată. Iar simțămintele față de preoteasă și le exprima în chipul acesta:

— De ce stai, tu, Kama la Pi-Bast și te ofilești? Cât ești tânără, te mai desfată slujba în fața altarelor zeiței Astoret; dar, îmbătrânind, nu te poate aștepta nimic bun. Îți vor lua straiele scumpe, în locul tău vor primi alta mai tânără, iar tu vei fi silită să câștigi un pumn de orz prăjit, ghicind viitorul sau supraveghind lăuzele. Eu, continuă Sargon, dacă zeii – drept pedeapsă – m-ar fi făcut femeie, aș fi vrut mai degrabă să fiu eu însămi lăuză, decât să port de grijă altora. De aceea îți spun, ca un om înțelept ce sunt, părăsește templul și vino în haremul meu! Voi da pentru tine zece talanți de aur, patruzeci de vaci și o sută de măsuri de grâu. Preoții vor spune la început că le fac un mare rău și că-i vor pedepsi zeii, spre a putea stoarce și mai mult de la mine. Dar nu le voi da o drahmă mai mult, ci voi mai adăuga, poate, numai câteva oițe, iar ei vor oficia un serviciu solemn și îndată li se va arăta cereasca Astoret, care te va dezlega de jurăminte, mai ales dacă-i voi mai dărui zeiței un lanț sau un pocal de aur. Kama, ascultându-i vorbele, își mușca buzele ca să n-o pufnească râsul, în timp ce el vorbea mai departe: – Dacă vei merge la Ninive cu mine, ai să fii acolo o femeie de seamă. Am să-ți dăruiesc un palat, cai, lectici, slujnice și sclavi. În timpul unei singure luni vei vărsa pe tine mai multe uleiuri parfumate decât oferiți voi, aici, zeiței timp de un an întreg. Și cine știe, încheie el, vei plăcea poate regelui Assar iar el va binevoi să te ia în baremul lui. În cazul acesta vei fi și mai fericită, iar eu voi recăpăta ceea ce am dat pentru tine.

***

În ziua în care Sargon trebuia să i se înfățișeze prințului, lângă palatul moștenitorului au fost așezate oști egiptene și se adună o mare mulțime de oameni dornici de priveliști noi.

Pe la amiază, în timpul celei mai cumplite arșițe, alaiul asirian se ivi. În frunte pășeau străjile înarmate cu paloșe și bâte, în spate veneau câțiva alergători goi și trei călăreți. Printre aceștia se aflau doi trâmbițași și crainicul. La colțul fiecărei străzi trâmbițașii dădeau semnalul, după care se auzea vocea puternică a crainicului:

— Iată, se apropie solul și împuternicitul marelui rege Assar, Sargon, ruda regelui, stăpân peste pământuri întinse, învingător în bătălii, stăpânitorul mai multor provincii. Oameni, cinstiți-l așa cum se cuvine, ca prieten al înălțimii-sale faraonul, stăpânitorul Egiptului!

După trâmbițași veneau vreo douăzeci de asirieni călări cu tichii ascuțite, în tunici scurte și pantaloni strimți. Caii lor păroși și puternici aveau pe cap și pe piept plăci de alamă în formă de solzi de pește.

Urma apoi pedestrimea cu chivere pe cap și cu mantale lungi până la pământ. Prima ceată era înarmată cu măciuci grele, următoarea cu arcuri și a treia cu sulițe și scuturi. Pe deasupra, fiecare om purta paloș și platoșă.

După soldați veneau caii, carele și lectica lui Sargon, înconjurată de slugi cu veșminte albe, roșii și verzi. Se iviră, în cele din urmă și cinci elefanți cu lectici pe spinări; într-una din ele se afla Sargon, iar în cealaltă preotul caldeean Istubar.

Alaiul îl încheiau tot soldații pedeștri și călări, precum și o fanfară asurzitoare, alcătuită din trompete, tobe, timpane și fluiere cu sunete ascuțite.

Prințul Ramses, înconjurat de preoți, ofițeri și nobili îmbrăcați în costume pitorești și bogate, îl aștepta pe solul asirian în marea sală de audiențe, deschisă din toate părțile. Era bine dispus, știind că asirienii aduceau daruri pe care poporul egiptean le putea socoti drept plata tributului. Când auzi însă în curte vocea puternică a crainicului lăudând virtuțile lui Sargon, prințul se posomori. Iar când ajunse până la urechile lui vorbele crainicului, care spunea că regele Assar este prietenul faraonului, fu cuprins de mânie. Nările i se umflară ca la un taur întărâtat, iar ochii îi scăpărară. Văzându-l, ofițerii și nobilii începură să se încrunte amenințător și să-și îndrepte spadele. Mentezufis, văzându-le nemulțumirea, le strigă:

— În numele faraonului poruncesc nobililor și ofițerilor să-l primească pe vrednicul Sargon cu respectul cuvenit solului unui mare rege!

Moștenitorul tronului își încruntă sprâncenele și începu să umble nerăbdător pe podiul pe care era instalat jilțul lui de locțiitor al faraonului. Ofițerii, însă, ca și nobilii, amuțiră înfricoșați, știind că cu Mentezufis, ajutorul lui Herhor, nu-i de glumit.

Între timp, în curte, ostașii asirieni uriași, îmbrăcați în veșmintele lor grele, se înșiruiră pe trei rânduri, în fața ostașilor egipteni, pe jumătate goi, și cu trupuri zvelte. Amândouă cetele se uitau una la alta întocmai ca o haită de tigri la o turmă de rinoceri. În inimile unora, ca și a celorlalți, mocnea o ură străveche. Mai presus de ură era însă porunca.

În clipa aceea elefanții îngenuncheară, trâmbițele egiptene și asiriene răsunară, cele două cete ale oștenilor ridicară armele în sus, poporul căzu cu fața la pământ, iar cei doi demnitari asirieni, Sargon și Istubar, coborâră din lectici.

În sală, prințul Ramses se așeză pe jilțul ridicat sub baldachin, iar la intrare apăru crainicul.

— Măria-ta! zise el adresându-i-se moștenitorului tronului. Solul și împuternicitul marelui rege Assar, preacinstitul Sargon și însoțitorul său, evlaviosul proroc Istubar, doresc să te salute și să ți se închine, ție, locțiitor și moștenitor al faraonului, facă zeii să ne trăiască în veci!

— Roagă pe înălțimile-lor să poftească și să aducă bucurie inimii mele, răspunse prințul.

În zornăit de arme și zale, Sargon pătrunse în sală, îmbrăcat într-un veșmânt verde, lung până la pământ și brodat des cu aur. Alături, într-o mantie albă ca zăpada, pășea evlaviosul Istubar, iar în urma lor veneau demnitari asirieni în straie bogate, purtând daruri pentru prinț.

Apropiindu-se de podiu, Sargon spuse ceva în limba asiriană; cuvintele sale fură de îndată tălmăcite în limba egipteană.

— Eu, Sargon, comandant, satrap și ruda celui mai puternic rege, Assar, vin să te salut, locțiitor al celui mai puternic faraon, și drept semn al prieteniei veșnice să-ți ofer daruri.

Moștenitorul tronului își rezemă palmele de genunchi și rămase așa, nemișcat, asemenea statuilor strămoșilor lui domnești.

— Tâlmaciule, întrebă Sargon, ai greșit oare spunându-i prințului prietenosul meu salut?

Mentezufis, care stătea alături de podiu, se aplecă spre Ramses.

— Măria-ta, șopti el, nobilul Sargon așteaptă răspunsul tău.

— Atunci, răspunde-i, izbucni prințul, că eu nu pricep în virtutea cărui drept vorbește cu mine de parcă ar fi deopotrivă cu mine în rang?

Mentezufis se tulbură, ceea ce îl mânie și mai mult pe prinț, ale cărui buze începură să tremure, în timp ce ochii-i scăpărară din nou. Caldeeanul Istubar înțelegând însă limba egipteană, îi zise repede lui Sargon:

— Să cădem cu fața la pământ!

— De ce să cad cu fața la pământ? întrebă Sargon, mânios.

— Să cazi, de nu vrei să-ți pierzi bunăvoința regelui nostru și poate chiar și capul… Zicând acestea, Istubar se întinse pe pardosea cât era de lung, iar alături de el căzu și Sargon.

— De ce trebuie să zac pe burtă în fața acestui copilandru? mormăi el indignat.

— Fiindcă el e moștenitorul faraonului, răspunse Istubar.

— Dar eu nu sunt locțiitorul stăpânului meu?

— El va fi faraon, iar tu nu vei fi.

— De ce se ceartă solii prea-puternicului rege Assar? îl întrebă prințul pe tâlmaci, recăpătându-și din nou voia bună.

— Se întreabă dacă urmează să-ți arate și măriei-tale darurile aduse faraonului, sau să-ți ofere doar darurile ce ți-au fost trimise, răspunse tâlmaciul cu iscusință.

— Da, vreau să văd darurile aduse tatălui meu, zise prințul, și îngădui solilor să se ridice în picioare.

Sargon se ridică, roșu de mânie sau de efort și se așeză pe pardosea, încrucișându-și picioarele sub el.

— N-am știut, strigă el, că eu, ruda și împuternicitul marelui Assar, va trebui să șterg cu veșmintele mele praful de pe pardoseala locțiitorului egiptean!

Mentezufis, care cunoștea limba asiriană, porunci, fără a-l mai întreba pe Ramses, să se aducă îndată două lavițe acoperite cu covoare, pe care numaidecât se așezară Sargon, gâfâind din greu și Istubar care-și păstra pe deplin liniștea.

După ce se liniști, Sargon porunci să i se aducă o cupă mare de sticlă, un paloș de oțel și să fie trași în fața intrării doi armăsari acoperiți cu harnașamente aurite. Când porunca îi fu îndeplinită, se ridică în picioare și închinându-se, vorbi:

— Stăpânul meu, regele Assar, îți trimite, măria-ta, o pereche de cai minunați, cu urarea să te poarte numai la izbânzi, un pocal, din care facă zeii să curgă în inima ta numai bucurie și un paloș cum altul nu se mai află decât numai în armurăria puternicului meu stăpân.

Trase din teacă paloșul, destul de lung, ce lucea ca argintul și începu să-l înmlădie cu mâna. Paloșul se îndoi ca un arc și apoi, dintr-o dată, se îndreptă.

— Într-adevăr, e o armă minunată, zise Ramses.

— Dacă îngădui, locțiitor al faraonului, pot să-ți arăt încă o însușire a ei, zise Sargon, care, având prilejul să laude armele asiriene, foarte bune pe timpurile acelea, uitase de mânie. La cererea lui, unul din oștenii egipteni își trase paloșul de bronz, ținându-l ca la atac. În clipa aceea Sargon ridică paloșul de oțel și lovind, reteză o bucată din arma soldatului.

În sală se auzi un freamăt de uimire, iar pe fața lui Ramses se iviră niște pete roșietice. „Străinul acesta, se gândea prințul, mi-a luat taurul din circ, vrea să se însoare cu Kama și-mi arată o armă ce ne retează spadele de parc-ar fi din lemn”. Și simți o și mai înverșunată ură față de regele Assar, față de toți asirienii și față de Sargon îndeosebi. Cu toate acestea, încercă să se stăpânească și, cât se poate de cuviincios, îl rugă pe sol să-i arate darurile aduse faraonului.

Îndată fură aduse lăzi uriașe de lemn parfumat, din care înalții dregători asirieni scoaseră pânzeturi înflorate, cupe, amfore, arme de oțel, arcuri din coarne de rinocer, platoșe aurite și scuturi bătute cu nestemate.

Cel mai minunat dar era însă miniatura palatului regelui Assar, lucrată în argint și aur. Palatul era alcătuit din patru edificii, din ce în ce mai mici și suprapuse, fiecare înconjurat de coloane dese și având în loc de acoperiș, terase. Fiecare intrare era păzită de lei, ori de tauri înaripați cu cap de om. De amândouă laturile scărilor erau statuile supușilor regelui, aducând daruri, iar de o parte și de alta a podului de trecere se vedeau cai sculptați în cele mai felurite poziții. Sargon trase unul din pereți și înăuntru se zăriră săli bogat împodobite. O admirație deosebită stârni și sala de audiențe, unde figurine mici îl înfățișau pe rege pe tronul lui înalt, precum și curtenii, ostașii și supușii veniți să i se închine. Miniatura avea o înălțime aproape cât a unui stat de om și o lungime cât de două ori un stat de om. Egiptenii spuneau că numai acest dar al regelui Assar prețuia, el singur, cam o sută cincizeci de talanți.

Când lăzile fură duse, locțiitorul îi invită pe cei doi soli, ca și suita lor, la ospăț, în cursul căruia musafirii primiră daruri din belșug. Ramses se purtă atât de frumos, încât atunci când lui Sargon îi plăcu una din femeile sale, i-o dărui, firește, cu voia acesteia și cu consimțământul mamei sale. Fu, așadar, cuviincios și darnic, dar fruntea nu și-o descreți. Iar când Tutmozis îl întrebă cum îi plăcea palatul regelui Assar, prințul răspunse:

— Mi-ar părea și mai frumoase ruinele lui, în flăcările Ninivei.

La ospăț, asirienii fură cât se poate de cumpătați. Cu tot belșugul de vinuri, băură puțin și nu se abătură cu nimic de la buna-cuviință. Sargon nu râse niciodată din cale afară de tare, așa cum obișnuia el; și stătea cu ochii pe jumătate închiși, pradă gândurilor lui.

Numai cei doi preoți, caldeeanul Istubar și egipteanul Mentezufis erau liniștiți, ca niște oameni cărora le era dată știința viitorului și puterea asupra lui.

Capitolul XXXVI

După primirea sa de către locțiitorul faraonului, Sargon mai rămase câtva timp la Pi-Bast, așteptând din Memfis scrisorile faraonului. Printre ofițeri și nobili începură să circule din nou zvonuri ciudate.

Fenicienii povesteau, firește în cea mai mare taină, că preoții, nu se știe din ce pricină, nu numai că-i scutiseră pe asirieni de plata tributului rămas neplătit și că-i iertaseră pentru totdeauna de plata oricărui tribut, dar că, pe deasupra, pentru a le înlesni un război prin părțile nordice, încheiaseră cu ei și o pace, pe ani îndelungați.

— Faraonul, spuneau ei, s-a îmbolnăvit și mai tare când a aflat despre înlesnirile făcute barbarilor. Prințul Ramses e și el tare necăjit și umblă abătut; amândoi însă trebuie să se supună preoților, fiindcă nu sunt siguri de simțămintele nobilimii și ale armatei.

Zvonul acesta stârni însă cea mai mare indignare în rândurile înaltei nobilimi.

— Cum e cu putință, șopteau nobilii înecați în datorii, să nu aibă dinastia încredere în noi? Deci preoții sunt porniți și țin cu orice preț să acopere de rușine și să ruineze Egiptul? Dacă Asiria poartă război undeva, departe, în nord, tocmai acum ar fi timpul ș-o încolțim și, cu prada luată, să se învioreze puțin tezaurul sărăcit al faraonului și nobilimii.

Unii dintre tinerii nobili cutezau chiar să-l întrebe pe moștenitor ce părere avea el despre barbarii de asirieni. Prințul tăcea, dar scânteierea ochilor și crisparea gurii îi dezvăluiau sentimentele.

— Firește, șopteau mai departe nobilii, dinastia e încătușată de preoți, nu are încredere în nobilime, iar Egiptul e amenințat de o mare primejdie.

De la indignarea aceasta nemărturisită, trecură repede la adunări tainice, ce aduceau chiar a uneltiri. Și cu toate că foarte mulți erau aceia care luau parte la ele, preoții, siguri de ei, ori poate orbiți, nu știau nimic. Nici Sargon, deși presimțea ura aceasta, nu-i dădu nicio însemnătate. Vedea bine că Ramses nu-l putea suferi, dar punea acest lucru pe seama întâmplării de la circ și într-o și mai mare măsură pe gelozia pentru Kama. Știind că nimeni nu se putea atinge de el, în calitatea lui de sol, bea, benchetuia și se furișa aproape în fiecare seară la preoteasa feniciană, care îi primea, tot mai binevoitoare, și curtea și darurile.

Aceasta era starea de spirit a celor de sus, când, într-o noapte, Mentezufis veni în goană la palatul lui Ramses, cerând să fie primit de prinț numaidecât.

Curtenii îi răspunseră că la Ramses se află una din femeile lui, așa că nu cutează să-l tulbure. Când însă Mentezufis stărui din toate puterile, prințul fu chemat.

Ramses, fără umbră de supărare, apăru peste o clipă.

— Ce s-a întâmplat, îl întreabă el pe preot, a izbucnit oare războiul de te-ai ostenit să vii până la mine la o oră atât de târzie?

Mentezufis se uită bine la Ramses și răsuflă ușurat, din adânc.

— N-ai ieșit de loc în seara asta? întrebă el.

— Nu, nici măcar un pas.

— Pot deci să-mi dau pentru asta cuvântul meu de preot?

Moștenitorul se miră.

— Socot, răspunse el mândru, că nici nu-i nevoie de cuvântul tău, de vreme, ce l-am dat pe al meu. Dar despre ce e vorba?

Trecură într-o odaie separată.

— Știi oare, zise preotul tulburat, ce s-a întâmplat acum un ceas? Sargon a fost prins și ciomăgit de câțiva tineri.

— Cine? Unde?

— Lângă locuința unei preotese feniciene, numită Kama, urmă Mentezufis, cercetând cu atenție chipul moștenitorului.

— Curajoși băieți! răspunse prințul, dând din umeri. Să se năpustească asupra unui om atât de puternic! Cred că nu tocmai puține coaste au fost rupte.

— Dar să-l atace pe un sol, pe un sol care se bucură de ocrotirea suverană a Asiriei și Egiptului, zise preotul.

— Ho! ho! râse prințul. Regele Assar își trimite oare ambasadorii chiar și la dansatoarele feniciene?

Mentezufis rămase nedumerit. Deodată se izbi peste frunte și strigă, izbucnind deopotrivă în hohote de râs:

— Ia te uită ce nerod mai sunt și eu! Neobișnuit cu rânduielile politice, am uitat că Sargon, atunci când dă târcoale, noaptea, în preajma casei unei femei care dă de bănuit, nu mai e sol, ci un om obișnuit! Dar după o clipă adăugă: Oricum, e o întâmplare neplăcută. Sargon s-ar putea supăra pe noi.

— Oh, preote, preote! spuse prințul, dând din cap. Uiți un lucru cu mult mai însemnat și anume că Egiptul nu trebuie să se sperie și nici chiar să-i pese dacă Sargon sau chiar regele Assar în persoană, se uită sau nu cu ochi buni la el.

Mentezufis fu atât de tulburat de justețea cuvintelor tânărului moștenitor, încât în loc să răspundă se închină în fața lui, mormăind:

— Zeii te-au dăruit, măria-ta, cu înțelepciunea marilor preoți. Fie ca numele lor să fie lăudat! Am vrut să poruncesc ca tinerii să fie urmăriți și pedepsiți; acum însă îți cer sfatul, fiindcă văd că ești mai înțelept decât înțelepții. Spune-mi deci, ce-i de făcut cu Sargon și cu derbedeii ăștia?

— Înainte de toate să așteptăm până mâine, răspunse moștenitorul. Ca preot, știi mai bine că somnul dăruit de zei aduce adesea sfaturi minunate.

— Dar dacă nici până mâine nu voi născoci nimic? întrebă Mentezufis.

— În orice caz eu îl voi vizita pe Sargon și voi încerca să-i șterg din minte această întâmplare măruntă.

Preotul plecă, pătruns de un mare respect pentru Ramses. Iar în drum spre casă, își mărturisea în gând: „Sunt gata să las să mi se smulgă inima din piept dacă prințul a fost amestecat în întâmplarea asta: el n-a pus mâna pe ciomag, nici nu i-a îndemnat pe alții și nici chiar n-a avut cunoștință de cele petrecute. Un om care judecă lucrurile atât de limpede și de bine, nu poate fi părtaș la faptă. În cazul acesta pot începe cercetarea și de nu-l voi putea potoli pe barbarul cel mițos, îi voi trimite pe bătăuși în judecată. Frumoasă înțelegere de prietenie, care începe cu ciomăgeala solului!”

Trufașul Sargon zăcu a doua zi până la amiază, pe un așternut de pâslă ceea ce de altfel i se întâmplă destul de des, adică după fiecare chef. Alături de el, pe o sofa joasă, ședea evlaviosul Istubar, cu ochii pironiți în tavan și rostind rugăciuni.

— Istubar, oftă solul, ești oare sigur că nimeni dintre ai noștri nu știe despre nenorocirea ce-a căzut pe capul meu?

— Cine poate ști, dacă nu te-a văzut nimeni?

— Dar egiptenii? gemu Sargon.

— Dintre egipteni au aflat doar Mentezufis, prințul, și, firește, cunosc întâmplarea nebunii aceia care vor ține minte, desigur, timp îndelungat pumnii tăi.

— Da… se poate… Dar mi se pare că printre ei se afla și moștenitorul, care are nasul lovit, dacă nu chiar și rupt…

— Moștenitorul are nasul întreg și nu s-a aflat printre ei, te încredințez eu!

— În cazul acesta, suspină Sargon, prințul e dator să tragă în țeapă pe câțiva dintre ei. Sunt sol doar. Trupul meu e sacru.

— Iar eu îți spun, îl sfătui Istubar, să alungi mânia din inima ta și nici să nu te mai plângi. Dacă obraznicii aceia vor fi duși în fața judecății, lumea întreagă o să afle că solul marelui rege Assar își face de lucru cu fenicienii și, ce-i mai rău, îi vizitează, de unul singur, în miez de noapte.

Și ce vei răspunde, când dușmanul tău de moarte, Lik-Bagus, mai-marele tău, te va întreba: „Sargon, cu ce fel de fenicieni te-ai întâlnit și despre ce ai vorbit cu ei lângă templul lor, în mijlocul nopții?”

Sargon oftă, dacă putem numi oftat răgetul unui leu.

În clipa aceea se înfățișă în grabă unul din ofițerii asirieni. Îngenunche, lovi pardoseala cu fruntea și-i zise lui Sargon:

— Lumină a ochilor stăpânului nostru! în fața ușii au sosit numeroși nobili și demnitari egipteni, iar în fruntea lor se află însuși moștenitorul tronului. Vor să intre, desigur, cu gândul de a te saluta.

Dar, înainte ca Sargon să fi dat vreo poruncă, în ușa odăii se ivi prințul. Dându-l la o parte pe asirianul uriaș care stătea de strajă, se apropie cu pași iuți de așternutul de pâslă. Solul, tulburat, făcu ochii mari, neștiind ce să facă: să fugă gol în altă odaie, ori să se ascundă sub așternut.

Pe prag, câțiva oșteni asirieni stăteau uluiți de pătrunderea neașteptată, fără nicio ceremonie, a moștenitorului. Istubar le făcu însă un semn și dispărură după draperie.

Prințul era singur; suita o lăsase în curte.

— Te salut, zise el, sol al marelui rege și oaspete al faraonului. Am venit să te vizitez și să te întreb de nu duci lipsă de nimic. Iar dacă îți îngăduie timpul și-ți face plăcere, aș vrea ca în tovărășia mea și pe un cal din grajdurile tatălui meu să te plimbi prin oraș, înconjurat de suita noastră, așa cum se cuvine unui sol al puternicului rege Assar, căruia îi urez viață veșnică!

Sargon asculta culcat, fără să înțeleagă o vorbă. Iar când Istubar îi tălmăci vorbele prințului, fu cuprins de o încântare atât de mare, încât începu să-și izbească fruntea de așternutul de pâslă, repetând mereu „Assar și Ramses”, „Assar și Ramses”. Când se liniști și după ce-i ceru iertare prințului pentru starea necuviincioasă în care fusese găsit de un oaspete atât de ales și de nobil, adăugă:

— Să nu-mi iei în nume de rău, măria-ta, că un vierme al pământului și un picior al tronului, cum sunt eu, îmi arăt bucuria de a te vedea venind la mine într-un chip atât de neobișnuit. Dar m-am bucurat de două ori. Întâi pentru că a căzut asupra mea o cinste supraomenească și apoi pentru că în inima mea neroadă și păcătoasă mi-am zis că tu, stăpâne, ai pus la cale pățania mea de ieri noapte. Mi s-a părut că printre ciomegele ce mi-au căzut pe spinare am simțit și ciomagul tău, care lovea, cu adevărat, din greu!

Liniștitul Istubar tălmăci totul, cuvânt cu cuvânt, prințului. După care, moștenitorul, cu o demnitate într-adevăr regească răspunse:

— Te-ai înșelat, Sargon. Și dacă nu ți-ai fi recunoscut tu însuți greșeala, aș fi poruncit să ți se numere îndată cincizeci de nuiele, ca să ții minte că oameni de rangul meu nu atacă, în ceată, un singur om și încă în miez de noapte.

În timp ce luminatul Istubar termina de tălmăcit răspunsul, Sargon se târî până la prinț și-i îmbrățișă picioarele, strigând:

— Ești un mare om! Un mare rege! Slavă Egiptului care are un astfel de stăpân!

Atunci prințul îi răspunse:

— Îți mai pot spune încă ceva, Sargon. Dacă ai fost atacat ieri-noapte, te asigur că lucrul n-a fost făcut de niciunul dintre curtenii mei. Socot că cu puterea pe care o ai tu, ai zdrobit țeasta multora dintre cei care te-au atacat. Iar oamenii din jurul meu sunt teferi toți.

— A spus adevărul și a vorbit ca un înțelept! șopti Sargon la urechea lui Istubar.

— Cu toate că, vorbi mai departe prințul, fapta mârșavă n-a fost săvârșită din vina mea și a curții mele, m-am simțit totuși dator să-ți micșorez supărarea pe acest oraș, în care ai fost primit atât de nedemn. De aceea am venit eu însumi să te vizitez în iatacul tău și de aceea ușa casei mele îți va fi deschisă la orice oră, și de câte ori vei binevoi să mă vezi. Și acum, te rog să primești de la mine acest neînsemnat dar. Și, vârându-și mâna sub tunică, scoase un lanț bătut în rubine și safire.

Uriașul Sargon nu-și putu opri lacrimile, ceea ce îl mișcă pe prinț, dar nu-l scoase pe Istubar din nepăsarea lui. Preotul știa că lui Sargon, ca sol al unui rege înțelept, îi stau oricând la îndemână lacrimile și semnele de bucurie sau mânie.

Locțiitorul faraonului mai zăbovi încă o clipă, apoi își luă rămas bun de la sol. Iar când ieși, își zise în gând: „Asirienii, cu toată barbaria lor, nu sunt totuși oameni răi, de vreme ce știu să prețuiască mărinimia”.

Iar Sargon rămase atât de tulburat, încât porunci să i se aducă numaidecât vin și bău, bău până seara.

La o bună bucată de timp după apusul soarelui, preotul Istubar ieși pentru o clipă din iatacul lui Sargon și în curând se întoarse, dar printr-o ușă dosnică. După el veneau doi oameni înfășurați în mantale de culoare închisă. Când își scoaseră glugile, Sargon recunoscu într-unul pe marele preot Mefres, iar în celălalt pe prorocul Mentezufis.

— Îți aducem, nobile sol, o veste bună, zise Mefres.

— O, de-aș putea să vă dau și eu una la fel! exclamă Sargon. Stați jos sfinți și cinstiți bărbați. Și cu toate că am ochii înroșiți, puteți vorbi cu mine ca și cum aș fi treaz de-a binelea. Amețit fiind chiar, nu-mi pierd mințile, ci dimpotrivă. Nu-i așa, Istubar?

— Vorbiți, le spuse caldeeanul.

— Astăzi, începu Mentezufis, am primit o scrisoare de la prea-cinstitul Herhor. Îmi scrie că înălțimea-sa, faraonul, să ne trăiască veșnic, așteaptă solia ta în palatul său minunat de lângă Memfis și că stăpânul nostru, să ne trăiască veșnic, e binevoitor în ceea ce privește încheierea păcii.

Sargon se mai clătina încă în așternutul lui de pâslă, dar ochii îi erau aproape treji.

— Voi merge, răspunse el, la luminăția-sa faraonul să trăiască veșnic, și voi pune în numele stăpânului meu pecetea pe înțelegerea noastră, numai dacă va fi scrisă pe cărămizi, în scriere cuneiformă fiindcă eu n-o înțeleg pe a voastră. Voi sta, chiar și o zi întreagă, pe burtă, în fața faraonului să trăiască veșnic, și voi iscăli înțelegerea. Dar cum o s-o îndepliniți voi… Ha!… Ha!… Ha!… nu prea știu… încheie el, râzând grosolan.

— Cum cutezi, slujitor al marelui rege Assar, să te îndoiești de bunăvoința și de buna-credința stăpânului nostru? strigă Mentezufis.

Sargon se mai trezi puțin.

— Eu nu mă gândesc la faraon, răspunse el, ci la moștenitorul tronului.

— E un tânăr plin de înțelepciune, care fără să șovăie câtuși de puțin, va îndeplini voința tatălui său și a marelui sfat al preoților, zise Mefres.

— Ha!… ha!… ha!… râse din nou barbarul beat. Prințul vostru, o, zei, să-mi răsuciți mădularele dacă vorbele mele nu-s adevărate… Tare aș vrea ca Asiria să aibă un astfel de moștenitor. Erpatrul nostru asirian e un învățat, un preot. Când e vorba să pornească la război, se uită mai întâi la stelele de pe cer, apoi sub coada găinilor… Erpatrul vostru ar vedea însă câtă oaste are, unde-i strâns dușmanul și s-ar năpusti asupra lui ca un vultur asupra unei oi! Iată un oștean adevărat! Un adevărat rege! Nu-i dintre aceia care ascultă de sfaturile preoților. El se va sfătui cu propriul lui paloș, iar voi veți trebui să-i ascultați poruncile… De aceea, cu toate că voi iscăli înțelegerea, va trebui să-i spun stăpânului meu că în afară de faraonul bolnav și de preoții înțelepți se mai află pe-aici și tânărul moștenitor al tronului, leu și taur în același timp, cu miere pe buze și cu trăsnete în inimă.

— Vei spune un neadevăr, adăugă Mentezufis. Fiindcă prințul nostru, cu toate că-i aprig la mânie și petrecăreț ca orice tânăr, știe să respecte și sfatul înțelepților și înaltele puteri ale țării.

Sargon dădu din cap.

— O, voi înțelepți! Cititori în stele, zise el, batjocoritor. Eu sunt un om neînvățat, un oștean obișnuit, care nu sunt totdeauna în stare să-mi zgârii numele fără pecete. Voi sunteți înțelepți, eu un om fără învățătură, dar pe barba regelui meu, n-aș face schimb cu înțelepciunea voastră! Fiindcă voi sunteți niște oameni în fața cărora s-a deschis lumea cărămizilor și papirusurilor, dar s-a închis lumea cea adevărată, în care trăim cu toții. Eu nu sunt înțelept, dar am miros de câine. Și așa cum câinele adulmecă ursul de departe, la fel și eu, cu nasul meu înroșit, îl simt pe oșteanul adevărat. Voi să-i dați sfaturi prințului! Nu vedeți că încă de pe acuma se joacă cu voi, ca șarpele cu porumbelul? Eu, cel puțin, nu vreau să mă înșel și, cu toate că prințul pentru mine e bun ca un tată adevărat, simt prin piele cum și pe mine și pe asirienii mei ne urăște ca tigrul pe elefant. Ha!… ha!… Dați-i numai o armată și peste trei luni va ajunge la porțile Ninivei, dacă pe drum i se vor înmulți soldații, în loc să i se împuțineze.

— Chiar de-ar fi adevărat tot ce spui, îl întrerupse Mentezufis, chiar dacă prințul nostru ar vrea să ajungă la porțile Ninivei, tot nu va ajunge.

— Și cine-l va opri, când va deveni faraon?

— Noi.

— Voi! Voi! Ha! ha! ha! râse Sargon. Voi vă închipuiți și acum că tânărul acesta nu știe nimic de învoiala noastră. Iar eu… iar eu… ha!… ha!… ha!… eu vă spun că el știe tot; de nu, mă las jupuit de piele și tras în țeapă… Credeți că fenicienii ar fi atât de liniștiți dacă n-ar fi siguri că tânărul leu egiptean îi va apăra de taurul asirian?

Mentezufis și Mefres se uitară unul la altul cu coada ochiului. Îi înspăimântase aproape geniul barbarului, care le dezvăluise, cu tot curajul, un lucru pe care ei nu-l luaseră de loc în seamă. Într-adevăr, ce s-ar întâmplă dacă moștenitorul tronului le-ar fi ghicit planurile și-ar încerca acum să le pună bețe în roate? Din încurcătura asta de-o clipă îi scăpă însă Istubar, care până atunci tăcuse.

— Sargon, zise el, te amesteci în treburi ce nu te privesc. Datoria ta e să închei pace cu Egiptul, o pace așa cum dorește stăpânul nostru. Iar ce știe sau ce nu știe, ce va face ori ce nu va face moștenitorul tronului egiptean, nu-i treaba ta. Mai ales că sfatul suprem al preoților, veșnic viețuitor, ne încredințează că pacea va fi dusă la îndeplinire. Cum și în ce chip, nu trebuie să ne batem noi capul.

Tonul sec cu care rostise Istubar aceste cuvinte, potoli veselia zgomotoasă a solului. Sargon dădu din cap și mormăi:

— În cazul ăsta păcat de băiat! E un mare luptător și-un om mărinimos.

Capitolul XXXVII

După ce-l vizitară pe Sargon, cei doi sfinți bărbați, Mefres și Mentezufis, înfășurându-se bine în pelerinele lor, se întoarseră acasă, îngândurați.

— Cine știe, spuse Mentezufis, dacă bețivanul ăsta de Sargon n-o fi având dreptate în privința moștenitorului tronului?

— În cazul acesta Istubar ar avea și mai multă dreptate, răspunse Mefres, aspru.

— Să nu ne grăbim. Va trebui mai întâi să ne lămurim asupra prințului, zise Mentezufis.

— N-ai decât s-o faci.

A doua zi cei doi preoți, cu o înfățișare foarte gravă, veniră la moștenitor, rugându-l să le acorde o convorbire tainică.

— Ce mai e? întrebă prințul, s-a întâmplat iarăși ceva cu vrednicul Sargon? A mai îndeplinit vreo solie nocturnă?

— Din păcate nu-i vorba de Sargon, răspunse marele preot Mefres. Printre oameni umblă zvonul că măria-ta ai legături strânse cu necredincioșii de fenicieni.

După aceste cuvinte prințul înțelese îndată care era scopul vizitei preoților și sângele începu să fiarbă în el. Își dădu totodată seama că acesta era numai începutul luptei dintre el și casta preoțească și, așa cum se cuvenea unui fiu de faraon, se potoli într-o clipă. Pe față își întipări chiar expresia unei naive curiozități.

— Iar fenicienii sunt oameni primejdioși și dușmani înnăscuți ai statului, adăugă Mefres.

Moștenitorul zâmbi.

— Dacă voi, răspunse el, ați vrea să-mi împrumutați bani și dacă ați avea pe lângă temple și fete frumoase, aș fi silit să mă văd mai des cu voi. Așa că, de voie de nevoie, a trebuit să mă împrietenesc cu fenicienii!

— Spun unii că te duci nopțile la feniciana ceea…

— Și trebuie să fac astfel, până când îi voi vârî mințile în cap fetei și se va hotărî să se mute în casa mea. Dar să nu vă temeți, mă duc cu paloșul la șold, iar dacă cineva ar cuteza să-mi ațină calea…

— Dar din pricina acestei feniciene ești pornit împotriva solului și împuternicitului regelui asirian?

— Nu, nu din pricina ei, ci din pricină că Sargon pute a seu. De altminteri, ce rost au toate astea? Doar voi nu sunteți paznicii femeilor mele și socot că nici Sargon nu vi le-a încredințat pe ale lui; așadar, spuneți pe șleau, ce vreți?

Mefres rămase atât de încurcat, încât roșeața îi învălui până și capul lui ras.

— Adevărat ai vorbit, răspunse el, când ai spus că n-ar trebui să ne pese de femeile tale. Dar ce-i mai rău e că poporul se miră cum de ți-a împrumutat vicleanul Hiram atât de ușor o sută de talanți și încă fără vreun zălog…

Buzele prințului tremurară, dar din nou își păstră liniștea și zise:

— Nu-s eu de vină dacă Hiram se încrede în cuvântul meu mai mult decât bogătașii egipteni! El știe că mai degrabă aș renunța la armele moștenite de la strămoși, decât să nu-i plătesc ceea ce-i datorez. E sigur și de dobândă, fiindcă nici nu mi-a pomenit de ea. Nici nu mă gândesc să vă ascund credința mea că fenicienii sunt mai iscusiți decât egiptenii. Un bogătaș de-al nostru până s-ar hotărî să-mi împrumute o sută de talanți, s-ar tot codi, ar tot ofta de zor și-ar tărăgăna lucrurile vreo lună de zile, ca la sfârșit să-mi ia un zălog mare și o dobândă și mai mare. Fenicienii în schimb, care cunosc mai bine inimile prinților, ne dau bani și fără judecător, și fără martori.

Marele preot era atât de atins de ironia calmă a lui Ramses, încât tăcu, mișcându-și doar buzele. Mentezufis îl scoase din încurcătură, întrebând pe neașteptate:

— Ce-ai spune, măria-ta, dacă am încheia o pace, prin care i-am da Asiriei Asia de miazănoapte, împreună cu Fenicia? Vorbind așa, își pironi ochii pe fața moștenitorului. Prințul îi răspunse însă domol:

— Aș spune că numai niște trădători l-ar putea îndemna pe faraon să încheie o asemenea pace.

Amândoi preoții se tulburară Mefres ridică brațele în sus, iar Mentezufis strânse pumnii.

— Dar dacă siguranța statului ar cere-o? insistă Mentezufis.

— Ce vreți de la mine? izbucni prințul. Vă amestecați în datoriile și femeile mele, mă înconjurați de iscoade, îndrăzniți să-mi faceți mustrări, iar acum îmi mai puneți și niște întrebări viclene. Uite, v-o spun pe șleau: chiar de-ar fi să mă otrăviți, eu n-aș semna o pace ca asta!

Din fericire, lucrul acesta nu-l hotărăsc eu, ci faraonul, a cărui voință trebuie s-o îndeplinim cu toții.

— Ce-ai face deci, dacă ai fi faraon?

— Aș face ceea ce ar cere cinstea și interesul statului.

— De aceasta nu mă îndoiesc, zise Mentezufis. Dar ce înțelegi măria-ta prin interesul statului? Cine ne-ar putea lămuri?

— Dar sfatul suprem ce treabă are? strigă prințul, de data aceasta cu o mânie prefăcută. Spuneți că e alcătuit numai din înțelepți. Să ia ei atunci, pe răspunderea lor, pacea, pe care eu o socotesc drept rușinea și pierzania Egiptului.

— De unde știi, răspunse Mentezufis, că divinul tău părinte n-a procedat tocmai așa?

— Atunci de ce mă mai întrebați pe mine? Ce fel de cercetare e asta? Cine vă dă dreptul să azvârliți ochii în adâncul inimii mele? Ramses se prefăcu că-i atât de indignat, încât amândoi preoții se potoliră.

— Măria-ta vorbești așa cum se cuvine să vorbească un bun egiptean, zise Mefres. Căci și pe noi ne doare încheierea unei asemenea păci, dar… siguranța statului cere uneori să ne plecăm în fața împrejurărilor.

— Ce împrejurări? strigă prințul. Am pierdut cumva o mare bătălie? Nu mai avem oare oști?

— Vâslași ai navei pe care Egiptul plutește pe fluviul veșniciei sunt zeii, răspunse pe un ton solemn marele preot, iar cârmaci este tatăl tuturor făpturilor. Uneori ei opresc nava, ori o fac să cotească, spre a ocoli vârtejurile primejdioase pe care noi nici măcar nu le zărim. În asemenea cazuri e nevoie din partea noastră doar de răbdare, de supunere, pentru care mai curând sau mai târziu vom primi o însutită răsplată, întrecând tot ceea ce ar putea născoci un muritor.

După acestea, preoții îl părăsiră pe prinț, încredințați că deși mânios pe înțelegere n-o va călca, asigurând Egiptului timpul de liniște de care avea nevoie. După plecarea lor, Ramses îl chemă pe Tutmozis și, când fură între patru ochi, mânia și jalea îndelung înăbușite, izbucniră. Se aruncă pe canapea, se zvârcoli ca un șarpe, se izbi cu pumnii în cap și plânse.

Înspăimântat, Tutmozis așteptă până ce-i trecu furia, apoi îi dădu apă cu vin, aprinse ierburi cu miresme liniștitoare și la urmă se așeză lângă el și-l întrebă despre pricina acestei purtări lipsite de bărbăție.

— Stai aici, îi zise moștenitorul fără să se ridice. Uite, astăzi sunt sigur că preoții noștri au încheiat cu Asiria o pace rușinoasă. Fără război și chiar fără niciun fel de condiții din amândouă părțile! Îți dai seama cât pierdem prin asta?

— Dagon mi-a spus că Asiria vrea să ia în stăpânire Fenicia. Dar fenicienii nu sunt prea înspăimântați, deoarece regele Assar poartă război la hotarul dinspre miazănoapte și răsărit, unde sunt popoare numeroase și nespus de viteze, așa că nu se poate ști cum se va sfârși expediția, în orice caz, fenicienii vor avea câțiva ani de liniște, ceea ce le e de ajuns pentru a-și pregăti apărarea și a-și găsi prieteni.

Prințul îl întrerupse nerăbdător:

— Uite, vezi, până și Fenicia se va înarma, poate chiar și vecinii ei toți, câți o înconjoară. Noi, pe puțin, vom pierde tributul din părțile asiatice, rămas neplătit, și care se ridică la peste o sută de mii de talanți, repetă prințul. O, zei! Suma asta singură și ar umple dintr-o dată vistieria faraonului. Iar dacă am ataca Asiria la timp potrivit, în Ninive și în palatul regelui Assar am găsi comori nesfârșite. Și mai gândește-te câți sclavi am putea lua! O jumătate de milion, chiar, de oameni nespus de puternici și atât de sălbatici, încât robia lor în Egipt, ori munca cea mai grea la canale sau în mine, li s-ar părea o nimica toată… Rodnicia pământului ar crește în vreme de câțiva ani, poporul sărăcit s-ar odihni și, mai înainte de a pieri cel din urmă sclav, statul și-ar redobândi vechea putere și avuție. Și toate acestea le vor irosi preoții, cu ajutorul câtorva table de argint scrise și al câtorva cărămizi pline cu semne în formă de săgeți, pe care nu le înțelege nimeni dintre noi.

Ascultând jelania prințului, Tutmozis se ridică de pe scaun, privi cu băgare de seamă în odăile învecinate, să vadă dacă nu trage cineva cu urechea, apoi se așeză din nou lângă Ramses și începu să-i vorbească în șoaptă:

— Nu te descuraja, prințe! După câte știu, toți nomarhii, toate căpeteniile oștirii au auzit și ei câte ceva despre pacea aceasta și sunt indignați. Dă-ne numai un semn și vom sparge toate cărămizile păcii în capul lui Sargon și chiar al lui Assar.

— Dar lucrul acesta ar însemna o revoltă împotriva faraonului, răspunse prințul, tot atât de încet.

Chipul lui Tutmozis se întristă.

— N-aș vrea, zise el, să-ți însângerez inima, dar tatăl tău e grav bolnav.

— Nu-i adevărat! sări prințul.

— Ba da, e adevărat, numai că nu trebuie să te trădezi că știi ceva. Faraonul e tare obosit de șederea lui pe pământ și dorește să ne părăsească. Dar preoții nu-l lasă, iar pe tine nu te cheamă la Memfis, ca să poată iscăli nestânjeniți pacea cu Asiria.

— Sunt niște trădători! Trădători! șopti prințul furios.

— De aceea nu vei avea nicio greutate în ruperea tratatului, când vei lua puterea după tatăl tău, să ne trăiască veșnic!

Prințul căzu pe gânduri.

— E mai ușor, zise el, să iscălești o pace decât s-o rupi…

— Nici s-o rupi nu-i greu! zâmbi Tutmozis. În Asiria nu se află oare seminții războinice care ne pot călca hotarele? Viteazul Nitager nu veghează oare cu armata lui, să-i răpună pe năvălitori și să mute războiul în țările lor? Și crezi că Egiptul nu va găsi oameni doritori de luptă și de avuții? Vom merge cu toții, fiecare din noi poate dobândi ceva și deci, își poate asigura, într-un fel sau altul, viața. Iar bogățiile zac în temple și mai ales în Labirint{58}!

— Cine le va putea scoate de acolo? adăugă prințul, neîncrezător.

— Cine? Fiecare nomarh, fiecare ofițer va face lucrul acesta, numai să aibă poruncă de la faraon, iar preoții mai tineri ne vor arăta chiar ei calea spre ascunzători.

— Nu vor cuteza. Le va fi frică de pedeapsa zeilor.

Tutmozis făcu un gest disprețuitor cu mâna.

— Suntem oare țărani ori păstori, ca să ne fie frică de zei, de zeii de care-și bat joc evreii, fenicienii și grecii, și pe care soldații mercenari îi înjură fără să pățească nimic? Preoții au născocit toate poveștile astea despre zei în care nici ei nu cred. Știi bine că în temple nu-i recunoscut decât un singur zeu și că preoții săvârșesc toate „minunile” de care apoi ei singuri râd. Numai țăranii mai cad cu fața la pământ înaintea statuilor lor. Muncitorii însă se îndoiesc de pe-acum de atotputernicia lui Osiris, Horus și Set, scribii înșală zeii la socoteli, iar preoții se folosesc de ei ca de un lanț cu lacăt, pentru a le păzi tezaurele. Oho! au trecut vremile când Egiptul întreg credea în tot ceea ce i se spunea de către cei din temple. Astăzi, noi înjurăm zeii fenicieni, fenicienii pe ai noștri și totuși trăsnetele nu cad asupra nimănui.

Prințul se uită atent la Tutmozis.

— De unde îți vin gândurile astea? îl întrebă el. Doar nu-i mult de când îngălbeneai numai când îți pomenea cineva de preoți.

— Atunci eram singur, dar astăzi, când știu că toată nobilimea are aceleași păreri ca și mine, mă simt cu mult mai bine.

— Dar cine i-a vorbit nobilimii și cine ți-a spus și ție despre pacea cu Asiria?

— Dagon și alți fenicieni, răspunse Tutmozis. Ne-au și făgăduit să răscoale semințiile asiatice atunci când va veni timpul pentru ca armatele noastre să aibă pricină pentru trecerea hotarelor. Iar când vom ajunge pe drumul ce duce la Ninive, fenicienii și prietenii lor se vor uni cu noi. Și vei avea o armată, cum nici Ramses cel Mare n-a avut!

Prințului nu-i prea plăcea zelul de care dădeau dovadă fenicienii; nu scoase însă niciun cuvânt în această privință. În schimb, întrebă:

— Și ce se va întâmplă dacă preoții vor afla despre uneltirile voastre? Să știi că niciunul din voi nu va scăpa de moarte!

— Nu vor afla nimic, răspunse Tutmozis, voios. Prea sunt încrezători în puterea lor și-și plătesc prost iscoadele, iar prin lăcomia și trufia lor au pierdut dragostea oamenilor din întreg Egiptul, astfel că, nobilimea, armata, scribii, muncitorii și chiar și preoții mărunți de abia așteaptă semnalul ca să se năpustească asupra templelor, să ia comorile de acolo și să le pună la picioarele tronului. Iar când vor pierde comorile, sfinții bărbați își vor pierde și toată puterea lor. Vor înceta să mai facă minuni, fiindcă și pentru lucrul acesta e nevoie de inele de aur.

Prințul îndreptă convorbirea pe alt făgaș și, în cele din urmă, îi făcu semn lui Tutmozis să se retragă.

Când rămase singur, căzu pe gânduri. Ar fi fost încântat de pornirea dușmănoasă a nobilimii împotriva preoților, ca și de dorințele ei războinice, dacă avântul acesta n-ar fi izbucnit atât de neașteptat și dacă în dosul lui nu s-ar fi ascuns fenicienii. Lucrul acesta îl silea să fie cu băgare de seamă, fiindcă în privința treburilor Egiptului el socotea că-i mai bine să te încrezi în patriotismul preoților decât în prietenia fenicienilor. Își aminti însă de cuvintele tatălui său, care-i spusese că fenicienii sunt sinceri și cinstiți atunci când sunt în joc propriile lor interese. Și nu încăpea nicio îndoială că fenicienii erau cât se poate de interesați să nu cadă sub stăpânirea asirienilor. În caz de război se putea deci conta pe ei, deoarece înfrângerea egiptenilor ar fi avut grele urmări în primul rând pentru Fenicia. Pe de altă parte Ramses nu socotea că preoții, chiar încheind o pace atât de înjositoare cu Asiria, ar fi săvârșit o trădare. Nu, nu erau trădători, ci numai niște demnitari cotropiți de lene. Le convenea pacea, deoarece în timp de pace își puteau mări comorile și puterea. Nu voiau război deoarece războiul ar fi sporit puterea faraonului, iar pe ei i-ar fi silit la cheltuieli uriașe.

Și iată că tânărul prinț, cu toată lipsa lui de experiență, înțelese că trebuie să fie prevăzător, să nu se pripească, să nu condamne pe nimeni, dar nici să nu se încreadă prea mult în cineva. Se hotărâse pentru războiul cu Asiria, nu pentru că îl doreau nobilimea și fenicienii, ci pentru faptul că Egiptul avea nevoie de tezaure pline și de sclavi. Fiind deci pentru război, voia să facă lucrurile cu chibzuință. Voia să atragă cu încetul casta preoțească de partea războiului și numai în caz de împotrivire s-o strivească cu ajutorul armatei și al nobilimii.

În vreme ce Mefres și Mentezufis glumeau pe seama prorocirii lui Sargon care spusese că moștenitorul nu se va supune preoților, ci îi va sili la supunere, prințul avea de pe acum gata planul de a-i subjuga, știind chiar mijloacele de care dispune în acest scop. Iar clipa începerii luptei, ca și desfășurarea ei, le lăsa pe seama viitorului. „Timpul e cel mai bun sfătuitor”, își zicea el în gând. Era calm și mulțumit ca un om care după o șovăire îndelungată știe ce are de făcut și e încrezător în propriile lui puteri.

De aceea, spre a alunga până și urmele proaspetei lui tulburări, se duse la Sara. Jocul cu micuțul lui fiu îi alina întotdeauna grijile și-i umplea inima de seninătate. Trecu prin grădină, intră în casa primei sale ibovnice și din nou o găsi plângând.

— O, Sara! strigă el, de-ai avea Nilul în pieptul tău, ai fi în stare să-l reverși tot, prin lacrimile tale!

— Gata, nu mai plâng, răspunse ea, cu toate că din ochi i se scurgeau șiroaie și mai îmbelșugate.

— Ce s-a întâmplat? o întrebă prințul. Ai chemat iarăși vreo vrăjitoare care te sperie cu fenicienele?

— Nu mă tem de feniciene, ci de Fenicia, zise ea. O, tu nici nu știi ce mârșavi oameni sunt!

— Ard copiii? râse moștenitorul.

— Și-ți închipui că nu? răspunse ea privindu-l cu ochi mari.

— Povești! Știu doar de la prințul Hiram că toate astea-s povești!

— Hiram? strigă Sara. Hiram e cel mai mare nelegiuit. Întreabă-l pe tata și-o să-ți spună, stăpâne, cum momește Hiram pe corăbiile lui fete tinere din țări îndepărtate și cum, ridicând pânzele, le duce apoi să le vândă. Am avut doar și noi o sclavă cu părul bălai, răpită de Hiram. Înnebunise de dorul de-acasă, cu toate că nici nu știa să spună unde-i patria ei. Și până la urmă s-a prăpădit. Ăsta-i Hiram, tot așa-i și netrebnicul de Dagon și toți ticăloșii lor.

— Se prea poate, dar ce ne privește asta pe noi? întrebă prințul.

— Tare mult, zise Sara. Tu, stăpâne, asculți astăzi de sfaturile fenicienilor. Între timp, evreii noștri au descoperit că Fenicia vrea să stârnească un război între Egipt și Asiria. Se pare chiar că neguțătorii și cămătarii fenicieni cei mai de seamă au făcut legământ prin jurăminte cumplite.

— Dar ce nevoie au ei de război? întrebă prințul, cu o prefăcută nepăsare.

— Ce nevoie! exclamă Sara. Și vouă, și asirienilor vă vor procura arme, mărfuri, știri și pentru toate acestea vă vor cere un preț înzecit. Vor despuia morții și răniții ambelor tabere. Vor cumpăra de la soldații voștri ca și de la cei asirieni lucruri jefuite și sclavi. E oare puțin? Egiptul și Asiria se vor ruina, iar Fenicia va construi hambare noi pentru bogățiile ei.

— Cine ți-a vârât în cap toată înțelepciunea asta? zâmbi prințul.

— Nu aud oare cum tata, rudele și cunoștințele noastre vorbesc în șoaptă despre lucrurile astea, privind în jur cu teamă, ca să nu tragă cineva cu urechea? Și apoi, nu-i cunosc oare pe fenicieni? Stăpâne, în fața ta ei cad cu fruntea la pământ, așa că nu le vezi căutăturile prefăcute, pe când eu le cercetez adesea ochii înverziți de porniri hrăpărețe, ori îngălbeniți de mânie. O, stăpâne, ferește-te de fenicieni ca de șerpii cei veninoși!

Ramses se uita la Sara și, fără să vrea, compară dragostea ei sinceră cu prefăcătoria meșteșugită a fenicienei, izbucnirile duioase ale Sarei, cu răceala vicleană a Kamei. „Într-adevăr, își zise el în gând, fenicienii sunt niște lighioane veninoase. Dar dacă Ramses cel Mare s-a folosit în războaie de lei, de ce n-aș folosi și eu șerpii împotriva vrăjmașilor Egiptului?” Și cu cât vedea mai limpede perfidia Kamei, cu atât o dorea mai mult. Sufletele eroilor caută uneori primejdia.

Își luă rămas bun de la Sara și, deodată, cine știe cum, își aminti că Sargon îl bănuise că a luat parte la atac. Se izbi cu mâna peste frunte. „Te pomenești că ciomăgeala solului a pus-o la cale chiar grecul acela care-mi seamănă leit. Cine l-o fi îndemnat? Fenicienii, nici vorbă! Dar dacă au vrut să-mi amestece numele într-o faptă atât de mârșavă, atunci are dreptate Sara când spune că fenicienii sunt niște vipere de care trebuie să mă feresc”.

Și mânia clocoti din nou în el. Se hotărî să limpezească lucrurile pe loc. Și, cum tocmai se lăsase seara, se duse de-a dreptul la Kama, fără să mai dea pe-acasă. Puțin îi păsa de-ar fi fost recunoscut; iar la primejdie, avea paloșul la el.

Micul palat al preotesei era luminat; în vestibul însă nu era nimeni.

„Până acum, își zise prințul în gând, Kama poruncea slugilor să se retragă numai atunci când mă aștepta pe mine. Să fi presimțit oare că voi veni astăzi, ori primește pe altul mai fericit decât mine?”

Se urcă sus, se opri în fața iatacului și, pe neașteptate dădu draperia la o parte. În odaie se aflau Kama și Hiram, șușotind ceva.

— O! Vin la vreme nepotrivită, zise el, râzând. Oare și tu, prințe faci curte unei femei căreia sub pedeapsă cu moartea nu-i este îngăduit să fie binevoitoare cu bărbații?

Hiram și preoteasa se ridicară amândoi de pe taburete.

— Se vede, zise fenicianul înclinându-se, că vreun spirit bun te-a vestit, stăpâne, că vorbim despre tine.

— Îmi pregătiți vreo surpriză? întrebă Ramses.

— Poate! Cine știe? răspunse Kama, uitându-se la el provocator.

Dar prințul răspunse rece:

— Fie ca pe toți cei care continuă să-mi facă surprize să nu-i întâmpine satirul sau ștreangul. I-ar uimi mai tare lucrul acesta decât pe mine uneltirile lor.

Kamei îi îngheță surâsul pe buzele întredeschise, iar Hiram, pălind, zise umil:

— Prin ce am meritat mânia stăpânului și ocrotitorului nostru?

— Vreau să știu adevărul, strigă prințul așezându-se pe scaun și privind amenințător spre Hiram. Vreau să știu cine a pus la cale atacul împotriva solului asirian și l-a amestecat în această faptă mârșavă pe un om ce-mi seamănă tot atât de bine, ca mâna dreaptă celei stângi.

— Vezi, Kama spuse Hiram speriat, ți-am spus că legăturile tale prea strânse cu acest tâlhar ar putea duce la o mare nenorocire. Și acum, iat-o! Nici n-a trebuit s-o așteptăm prea mult.

Feniciana se aruncă la picioarele prințului.

— Mărturisesc totul, gemu ea, numai alungă, stăpâne, din inima ta supărarea pe Fenicia. Pe mine mă poți ucide, mă poți arunca în temniță, dar nu fi supărat pe fenicieni.

— Cine l-a atacat pe Sargon?

— Lykon, grecul care cânta în templul nostru, răspunse Kama, stând tot în genunchi.

— Aha! e cel care a cântat, atunci, lângă casa ta? Cel care-mi seamănă atât de mult?

Hiram, înclinându-și capul, își duse mâna la inimă.

— Am fost darnici cu omul acesta zise el, pentru că-ți seamănă, măria-ta. Am chibzuit că înfățișarea lui ne va putea fi de folos la vreo nenorocire.

— Și v-a și fost de folos! îl întrerupse moștenitorul. Unde-i acum? Aș vrea să-l văd și eu pe cântărețul acesta minunat, întruchipare aidoma mie.

Hiram își încrucișă brațele.

— A fugit, nemernicul, dar îl vom găsi, răspunse el. Afară doar dacă s-o preface-n muscă, ori în țărână.

— Dar pe mine mă vei ierta? șopti feniciana, sprijinindu-se de genunchii prințului.

— Multe li se iartă femeilor, zise moștenitorul.

— Și voi nu vă veți răzbuna pe mine? îl întrebă ea înfricoșată pe Hiram.

— Fenicia, răspunse bătrânul, rar și răspicat, va ierta chiar cea mai mare greșeală celui care va dobândi mila stăpânului nostru, Ramses, să ne trăiască veșnic! Cât despre Lykon, adăugă el, adresându-i-se moștenitorului, îl vei avea, măria-ta, viu sau mort. Zicând acestea, Hiram se închină adânc și părăsi odaia, lăsând-o pe preoteasă cu prințul.

Ramses simți cum i se urcă sângele la cap. O îmbrățișă pe Kama, care stătea îngenuncheată, și-i șopti:

— Ai auzit ce-a spus Hiram? Fenicia îți va ierta greșeala cea mai mare! Într-adevăr, omul acesta îmi e credincios. Iar dacă a spus el așa, ce piedică vei mai născoci?

Kama îi sărută mâinile, șoptind:

— M-ai cucerit… sunt sclava ta… Astăzi însă cruță-mă, respectă casa divinei Astoret…

— Te vei muta în palatul meu? întrebă prințul.

— O, zei! Ce vorbe ai rostit? De când răsare și de când apune soarele, nu s-a mai întâmplat ca o preoteasă a zeiței Astoret… Dar, n-am încotro! Fenicia îți oferă o dovadă de cinstire și credință atât de mare, cum nicicând n-a primit vreunul dintre fiii ei…

— Deci… o întrerupse prințul, strângând-o la piept.

— Numai nu astăzi și nu aici, îl imploră preoteasa.

Capitolul XXXVIII

Aflând de la Hiram că fenicienii i-au dăruit-o pe Kama, moștenitorul vru s-o aibă cât mai grabnic în casa lui, nu pentru că n-ar fi putut trăi fără ea, ci fiindcă pentru el era o noutate. Kama tot amâna însă sosirea, rugându-l pe prinț s-o cruțe până ce va mai scade numărul pelerinilor și, mai ales, până ce vor pleca din Pi-Bast oaspeții cei mai de seamă. Fiindcă, dacă ar fi devenit ibovnica prințului cât timp aceștia erau încă acolo, s-ar fi putut micșora veniturile templului, iar preoteasa ar fi fost ea însăși în primejdie.

— Înțelepții și mai-marii noștri îmi vor ierta trădarea. Poporul însă va cere ca răzbunarea zeilor să cadă asupra capului meu, iar tu, stăpâne, știi bine că zeii au brațele lungi.

— O, de nu și le-ar scurta când vor încerca să le vâre sub acoperișul meu! răspunse prințul. Dar cum avea atunci alte griji mai însemnate, nu stărui.

Solii asirieni, Sargon și Istubar, plecaseră la Memfis, pentru iscălirea păcii. În același timp faraonul îi ceruse lui Ramses un raport asupra călătoriei sale.

Prințul porunci scribilor să însemne amănunțit toate cele întâmplate din clipa când părăsise Memfisul și anume: trecerea în revistă a meșteșugarilor, vizitarea atelierelor și ogoarelor, convorbirile cu nomarhii și cu slujbașii. Iar ducerea raportului i-o încredință lui Tutmozis.

— În fața faraonului, îi zise prințul, vei fi inima și gura mea. Iată ce ai de făcut: când Herhor te va întreba ce părere am eu despre pricina neajunsurilor Egiptului și despre sărăcia vistieriei, îi vei răspunde să-l cerceteze pe ajutorul lui, pe Pentuer, care îi va spune vederile mele, în chipul cum mi le-a deslușit el în templul divinei Hator. Iar dacă va dori să-mi afle părerea asupra păcii cu Asiria, răspunde-i că datoria mea e să împlinesc poruncile stăpânului nostru.

Tutmozis dădu din cap, în semn că pricepe tot.

— Dar, continuă prințul, dacă te vei afla în fața chipului părintelui meu, să trăiască veșnic, și după ce te vei încredința că nimeni nu trage cu urechea, vei cădea la picioarele lui și, în numele meu, îi vei spune: stăpâne, aici vorbește fiul și sluga ta, nevrednicul Ramses, căruia i-ai dat viață și putere. Pricina nenorocirilor Egiptului este scăderea pământului roditor pe care l-a înghițit pustiul și micșorarea populației, care se prăpădește de muncă și prea multe lipsuri. Dar să știi, stăpâne, că o pagubă tot atât de mare ca pustiul și molima este pricinuită vistieriei tale de preoți. Fiindcă nu numai că templele lor sunt pline de aur și nestemate cu care s-ar putea plăti toate datoriile, dar chiar ei, sfinții preoți și prorocii, au cele mai mari avuții, țăranii și muncitorii cei mai harnici, iar pământ au cu mult mai mult decât însuși faraonul-zeu. Toate astea ți le mărturisește fiul și sluga ta Ramses, care tot timpul călătoriei a ținut ochii deschiși ca peștele, iar urechile ciulite ca asinul chibzuit. În timp ce prințul se odihnea, Tutmozis își repeta în minte cuvintele auzite. Iar când faraonul, vorbi mai departe prințul, te va întreba care mi-e părerea asupra asirienilor, vei cădea iarăși cu fața la pământ și vei răspunde: sluga ta Ramses, dacă îngădui, cutează să-ți spună că asirienii sunt oameni puternici și înalți de statură; au arme foarte bune, dar când te uiți la ei, vezi bine că pregătirea soldaților lasă mult de dorit. Pe urmele pașilor lui Sargon se înșiruiau cei mai buni luptători asirieni înarmați cu arcuri, sulițe ori securi, dar nici măcar șase dintre ei nu mărșăluiau la fel și nici în rânduială nu erau. Pe deasupra, purtau sulițele strâmb, paloșele abia se țineau de ei, iar securile le atârnau de parcă ar fi fost dulgheri ori măcelari. Îmbrăcămintea le era grea, sandalele groase le rodeau picioarele, în timp ce scuturile, deși puternice, le erau de puțin folos, purtătorii lor fiind puțin îndemânatici.

— Așa e, spuse Tutmozis. Am băgat și eu de seamă același lucru. La fel cred și ofițerii noștri, care spun că armata asiriană pe care au văzut-o aici ni se va împotrivi cu mult mai puțin decât hoardele libiene.

— Spune-i, de asemenea, stăpânului nostru care ne dăruiește viața, urmă Ramses, că nobilimea și armata întreagă fierb de mânie când aud că asirienii ar putea cotropi Fenicia. Căci e știut doar că Fenicia este portul Egiptului, iar fenicienii – cei mai buni marinari ai corăbiilor noastre. Spune-i, în sfârșit, că am auzit de la fenicieni (lucru despre care tatăl meu cred că știe mai mult) că Asiria este azi strâmtorată, fiindcă duce război la miazănoapte și la răsărit, iar Asia apuseană, toată, îi este potrivnică. Așa că dacă am ataca-o astăzi, am putea dobândi avuții uriașe și un număr mare de sclavi cu care țăranii noștri s-ar ajuta în munca lor. În încheiere, să-i spui însă că înțelepciunea lui este mai mare decât a întregii lumi și că prin urmare voi face așa cum îmi va porunci, numai să nu dea Fenicia pe mâinile lui Assar, fiindcă atunci vom pieri. Fenicia este poarta de bronz a vistieriei noastre și nu știu dacă se află pe lume un om care să-și dea poarta pe mâna tâlharului.

În luna Paofi, adică la sfârșitul lunii iulie și începutul lui august, Tutmozis plecă la Memfis. Nilul pornise să se umfle de-a binelea. Mulțimea pelerinilor asiatici care vizitau templul Astoret începuse să scadă, în timp ce populația locului ieșise să strângă cât mai în grabă strugurii și inul. Ținutul era liniștit, iar grădinile ce înconjurau templul erau aproape pustii.

În vremea aceasta, Ramses, scăpat de îndatoriri de seamă și de ospețe, se dăruia dragostei lui pentru Kama. Într-o zi avu o consfătuire tainică cu Hiram, după care oferi templului Astoret doisprezece talanți în aur, o statuetă a zeiței, minunat sculptată în malahită, cincizeci de vaci și o sută cincizeci măsuri de grâu. Darul era atât de bogat, încât marele preot al templului veni el însuși la Ramses să-i cadă la picioare și să-i mulțumească pentru dărnicia nemaiauzită pe care, după cum mărturisea el, popoarele credincioase zeiței Astoret n-o vor uita în vecii-vecilor.

Îndeplinindu-și datoria față de templu, prințul îl chemă la el pe căpetenia străjii din Pi-Bast și avu cu el o convorbire îndelungată. Peste câteva zile, orașul întreg se cutremură de veștile nemaipomenite care începură să se răspândească. Kama, preoteasa zeiței Astoret, fusese răpită, dusă undeva în taină și pierdută, ca un fir de nisip în pustiu. Întâmplarea aceasta neobișnuită avusese loc în împrejurările următoare: marele preot al templului o trimisese pe Kama în orașul Sabne-Hetam, pe malul lacului Menzaleh, cu daruri pentru sanctuarul de acolo al zeiței Astoret. Preoteasa călătorise noaptea, cu barca, fie pentru a fi ferită de arșița verii, fie pentru a scăpa de curiozitatea și închinăciunile locuitorilor. Spre dimineață, când cei patru vâslași, obosiți, ațipiseră, din tufișurile de pe mal se desprinseră deodată câteva bărci cu greci și hitiți care înconjurară barca unde se afla preoteasa și o răpiră. Faptul se petrecuse atât de repede, încât vâslașii fenicieni nu opuseseră nicio rezistență, iar preoteasa, cu un căluș în gură, nu apucase nici măcar să țipe. După săvârșirea sacrilegiului, grecii și hitiții dispăruseră în tufișuri, de unde ieșiră apoi la mare, scufundând însă barca ce aparținuse templului Astoret, pentru a împiedica urmărirea.

La Pi-Bast lumea fierbea ca într-un stup. Toți nu vorbeau decât despre răpirea Kamei. Unii bănuiau chiar cine-i făptașul crimei. Îl învinuiau pe Sargon, asirianul, care îi propusese Kamei să-i fie soție, cu condiția să părăsească templul și să plece împreună la Ninive. Alții îl bănuiau pe grecul Lykon, care fusese cântărețul templului Astoret și o iubea de mult și pătimaș pe Kama. Era destul de bogat ca să-i poată momi pe tâlharii greci și de ajuns de păgân ca să nu șovăie să răpească o preoteasă.

La templul Astoret, cum era și de așteptat, fu ținută de îndată adunarea credincioșilor cei mai bogați și evlavioși, care hotărî în primul rând dezlegarea Kamei de îndatoririle ei preoțești și apoi anularea anatemei ce amenința fecioarele aflate în slujba zeiței, când își pierdeau fecioria. Măsura era sfântă și înțeleaptă, fiindcă preoteasa fiind răpită și scoasă fără voia ei din legământul sacru, nu se cuvenea să fie pedepsită.

Peste câteva zile, la templul zeiței Astoret, în sunete de cornuri, credincioșii fură vestiți că preoteasa Kama a murit și că dacă s-ar întâlni o femeie care i-ar semăna la față, nimeni n-are dreptul să se răzbune asupra ei și nici să-i facă mustrări, fiindcă ea, preoteasa, n-o părăsise pe zeiță, ci fusese răpită de duhuri necurate, care pentru fapta lor vor fi osândite.

În aceeași zi Hiram se duse la prințul Ramses și-i dădu o casetă de aur în care se afla un pergament prevăzut cu o sumedenie de peceți sacre și de iscălituri ale celor mai de seamă fenicieni.

Era hotărârea adunării templului Astoret, prin care Kama era dezlegată de jurăminte și scoasă de sub anatemă, cu condiția să renunțe la rangul ei de preoteasă.

Când soarele apuse, prințul se îndreptă cu acest document către o anumită casă izolată din parcul lui. Deschise tainic ușa și urcă sus, ajungând într-o odaie nu prea mare. La lumina unei lămpi frumos lucrate, în care ardea ulei parfumat, prințul o zări pe Kama.

— În sfârșit! exclamă el, dându-i caseta de aur. Uite aici ai tot ce-ai vrut!

Feniciana era mânioasă. Ochii îi scăpărau. Smulse caseta și, privind-o, o aruncă pe podea.

— Crezi că-i de aur? zise ea. De-o fi de aur dau oricui colierul meu. E de aramă și-i doar poleită pe amândouă părțile cu o foiță subțire de aur!

— Așa mă întâmpini? întrebă prințul, mirat.

— Fiindcă îi cunosc pe fenicieni, răspunse ea. Ei falsifică nu numai aurul, dar și rubinele și safirele.

— Kama, o întrerupse moștenitorul, în caseta asta e salvarea ta.

— Îți foarte mulțumesc de așa salvare! Mi-e urât și mi-e frică. De patru zile stau aici ca într-o închisoare.

— Duci lipsă de ceva?

— Da, îmi lipsesc lumina, aerul, râsetele, cântecele, oamenii… O, răzbunătoare zeiță, cât de aspru mă pedepsești!

Prințul asculta, uluit. N-o putea recunoaște în femeia asta furioasă pe Kama, cea pe care o văzuse în templu, pe femeia deasupra căreia se înălțase cântecul pătimaș al grecului.

— Mâine, spuse el, vei putea ieși în grădină. Iar când vom pleca la Memfis, ori la Teba, vei petrece ca niciodată. Uită-te la mine. Oare nu te iubesc? Oare nu-i de ajuns unei femei cinstea de a-mi aparține?

— Da, răspunse ea îmbufnată, dar înaintea mea ai avut patru femei.

— Pe tine te iubesc cel mai mult.

— Dacă m-ai iubi cel mai mult ai face din mine prima ta femeie, mi-ai dărui palatul pe care-l ocupă Sara și mi-ai da mie slugi să mă păzească, nu ei. Acolo, în fața statuii zeiței Astoret mi se dădea întâietate. Cei ce i se închinau se uitau la mine când se aplecau în fața ei. Aici însă ce am? Armata bate tobele, ori cântă din fluiere în fața casei evreicei, iar dregătorii își încrucișează brațele și-și înclină capetele tot în fața casei ei.

— În fața fiului și primului meu născut, o întrerupse prințul nerăbdător, iar el nu-i evreu.

— Ba da, e evreu! țipă Kama.

Ramses sări în sus.

— Ești nebună? zise el și se potoli pe loc. Nu știi oare că fiul meu nu poate fi evreu?

— Iar eu îți spun că este! strigă Kama, izbind cu pumnul în masă. E evreu, așa cum e și bunicul lui, așa cum sunt și unchii lui, iar numele lui este Isac.

— Ce-ai spus, feniciano? Vrei oare să te alung din casa mea?

— Bine, alungă-mă dacă am spus vreo minciună. Dar de-am spus adevărul, alung-o pe ea, pe cealaltă, pe evreică, și dă-mi mie palatul. Eu vreau, eu merit să fin cea dinții în casa ta. Fiindcă cealaltă te înșală, își bate joc de tine. Iar eu am renunțat pentru tine la zeița mea și sunt amenințată de răzbunarea ei.

— Dovedește-mi, și palatul va fi al tău. Nu! Nu se poate! E o minciună! zise prințul. Sara n-ar fi cutezat să săvârșească o astfel de fărădelege. Fiul meu, primul meu născut…

— Isac! Isac! strigă Kama. Du-te la ea și te vei încredința.

Ramses, fără să știe prea bine ce face, fugi de la Kama și se îndreptă spre palatul Sarei. Cu toate că noaptea era înstelată, rătăci, hoinărind câtva timp prin parc. Îl trezi însă aerul rece, găsi drumul și intră în casa Sarei aproape liniștit.

Cu toate că era târziu, nu dormea nimeni. Sara spăla cu mâinile ei scutecele copilului, iar slugile își petreceau timpul mâncând, bând și cântând.

Când Ramses, palid de emoție, răsări în prag, Sara scoase un țipăt, dar se liniști repede.

— Te salut, stăpâne, zise ea, ștergându-și mâinile ude și aplecându-se la picioarele lui.

— Sara, care-i numele fiului tău? întrebă el.

Înspăimântată, Sara se luă cu mâinile de cap.

— Cum se numește fiul tău? repetă el.

— Doar știi, stăpâne, că numele lui e Seti, răspunse ea cu o voce de abia auzită.

— Uită-te în ochii mei!

— O, Iehova! șopti Sara.

— Vezi că minți? Acum îți voi spune eu că fiul meu, fiul moștenitorului tronului egiptean, se cheamă Isac și e evreu.

— Doamne Dumnezeule! Milostivește-te! strigă ea, aruncându-se la picioarele prințului.

Ramses nu ridică nici pentru o clipă vocea, dar fața i se făcu pământie.

— Mi-ai furat fiul, hoață de copii ce ești!

— Preoții au poruncit să fie evreu, șopti Sara, hohotind de plâns, la picioarele prințului.

— Preoții? Care preoți?

— Prea cinstitul Herhor, prea cinstitul Mefres… Mi-au spus că așa trebuie, fiindcă fiul tău trebuie să devină primul rege al evreilor…

— Preoții? Mefres? repetă prințul. Rege al evreilor? Doar eu ți-am spus că fiul tău poate fi căpetenia arcașilor, ori scribul meu. Așa ți-am spus eu! Iar tu, nemernico, ți-ai închipuit că titlul de rege al evreilor poate sta alături de acela al unei căpetenii de arcași, ori de scrib al meu? Mefres! Herhor! Mulțumesc zeilor că, în sfârșit, i-am înțeles pe preoți și că știu ce soartă pregătesc urmașilor mei. Rămase pe gânduri câteva clipe. Își mușcă buzele. Deodată strigă, cu o voce puternică: Hei! Slugi! Soldați!

Cât ai clipi, odaia începu să se umple de lume. Intrară slujnicele Sarei, plângând, scribul și supraveghetorul casei, apoi sclavii și, în sfârșit, câțiva soldați, cu un ofițer.

— Moartea! strigă Sara, cu o voce sfâșietoare. Se năpusti spre leagăn, smulse copilul și, oprindu-se într-un colț al odăii, strigă:

— Pe mine mă puteți omorî, pe el însă nu-l dau!

Ramses zâmbi.

— Sutașule, îi zise el căpeteniei, ia-o pe femeia asta cu copilul ei și du-o în clădirea unde locuiesc sclavii casei mele. Evreica asta nu va mai fi stăpână, ci slugă aceleia care o va înlocui. Iar tu, adăugă el, adresându-i-se supraveghetorului casei, ia aminte ca mâine dimineață evreica să nu uite să spele picioarele stăpânei care va sosi aici de îndată. Iar dacă sluga asta va face nazuri, la porunca stăpânei să fie biciuită. Hai, duceți-o în odaia slugilor!

Ofițerul și supraveghetorul se apropiară de Sara dar se opriră, neîndrăznind s-o atingă. Nici nu era însă nevoie. Sara înveli copilul, care plângea, cu un cearșaf și, părăsind odaia, șopti:

— Dumnezeu al lui Avram, Isac, Iacob, fii milostiv cu noi… Se înclină adânc în fața prințului, în timp ce ochii-i vărsau lacrimi liniștite. Din vestibul, Ramses îi mai auzi glasul blând: Dumnezeu al lui Avram, Isac…

Când totul se liniști, prințul porunci:

— Veți merge cu torțe, până la casa dintre smochini…

— Înțeleg, răspunse supraveghetorul.

— Și îndată o veți aduce aici pe femeia care locuiește acolo.

— Vom face întocmai.

— Femeia aceea va fi de azi înainte stăpâna voastră și stăpână Sarei care, în fiecare dimineață îi va spăla picioarele, îi va turna apă pe trup și-i va ține oglinda în fața chipului. Asta-i voința și porunca mea.

— Așa va fi, răspunse slujitorul.

— Mâine dimineață îmi vei spune dacă sluga cea nouă face nazuri…

După ce dădu poruncile, prințul se întoarse acasă, dar nu închise ochii toată noaptea. I se aprinsese în adâncul sufletului flacăra răzbunării. Simțea că fără să ridice măcar o clipă vocea, izbutise s-o strivească pe Sara, care cutezase să-l înșele. A pedepsit-o ca un rege, care, printr-o singură tremurare de pleoape, prăbușește oamenii din înaltul culmilor în mlaștina sclaviei. Dar Sara fusese numai o unealtă a preoților, iar Ramses avea mult prea puternic simțul dreptății în el, pentru ca înfrângând unealta să-i poată ierta pe adevărații făptași. Și furia îi sporea cu atât mai mult, cu cât știa că preoții sunt de neatins. Putuse s-o alunge pe Sara, cu copil cu tot, în miez de noapte, în odaia slugilor, dar n-ar fi putut să-i ia puterea lui Herhor și nici lui Mefres rangul de mare preot. Sara căzuse la picioarele lui ca un vierme strivit; în schimb Herhor și Mefres, care i-l smulseseră pe primul lui născut, se înălțau deasupra Egiptului și, ce rușine! Deasupra lui însuși, deasupra viitorului faraon, ca niște piramide… Și pentru a nu știu câta oară în anul acela își aminti de nedreptățile pe care i le pricinuiseră preoții. În școală îl bătuseră cu nuiele până ce-i crăpase spinarea, ori îl chinuiseră cu foamea, până ce i se lipise stomacul de șira spinării. La manevrele de anul trecut Herhor îi stricase tot planul, azvârlind apoi vina pe el și lipsindu-l de comanda steagului de oaste. Tot Herhor îl făcuse să piardă încrederea părintelui său pentru faptul că o luase în casă pe Sara, și nu-l iertase până ce prințul, umilit, nu se surghiunise câteva luni. O dată ajuns comandant al steagului de oaste și locțiitor al faraonului, s-ar fi putut crede că preoții vor înceta să-l mai apese cu ocrotirea lor. Dar tocmai acum își îndoiseră puterile. Îl făcuseră locțiitor, e drept, dar la ce bun? Ca să-l îndepărteze de faraon și să poată încheia ei rușinoasa pace cu Asiria. Pentru a căpăta lămuriri privitoare la starea statului, îl siliseră să meargă la templu, ca și cum și-ar fi ispășit păcatele. Iar acolo, cu ajutorul minunilor și sperietorilor lor, îl înșelaseră, dându-i lămuririle cele mai mincinoase. S-au amestecat apoi în petrecerile lui, l-au cercetat despre legăturile lui cu fenicienii, despre împrumuturile lui și până la urmă, pentru a-i umili și a-l face de rușine în ochii Egiptului, au făcut din primul lui născut un evreu. Simțind povara insultei, Ramses își dădu în același timp seama că nu-i cu putință să se răzbune numaidecât. Se hotărî deci să lase treaba asta pentru mai târziu. Învățase la școala preoților cum să se stăpânească, iar la curte văzuse ce înseamnă răbdarea și ipocrizia. Însușirile astea îi vor fi scut și zale în lupta cu tagma preoțească. Până la o vreme îi va amăgi, iar când va suna ceasul, îi va izbi așa fel, încât să nu se mai ridice nicicând.

Se crăpa de ziuă. Moștenitorul adormi adânc. Când se trezi, prima făptură care-i ieși în cale fu supraveghetorul palatului Sarei.

— Ce-i cu Sara? îl întrebă prințul.

— Potrivit poruncii măriei tale a spălat picioarele stăpânei celei noi, răspunse slujbașul.

— A făcut mofturi?

— A fost plină de umilință, dar nu destul de dibace, așa că stăpână s-a mâniat și a izbit-o cu piciorul între ochi.

Prințul sări în sus.

— Și Sara ce-a făcut? întrebă el pe nerăsuflate.

— A căzut la pământ. Iar când stăpână i-a poruncit să piară din ochii ei, ea a ieșit tăcută, plângând.

Prințul începu să se plimbe prin odaie.

— Dar noaptea cum a petrecut-o?

— Noua stăpână?

— Nu! răspunse moștenitorul. Întreb de Sara…

— Potrivit poruncii primite s-a dus cu copilul în odaia slugilor. Acolo, slujnicele, din milă, i-au dat o rogojină nouă, dar Sara nu s-a culcat ci și-a petrecut noaptea întreagă cu copilul pe genunchi.

— Iar copilul? mai întrebă prințul.

— Copilu-i sănătos. Azi-dimineață, când mama lui s-a dus s-o slujească pe noua stăpână, celelalte femei au îmbăiat copilul în apă caldă, iar femeia păstorului, care are și ea un prunc, i-a dat să sugă.

Prințul se opri în fața supraveghetorului.

— Nu-i bine, zise el, când vaca, în loc să-și alăpteze vițelul, trage la plug și-i bătută cu biciul. Așa că deși Sara a săvârșit o mare nelegiuire, nu vreau să sufere copilul ei care-i nevinovat. De aceea Sara nu va mai spăla picioarele stăpânei și nici nu va mai fi lovită în ochi de aceasta. În casa slugilor îi vei da o odaie separată, câteva lucruri și hrana ce se cuvine unei foste țiitoare. Și să-și hrănească în liniște copilul.

— Să ne trăiești veșnic, stăpâne! răspunse omul, fugind să împlinească poruncile locțiitorului.

Toată curtea ținea într-adevăr la Sara, iar nu la mânioasa și nemulțumita Kama, care în vreme de câteva ceasuri numai, își atrase ura tuturor.

Capitolul XXXIX

Preoteasa feniciană îi aduse lui Ramses prea puțină fericire.

Când, pentru prima oară, prințul veni s-o viziteze în micul palat ocupat până atunci de Sara, își închipuise că va fi întâmpinat cu mulțumiri și recunoștință. Dar Kama îl primise aproape mânioasă.

— Ce-i asta? strigă ea, n-a trecut nicio jumătate de zi și te-ai și înduioșat de nemernica ceea?

— Nu stă oare în casa slugilor? răspunse prințul.

— Dar supraveghetorul mi-a spus că nu-mi va mai spăla picioarele.

Auzind-o, prințul se scârbi.

— Văd că nu ești mulțumită, zise el.

— Și nici nu voi fi! izbucni Kama, până ce n-o voi umili pe evreică, până ce slujindu-mi și îngenunchind la picioarele mele nu va uita că a fost cândva prima femeie și stăpână în casa ta, până ce slugile mele nu vor înceta să se uite la mine cu frică și neîncredere, iar la ea cu milă.

Lui Ramses, Kama îi plăcea tot mai puțin.

— Kama, zise el, ia seamă la ce-ți voi spune. Dacă o slugă a casei mele ar izbi cu piciorul în dinții unei cățele care-și alăptează puii, l-aș alunga. Tu ai lovit cu piciorul o femeie și o mamă. Kama, în Egipt mama e un cuvânt sfânt, fiindcă un bun egiptean cinstește cât e în viață aceste trei lucruri: zeii, faraonul și pe mamă.

— O, vai de mine! strigă Kama, aruncându-se disperată pe pat. Păcătoasa de mine, iată răsplata pentru faptul că m-am lepădat de zeița mea. Cu o săptămână în urmă oamenii mai puneau flori la picioarele mele și mă tămâiau cu miresme, iar acum…

Prințul se strecură din odaie în tăcere și nu mai veni la Kama decât peste câteva zile.

Dar o găsi iarăși supărată.

— Te implor, stăpâne, strigă ea, să ai ceva mai multă grijă de mine. Până și slugile încep să mă nesocotească, soldații mă privesc cu ură și mă tem să nu mi se otrăvească mâncarea.

— Am fost ocupat cu treburile oștirii, răspunse prințul, așa că n-am putut să te văd.

— Nu-i adevărat, răspunse Kama, mânioasă. Ieri ai trecut chiar pe lângă pragul meu și apoi te-ai dus în casa slugilor, unde stă evreica… Ai vrut să-mi arăți…

— Ajunge! o întrerupse prințul. N-am trecut nici pe-aici, și nici în casa slugilor nu m-am dus. Așa că dacă ți s-a părut că m-ai văzut, asta înseamnă că ibovnicul tău, nemernicul acela de grec, nu numai că n-a părăsit Egiptul, dar cutează chiar să dea târcoale grădinii mele.

Feniciana îl asculta înspăimântată.

— O, Astoret! strigă ea pe neașteptate, salvează-mă. O, pământ, ascunde-mă! Fiindcă dacă ticălosul de Lykon s-a întors, o mare primejdie mă paște.

Prințul zâmbi. Își pierduse însă răbdarea să tot asculte văicărelile fostei preotese.

— Fii liniștită, zise el ieșind, și să nu te miri dacă într-una din zilele astea ți-l voi aduce pe Lykon al tău legat ca pe un șacal. Obraznicul ăsta m-a făcut să-mi pierd răbdarea de tot.

Întorcându-se acasă, prințul porunci să fie chemați de îndată Hiram și șeful străjii din Pi-Bast. Le spuse amândurora că Lykon, un grec cu chipul leit ca al lui, dă târcoale palatului, și porunci să fie prins. Hiram jură că dacă fenicienii vor da ajutor, grecul va trebui să le cadă sigur în mână. Dar șeful străjii clătină din cap.

— Te îndoiești? îl întrebă prințul.

— Da, măria-ta. În Pi-Bast locuiesc numeroși asiatici foarte evlavioși care sunt de părere că dacă o preoteasă își părăsește altarul, trebuie să moară. Așa că dacă grecul acesta a jurat s-o ucidă, ei îl vor ajuta, îl vor ascunde și-i vor înlesni fuga.

— Ce crezi, prințe? îl întrebă moștenitorul pe Hiram.

— Șeful străjii a vorbit cu înțelepciune, răspunse bătrânul.

— Doar ați scos-o pe Kama de sub anatemă! strigă Ramses.

— În ceea ce-i privește pe fenicieni, răspunse Hiram, vă făgăduiesc că nu se vor atinge de Kama și că-l vor urmări pe grec. Dar ce-i de făcut cu ceilalți adepți ai zeiței Astoret?

— Cutez să presupun, zise șeful străjii, că deocamdată nicio primejdie n-o amenință pe preoteasă. Dacă ar fi curajoasă, am putea-o folosi pentru a-l atrage pe grec și l-am putea prinde astfel în palatul măriei-tale.

— Du-te la ea, zise prințul, și vorbește-i despre planul ce l-ai născocit. Iar dacă îl vei prinde pe ticălos, îți voi da zece talanți.

Când moștenitorul îi părăsi, Hiram îi spuse șefului străjii:

— Știu că tu cunoști amândouă scrisurile și că nu-ți este străină înțelepciunea preoților. Când vrei, auzi prin ziduri și vezi prin beznă. De aceea, cunoști gândurile țăranului care udă pământul cu găleata, ale meșteșugarului care aduce sandale la târg, ca și ale nobilului care, înconjurat de slugi, e mulțumit ca un copil la sânul mamei.

— Așa e, răspunse dregătorul, zeii mi-au dat darul minunat al prorociei.

— Tocmai asta-i, continuă Hiram. Datorită însușirilor tale deosebite ai ghicit, desigur, că templul Astoret îți va dărui douăzeci de talanți dacă îl vei prinde pe nemernicul acela care cuteză să-și ia înfățișarea prințului, stăpânul nostru. Pe deasupra, templul îți oferă zece talanți dacă vestea despre asemănarea nevrednicului Lykon cu moștenitorul tronului nu se va răspândi în Egipt. Căci este un lucru de ocară și necuviincios ca un muritor de rând să amintească prin chipul lui o ființă care se trage din zei. Așa că tot ceea ce-ai auzit despre nemernicul Lykon să nu treacă dincolo de inimile noastre.

— Înțeleg, răspunse dregătorul. Se poate chiar întâmplă ca un asemenea nelegiuit să-și piardă viața mai înainte de a fi adus în fața judecății.

— Ai ghicit, adăugă Hiram, strângându-i mâna. Iar orice ajutor vei cere fenicienilor, îți va fi numaidecât dat.

Se despărțiră ca doi prieteni care urmăresc un vânat prețios, cărora nu le pasă a cui lance va nimeri, ci numai ca fiara să fie bine atinsă și să nu cadă în mâini străine.

După câteva zile Ramses o vizită din nou pe Kama, dar o găsi într-o stare aproape de nebunie. Ascunzându-se în odaia cea mai mică din palatul ei, nemâncată, cu părul în neorânduială și chiar nespălată, dădea slugilor porunci ce se băteau cap în cap. Ba cerea să vină cu toții la ea, ba-i alunga pe toți. Noaptea chema la ea straja militară, iar peste o clipă fugea de lângă oșteni, țipând că vor s-o ucidă. În fața unor asemenea fapte, dragostea zbură din inima prințului, unde rămase doar zgura unei mari dezamăgiri. Își puse mâinile în cap când supraveghetorul și căpetenia îi povestiră toate acestea și șopti:

— Într-adevăr, rău am făcut luând-o de lângă zeița ei. Numai o zeiță i-a putut îndura, cu răbdare, ciudățeniile!

Se duse cu toate acestea la Kama. O găsi palidă, cu părul ciufulit și tremurând.

— Vai mie! strigă ea. Trăiesc numai între vrăjmași. Slujnica vrea să mă otrăvească, iar femeia care mă piaptană, dorește să mă molipsească de o boală îngrozitoare. Soldații abia așteaptă prilejul să-și împlânte sulițele și spadele în pieptul meu, iar la bucătărie sunt sigură că-n loc de mâncăruri au pus la fiert ierburi otrăvitoare. Cu toții pun la cale uciderea mea.

— Kama, o întrerupse prințul.

— Nu-mi mai spune așa, șopti ea înfricoșată, numele acesta îmi aduce numai nenorocire.

— De unde îți vin toate gândurile astea?

— De unde! Crezi că nu văd tot timpul zilei oameni străini care răsar și pier în fața palatului, mai înainte de-a chema eu slugile? Iar noaptea nu aud oare șoapte în dosul pereților?

— Ți se pare.

— Blestemaților! Blestemaților! strigă ea, plângând. Toți spuneți că mi se pare. Și doar alaltăieri o mână de dușman mi-a aruncat în iatac un văl pe care l-am purtat o jumătate de zi, până ce mi-am dat seama că nu-i al meu și că n-am avut niciodată unul la fel…

— Unde-i vălul? întrebă prințul neliniștit.

— L-am aruncat în foc, dar mai întâi l-am arătat slugilor.

— Și chiar dacă n-a fost al tău, ai pățit ceva?

— Încă nimic. Dacă l-aș fi ținut însă câteva zile în casă, desigur, m-ar fi otrăvit, sau aș fi luat o boală fără leac. Îi cunosc eu pe asiatici, ca și apucăturile lor!

Plictisit și supărat, prințul o părăsi cât putu mai grabnic, cu toate rugămințile ei de a mai rămâne. Întrebând slujnicele despre văl, i se spuse că nu era al Kamei și că i-a fost aruncat de cineva de-afară. Moștenitorul porunci să se dubleze garda în palat și în jurul palatului și, nemaiștiind ce-i de făcut, se îndreptă spre palatul lui. „N-aș fi crezut niciodată, își spunea el, că o biată femeie poate pricinui atâta zăpăceală! Patru hiene proaspăt prinse în capcană nu-s mai turbate decât feniciana asta!”

Ajuns acasă, prințul îl găsi pe Tutmozis care tocmai se întorsese de la Memfis și abia avusese timp să se îmbăieze și să-și schimbe hainele de pe drum.

— Ce vești mi-aduci? îl întrebă el, bănuind că nu-s bune. L-ai văzut pe tatăl meu?

— L-am văzut pe zeul însorit al Egiptului, răspunse Tutmozis, și iată ce mi-a spus…

— Spune, îl îndemnă moștenitorul.

— Așa a vorbit stăpânul nostru, continuă Tutmozis, încrucișându-și brațele pe piept și aplecându-și capul: Timp de treizeci și patru de ani am cârmuit carul greu al Egiptului și sunt atât de trudit, încât suspin după marii mei strămoși care locuiesc în ținuturile apusene. În curând voi părăsi pământul acesta și atunci fiul meu, Ramses, se va urca pe tron și va face cu statul nostru ce-l va sfătui înțelepciunea.

— Așa a spus sfântul meu părinte?

— Acestea-s cuvintele lui, spuse întocmai, răspunse Tutmozis. Faraonul mi-a repetat, de câteva ori, că nu-ți lasă niciun fel de porunci pentru viitor, pentru ca tu să poți cârmui Egiptul așa cum vei crede singur de cuviință.

— O, zei! Sănătatea lui să fie oare chiar atât de zdruncinată? De ce nu-mi îngăduie să mă duc la el? întrebă prințul, întristat.

— Trebuie să rămâi aici, fiindcă aici s-ar putea să fie nevoie de tine.

— Iar pacea cu Asiria? întrebă moștenitorul.

— E încheiată, astfel că Asiria poate, fără vreo piedică din partea noastră, să ducă război la răsărit și la miazănoapte. Asupra Feniciei nu s-a hotărât nimic, rămânând totul pentru vremea când te vei urca tu pe tron.

— O, rege binecuvântat și sfânt! strigă prințul, de ce îngrozitoare moștenire m-ai scăpat!

— Așadar cu Fenicia nu s-a hotărât nimic, continuă Tutmozis. Dar, în același timp, s-a întâmplat un lucru neplăcut, deoarece faraonul, spre a da Asiriei o mărturie că nu-i va fi piedică în războiul cu popoarele nordice, a poruncit să se reducă armata noastră cu douăzeci de mii de soldați mercenari.

— Ce-ai spus? exclamă moștenitorul, uluit.

Tutmozis dădu din cap, în semn de tristețe.

— Din nefericire ăsta-i adevărul, zise el, și chiar au dat drumul la patru steaguri de oaste libiene.

— Dar e o nebunie! rosti prințul aproape urlând și frângându-și mâinile. De ce ne micșorăm atât de mult forțele? Ce vor face oamenii aceștia?

— Au și apucat drumul pustiului Libiei și ori îi vor jefui pe libieni, ceea ce nouă nu ne va pricinui bătaie de cap, ori se vor uni cu ei și, împreună, se vor năpusti asupra hotarelor noastre apusene.

— N-am auzit nimic până acum! Ce-au făcut? Și când au făcut așa ceva? Nicio știre n-a ajuns până la noi, strigă prințul.

— Fiindcă mercenarii care au plecat, au luat drumul deșertului, prin Memfis, iar Herhor a dat poruncă să nu se vorbească despre lucrul acesta.

— Nici chiar Mefres și Mentezufis nu știu nimic? întrebă locțiitorul.

— Ei știu, răspunse Tutmozis.

— Ei știu, iar eu nu! Prințul se liniști pe loc, dar păli, iar pe fața lui tânără se zugrăvi o ură cumplită. Îl apucă de amândouă mâinile pe Tutmozis și, strângându-i-le puternic, îi șopti:

— Ascultă, pe capetele sfinte ale tatălui și mamei mele, pe memoria lui Ramses cel Mare, pe toți zeii, dacă ei există, jur, că dacă sub domnia mea preoții nu se vor supune voinței mele, îi voi strivi!

Tutmozis asculta înspăimântat.

— Eu sau ei! încheie prințul. Egiptul nu poate avea doi stăpâni…

— De obicei a avut doar unul singur: faraonul, adăugă favoritul.

— Așadar îmi vei fi credincios?

— Eu, nobilimea întreagă și armata, îți jur!

— Ajunge! încheie prințul. Acum n-au decât să dea drumul mercenarilor. N-au decât să semneze păci. N-au decât să se ascundă din fața mea, ca liliecii, și să ne înșele pe noi, pe toți. Dar, va veni vremea… Iar acum, Tutmozis, odihnește-te și vino la mine astă-seară, la ospăț… Oamenii aceștia m-au dat atât de mult la o parte că mie nu-mi mai rămâne decât să petrec. Deci voi petrece… Dar cândva le voi arăta cine e stăpânul Egiptului…

Din ziua aceea începură din nou ospețele. Prințul, ca și cum s-ar fi rușinat de armată, nu mai făcu instrucție, în schimb, palatul îi era plin de nobili, ofițeri, scamatori și cântărețe, iar nopțile aveau loc orgii unde sunetele harpelor se amestecau cu țipetele oaspeților beți, cu râsetele ascuțite ale femeilor.

La unul din aceste ospețe, Ramses o pofti pe Kama. Ea nu veni. Prințul se supără. Tutmozis băgă de seamă și-i zise:

— Mi s-a spus, erpatre, că Sara a pierdut încrederea ta și a fost pedepsită.

— Să nu-mi mai amintești de evreica asta, răspunse moștenitorul. Doar știi ce-a făcut cu fiul meu…

— Da, știu, zise Tutmozis, dar mi se pare că nu din vina ei s-a întâmplat așa. Am auzit la Memfis că onorata ta mamă, Nikotris și prea-cinstitul Herhor au făcut din fiul tău un evreu cu scopul ca mai târziu să domnească asupra izraeliților.

— Izraeliții nici n-au rege, ci numai preoți și judecători, îl întrerupse prințul.

— Nu au, dar doresc să aibă. S-au săturat și ei de cârmuirea preoților.

Moștenitorul făcu un gest disprețuitor.

— Vizitiul faraonului, răspunse el, face mai mult decât toți regii și cu atât mai mult decât un oarecare rege izraelit, care nici nu există încă.

— Oricum, vina Sarei nu este atât de mare, adaugă Tutmozis.

— De aceea află că și preoții își vor primi într-o zi pedeapsa.

— În cazul acesta nici ei nu sunt prea vinovați. Prea-cucernicul Herhor, de pildă, a făcut asta dorind să mărească gloria și puterea dinastiei tale. De altminteri a făcut-o cu știrea reginei Nikotris.

— Dar Mefres de ce se amestecă în treburile mele? întrebă prințul. Doar el trebuie să vegheze numai asupra templului și nu să se îngrijească de soarta urmașilor faraonului.

— Mefres este un bătrân care începe să aibă apucături ciudate. Întreaga curte râde de Mefres din pricina vrăjitor lui despre care nici eu n-am avut cunoștință cu toate că l-am văzut și-l văd aproape în fiecare zi pe sfântul acesta.

— Dar ce anume face?

— Face slujbe solemne de câteva ori pe zi, răspunse Tutmozis, în cele mai tainice unghere ale templului, poruncind preoților să bage de seamă dacă zeii nu-l înalță în aer, în timpul rugăciunilor.

— Ha!… Ha!… Ha!… râse moștenitorul. Și toate astea se petrec aici, în Pi-Bast, sub ochii noștri, iar eu nu știu nimic.

— Taină preoțească.

— Taină despre care vorbesc toți oamenii din Memfis! Ha!… ha!… ha!… La circ am văzut un scamator caldeean care se ridica în aer.

— L-am văzut și eu, adăugă Tutmozis, dar era o scamatorie, în timp ce Mefres vrea să se înalțe, cu adevărat, deasupra pământului, pe aripile credinței.

— O blestemăție nemaipomenită, zise prințul. Și ceilalți preoți ce zic?

— Se pare că în papirusurile noastre sfinte se amintește că pe vremuri au fost și la noi proroci care aveau darul înălțării în aer, așa că pe ei nu-i miră încercările lui Mefres. Și cum la noi, după cum bine știi, cei mici văd tot ceea ce-i pe placul celor mari, unii dintre preoți spun că Mefres se înalță într-adevăr, în timpul rugăciunii, cu câteva degete deasupra pământului.

— Ha!… ha!… ha!… Și pe seama tainei acesteia petrece întreaga curte, pe când noi, aici, ca țăranii sau săpătorii, nici măcar nu bănuim minunile ce se petrec sub ochii noștri. Jalnică soartă mai are și moștenitorul tronului egiptean! zise prințul, râzând.

Când se liniști, la repetatele rugăminți ale lui Tutmozis, porunci ca Sara și copilul să fie mutați din casa slugilor în mica locuință unde stătuse în primele zile Kama.

Slugile moștenitorului fură bucuroase de măsura aceasta și toate slujnicele, sclavii și chiar scribii o conduseră pe Sara la noua ei casă, cu muzică și cu strigăte de bucurie.

Auzind zgomot, Kama întrebă ce s-a întâmplat. Când i se spuse că Sara a intrat din nou în grația moștenitorului și că din casa slugilor s-a mutat din nou într-un mic palat, fosta preoteasă, înfuriată, îl chemă la ea pe Ramses.

Prințul sosi.

— Așa te porți cu mine? strigă ea, nemaiputându-se stăpâni. Așa? Mi-ai făgăduit să fiu prima ta femeie, dar luna nici n-a străbătut măcar jumătate din cer că ți-ai și călcat făgăduiala. Îți închipui, poate, că răzbunarea zeiței Astoret cade numai asupra preotesei și că-i cruță pe prinți?

— Spune-i lui Astoret a ta, răspunse moștenitorul liniștit, să nu-i amenințe niciodată pe prinți, fiindcă poate și ea ajunge în casa slugilor.

— Am înțeles, strigă Kama. Vrei să spui că pot ajunge și eu în casa slugilor și poate chiar în temniță, în timp ce tu vei petrece nopțile la evreica ta! Asta, drept răsplată că i-am părăsit pe zei și mi-am atras blestemul asupra capului, pentru tine! Pentru că n-am nicio clipă de liniște, pentru că mi-am irosit tinerețea, viața, și chiar sufletul pentru tine, asta-i răsplata ce mi-o dai.

În inima sa prințul recunoscu că, într-adevăr, Kama se sacrificase mult pentru el și-i păru rău.

— N-am fost și nu mă voi duce la Sara, răspunse el. Dar ce-ți pasă ție dacă nefericita aceasta va avea din nou o viață omenească și-și va putea alăpta copilul?

Feniciana se cutremură. Amenință cu pumnii, părul i se ridică în vârful capului, iar în ochi i se aprinse scânteia urii.

— Ăsta-i răspunsul ce mi-l dai? Evreica e nefericită pentru că ai gonit-o din palat, iar eu trebuie să fiu mulțumită, deși zeii m-au gonit din toate templele lor. Iar sufletul meu… sufletul unei preotese, scăldat în lacrimi și teamă, nu are oare în fața ta o însemnătate mai mare decât odrasla ei… de n-ar mai trăi… de n-ar mai…

— Taci! strigă prințul, astupându-i gura.

Ea se dădu înapoi înspăimântată.

— Deci nu mi-e îngăduit nici măcar să mă plâng de nenorocirea în care mă aflu? — întrebă ea. Dacă ții așa de mult la copilul acesta de ce m-ai răpit din templu, de ce mi-ai făgăduit că voi fi prima femeie în casa ta? Păzește-te, ridică ea din nou glasul, ca Egiptul, aflând de năpăstuirea mea, să nu-ți spună ticălos.

Prințul dădu din cap și zâmbi. Apoi se așeză și zise:

— Într-adevăr, dascălul meu avea dreptate când mi-a spus să mă feresc de femei. Femeia e ca o piersică coaptă în fața unui om, a cărui limbă e arsă de sete. Dar pare numai așa… Vai de nebunul care va cuteza să muște acest fruct frumos; în locul unei dulceți răcoritoare va găsi un cuib de viespi care îi vor răni nu numai buzele, dar și inima.

— Ai și început să te plângi? Nici măcar de rușinea asta nu mă cruți, pe mine, care ți-am jertfit rangul de preoteasă și virtutea mea!

Moștenitorul continua să dea din cap și să zâmbească.

— Niciodată nu mi-aș fi putut închipui, zise el după o clipă, că s-ar putea adeveri povestea pe care o spun țăranii când se pregătesc de culcare. Astăzi văd însă că așa e. Ascult-o și tu, Kama, poate te vei răzgândi și nu mă vei mai sili să te lipsesc de bunăvoința ce o am față de tine.

— Îmi spui acum și basme, se văietă preoteasa cu amărăciune. Mi-ai mai povestit unul și bine mi-a mai mers, ascultându-l.

— Basmul ăsta îți va folosi, cu siguranță, dacă vei vrea să-l pricepi.

— E vorba în el și despre bastrazii evrei?

— Și despre preoți, numai fii cu luare-aminte. S-a întâmplat de mult, aici la Pi-Bast. Într-o bună zi prințul Satni văzu o femeie foarte frumoasă în piața din fața templului Ptah. Era mai frumoasă decât toate celelalte pe care le întâlnise până atunci și avea asupră-i aur mult. Prințului îi plăcu nespus. Întrebă cine e și când află că era fiica marelui preot din Pi-Bast, îl trimise la ea pe scutierul săli cu următoarea epistolă: „Îți dau zece inele de aur, dacă petreci o oră cu mine”. Scutierul se duse la frumoasa Tbubui și-i repetă cuvintele prințului Satni. Tbubui îl ascultă cu bunăvoință și-i răspunse așa cum îi stă bine unei fete: „Sunt fiica marelui preot, o fată cinstită, iar nu o femeie pierdută. Așa că dacă prințul vrea să aibă plăcerea de a mă cunoaște, să poftească în casa mea, unde totul va fi pregătit, iar cunoștința noastră nu va da prilej de bârfeli cumetrelor din târg”. Și așa, prințul Satni a urmat-o pe fecioara Tbubui la etajul de sus, în odăile ei, ai căror pereți erau căptușiți cu lapislazuli și cu email de un verde palid. Acolo erau multe paturi acoperite cu țesături scumpe și multe măsuțe cu un singur picior, având pe ele cupe de aur. Una din ele a fost umplută cu vin și dată prințului, iar Tbubui îi zise: „Binevoiește și bea”. Prințul răspunse: „Știi doar că n-am venit aici să beau vin”. Totuși se așezară la ospăț, în cursul căruia Tbubui purta un veșmânt lung, închis până la gât. Când prințul vru s-o sărute, ea se dădu la o parte și-i spuse: „Casa aceasta va fi a ta. Să nu uiți însă că sunt o fată neștiutoare. Așa că dacă dorești să-ți fiu supusă, jură-mi credință și dăruiește-mi averea ta”. „Să vină scribul”, strigă prințul. Iar când acesta sosi, Satni îi porunci să scrie actul de căsătorie și actul de danie, prin care toți banii lui, toate moșiile sale le trecea pe numele frumoasei Tbubui. Peste o oră slugile îl vestiră pe prinț că jos îl așteaptă copiii lui. Atunci Tbubui îl părăsi, dar se înapoie curând, îmbrăcată într-o rochie de mătase străvezie. Satni vru din nou s-o strângă la piept, dar ea îl dădu la o parte, spunând: „Casa asta va fi a ta. Dar întrucât eu sunt o copilă neprihănită, de vrei să fiu a ta, trebuie ca fiii tăi să renunțe printr-un act în regulă la averea lor, ca mai târziu să nu-i poarte pe la judecăți pe fiii mei”. Satni îi chemă pe copii sus și le porunci să iscălească actul de renunțare, ceea ce aceștia făcură. Dar când, întărâtat de o rezistență atât de îndelungată, vru să se apropie de Tbubui, aceasta îl opri din nou… „Casa asta va fi a ta, îi zise ea. Dar eu sunt o fecioară curată. Așa că dacă mă iubești, poruncește să fie uciși copiii tăi, ca să nu-mi răpească vreodată averea…”

— Ce poveste lungă! îl întrerupse Kama, nerăbdătoare.

— Se va sfârși îndată, răspunse moștenitorul. Și știi, Kama, ce a răspuns Satni? „Dacă tu vrei, să se facă și asta!” frumoasei Tbubui nu trebui să i se spună de două ori. Porunci să fie uciși copiii chiar în fața tatălui lor, iar mădularele lor însângerate le aruncă pe fereastră câinilor și pisicilor. Și de abia atunci Satni intră în iatacul ei și se odihni pe patul de abanos încrustat cu fildeș{59}.

— Bine a făcut Tbubui că n-a avut încredere în făgăduielile bărbaților, zise feniciana, mânioasă.

— Dar Satni, răspunse moștenitorul, a făcut și mai bine; s-a trezit, deoarece îngrozitoarea sa crimă fusese doar un vis. Iar tu, Kama, ține bine minte că mijlocul cel mai sigur de a-l trezi pe un bărbat din beția dragostei lui e să arunci blesteme asupra fiului lui.

— Fii liniștit, stăpâne, niciodată nu-ți voi mai pomeni despre nenorocirea mea și nici despre fiul tău, răspunse feniciana cu glas mâhnit.

— Iar eu n-am să te lipsesc de bunăvoința mea și vei fi fericită, încheie Ramses.

Partea a doua

Capitolul I

Veștile îngrozitoare, privitoare la libieni, începuseră să se răspândească chiar și în rândurile populației orașului Pi-Bast. Oamenii povesteau că mercenarii barbari, alungați de preoți, s-au apucat, în drum spre țara lor, mai întâi de cerșit, apoi de furtișaguri, iar în cele din urmă s-au pus pe jaf, dând foc satelor egiptene și ucigându-i pe locuitori.

Astfel, în răstimp de numai câteva zile, fură atacate și nimicite localitățile: Hinensu, Pimat și Kasa, aflate la sud de lacul Moeris. În același chip a fost nimicită și o caravană de neguțători și pelerini egipteni, care se întorcea din oaza Uit-Mehe. Întregul hotar de apus al statului era în primejdie. Locuitorii fugeau chiar și din Terenuthis. Căci și în ținutul acesta începuseră să se ivească, dinspre mare, bande libiene, trimise, pare-se, de cumplita lor căpetenie Musavasa, care se pregătea să stârnească pretutindeni, printre neamurile din deșert, războiul sfânt împotriva Egiptului.

Așa că, dacă bolta cerului rămânea seara, spre apus, mai îndelung purpurie, locuitorii din Pi-Bast erau cuprinși de panică. Se adunau pe străzi, ieșeau pe terasele caselor sau se cățărau pe copaci și de acolo strigau, cât îi ținea gura, că văd vâlvătăi la Menuf sau spre Sohem. Erau și dintre aceia care, cu tot întunericul nopții, susțineau că-i văd fugind pe locuitori sau că zăresc bandele libiene venind spre Pi-Bast, în rânduri lungi, negre.

Cu toată panica din sânul populației, slujbașii nomului nu luau niciun fel de măsuri, pentru că nu primiseră niciun fel de porunci de la mai-marii lor, în privința aceasta.

Neliniștea mulțimii ca și nepăsarea slujbașilor din Pi-Bast nu-i erau necunoscute prințului Ramses. Fu cuprins de o mânie cumplită când văzu că nu primește niciun fel de îndrumări din Memfis; și cum nici Mefres, nici Mentezufis nu veneau să se sfătuiască cu el despre întâmplările îngrijorătoare care tulburau statul, nu-i mai căută nici el și nu porunci să se facă niciun fel de pregătiri militare.

În cele din urmă, încetă chiar să se mai îngrijească de cetele care se aflau într-o tabără lângă Pi-Bast; în schimb, adunând în palat întregul tineret nobil, petrecea și chefuia. Înnăbușindu-și în inimă indignarea împotriva preoților, ca și temerea pentru soarta statului.

— Ai să vezi cum, îi spuse el într-o bună zi lui Tutmozis, cârmuiți de preoți, lucrurile au să ajungă până acolo, încât Musavasa va pune mâna pe Egiptul de Jos, iar noi va trebui să fugim la Teba, sau poate chiar până la Sunn{60}, dacă nu cumva etiopienii ne-or alunga și de-acolo.

— Ai dreptate, răspunse Tutmozis, preoții se poartă în așa fel, de parcă ar fi niște trădători de țară.

În prima zi a lunii Hator, avu loc în palatul moștenitorului un mare ospăț. Începură să petreacă pe la orele două după-amiază, iar mai înainte de apusul soarelui erau beți cu toții. Lucrurile merseseră atât de departe, încât bărbații și femeile se rostogoleau de-a valma pe pardoseala inundată de vin, plină de flori și de cioburi de amfore sparte.

Prințul era cel mai treaz dintre toți. Nu se tolănise încă; stătea într-un jilț, ținând pe genunchi două dansatoare frumoase; una îl îmbia cu vin, iar cealaltă îi ungea capul cu uleiuri parfumate.

În clipa aceasta, pătrunse în sală un oștean care, sărind peste câțiva oaspeți beți, se apropie de moștenitor.

— Măria-ta, șopti el, Mefres și Mentezufis doresc să-ți vorbească de îndată.

Moștenitorul le dădu la o parte pe cele două fete și, îmbujorat la față, cu tunica pătată și pașii nesiguri, se îndreptă spre odaia sa, la etaj.

Văzându-l, Mefres și Mentezufis își încrucișară privirile.

— Ce doriți? întrebă prințul lăsându-se într-un jilț.

— Nu știm, măria-ta, dacă ne vei putea înțelege… răspunse Mentezufis încurcat.

— A! Credeți că m-am îmbătat? strigă prințul. Să nu vă fie teamă! Astăzi, Egiptul întreg și-a ieșit din minți, așa încât cei mai mulți oameni cu scaun la cap se găsesc tot printre bețivi.

Preoții se posomoriră, iar Mentezufis zise:

— Măria-ta știe că regele nostru și marele sfat al preoților au hotărât să dea drumul la douăzeci de mii de mercenari?

— Să presupunem că nu știu, îl întrerupse moștenitorul. Căci nu numai că nu mi-ați cerut sfatul într-o hotărâre atât de însemnată, dar n-ați binevoit nici măcar să mă înștiințați că patru pâlcuri au și fost desființate, iar oamenii lor, înfometați, ne jefuiesc orașele.

— Oare judeci poruncile preamăritului faraon? întrebă Mentezufis.

— Nu ale faraonului, țipă prințul, ci ale unor trădători care, folosindu-se de boala tatălui și suveranului meu, vor să vândă statul asirienilor și libienilor.

Preoții înmărmuriră. Asemenea cuvinte nu fuseseră rostite până atunci de niciun egiptean.

— Îngăduie-ne, măria-ta, să ne înfățișăm peste câteva ore, când te vei fi liniștit, spuse Mefres.

— Nu-i nevoie. Știu ce se petrece la hotarul nostru apusean. Sau, mai degrabă, nu eu știu, ci bucătarii mei, grăjdarii și fetele care spală vasele. Așa că acum veți binevoi poate, măriți preoți, să-mi faceți cunoscute și mie planurile voastre?

Mentezufis își luă o înfățișare nepăsătoare și zise:

— Libienii s-au răsculat și încep să strângă bande, cu gândul de a se năpusti asupra Egiptului.

— Înțeleg.

— Deci, din voința faraonului, urmă Mentezufis, și a marelui sfat, urmează ca măria-ta, să aduni oastea Egiptului de Jos și să-i nimicești pe răzvrătiți.

— Și porunca?

Mentezufis scoase din sân un pergament prevăzut cu peceți și i-l înmână prințului.

— Așadar, din clipa aceasta sunt comandantul suprem și omul cel mai de seamă din această provincie? întrebă Ramses.

— Da, așa este.

— Și vă pot chema când vreau să mă sfătuiesc cu voi?

— Firește, răspunse Mefres, deși în clipa de față…

— Stați jos! îl întrerupse prințul. Cei doi preoți îndepliniră porunca. Și acum, spuneți-mi, de ce-ați dat drumul libienilor?

— Și-o să mai dăm și altora, adăugă Mentezufis. Adunarea preoților vrea să scape țara de cei douăzeci de mii de soldați străini cu care cheltuim atâta, pentru ca veniturile faraonului să sporească cu patru mii de talanți pe an, bani fără de care curtea ar avea de îndurat lipsuri…

— La care nu-i silit nici cel mai prăpădit dintre preoții egipteni! completă prințul.

— Uiți, măria-ta, că nu se cuvine să numești „prăpădit” pe un preot, ripostă Mentezufis. Iar dacă niciunul dintre ei nu-i amenințat de lipsuri, meritul este al vieții lor cumpătate.

— În cazul acesta, pesemne că statuile de piatră sorb vinul adus zilnic templelor și că zeii își împodobesc ei femeile cu aur și giuvaeruri scumpe, spuse prințul în bătaie de joc. Dar să lăsăm la o parte viața cumpătată! Dacă adunarea preoților a dat poruncă să fie alungați cei douăzeci de mii de mercenari, lăsând deschise porțile Egiptului în fața bandelor de jefuitori, n-a făcut-o cu gând să umple tezaurul faraonului.

— Atunci de ce?

— Ca să fie pe placul regelui Assar. Și cum faraonul s-a împotrivit să dea Fenicia pe mâna asirienilor, voi vreți să slăbiți statul în alt chip: dați drumul dinadins mercenarilor și puneți la cale lupte la hotarul nostru de apus.

— Îi iau pe zei drept mărturie că ne uimești, măria-ta! exclamă Mentezufis.

— Umbrele faraonilor ar fi și mai uimite dacă ar auzi că în același Egipt, în care puterea faraonului a fost încătușată, un oarecare șarlatan caldeean poate înrâuri soarta statului. Și prințul râse batjocoritor. Vorbesc despre Beroes, îi spuse el lui Mentezufis. Dacă n-ai auzit de el, întreabă-l pe preacinstitul Mefres, iar dacă nici el nu-și mai aduce aminte, să-i ceară lămuriri lui Herhor și lui Pentuer. Iată marele secret al templelor voastre! Un străin, furișat în Egipt ca un tâlhar, poruncește marilor preoți încheierea unei păci atât de rușinoase, încât n-am fi putut-o primi decât numai după pierderea multor bătălii, după nimicirea întregii armate și a celor două capitale. Și când te gândești că toate acestea le-a făcut un singur om, care e, nici vorbă, iscoada regelui Assar! Iar înțelepții noștri s-au lăsat îmbrobodiți în așa chip de vorbele lui meșteșugite, încât atunci când faraonul nu le-a îngăduit să dea Fenicia, ei, nemaiavând altceva de făcut, s-au apucat să dea drumul mercenarilor și să stârnească război la hotarul de apus. S-a mai pomenit vreodată una ca asta? urmă Ramses, pierzându-și stăpânirea de sine. Și tocmai acum, când e cel mai prielnic moment să ne sporim oștirea la trei sute de mii de oameni și să înaintăm spre Ninive, acești bătrâni cu mintea rătăcită alungă douăzeci de mii de oșteni și dau foc propriei lor case.

Mefres ascultase aceste cuvinte de cruntă batjocură palid și nemișcat. La urmă, spuse:

— Nu știu, măria-ta, din ce izvor ți-ai cules știrile. Numai de-ar fi și el tot atât de curat ca inimile celor din marele sfat al preoților! Să spunem, totuși, că ai dreptate și că un preot caldeean a izbutit să înduplece adunarea preoților să iscălească un tratat atât de greu cu Asiria. Și chiar dacă lucrurile s-ar fi petrecut așa, de unde știi că preotul acesta n-a fost un trimis al zeilor, care, prin gura lui, ne-au vestit primejdiile ce pândesc Egiptul?

— De când se bucură caldeenii de o atât de mare încredere din partea voastră? întrebă prințul.

— Preoții caldeeni sunt frații mai vârstnici ai celor egipteni, răspunse Mentezufis.

— Atunci poate că și regele Asiriei este stăpânul faraonului? întrebă prințul.

— Nu huli, măria-ta, îl întrerupse cu asprime Mefres. Vorbești cu mult prea multă ușurință despre cele mai sfinte taine, iar lucrul acesta a fost primejdios și altora, chiar mai mari decât tine!

— Bine. N-am să mai vorbesc. Aș vrea să știu, totuși, după ce semne știți voi că un caldeean este trimis al zeilor și nu o iscoadă a regelui Assar?

— După minuni, răspunse Mefres. Dacă la porunca ta, prințe, odaia aceasta s-ar umple de spirite, dacă puteri nevăzute te-ar înălța în aer, am spune că ești trimisul zeilor nemuritori și ți-am asculta sfatul.

Ramses dădu din umeri.

— Am văzut și eu duhuri: erau născocite de o tânără fată. Am văzut și-un scamator ridicat în aer… la circ.

— Numai că n-ai băgat de seamă sforile subțiri pe care le țineau în dinți cele patru ajutoare ale sale, adăugă Mentezufis.

Prințul râse din nou și, aducându-și aminte de vorbele lui Tutmozis cu privire la practicile sacre ale lui Mefres, zise batjocoritor:

— Pe vremea regelui Keops, un mare preot ținea cu orice preț să zboare; pentru aceasta se ruga zeilor, poruncind celor din preajmă să vadă dacă nu cumva puteri nevăzute îl saltă în aer. Și închipuiți-vă că, din clipa aceea, nu era zi în care să nu fie încredințat că se înalță în aer, cam puțin, ce-i drept, abia cu un deget de la pământ. Dar… ce-ai pățit, mărite preot? îl întrebă el deodată pe Mefres.

Într-adevăr, ascultându-și propria poveste, marele preot se clătinase în jilț și s-ar fi prăbușit, de nu l-ar fi sprijinit Mentezufis.

Ramses se tulbură. Îi dădu bătrânului apă, îi frecă fruntea și tâmplele cu oțet, începu să-l răcorească cu evantaiul.

Nu peste mult, Mefres își reveni. Se ridică de pe scaun și-i zise lui Mentezufis:

— Cred că ne putem retrage.

— Și eu socotesc la fel.

— Iar eu ce am de făcut? întrebă prințul, dându-și seama că se petrecuse ceva grav.

— Să-ți îndeplinești datoria de mare căpetenie, răspunse Mentezufis pe un ton rece. Cei doi preoți se ploconiră ceremonios în fața prințului și ieșiră.

Prințul se trezise de-a binelea. Simțea însă pe inimă o povară. În clipa aceea înțelese că a săvârșit două greșeli de neiertat: recunoscuse în fața preoților că le cunoștea taina și își bătuse joc, nemilos, de Mefres. Ar fi dat un an din viață dacă le-ar fi putut șterge din minte toată discuția avută cu ei. Dar era prea târziu. „N-am ce face, cugetă el, m-am dat de gol și m-am ales cu vrăjmași de moarte. Lupta începe deci în clipa cea mai puțin prielnică mie. Dar să mergem înainte. Au mai fost doar faraoni care au luptat și i-au învins pe preoți, și încă fără să aibă aliați prea puternici.” Simțea însă că-și înrăutățise în așa măsură situația, încât se jură pe capul sfânt al tatălui său să nu mai bea niciodată peste măsură de mult.

Porunci să fie chemat Tutmozis. Acesta se înfățișă numaidecât, treaz de-a binelea.

— Suntem în război, și eu sunt comandant suprem, zise moștenitorul. Tutmozis se înclină până la pământ. Și niciodată n-am să mă mai îmbăt, adăugă prințul. Dar știi de ce?

— Oșteanul trebuie să se ferească de băutură și de miresme amețitoare, răspunse Tutmozis.

— Am uitat de acest lucru și am trăncănit în fața preoților…

— Despre ce anume? strigă Tutmozis, speriat.

— Că-i urăsc și că îmi bat joc de minunile lor.

— Nu-i nicio pagubă. Și așa nu se bizuie ei niciodată pe dragostea cuiva.

— Și că le cunosc tainele politice, adăugă prințul.

— Asta nu-i bine, spuse Tutmozis.

— Acum e prea târziu, zise Ramses. Trimite îndată curieri iuți de picior pe la toate oștile; mâine dimineață ofițerii să vină la sfat. Dă poruncă să se aprindă semnalele. Oastea întreagă din Egiptul de Jos să se îndrepte, începând de mâine, spre hotarul de apus. Du-te la nomarh și spune-i să-i înștiințeze și pe ceilalți și să se strângă hrană, îmbrăcăminte și arme.

— Ne va fi greu să trecem Nilul.

— Bărcile și corăbiile să se oprească la brațele Nilului, ca să se înlesnească transportul trupelor. De asemenea, nomarhii să se îngrijească de trupele de întărire.

În timpul acesta, Mefres și Mentezufis se întorceau la locuințele lor din templul Ptah. Când se văzură singuri, marele preot ridică mâinile în sus și strigă:

— Voi, zei nemuritori, Osiris, Isis și Horus, scăpați Egiptul de la pieire! De când e lumea, niciun faraon n-a rostit atâtea cuvinte nelegiuite câte am auzit astăzi din gura acestui copilandru. Dar ce spun eu faraon? Niciun dușman al Egiptului, niciun hitit, fenician sau libian n-ar fi cutezat a huli casta preoțească.

— Vinul îl face pe om să se dea pe față, răspunse Mentezufis.

— Dar în inima aceasta tânără e un adevărat cuib de vipere. Hulește casta preoțească, își bate joc de minuni, nu crede în zei.

— Mă întreb, zise Mentezufis îngândurat, de unde știe el despre înțelegerea noastră cu Beroes? Că știe totul nu mai încape nicio îndoială!

— S-a săvârșit o nemaipomenită trădare, răspunse Mefres, luându-se cu mâinile de cap.

— Foarte ciudat! N-ați fost decât patru…

— Ba n-am fost numai patru. Despre venirea lui Beroes a știut marea preoteasă a zeiței Isis, doi preoți care i-au arătat drumul până la templul lui Set și preotul care l-a întâmpinat la intrare. Stai puțin, exclamă Mefres, preotul ăsta a rămas tot timpul în încăperile subterane. Dacă o fi tras cu urechea?

— În orice caz, n-ar fi vândut taina unui copil ca Ramses, ci unui om în toată firea. Iată unde stă adevărata primejdie!

În clipa aceea, bătu la ușă Sem, marele preot al templului Ptah.

— Pace vouă! zise el intrând.

— Binecuvântată să-ți fie inima!

— Am vrut să văd ce se petrece aici, căci glasurile voastre se aud atât de tare, de parcă s-a fi întâmplat o nenorocire. Cred că nu vă înspăimântă războiul cu ticăloșii aceia de libieni? întrebă el.

— Ce părere ai despre prințul moștenitor? îl întrerupse Mentezufis.

— Socot că trebuie să fie foarte mulțumit de izbucnirea războiului și de faptul că-i comandant suprem. E un erou înnăscut! Când mă uit la el, îmi vine în minte leul lui Ramses. Băiatul ăsta e în stare să se năpustească singur împotriva tuturor bandelor libiene și, pe legea mea, să le împrăștie!

— Băiatul ăsta, zise Mefres, e în stare să ne dărâme toate templele și să șteargă Egiptul întreg de pe fața pământului.

Sem scoase repede amuleta de aur pe care o purta la piept, șoptind:

— Risipiți-vă, cuvinte rele, în pustiu! Depărtați-vă și nu pricinuiți rău celor drepți! Ce fel de vorbe ai rostit? zise el cu un glas mai ridicat, pe un ton de reproș.

— Mefres are dreptate, zise Mentezufis. Ți s-ar face părul măciucă dacă cineva ar rosti în fața ta cuvintele de hulă auzite astăzi din gura tinerelului ăstuia.

— Nu glumi, se supără marele preot Sem. Mai degrabă aș crede că apa arde cu flăcări și că văzduhul le stinge, decât să cred că Ramses a rostit cuvinte de hulă împotriva celor sfinte.

— Le-a făcut pe toate fiind, chipurile, beat, îl încredință cu răutate Mefres.

— Știu că-i ușuratic și petrecăreț, dar să-l învinuiți de sacrilegiu!

— Tot așa am crezut și noi, spuse Mentezufis. Și eram atât de siguri că-i cunoaștem firea, încât am încetat să-l mai supraveghem, îndată ce s-a întors de la templul Hator.

— Te-ai zgârcit la plata aurului pentru paznici, adăugă Mefres. Acum vezi ce însemnătate pot avea unele neprevederi, mărunte la prima vedere!

— Dar ce s-a întâmplat? întrebă Sem, nerăbdător.

— Prințul moștenitor își bate joc de zei…

— O!

— Judecă poruncile faraonului…

— E oare cu putință?

— Pentru el, adunarea preoților nu-i decât un cuib de trădători…

— O, zei!

— Și a aflat de la cineva despre sosirea lui Beroes și chiar despre întrevederea lui cu Mefres, Herhor și Pentuer, în templul lui Set.

Apucându-se cu amândouă mâinile de cap, marele preot Sem începu să alerge prin odaie.

— Nu-i cu putință! zise el. Nu-i cu putință! Te pomenești că i-a făcut cineva farmece. Poate preoteasa aceea feniciană pe care a răpit-o din templu?

Mentezufis, căruia observația i se păru nimerită, se uită la Mefres. Dar marele preot, supărat, nu-și pierdu cumpătul.

— Vom vedea, spuse el. Mai întâi de toate, trebuie să cercetăm lucrurile, trebuie să știm, zi de zi, tot ce-a făcut prințul după întoarcerea lui de la templul Hator. A avut prea multă libertate, prea multe legături cu necredincioșii și cu vrăjmașii Egiptului. Iar tu, Sem, ne vei ajuta.

Ca urmare a acestei hotărâri, marele preot Sem porunci, chiar a doua zi, să fie chemat poporul la un serviciu divin, în templul Ptah.

Și astfel, crainicii templului răsăriră în colțurile străzilor, în piețe și chiar pe ogoare, chemând toată lumea, cu ajutorul trâmbițelor și flautelor. Iar când numărul celor adunați era îndestulător, li se spuse că timp de trei zile vor avea loc rugi și procesiuni în templul Ptah, pentru ca zeul cel bun să binecuvânteze armele egiptene, să-i nimicească pe libieni, iar asupra lui Musavasa, căpetenia lor, să trimită lepra, să-i piardă vederea ochilor și să-i rătăcească mintea.

Și se întâmplă după voia preoților. Din zori și până noaptea târziu, poporul de rând, de toate îndeletnicirile, înconjură zidurile templului, iar nobilii și orășenii bogați se îngrămădeau în vestibulul exterior. Preoții localnici și cei ai nomurilor învecinate aduseră jertfe zeului Ptah și înălțară rugi în sanctuar. De trei ori pe zi avea loc câte o procesiune solemnă, în cursul căreia statuia venerată a zeului era purtată într-o corabie de aur, învelită cu draperii. Poporul cădea cu fața la pământ și, cu glas tare, își recunoștea toate păcatele, iar numeroșii proroci amestecați prin mulțime înlesneau oamenilor pocăința, prin întrebările ce le puneau. Acest lucru se petrecea și în vestibulul templului. Cum însă demnitarilor și oamenilor bogați nu le prea convenea să-și recunoască greșelile în văzul lumii, preoții îi luau la o parte pe cei care se spovedeau și, cu voce înceată, le dădeau sfaturi sau îi mustrau.

La amiază, avu loc serviciul divin solemn. Atunci veniră și oștile ce se îndreptau spre apus, pentru a căpăta binecuvântarea marelui preot și pentru a reîmprospăta tăria amuletelor lor, ce dobândeau astfel, din nou, puterea de a slăbi loviturile dușmanului.

De câteva ori se auziră în templu trăsnete, iar noaptea, pe deasupra coloanelor, se văzură fulgere. Era semn că zeul dădea ascultare rugilor sau că stătea de vorbă cu preoții.

Când, după terminară solemnităților, marii preoți Sem, Mefres și Mentezufis se întâlniră la o consfătuire tainică, lucrurile erau lămurite. Serviciul divin adusese templului aproape patruzeci de talanți; se cheltuiseră însă vreo șaizeci de talanți pentru daruri și pentru a fi plătite datoriile unora dintre nobili și ofițeri. Iar știrile culese erau următoarele: în rândurile oștirii umbla vorba că prințul Ramses, de îndată ce se va urca pe tron, va porni război împotriva Asiriei, război care va aduce bogății însemnate celor ce vor lupta alături de el. Se spunea că până și cel din urmă oștean nu se va întoarce din această expediție fără o mie de drahme, dacă nu și mai mult. Iar în rândurile poporului se șoptea că, după victorie, faraonul va da sclavi tuturor țăranilor și va scuti Egiptul, pe câțiva ani, de dări. Nobilii, la rândul lor, socoteau că noul faraon va lua, din mâinile preoților, dându-le lor înapoi, toate bunurile pe care ei le zălogiseră pentru datorii. Se spunea, de asemenea, că viitorul faraon va domni singur, fără sfatul marii adunări a preoților.

În sfârșit, erau cu toții încredințați că prințul Ramses, pentru a-și asigura sprijinul fenicienilor, se convertise la cultul zeiței Astoret, față de care avea o deosebită venerație. Era lucru neîndoielnic că moștenitorul vizitase într-o noapte templul zeiței, unde văzuse unele minuni. Printre bogătașii asiatici, umbla și zvonul că Ramses dăduse însemnate daruri templului, primind în schimb o preoteasă, pentru a-l întări în noua credință.

Toate aceste știri fuseseră culese de către Sem și preoții lui. Mefres și Mentezufis îi dădură, la rândul lor, vestea primită de ei de la Memfis, veste care spunea că Beroes, preot și făcător de minuni caldeean, fusese primit în subteranele templului Set de către preotul Osohor, care, peste două luni, își măritase fiica, dându-i drept zestre giuvaeruri scumpe și pământuri întinse, cumpărate anume pentru tinerii căsătoriți. Cum însă Osohor nu era bogat, s-a născut bănuiala că el a fost acela care a tras cu urechea la convorbirea dintre Beroes și preoții egipteni, vânzând apoi fenicienilor taina înțelegerii, și că aceștia l-au răsplătit din belșug.

Auzind vestea, marele preot Sem spuse:

— Dacă Beroes este cu adevărat făcător de minuni, întrebați-l întâi pe el dacă Osohor a vândut sau nu taina.

— Înțeleptul Beroes a și fost întrebat, răspunse Mefres, dar a răspuns că nu vrea să vorbească despre aceasta. A adăugat însă că nici Egiptul și nici Caldeea, chiar dacă cineva a auzit cele puse la cale, vestindu-i apoi pe fenicieni, nu vor avea de suferit nicio pagubă din pricina asta. Așa că, de se va descoperi vinovatul, să fim milostivi cu el.

— Sfânt! Omul ăsta e cu adevărat un sfânt! rosti Sem.

— Dar despre prințul moștenitor și despre tulburarea pe care a stârnit-o purtarea lui, ce crezi? îl întrebă Mefres pe Sem.

— Aș spune același lucru ca și Beroes: moștenitorul nu va pricinui niciun rău Egiptului, se cuvine deci să fim îngăduitori cu el.

— Dar tinerelul ăsta își bate joc de zei și de minuni, intră în temple străine, răzvrătește poporul. Ăsta nu-i lucru de glumă! zise cu amărăciune Mefres, care nu-i putea ierta lui Ramses faptul că-și bătuse joc atât de nemilos de practicile lui.

Marele preot Sem, ținea însă la Ramses, așa că-i răspunse cu un surâs binevoitor:

— Arată-mi un țăran, în tot Egiptul, care dacă ar primi un sclav, n-ar fi bucuros să-și poată schimba truda lui istovitoare pe o lenevie plăcută. Și se află, oare, pe lume, vreun om care să nu viseze iertarea dărilor, de vreme ce cu banii pe care-i dă el, femeia și copiii lui ar purta haine împodobite ori și-ar îngădui alte felurite bucurii?

— Trândăvia și cheltuielile prea mari îl strică pe om, zise Mentezufis.

— Care oștean, urmă Sem, nu vrea război și nu-i dornic de un câștig de o mie de drahme, ba poate chiar și mai mult? Și care faraon, care nomarh, care nobil își plătește bucuros datoriile și nu privește cu jind la bogățiile templelor?

— Nelegiuită râvnire! șopti Mefres.

— Și, în sfârșit, adăugă Sem, care prinț moștenitor n-a visat să îngrădească puterea preoților, care faraon n-a vrut, la începutul domniei lui, să scape de sub puterea adunării preoților?

Vorbele tale sunt înțelepte, spuse Mefres, dar care-i ținta lor?

— Ținta lor e să nu-l învinuiți pe moștenitor în fața adunării. Pentru că nu se află judecată în stare să-l osândească pe un prinț pentru faptul că țăranii ar fi bucuroși sa nu plătească dări sau pentru faptul că soldații vor război. Dimpotrivă, ați putea fi dojeniți voi. Căci dacă l-ați fi supravegheat zi de zi pe prinț, ținându-l din scurt, nu i-ați fi găsit astăzi atâtea vini care, pe deasupra, nu se întemeiază pe nimic. În cazuri asemănătoare, răul nu stă în faptul că oamenii înclină spre păcat, fiindcă această înclinare au avut-o dintotdeauna. Ceea ce-i primejdios, însă, este că noi nu i-am supravegheat. Fluviul nostru sfânt ar împotmoli foarte repede canalele, dacă meșteri pricepuți ar înceta o clipă veghea.

— Dar despre ocările pe care prințul și le-a îngăduit față de noi, ce ai de spus? I-ai ierta, oare, și batjocorirea minunilor? întrebă Mefres. Tinerelul ăsta m-a jignit adânc în credința mea.

— Se jignește singur cel care stă de vorbă cu un om băut, răspunse Sem. Nu se cădea să vorbiți cu prințul despre cele mai însemnate treburi ale țării, câtă vreme era beat. Și ați săvârșit chiar o greșeală punându-l comandant al armatei pe un om beat. E doar știut că un comandant trebuie să fie totdeauna treaz.

— Mă închin în fața înțelepciunii tale, spuse Mefres, dar sunt de părere să se înainteze o plângere către adunarea preoților împotriva moștenitorului.

— Iar eu sunt împotriva acestei plângeri, spuse cu hotărâre Sem. Adunarea trebuie să afle despre toate greșelile locțiitorului, dar nu dintr-o plângere, ci printr-o simplă înștiințare.

— Și eu sunt de aceeași părere, zise Mentezufis.

Mefres, văzând că-i are împotriva sa pe amândoi, se lăsă păgubaș. Păstră însă în minte jignirea adusă, iar ura și-o tăinui în fundul inimii.

Capitolul II

Dând ascultare sfatului astrologilor, tabăra ofițerilor urma să părăsească Pi-Bast-ul în cea de-a șaptea zi a lunii Hator. Ziua aceasta era, într-adevăr, o zi „bună, bună, bună”. Zeii în ceruri, ca și oamenii pe pământ, sărbătoreau în ziua aceasta izbânda lui Ra asupra vrăjmașilor. Cel venit pe lume în această zi avea să viețuiască până la adânci bătrâneți cinstit de către toți. Era zi de bun augur pentru femeile însărcinate și pentru neguțătorii de țesături, dar rea pentru broaște și șoareci.

Din clipa în care devenise comandant suprem, Ramses trudea din răsputeri. Era de față la sosirea fiecărei unități, cerceta armele, îmbrăcămintea și taberele. Îi întâmpina pe noii-veniți, îndemnându-i, întru pieirea vrăjmașilor și fala faraonului, să învețe cu toată râvna meșteșugul armelor. Asista la orice sfat de război, ca și la cercetarea oricărei iscoade și, în măsura primirii știrilor, însemna pe hartă, cu mâna lui, mișcarea oștilor egiptene, ca și locurile unde se afla dușmanul. Mergea atât de repede dintr-un loc în altul, încât era așteptat pretutindeni și cădea totuși pe neașteptate ca un uliu. Dimineața controla hrana la sud de Pi-Bast; peste o oră, ivindu-se la nord de oraș, descoperea că unui pâlc îi lipsesc o sută cincizeci de oameni. Spre seară ajungea din urmă unitățile din avangardă, asista la traversarea unui braț al Nilului, trecând în revistă două sute de care de război.

Mentezufis, care se afla și el de față, ca împuternicit al lui Herhor, și se pricepea destul de bine în treburile ostășești, nu-și putea ascunde admirația.

— Știți prea bine, spunea el adresându-li-se lui Sem și Mefres, că nu-mi mai place moștenitorul din clipa în care i-am descoperit răutatea și viclenia. Dar martor mi-e Osiris că tânărul acesta-i un comandant înnăscut. Vă voi spune un lucru nemaiauzit: oștile noastre vor fi strânse la hotar cu trei sau patru zile mai devreme decât era de presupus. Libienii au și pierdut războiul, cu toate că nici n-au auzit măcar vâjâitul săgeților noastre.

— Cu atât mai primejdios ar fi un asemenea faraon pentru noi, interveni Mefres cu încăpățânarea caracteristică bătrânilor.

În cea de-a șasea zi a lunii Hator, spre seară, prințul Ramses, după ce se îmbăie, își înștiință căpeteniile că vor porni a doua zi la drum, cu vreo două ore mai înainte de răsăritul soarelui.

— Iar acum, încheie el, vreau să dorm.

Era însă mult mai ușor de spus decât de făcut.

Orașul întreg era înțesat de soldați, iar lângă palatul lui tocmai poposise una din cete; oamenii mâncau, beau și cântau, fără să se gândească măcar la odihnă.

Prințul, retras în odaia cea mai îndepărtată, era tulburat în fiece clipă; soseau, grăbiți, fel de fel de sfetnici, fie cu știri fără însemnătate, fie după porunci privind lucruri ce puteau fi lămurite pe loc de către ofițeri. Îi erau înfățișate iscoade de la care nu se putea afla nimic nou, dornice să-și ofere de bunăvoie serviciile prințului. Neguțătorii fenicieni stăruiau să fie primiți, cerând să procure armatei cele de trebuință. Nu lipseau nici ghicitorii și astrologii care, până în ultima clipă, țineau să-i prezinte prințului horoscoape, și nici vrăjitorii care vindeau amulete. Încercau toți să pătrundă cu orice preț în odaia prințului, fiecare dintre ei închipuindu-și că soarta războiului e în mâinile sale și că asemenea clipe te scuteau de orice ceremonie.

Moștenitorul îi primea pe toți cu nespusă răbdare. Când însă, pe urmele unui astrolog, se furișă în odaie una dintre femeile lui, văitându-se că el n-o mai iubește, de vreme ce nu și-a luat nici rămas bun de la ea și când, după un sfert de ceas, în dosul ferestrei se auzi hohotul alteia, prințul nu se mai putu stăpâni. Îl chemă pe Tutmozis și-i spuse:

— Rămâi în odaia asta și, dacă-ți face plăcere, mângâie-le tu pe femeile casei mele. Eu mă voi ascunde undeva în grădină. Altfel n-am să pot închide ochii toată noaptea, iar mâine am să am mutra unei găini plouate.

— Unde te pot căuta dacă voi avea nevoie de tine?

— Ha, ha! râse moștenitorul. Să nu mă căutați nicăieri! Când trâmbițele vor suna deșteptarea, mă voi trezi singur. Spunând acestea, prințul se înfășură într-o mantie lungă cu glugă și pieri în grădină.

Dar și prin grădină hoinăreau soldați și slujitori de-ai moștenitorului: ordinea dispăruse pe tot întinsul palatului, ca totdeauna înainte de a se porni la război. Văzând cum stau lucrurile, Ramses coti spre colțul cel mai des al parcului, găsi un boschet acoperit cu viță de vie și, mulțumit, se aruncă pe o bancă.

— Aici n-au să mă mai găsească nici preoții, nici femeile. Și adormi deîndată.

***

În ultimele zile, Kama nu se simțise prea bine. La starea ei de neliniște se adăugase o ciudată slăbiciune și dureri în mădulare. Simțea, pe deasupra, un fel de mâncărime pe obraji și mai ales pe frunte, deasupra sprâncenelor.

Toate nimicurile astea i se păreau atât de îngrijorătoare, încât aproape nu-i mai era teamă că va fi omorâtă; în schimb, rămânea tot mai mult în fața oglinzii, lăsând slugile să facă totul după voia lor, numai s-o lase în pace. În asemenea clipe nu se gândea nici la Ramses, nici la Sara, pe care o ura nespus de mult; privirea îi era pironită asupra petelor de pe frunte, pe care un ochi obișnuit nici nu le-ar fi putut zări.

— Iată… o pată… da, sunt câteva… își mărturisea ea îngrozită. Iată două, trei… O, Astoret, să-ți pedepsești oare preoteasa în chipul acesta? Mai bine moartea! Vai, ce proastă sunt! Ia te uită, când frec fruntea, petele se fac și mai roșietice… M-a mușcat pesemne vreo gânganie sau m-am uns poate cu ulei prost. Am să mă spăl și până mâine petele or să dispară.

A doua zi, însă, petele nu dispărură.

O chemă pe slujnică.

— Uită-te la fața mea, îi spuse, și se așeză în partea cea mai slab luminată a odăii. Vino aici și privește, adăugă ea cu glas înăbușit. Vezi cumva pe fața mea vreo pată? Dar nu te apropia de mine!

— Nu văd nimic, răspunse slujnica.

— Nici sub ochiul stâng? Nici deasupra sprâncenelor? întreba ea tot mai supărată.

— Stăpână, binevoiește și-ți întoarce divina față spre lumină, șopti slujnica.

Rugămintea, atât de firească a fetei, o făcu pe Kama să-și iasă din fire:

— Ieși afară, nemernico! strigă ea. Să nu te mai prind în fața mea! După fuga slujnicei, se repezi înnebunită spre o măsuță, destupă câteva borcănașe și își vopsi obrajii în roz, cu ajutorul unei pensule.

Spre seară, simțind din nou dureri la încheieturi și o neliniște mult mai rea decât durerea, ceru să fie chemat un doctor. La sosirea acestuia, se privi din nou în oglindă și fu cuprinsă de o nouă criză. Aruncă oglinda pe pardoseală și strigă, plângând, că nu vrea să fie văzută de doctor.

În cea de-a șasea zi a lunii Hator, nu puse nimic în gură și nu vru să primească pe nimeni. Când, după apusul soarelui, intră sclava cu o făclie, Kama se culcă în pat, înfășurându-și capul într-un șal. Porunci roabei să plece cât mai repede, apoi se așeză pe un scaun, departe de lampă, și rămase câteva ceasuri amorțită, pe jumătate adormită. „N-am niciun fel de pete, gândi ea, și chiar dacă sunt, nu sunt de… lepră”.

— O, zei! strigă apoi, trântindu-se pe pământ, nu-i cu putință ca eu… Scăpați-mă, zei! Mă voi întoarce la templu… Voi ispăși viața întreagă! Și din nou se potoli, spunându-și în gând: „Nu-s niciun fel de pete. De câteva zile îmi tot frec pielea, așa că s-a înroșit. Și-apoi, e oare cu putință? S-a mai auzit cândva ca o preoteasă, femeie a moștenitorului tronului, să se molipsească de lepră? O, zei! Așa ceva nu s-a mai pomenit de când lumea! Numai pescarii și pușcăriașii… O, evreica aceea ticăloasă! O, puteri cerești, faceți să cadă lepra asupra ei!”

În clipa aceea, pe fereastră se ivi o umbră fugară. Apoi se auzi un foșnet și prințul Ramses sări în mijlocul odăii.

Kama înmărmuri. Deodată, apucându-se cu mâinile de cap, ochii ei zugrăviră o nespus de mare spaimă.

— Lykon? șopti ea, strângându-și mai tare capul. Lykon, tu aici? Vei pieri! Ești urmărit!

— Știu, rânji grecul. Mă urmăresc toți fenicienii și întreaga gardă a prințului. Cu toate acestea, adăugă el, am venit la tine. Am fost și la stăpânul tău.

— Ai fost la prinț?

— Da, chiar în odaia lui. Și i-aș fi împlântat pumnalul în piept, dacă duhurile rele nu l-ar fi îndemnat să plece de-acolo. Iubitul tău s-a dus pesemne la altă femeie.

— Ce cauți aici? Pleacă! rosti Kama.

— Nu fără tine, răspunse el. În stradă așteaptă un car cu care vom ajunge până la Nil, iar acolo găsim barca mea.

— Ai înnebunit? Nu știi că orașul și drumurile sunt pline de soldați?

— Tocmai de aceea am putut să pătrund în palat și amândoi ne vom strecura afară în chipul cel mai ușor, zise Lykon. Ia-ți toate lucrurile de preț. Mă întorc numaidecât să te iau.

— Unde te duci?

— Să-l caut pe stăpânul tău, răspunse el. Nu pot pleca fără să-i las o amintire.

— Ești nebun?

— Taci! o întrerupse el, alb de mânie. Vrei să-l mai și aperi?

Kama căzu pe gânduri, își încleștă pumnii, iar în ochii ei luci o luminiță.

— Dar dacă nu-l vei găsi? întrebă ea.

— Atunci voi ucide câțiva dintre soldații săi, adormiți. Voi da foc palatului. Mai știu și eu ce voi face? Dar nu voi pleca fără să nu-i las o amintire.

Ochii mari ai fenicienei luceau atât de ciudat, încât Lykon o privi nedumerit.

— Ce-i cu tine? întrebă el.

— Nimic. Știi, niciodată n-ai semănat atât de mult cu prințul ca astăzi! Cel mai bun lucru pe care l-ai putea face… își apropie chipul de urechea lui și începu să-i șoptească ceva.

Grecul asculta, uimit.

— Femeie, zise el, duhurile cele mai rele grăiesc prin gura ta! Da, așa-i, bănuiala va cădea asupra lui.

— E mai bun decât pumnalul, adăugă ea râzând. Nu-i așa?

— Niciodată nu mi-ar fi trecut prin cap un gând ca acesta! Dar n-ar fi mai bine, poate, pe amândoi?

— Nu! Pe ea las-o să trăiască. Aceasta va fi răzbunarea mea…

— Ce suflet urât! șopti Lykon. Dar să știi că-mi placi. Va fi o răzbunare regească. Se trase apoi spre fereastră și dispăru. Kama se aplecă după el, încordându-și auzul.

Cam după un sfert de ceas de la plecarea lui Lykon, răsună, dinspre crângul de smochini, un țipăt sfâșietor de femeie. Se mai auzi de câteva ori, apoi amuți.

Kama, în locul bucuriei așteptate, fu năpădită de groază. Căzu în genunchi și, cu ochii rătăciți, privea grădina întunecată.

Jos se auziră pași înceți și în fereastră se ivi din nou Lykon, înfășurat într-o mantie neagră. Răsufla din greu și îi tremurau mâinile.

— Unde sunt giuvaerurile? șopti el.

— Lasă-mă-n pace, răspunse Kama.

Grecul o apucă de gât.

— Ticăloaso! Nu pricepi oare că mai înainte de răsăritul soarelui vei fi întemnițată, iar peste câteva zile ucisă prin sufocare?

— Sunt bolnavă…

— Unde-s giuvaerurile?

— Acolo, sub pat.

Lykon intră în odaie și, la lumina făcliei, scoase de sub pat o lădiță grea, îi dădu Kamei o mantie și o trase după el.

— Hai, pornește! Unde-i ușa prin care intră la tine stăpânu-tău?

— Lasă-mă…

Grecul se aplecă asupra ei și-i șopti:

— Aha! îți închipui că te voi lăsa aici? Astăzi nu prețuiești pentru mine mai mult decât o cățea care și-a pierdut simțul mirosului. Dar trebuie să pleci cu mine. Să știe stăpânul tău că se află cineva pe lume mai prețuit decât el. El a răpit preoteasa zeiței, eu îi răpesc iubita.

— Îți spun că sunt bolnavă.

Grecul scoase un stilet subțire și i-l puse pe gât. Ea se cutremură și șopti:

— Bine, merg.

Printr-o ușă dosnică, ieșiră în grădină. Dinspre palatul prințului se auzea sporovăială soldaților, care aprinseseră focurile. Pe alocurea, printre copaci, se vedeau lumini; din când în când, treceau pe lângă ei oameni de-ai moștenitorului. În poartă fură opriți de paznici:

— Cine sunteți?

— Teba, răspunse Lykon.

Fără nicio piedică, ieșiră pe stradă și dispărură în ulicioarele cartierului străinilor din Pi-Bast.

Cu două ore înainte de zorii zilei, răsunară în oraș trâmbițele și tobele. Tutmozis încă dormea, cufundat într-un somn adânc, când prințul Ramses trase mantia de pe el și-i strigă, râzând voios:

— Scoală-te, comandant neadormit! Oștile au și pornit.

Tutmozis se așeză pe pat și își frecă ochii umflați de somn.

— Ah, tu ești, stăpâne? întrebă el căscând. Ei, ai dormit bine?

— Ca niciodată! răspunse prințul.

— Eu aș mai dormi.

Se îmbăiară amândoi, își îmbrăcară tunicile și zalele, apoi încălecară caii, care se zbăteau nepotoliți în mâinile grăjdarilor.

În scurtă vreme, moștenitorul părăsi orașul cu o mică suită, ajungând din urmă coloanele oștirii, care mărșăluiau domol. Nilul își revărsase apele din belșug și prințul voia să fie de față la trecerea canalelor și a vadurilor.

După ce soarele răsărise iar ultimul car al taberei era departe de oraș, nomarhul din Pi-Bast zise slujitorilor săi:

— Acum mă duc să mă culc și va fi vai și amar de acela care mă va trezi înainte de ospățul de seară! Până și divinul soare se odihnește în fiecare zi, în timp ce eu, din prima zi a lunii Hator și până azi, n-am închis ochii. Dar nici nu-și sfârși bine vorba, când i se spuse că un oștean din strajă cerea să i se dea ascultare, într-o treabă de mare însemnătate.

— Înghiți-v-ar pământul! mormăi nomarhul, poruncind totuși ca noul-venit să fie chemat.

— Nu puteai să mai aștepți câteva ceasuri? întrebă el ursuz, că doar n-a luat-o Nilul la sănătoasa.

— S-a întâmplat o mare nenorocire, rosti omul. Fiul moștenitorului tronului a fost ucis.

— Cum? Cine? strigă nomarhul.

— Fiul evreicei Sara.

— Cine l-a ucis? Când?

— Astă-noapte.

— Și cine a putut săvârși fapta asta? Oșteanul își înclină capul și-și încrucișă brațele. Te întreb, cine l-a ucis? repetă nomarhul mai mult înspăimântat decât mânios.

— Binevoiește, stăpâne, să faci singur cercetările. Buzele mele nu vor rosti ceea ce mi-au auzit urechile.

Spaima nomarhului crescu. Porunci să fie aduși în fața sa slujitorii Sarei și, în același timp, trimise după marele preot Mefres, căci Mentezufis, în calitatea sa de împuternicit al lui Herhor, plecase împreună cu prințul.

Mefres veni, neștiind ce să creadă. Nomarhul îi repetă știrea despre uciderea copilului lui Ramses și despre faptul că oșteanul nu cuteza să dea niciun fel de lămuriri.

— Dar martori sunt? întrebă marele preot.

— Așteaptă cu toții poruncile cucerniciei-tale.

Fu adus paznicul Sarei.

— Ai auzit că pruncul stăpânei tale a fost ucis? îl întrebă nomarhul.

Omul căzu cu fața la pământ și răspunse:

— Am văzut chiar cinstitu-i trup zdrobit de pereți și am vrut s-o opresc pe stăpâna noastră, care, strigând în gura mare, a fugit în grădină.

— Când s-a petrecut faptul?

— După miezul nopții. Îndată după sosirea la stăpâna noastră a prea înălțatului prinț moștenitor, răspunse paznicul.

— Cum așa? În noaptea asta prințul a fost la stăpâna voastră? întrebă Mefres.

— Tu ai zis, mare proroc.

— Ciudat! șopti Mefres, adresându-i-se nomarhului.

Alt martor era bucătăreasa Sarei, iar al treilea slujitoarea ei. Spuneau amândouă că, după miezul nopții, prințul a intrat în odaia Sarei, că a rămas acolo o clipă, apoi a fugit repede în grădină, iar îndată după el s-a ivit și stăpâna lor, Sara, țipând îngrozitor.

— Dar prințul moștenitor n-a părăsit odaia sa din palat, în tot timpul nopții, zise nomarhul.

Oșteanul care-i adusese vestea clătină din cap, spunând că afară așteaptă câțiva dintre oamenii aflați în slujba palatului.

Aceștia fură chemați și, după câteva întrebări, Mefres află că moștenitorul tronului nu dormise în palat. Părăsise odaia mai înainte de miezul nopții, ieșise în grădină și se întorsese abia când se auziseră primele trâmbițe sunând deșteptarea.

După ce martorii părăsiră încăperea și cei doi demnitari rămaseră singuri, nomarhul, gemând, se aruncă pe pardoseală și-l vesti pe Mefres că-i rău bolnav și că ar vrea mai curând să-și piardă viața decât să facă el cercetările. Marele preot, deși era nespus de palid și tulburat, răspunse că nelegiuirea trebuia lămurită și porunci nomarhului, în numele faraonului, să-l însoțească la locuința Sarei.

Grădina moștenitorului nefiind departe, ajunseră repede la locul crimei.

Intrând în odaia de la etaj, o văzură pe Sara îngenuncheată lângă leagăn, ca și cum și-ar fi alăptat pruncul. Pe perete și pe pardosea se vedeau pete roșii, de sânge.

Nomarhul fu cuprins de o slăbiciune atât de mare, încât trebui să se așeze pe un jilț; Mefres, în schimb, era liniștit. Se apropie de Sara, îi puse mâna pe umăr și-i spuse:

— Am venit aici în numele faraonului.

Sara se ridică deodată în sus și, văzându-l pe Mefres, urlă cu glas îngrozitor:

— Fiți blestemați! Ați vrut să aveți un rege al evreilor și iată-vă regele! O, de ce am dat ascultare, nefericita de mine, sfaturilor voastre viclene! I se împleticiră picioarele și căzu din nou, lângă leagăn, gemând: Fiul meu! Micuțul meu Seti! Era atât de frumos, atât de cuminte! Nu-i mult de când își îndrepta mânuțele spre mine. O, Iehova! strigă ea cât putu de tare, dă-mi-l înapoi! Ție totul ți-e cu putință! O, zei egipteni, Osiris, Horus, Isis! O, Isis, tu, care ai fost mamă! Nu-i cu putință ca în ceruri să nu asculte nimeni rugămintea mea. De un copilaș atât de mic s-ar milostivi chiar și o hienă…

Marele preot o apucă de umeri și o ajută să stea în picioare. Odaia se umpluse de oameni de-ai străjii și de alte slugi.

— Sara, zise marele preot, în numele faraonului, stăpânul Egiptului, îți poruncesc să răspunzi: cine l-a ucis pe fiul tău? Uitându-se drept înaintea ei, ca o nebună, Sara își freca fruntea. Nomarhul îi dădu apă cu vin, iar una dintre femei o stropi cu oțet. În numele faraonului, repetă Mefres, îți poruncesc, Sara, să ne spui numele ucigașului.

Cei de față începură să se retragă spre ușă, iar nomarhul își acoperi urechile.

— Cine l-a ucis? spuse Sara cu o voce înăbușită, pironindu-și privirea pe fața lui Mefres. Întrebi cine l-a ucis? Vă cunosc eu pe voi, preoții! Cunosc dreptatea voastră!

— Așadar, cine? stărui Mefres.

— Eu! strigă Sara cu o voce neomenească. Eu mi-am ucis pruncul, pentru că voi ați făcut din el un evreu.

— Nu-i adevărat! spuse printre dinți marele preot.

— Eu! Eu! repeta Sara. Voi, oameni, care mă vedeți și mă auziți, le spuse ea celor de față, aflați că eu l-am ucis. Eu, eu, eu! strigă ea, bătându-se cu pumnii în piept.

În fața acestei învinuiri, nomarhul își mai veni în fire și se uită cu compătimire la ea. Femeile plângeau în hohote, paznicul își ștergea lacrimile. Numai Mefres își mușca buzele învinețite. În sfârșit, cu o voce hotărâtă, spuse:

— Slujitori ai faraonului, luați-o pe această femeie și duceți-o la judecată.

— Și fiul meu să vină cu mine! spuse Sara, aruncându-se asupra leagănului.

— Cu tine, cu tine, sărmană femeie, zise nomarhul și-și acoperi fața.

Cei doi dregători părăsiră odaia. Oșteanul porunci să se aducă o lectică și o duse pe Sara până jos, cu semnele celui mai înalt respect. Nefericita luase din leagăn o legăturică pătată de sânge și, fără să se împotrivească, se urcă în lectică.

Toți slujitorii merseră după ea, până la clădirea judecății.

Când Mefres și nomarhul rămaseră singuri, cel din urmă spuse mișcat:

— O compătimesc pe femeia aceasta!

— Va fi pedepsită pentru mărturia ei mincinoasă, răspunse marele preot.

— Cucernicia ta socoate că…

— Sunt încredințat că zeii îl vor descoperi și pedepsi pe adevăratul ucigaș.

Lângă poarta parcului, se apropie de ei în goană paznicul palatului Kamei, strigând:

— N-o mai găsim pe feniciană! A pierit în noaptea asta.

— O nouă nenorocire, șopti nomarhul.

— Nu fii îngrijorat, spuse Mefres, a plecat cu prințul.

Din aceste răspunsuri, nomarhul își dădu seama că Mefres îl urăște pe prinț și simți cum îi îngheață inima. Căci dacă vor dovedi că Ramses și-a ucis propriul lui fiu, moștenitorul nu va putea nicicând să se urce pe tronul tatălui său, iar jugul aspru al preoților va apăsa și mai tare Egiptul. Tristețea demnitarului spori și mai mult când, seara, i se spuse că doi vraci din templul Hator, cercetând leșul pruncului, au spus că numai un bărbat l-a putut ucide. Cineva, spuseseră ei, a apucat copilul cu mâna dreaptă de amândouă picioarele și i-a strivit capul de perete. Iar mâna Sarei n-ar fi putut cuprinde cele două piciorușe, pe care, de altfel, se puteau vedea încă urmele unor degete mari.

După această lămurire, marele preot Mefres împreună cu marele preot Sem se duseră la temnița unde se afla Sara, rugând-o pe toți zeii egipteni și străini să spună că nu ea era vinovată de moartea copilului și să vorbească despre înfățișarea făptuitorului crimei.

— Vom da crezare cuvintelor tale, spuse Mefres, și îndată ți se va da drumul.

Dar Sara, în loc să fie mișcată de aceste dovezi de bunăvoință, fu cuprinsă de mânie.

— Șacalilor, strigă ea, nu vă sunt de ajuns două jertfe, mai vreți altele? Eu am săvârșit fapta, nefericita de mine, eu! Căci cine altcineva ar fi putut fi atât de ticălos spre a ucide un copil? Un copilaș care nu făcea rău nimănui…

— Știi, oare, ce te așteaptă, femeie îndărătnică? întrebă Mefres. Vei ține pe brațe osemintele copilului tău trei zile și apoi vei fi aruncată în temniță pe timp de cincisprezece ani.

— Trei zile numai? repetă Sara. Dar eu nu vreau să mă despart niciodată de el, de micul meu Seti. Și nu în temniță, ci în mormânt voi merge după el, iar stăpânul meu va porunci să fim îngropați împreună.

Când cei doi preoți o părăsiră pe Sara, Sem spuse:

— Am mai avut prilejul să văd mame ucigașe de copii și să le supun judecății, dar niciuna nu semăna cu aceasta.

— Căci nu ea și-a ucis pruncul, răspunse Mefres mânios.

— Atunci cine?

— Acela pe care l-au văzut slujitorii Sarei intrând grăbit în casa ei și fugind peste câteva clipe. Acela care, pornind împotriva dușmanului, a luat-o cu el pe preoteasa feniciană Kama, cea care a pângărit altarul. Acela, în sfârșit, încheie Mefres întărâtat, care a alungat-o din casă pe Sara și a făcut din ea o sclavă, pentru că fiul ei era evreu.

— Ceea ce spui e înspăimântător, spuse Sem înspăimântat.

— Nelegiuirea săvârșită e și mai îngrozitoare și, cu toată îndărătnicia acestei femei neroade, ea va fi descoperită.

Nici nu bănuia preotul cât de curând se va împlini prorocirea sa.

Ramses nu părăsise încă bine palatul, când căpetenia străjii din Pi-Bast și aflase despre uciderea copilului Sarei, de dispariția Kamei și despre faptul că slugile Sarei îl văzuseră pe moștenitor intrând noaptea în casa ei. Fiind un om cu mintea ageră, își dădu seama cine a putut săvârși fapta și, în loc să pornească cercetările la fața locului, se năpusti în afara orașului, după ce, mai înainte, îl înștiințase pe Hiram despre cele întâmplate.

Și, în timp ce Mefres o chinuia cu întrebările pe Sara, oamenii cei mai iscusiți ai străjii din Pi-Bast, precum și toți fenicienii, stârniți de Hiram, se și aflau pe urmele grecului Lykon și ale preotesei Kama.

Iar în a treia noapte de la plecarea prințului cu oastea, căpetenia străjii se întoarse la Pi-Bast, aducând cu sine o cușcă mare, acoperită cu pânză, în care o femeie urla cât o ținea gura. Fără a se odihni o clipă, demnitarul îl chemă pe omul care făcea cercetările și ascultă cu luare-aminte la cele ce-i spunea.

Când răsări soarele, cei doi preoți, Sem și Mefres, precum și nomarhul din Pi-Bast, fură chemați cu smerenie să poftească neîntârziat la căpetenia străjii. Sosiră toți trei la aceeași oră, iar șeful pazei, înclinându-se adânc în fața lor, îi rugă să spună tot ceea ce știau despre uciderea fiului prințului.

Nomarhul păli la auzul acestei plecate rugăminți și spuse că nu știe nimic. Aproape același lucru îl repetă și marele preot Sem, adăugind, din parte-i, că Sara i se pare nevinovată. Când veni însă rândul lui Mefres, acesta spuse:

— Nu știu dacă ai auzit că în noaptea în care a fost săvârșită crima a fugit Kama, una din femeile prințului. Dregătorul lăsă să se vadă că era foarte mirat. De asemenea, nu știu dacă ai fost înștiințat că moștenitorul tronului n-a dormit în palat și că a fost la Sara. Paznicul și două slujnice l-au recunoscut, căci noaptea era destul de luminoasă. Uimirea dregătorului părea că atinge culmea. Mare păcat, încheie Mefres, că ai lipsit câteva zile din Pi-Bast.

Căpetenia străjii se ploconi adânc în fața lui Mefres și i se adresă nomarhului:

— Înălțimea-ta n-ar binevoi să-mi spună cum a fost îmbrăcat prințul în seara aceea?

— Avea o tunică albă și o cingătoare de purpură cu ciucuri aurii, răspunse nomarhul. Îmi aduc bine aminte, am fost doar unul dintre ultimii care a stat de vorbă cu prințul în seara aceea.

Gazda bătu din palme și în încăpere se ivi paznicul Sarei.

— L-ai văzut pe prinț când a intrat noaptea în casa stăpânei tale? întrebă el.

— Eu i-am deschis prințului portița, să ne trăiască veșnic!

— Dar ții minte cum era îmbrăcat?

— Avea o tunică cu dungi galbene și negre, bonetă la fel și o cingătoare albastră vrâstată cu roșu, răspunse slujitorul.

Cei doi preoți și nomarhul începură să se mire. Iar când fură aduse, pe rând, cele două slujnice ale Sarei, care repetară întocmai cele spuse de paznic, ochii nomarhului luciră de bucurie, iar pe fața lui Mefres se puteau vedea semne de tulburare.

— Jur, adăugă nomarhul, că prințul avea tunică albă și cingătoare de purpură cu ciucuri aurii.

— Iar acum, zise căpetenia străjii, binevoiți să mergeți cu mine la temniță, unde vom mai vedea un martor.

Coborâră într-o subterană, unde se afla o cușcă mare, acoperită cu pânză. Căpetenia străjii îndepărtă pânza cu un baston, iar cei de față văzură o femeie care zăcea într-un colț.

— Dar femeia aceasta e Kama! strigă nomarhul.

Era într-adevăr Kama, bolnavă și nespus de schimbată. Când, la ivirea demnitarilor, se ridică și stătu în lumină, văzură cu toții că obrajii îi erau năpădiți de pete arămii, în ochii ei, se vedeau bine luciri de nebunie.

— Kama, zise căpetenia străjii, zeița Astoret a trimis lepra asupra ta.

— Nu zeița! zise ea cu glasul schimbat, ci asiaticii netrebnici mi-au aruncat un văl otrăvit. O, nefericita de mine!

— Kama, urmă demnitarul, marilor noștri preoți Sem și Mefres le e milă de soarta ta. Dacă vei spune adevărul, se vor ruga pentru tine și poate că atotputernicul Osiris va îndepărta năpasta ce te-a lovit. Mai e timp, boala e de-abia la început, iar zeii noștri sunt puternici.

Bolnava căzu în genunchi și, lipindu-și fața de gratii, zise cu glas stins:

— Fiți milostivi cu mine! M-am lepădat de zeii fenicieni și până la sfârșitul vieții voi sluji marilor zei egipteni. Numai să îndepărtați lepra de mine.

— Spune, dar, adevărul, o îndemnă demnitarul, iar zeii nu te vor lipsi de bunăvoința lor: cine a ucis copilul evreicei Sara?

— Trădătorul Lykon, grecul. A fost cântărețul templului nostru și îmi spunea că mă iubește. Iar acum m-a părăsit, ticălosul, după ce mi-a furat giuvaericalele!

— De ce a ucis Lykon copilul?

— A vrut să-l ucidă pe prințul Ramses, dar, negăsindu-l acasă, s-a dus în casa Sarei și…

— În ce chip a putut ucigașul să pătrundă într-o casă păzită?

— Nu știi oare, stăpâne, că Lykon seamănă la înfățișare cu prințul? Seamănă unul cu altul ca două frunze ale aceluiași palmier.

— Cum a fost îmbrăcat Lykon în noaptea aceea?

— Avea… avea o tunică cu dungi galbene și negre, o bonetă la fel și o cingătoare de culoare roșie-albastră. Nu mă mai chinuiți acum. Însănătoșiți-mă! Fie-vă milă de mine! Voi fi credincioasă zeilor voștri. Cum, plecați? O, nemilostivilor!

— Sărmană femeie, spuse marele preot Sem, îți voi trimite aici pe un mare făcător de minuni și poate că…

— O, Astoret să vă binecuvânteze! Ba nu, să vă binecuvânteze zeii voștri atotputernici și milostivi, șopti feniciana cumplit de chinuită.

Dregătorii părăsiră temnița. Nomarhul, văzând că marele preot Mefres continuă să țină ochii plecați și să aibă buzele strânse, îl întrebă:

— Oare nu te bucuri de minunatele descoperiri făcute de iscusita noastră slugă?

— Nu am nicio pricină să mă bucur, răspunse Mefres ursuz. Treburile, în loc să se descurce, se încurcă. Sara spune cu toată tăria că ea a ucis copilul, în vreme ce feniciana răspunde în așa fel, de parcă ar fi învățat-o cineva.

— Așadar, nu crezi cele spuse de ea? interveni căpetenia străjii.

— Eu niciodată n-am văzut doi oameni să semene atât de mult, încât unul să fie luat drept celălalt. Cu atât mai puțin n-am auzit să se afle în Pi-Bast un om în stare să fie aidoma cu moștenitorul tronului.

— Omul acesta se află în Pi-Bast, pe lângă templul Astoret. L-a cunoscut prințul Hiram din Tir iar erpatrul, care l-a văzut cu ochii lui, mi-a poruncit nu de mult să-l prind, făgăduindu-mi chiar o răsplată mare.

— Ha, ha! râse Mefres. Văd că în jurul tău încep să se înnoade cele mai înalte taine ale țării. Îngăduie-mi, totuși, să nu cred în existența acestui Lykon, până ce nu-l voi vedea eu însumi. Și supărat foc, plecă urmat de Sem.

Când în coridor nu se mai auziră pașii lor, nomarhul se uită cu vioiciune în ochii căpeteniei străjii, spunând:

— Ei, ce zici?

— Într-adevăr, preoții încep astăzi să se amestece chiar și în treburi care niciodată n-au stat în puterea lor.

— Și noi trebuie să îndurăm toate astea! șopti nomarhul.

— Până la un timp, pentru că, în măsura în care cunosc inimile omenești, pot spune că toți oștenii și nobilii cârtesc împotriva samavolniciei preoților. Totul trebuie să aibă un sfârșit.

— Ai spus vorbe mari, zise nomarhul strângându-i mâna, iar un glas tainic îmi spune că va sosi clipa când te voi vedea ajuns mare căpetenie a străjii înaltului faraon.

Trecură din nou câteva zile. În timpul acesta, parastiții preparară osemintele micuțului fiu al lui Ramses, iar Sara continua să rămână întemnițată, așteptând hotărârea judecății și fiind sigură de osândirea ei.

Kama era, de asemenea, închisă în cușca ei, deoarece, bolnavă de lepră cum era, toți se temeau de ea. E drept că fusese văzută de către tămăduitorul făcător de minuni, care-i citise o rugăciune și-i dădu să bea apă lecuitoare, dar cu toate acestea avea mereu fierbințeală, iar petele arămii de deasupra sprâncenelor și de pe obraji se vedeau tot mai tare. De aceea, nomarhul porunci să fie dusă în deșertul răsăritean, unde, departe de casele oamenilor, se afla o așezare de leproși.

Într-o seară, sosi la templul Ptah căpetenia străjii, spunând că dorește să stea de vorbă cu marii preoți. Era însoțit de doi paznici și de un om învelit din cap până-n picioare într-un sac. După o clipă, i se răspunse că marii preoți îl așteaptă în capelă, sub statuia zeului.

Lăsă paznicii în fața porții, îl apucă de braț pe omul învelit în sac și, călăuzit de un preot, ajunse în capelă. Acolo îi găsi pe Mefres și Sem, îmbrăcați în odăjdii de mari preoți, cu plăci de argint pe piept. Căzu cu fața la pământ și spuse:

— Potrivit poruncii voastre, vi-l aduc pe ucigașul Lykon. Vreți să-i vedeți fața? Când aceștia se învoiră, demnitarul rupse sacul de pe fața omului învelit în el.

Amândoi preoții scoaseră un țipăt de uimire. Grecul semăna, într-adevăr, atât de bine cu moștenitorul tronului, încât era cu neputință să bănui că n-ar fi el.

— Tu ești Lykon, cântărețul templului păgân Astoret? îl întrebă Sem pe grecul legat fedeleș.

Lykon râse disprețuitor.

— Tu l-ai ucis pe copilul prințului? întrebă Mefres.

Grecul se învineți de mânie și încercă să-și rupă legăturile.

— Da! strigă el, am ucis puiul, fiindcă nu l-am putut găsi pe tatăl său, lupul. Arde-l-ar focul ceresc!

— Cu ce-i vinovat prințul, ucigașule? întrebă Sem mânios.

— Cu ce-i vinovat? A răpit-o pe Kama și a făcut să se îmbolnăvească de o boală fără leac. Eram liber, puteam să fug viu și bogat, dar am vrut să mă răzbun și, iată, am căzut în mâinile voastre. Norocul lui că zeii voștri sunt mai puternici decât ura mea! Astăzi puteți să mă ucideți. Cu cât o veți face mai repede, cu atât va fi mai bine.

— Ce ticălos! zise Sem.

Mefres tăcea și se uita în ochii grecului, care ardeau de furie. Îl uimise curajul acestuia, iar acum căzuse pe gânduri. Deodată, adresându-i-se căpeteniei străjii, spuse:

— Poți pleca. Omul acesta ne aparține.

— Omul acesta a fost prins de mine. Răsplata prințului mie mi se cuvine.

Mefres se ridică și scoase de sub veșmântul preoțesc o medalie de aur.

— În numele marii adunări a preoților din care fac parte, spuse el, îți poruncesc să mi-l predai pe omul acesta. Nu uita că asemănarea lui cu prințul e o mare taină a țării și-ți spun drept, va fi de o sută de ori mai bine pentru tine dacă vei uita cu desăvârșire că l-ai lăsat aici.

Demnitarul căzu din nou cu fața la pământ și ieși, înnăbușindu-și mânia. „Pentru asta vă va plăti stăpânul nostru, prințul moștenitor, când va ajunge faraon! își zise el în gând. Tot atunci vă va ajunge, cu vârf și îndesat, și partea mea de răzbunare…”

Străjile, care stăteau în fața porții, îl întrebară unde-l lăsase pe vinovat.

— Asupra lui a căzut mânia zeilor.

— Dar răsplata noastră? șopti timid cel mai vârstnic.

— Și pe ea a căzut mânia zeilor. Închipuiți-vă, deci, că l-ați văzut pe omul acela în vis și vă veți simți mai siguri în slujba și în sănătatea voastră.

Tăcând, își lăsară cu toții capetele în jos. Dar, în inimile lor, jurară să se răzbune asupra preoților care-i lipsiseră de un câștig atât de frumos.

După plecarea căpeteniei pazei, Mefres îi chemă pe câțiva preoți la el și-i șopti celui mai vârstnic ceva la ureche. Preoții îl înconjurară pe grec și-l scoaseră afară din capelă. Lykon nu se împotrivi.

— Socot, zise Sem, că omul acesta, ca un ucigaș ce e, trebuie dat pe mâna judecății.

— Nicidecum! spuse Mefres răspicat. Asupra acestui om apasă o nelegiuire mult mai mare: seamănă la chip cu moștenitorul tronului.

— Și ce-ai să faci cu el?

— Îl voi păstra pentru adunarea noastră, zise Mefres. Acolo, când moștenitorul tronului vizitează temple păgâne și răpește femei din ele, când țara e amenințată de un război primejdios iar puterea preoților de o răscoală, acolo Lykon ar putea fi de folos.

A doua zi, la amiază, marele preot Sem, nomarhul și căpetenia străjii veniră la Sara în temniță. De câteva zile, nefericita nu mai mânca nimic și era atât de slăbită, încât nici nu se ridică de pe laviță la vederea atâtor demnitari.

— Sara, zise nomarhul, pe care ea îl cunoștea mai de mult, îți aducem o veste bună.

— Veste? repetă ea cu o voce stinsă. Fiul meu nu mai trăiește, asta-i vestea! Sânii îmi sunt plini de hrană, iar inima mea e și mai plină de jale.

— Sara, spuse nomarhul, ești liberă. Nu tu l-ai ucis pe copil.

Trăsăturile ei amorțite se însuflețiră. Se năpusti de pe laviță și strigă:

— Ba da! Eu… eu l-am ucis și nimeni altul!

— Pe fiul tău, pe fiul tău l-a ucis un bărbat, un grec cu numele de Lykon, ibovnicul fenicienei Kama.

— Ce spui? șopti ea apucându-l de mână. O, feniciana ceea! Am știut eu că ne va duce la pieire. Dar grecul? Nu cunosc niciun grec. Și cu ce s-ar fi putut face vinovat fiul meu în fața grecilor?

— Nu știu, continuă nomarhul. Grecul acesta nu mai trăiește. Dar ascultă, Sara: omul acela semăna atât de mult cu prințul Ramses, încât atunci când a intrat în odaia ta, ai crezut că-i stăpânul nostru. Și ai vrut să te învinuiești pe tine însăți decât pe stăpânul tău și al nostru.

— Așadar, n-a fost Ramses? strigă ea apucându-se cu mâinile de cap. Iar eu ticăloasa de mine, am îngăduit unui străin să-l ia din leagăn pe fiul meu. Ha, ha, ha! începu ea să râdă tot mai înăbușit. Deodată, ca și cum cineva i-ar fi retezat picioarele, se prăbuși la pământ, brațele i se zbătură de câteva ori și, hohotind, se stinse. Pe față, însă i se întipăriseră urmele unei tristeți nesfârșite, pe care nici moartea nu era în stare să le șteargă.

Capitolul III

Hotarul apusean al Egiptului, ce se întindea de-a lungul a peste o sută de mile geografice, avea înfățișarea unui perete de dealuri calcaroase și pleșuve, străbătut de trecători înalte de câteva sute de metri. Urma apoi valea Nilului, la o depărtare de la o milă până la un kilometru.

Dacă cineva s-ar fi cățărat pe vreunul din dealurile acestea și și-ar fi întors fața spre miazănoapte, ar fi văzut una din cele mai ciudate priveliști. Jos, la dreapta, lunca îngustă și verde, străbătută de Nil, iar la stânga un șes nesfârșit și galben, presărat cu pete albe sau cărămizii. Aspectul uniform, galbenul monoton al nisipului, arșița și, mai presus de toate, întinsul acela fără de sfârșit, iată trăsăturile cele mai de seamă ale deșertului Libiei, ce se întinde la apus de Egipt.

La o cercetare mai amănunțită, deșertul acesta e însă mai puțin uniform. Nisipul lui nu se întinde neted peste tot, ci formează șiruri-șiruri de creste, semănând cu talazurile uriașe ale apelor. Pare o mare învolburată, dar încremenită. Însă celui care s-ar încumeta să umble pe această mare vreme de un ceas, uneori poate chiar o zi întreagă, mereu spre apus, i s-ar înfățișa o altă priveliște. Ar vedea mijind în zare înălțimile muntoase, uneori stânci și povârnișuri, cu cele mai ciudate forme. Sub picioare, nisipul s-ar face tot mai neted și de sub el ar începe să-și ridice spinarea stânca de calcar, ca o scoarță a pământului. Aceasta alcătuiește o fâșie de pământ, ba chiar o țară întreagă, în mijlocul unui ocean de nisip. Alături de dealurile calcaroase, se ivesc văile, străbătute de albiile râurilor și de torenți; mai departe câmpia, iar în mijlocul ei, lacul, cu linia țărmului încovoiată și cu fundul foarte adânc.

Pe aceste șesuri și dealuri nu crește însă niciun fir de iarbă, nicio picătură de apă nu lucește în lac, iar albiile pârâurilor sunt seci. Lacurile, foarte deosebite în privința formei, sunt deopotrivă de secătuite de apă. E o priveliște moartă. Pe aici nu numai că a pierit orice urmă de vegetație, dar până și stratul roditor de pământ s-a prefăcut în pulbere ori în rocă. În aceste locuri s-a petrecut cel mai îngrozitor lucru din câte își poate închipui mintea omenească: natura s-a stins iar de pe urma ei n-a rămas decât scheletul și pulberea, măcinate și ele de arșiță și răscolite din loc în loc de vântul fierbinte.

Dincolo de pământul mort, se întinde iarăși oceanul de nisip, pe care apar ici-colo movilițe ascuțite ce ating uneori înălțimea unei clădiri. Vârful fiecărei movilițe este încununat cu câte un buchet de frunze cenușii și prăfuite, despre care nu s-ar putea spune că trăiesc cu adevărat, ci doar că nu se pot ofili. Movilițele acestea ciudate dovedesc că apa n-a secat încă în locul acela și că, ascunsă sub pământ din pricina dogoarei, ea păstrează cât de cât umezeala solului. Pe acest loc a căzut sămânța tamarindului și planta s-a pornit să crească, luptându-se cu mari greutăți. Dar tifonul, stăpânul deșertului, a zărit-o și, încet-încet, s-a apucat s-o acopere cu nisip. Și cu cât micuța plantă se avântă în sus, cu atât mai înaltă se ridică movilița de nisip, gata s-o sufoce. Tamarindul, rătăcit în pustiu, pare un naufragiat care-și întinde brațele spre cer. Și din nou, cât vezi cu ochii, același nesfârșit ocean galben, se întinde cu talazurile lui de nisip și cu aceiași naufragiați ai lumii vegetale, în veșnică agonie.

Deodată te izbești de un zid de stâncă, tăiat de trecători aidoma unor porți. De necrezut! Dincolo de una din aceste porți se întinde o vale largă și verde, cu un pâlc de palmieri în jurul unui lac cu ape. Se văd chiar oi, cai și alte vite ce pasc, iar printre ele, oameni care umblă de colo-colo. Departe, pe treptele stâncilor, stă îngrămădit un întreg orășel, iar pe vârfuri mijesc zidurile albe ale templelor.

E o oază, un fel de insulă în mijlocul oceanului de nisip.

Pe timpul faraonilor, erau foarte multe asemenea oaze, poate câteva zeci. Ele alcătuiau, de-a lungul hotarului apusean al Egiptului, un lanț de insule ale pustiului. Erau așezate la o depărtare de zece, cincisprezece sau chiar douăzeci de mile față de Nil și cuprindeau o suprafață de douăzeci, dacă nu chiar mai multe zeci de kilometri pătrați.

Oazele acestea, cântate de poeții arabi, n-au fost nicicând locuri ce prevesteau raiul. Lacurile lor erau, de cele mai multe ori, niște mlaștini; izvoarele subterane făceau să țâșnească adesea o apă caldă, uneori rău mirositoare și mai întotdeauna dezgustător de sărată; cât despre vegetație, ea nu se putea asemui cu cea egipteană. Totuși, locurile acestea retrase erau o adevărată minune pentru pribegii pustiului, care găseau aici puțină verdeață ce le încânta ochii, oarecare răcoare, umezeală și curmale.

Populația acestor insule din mijlocul oceanului de nisip varia de la câteva sute până la douăzeci de mii, după întinderea lor. Toți aceștia, egipteni, libieni ori etiopieni erau oameni fugiți, aflați în afara legii sau urmași de-ai lor. Căci în pustiuri se refugiau doar cei care nu mai aveau nimic de pierdut: osândiții din mine, răufăcătorii urmăriți de străji, felahii împovărați de dări ori cei care preferau trudei primejdia.

Cea mai mare parte a acestor fugari piereau în împrejurări jalnice. Unii, după chinuri neomenești, izbuteau să ajungă la oază, unde duceau o viață plină de lipsuri, dar liberă, fiind totdeauna gata să se furișeze în Egipt între pustiu și Marea Mediterană, se întindea o fâșie de pământ roditor, foarte lungă, deși nu prea lată, locuită de felurite triburi, pe care egiptenii le numeau libiene. Unele din ele se îndeletniceau cu agricultura, altele cu pescuitul și cu navigația. În fiecare dintre ele se cuibăriseră însă și bande de tâlhari, care preferau furtul, războiul și jaful oricărei munci cinstite. Numărul acestora se micșora treptat, stinși de lipsuri sau în lupte, dar, se și înmulțea necontenit cu cei sosiți din Șardan (Sardinia) și din Șacalus (Sicilia), oameni care, pe vremea aceea, erau încă și mai sălbatici și mai răi decât libienii.

Și cum Libia se mărginea cu hotarul apusean al Egiptului de Jos, barbarii jefuiau adesea ținuturile faraonului și, drept pedeapsă, când erau prinși, erau supuși la cazne cumplite. Faraonii, sau mai degrabă preoții, încredințându-se însă că expedițiile împotriva lor nu dau niciun fel de roade, procedară în alt chip: îngăduiră familiilor de libieni să se statornicească în ținuturile mlăștinoase de pe țărmul Egiptului de Jos, iar pe bandiți îi primiră în armată, dobândind astfel ostași pricepuți. În chipul acesta, Egiptul își asigura liniștea la hotarul de apus; cât pentru jefuitorii răzleți, erau de ajuns străjile de câmp și câteva oști postate de-a lungul brațului canopian al Nilului.{61}

Starea aceasta de lucruri ținea de aproape o sută optzeci de ani; ultimul război împotriva libienilor fusese purtat chiar de Ramses al III-lea, care retezase mormane întregi de brațe de-ale dușmanilor căzuți, aducând în Egipt treisprezece mii de sclavi. Din clipa aceea, nimeni nu s-a mai temut de un atac din partea Libiei și, de-abia acum, la sfârșitul domniei lui Ramses al XII-lea, ciudata politică a preoților semănase din nou în părțile acelea sămânța răzvrătirii.

Iar aceasta a izbucnit din următoarele pricini: Herhor, sfetnicul faraonului pentru treburile oștirii și mare preot, nu putuse încheia cu Asiria tratatul privitor la împărțirea Asiei, din pricină că faraonul se împotrivise. Dorind totuși, așa cum cereau prorocirile lui Beroes, să mențină timp cât mai îndelungat pacea cu asirienii, îl încredințase pe Sargon că Egiptul nu le va pune piedici în războiul pe care Asiria îl va porni împotriva asiaticilor de la hotarul de răsărit și miazănoapte. Și cum împuternicitul regelui Assar nu prea era omul care să creadă în jurăminte, Herhor se hotărâse să-i dea o mărturie grăitoare de bunăvoință, în care scop poruncise să se dea drumul la douăzeci de mii de soldați mercenari, în cea mai mare parte libieni.

Pentru acești ostași credincioși Egiptului, izgoniți fără vină, hotărârea era o nenorocire ce se putea asemui aproape pedepsei cu moartea. În fața Egiptului se deschidea primejdia unui război cu Libia, care nu putea în niciun chip să dea adăpost unei atât de mari mulțimi de oameni, obișnuiți doar cu instrucția militară și cu viața trândavă, iar nu cu munca și lipsurile. Herhor și preoții nu se uitau însă la asemenea lucruri, când erau în joc mari interese de stat.

Într-adevăr, alungarea mercenarilor libieni aducea mari foloase. În primul rând, Sargon și însoțitorii săi iscăliră, sub jurământ, înțelegerea cu Egiptul pe timp de zece ani, vreme în care, după prevestirile magilor caldeeni, pământul sfânt al Egiptului ar fi fost amenințat de o soartă rea.

În al doilea rând, alungarea celor douăzeci de mii de ostași aducea tezaurului o economie de patru mii de talanți, ceea ce nu era un lucru fără însemnătate.

În al treilea rând, războiul cu Libia, la hotarul de apus, îi dădea prilej moștenitorului tronului să-și dovedească însușirile războinice și, îndepărtându-i totodată atenția, pentru mult timp, de la treburile asiatice și de la hotarul răsăritean, Herhor și adunarea preoților presupuneau, pe bună dreptate, că se vor scurge câțiva ani până ce libienii, sleiți de numeroase hărțuieli, vor fi siliți să ceară încheierea păcii.

Planul era bine chibzuit: făuritorii lui săvârșiseră o singură greșeală: nu bănuiseră însușirile de mare războinic ce sălășluiau în prințul Ramses.

Oștile libiene slobozite, tot jefuind pe drum, ajunseră foarte repede în țara lor, cu atât mai repede cu cât Herhor nu poruncise să li se pună piedici. Iar primii dintre cei întorși povestiră celorlalți lucruri nemaipomenite. După spusele lor, Egiptul era în clipa aceea tot atât de slab ca acum nouă sute de ani, pe vremea năvălirii hicsoșilor. Vistieria faraonului era atât de goală, încât acesta fusese silit să-i alunge pe ei, pe libieni, care erau cea mai bună parte a armatei, dacă nu chiar singura. De altminteri, armată aproape nu mai exista, în afară doar de o mână de oameni de la hotarul răsăritean, dar și aceștia erau foarte slăbiți. Pe deasupra, între faraon și preoți domnea neînțelegerea; muncitorii nu-și primeau plata iar țăranii abia de mai puteau să-și tragă sufletul din cauza dărilor, așa că poporul, de-ar fi găsit undeva ajutor, era gata de răscoală. Și mai era ceva: nomarhii, cândva stăpâni deplini în ținuturile lor, își aminteau din când în când de vremea aceea și, văzând astăzi slăbiciunea stăpânirii, se pregăteau să-l răstoarne și pe faraon și adunarea preoților.

Veștile acestea se răspândiră pe țărmul libian ca un stol de păsări și fură crezute pe loc. Bandiții și barbarii, întotdeauna gata de atac, erau cu atât mai nerăbdători acum, când foștii soldați ai faraonului îi încredințau că a prăda Egiptul era o nimica toată. Chiar și libienii înstăriți și cu judecată dădură crezare soldaților alungați, fiindcă de mulți ani nu mai era o taină pentru ei faptul că nobilimea egipteană sărăcește, că faraonul nu mai are putere, că țăranii și muncitorii se pregătesc de răscoală din pricina lipsurilor.

Astfel că Libia întreagă fierbea. Soldații goniți fură salutați drept vestitorii unor vremuri de belșug. Și cum țara era săracă, neavând hrană pentru oaspeți, hotărâră fără zăbavă, pentru a se descotorosi cât mai grabnic de pribegi, să pornească război împotriva Egiptului.

Până și vicleanul și înțeleptul prinț libian Musavasa se lăsă cuprins de înflăcărarea generală. Pe el nu-l convertiseră, însă, fugarii, ci dregătorii vrednici de încredere care erau, după toate semnele, iscoade ale adunării preoților. Aceștia veneau în Libia dinspre mare, părând nemulțumiți de starea de lucruri din Egipt și chiar supărați pe faraon și pe marii preoți. Se fereau de ochii mulțimii, ocoleau orice legături cu soldații goniți, în timp ce pe Musavasa îl sfătuiau, în cea mai mare taină și cu dovezi, că acum e momentul să atace Egiptul.

— Vei găsi acolo, spuneau ei, comori și hambare fără sfârșit pentru tine, pentru oamenii tăi și pentru nepoții nepoților tăi.

Musavasa, deși era un oștean iscusit și viclean, căzu în cursă. Om de acțiune, declară de îndată război sfânt Egiptului și, având la îndemână mii de luptători pricepuți, împinse primul corp de armată spre răsărit, sub comanda fiului său Tehenna, în vârstă de douăzeci de ani. Bătrânul barbar era meșter în războaie; el știa bine că pentru a învinge trebuie să lucreze repede, să dea el primele lovituri.

Pregătirile libiene ținură foarte puțin timp. Foștii soldați ai faraonului sosiseră, ce-i drept, fără arme, în schimb își cunoșteau meșteșugul și în acele vremuri nu era prea greu de găsit arme. Câteva curele sau câteva sfori pentru praștii, o suliță sau o bâtă ascuțită, un topor sau o ghioagă, o tolbă de pietricele și alta de curmale, și totul era gata.

Musavasa dădu dar fiului său Tehenna comanda unui corp de armată alcătuit din două mii de foști soldați și din patru mii de bandiți libieni, poruncindu-i să atace cât mai grabnic Egiptul, să prade tot ce-i iese în cale și să strângă provizii pentru oștirea propriu-zisă. Iar el, pentru a aduna forțe și mai mari, trimise oameni prin oaze. Chemându-i în armată pe toți cei care n-aveau nimic de pierdut.

De mult nu domnise în pustiu o mișcare atât de vie. Din fiecare oază porneau grupuri-grupuri de oameni atât de înspăimântători, încât deși aproape goi, meritau totuși numele de zdrențăroși.

Sprijinindu-se pe părerile sfetnicilor săi, cu o lună în urmă oșteni ai faraonului, Musavasa presupunea, pe bună dreptate, că fiul său va jefui câteva sute de sate și orășele, până să dea piept cu trupele egiptene mai însemnate. În sfârșit, fu încunoștințat că, de cum s-a aflat despre mișcările libienilor, au fugit nu numai toți lucrătorii sticlăriei celei mari din Egipt, dar până și paznicii forturilor Sochet-Herman de pe malul Lacurilor Sodice au dat bir cu fugiții.

Faptele acestea îi bucurau pe libieni, fiindcă sticlăria era un însemnat izvor de venituri pentru tezaurul faraonului.

Musavasa săvârșise o greșeală asemănătoare aceleia a marii adunări preoțești: nu bănuise geniul războinic al lui Ramses. Și se petrecu un lucru nemaipomenit: înainte ca primul corp libian să se apropie de Lacurile Sodice, armata moștenitorului tronului, de două ori mai numeroasă, se și afla acolo.

Libienilor însă nu li se putea reproșa nici măcar lipsa de prevedere. Tehenna și căpeteniile sale organizaseră un bun serviciu de iscoade. Oamenii lor fuseseră în nenumărate rânduri la Melcatis, Naucratis, Sai, Menuf, Terenuthis, trecând înot deopotrivă brațul Canope și brațul Buto ale Nilului. Nicăieri însă nu întâlniseră oști ale căror mișcări să fi fost stânjenite de revărsarea apelor ci, aproape pretutindeni, văzuseră cum populația din satele mărginașe, cuprinsă de panică, fugea de rupea pământul. Veștile aduse comandantului erau deci cât se poate de bune.

Între timp, armata prințului Ramses, în ciuda revărsării Nilului, atinsese, după opt zile de la plecare, marginea deșertului și, aprovizionată cu apă și hrană, se pitulase în munții din jurul Lacurilor Sodice.

Dacă Tehenna, asemenea unui vultur, s-ar fi putut ridica deasupra hoardelor sale, s-ar fi cutremurat văzând cum în toate trecătorile ținutului erau ascunse oști egiptene și că, dintr-o clipă într-alta, corpul său de armată urma să fie împresurat.

Capitolul IV

Din clipa în care oștirea Egiptului de Jos pornise din Pi-Bast, marele preot Mentezufis, care-l însoțea pe prinț, primea și trimitea zilnic câteva misive grabnice.

Un schimb de scrisori îl purta cu Herhor. Mentezufis îi trimitea la Memfis știri privitoare la înaintarea trupelor și la activitatea prințului, pentru care nu-și ascundea admirația; prea cinstitul Herhor era de părere să i se lase moștenitorului întreaga libertate de acțiune, fiindcă, dacă va pierde prima bătălie, adunarea supremă n-o să vadă lucrul acesta cu ochi prea răi. „O înfrângere. Dar nu prea mare, scria Herhor, va fi o lecție de prevedere și modestie pentru prințul Ramses, care, deși n-a făcut încă nimic, se socotește de pe acum egalul celor mai încercați luptători.” Iar când Mentezufis răspundea că înfrângerea moștenitorului e greu de presupus, Herhor îi dădea de înțeles că triumful, în cazul acesta, n-ar trebui să fie prea mare. „Egiptul, spunea el, nu va pierde nimic dacă moștenitorul tronului, războinic și nedomolit cum e, va avea de lucru câțiva ani la hotarul apusean. El însuși va ajunge și mai priceput în arta militară, iar soldații noștri curajoși, dar cotropiți de lene, vor găsi o îndeletnicire potrivită lor.”

Al doilea schimb de scrisori, Mentezufis îl purta cu Mefres și acesta i se părea lui cu mult mai însemnat. Mefres, care până nu de mult era numai supărat pe prinț, îl învinuia acum, cu prilejul uciderii copilului Sarei, de pruncucidere săvârșită din îndemnul Kamei. Iar când, în răstimpul unei singure săptămâni, ieși la iveală nevinovăția lui Ramses, marele preot Mefres, parcă și mai pornit împotriva lui, nu mai contenea spunând că prințul, dușman al zeilor egipteni și prieten al ticăloșilor de fenicieni, era în stare de orice.

Uciderea copilului Sarei păruse în primele zile atât de ciudată, încât însăși adunarea supremă din Memfis îl întrebase pe Mentezufis ce gândește despre această întâmplare. Mentezufis răspunsese însă că, deși zile de-a rândul n-a încetat să-l supravegheze pe Ramses, nici pentru o clipă nu-l poate bănui de pruncucidere.

Epistolele acestea se roteau în jurul lui Ramses asemenea unui stol de păsări hrăpărețe, în vreme ce el iscodea prin părțile dușmanului, se sfătuia cu ofițerii sau își îndemna ostașii să grăbească marșul.

În ziua a paisprezecea. Întreaga oaste a moștenitorului era strânsă la sud de orașul Terenuthis. Atunci, spre marea bucurie a prințului, sosi și Patrokles cu pâlcurile grecești, iar împreună cu el și preotul Pentuer, trimis de Herhor ca un al doilea sfetnic al prințului.

Mulțimea de preoți aflată în tabără (fiindcă mai erau și alții) nu-l încânta pe Ramses de loc. Se hotărâse chiar nici să nu-i bage în seamă, iar în cursul consfătuirilor militare să nu le ceară de loc părerea.

Și astfel, lucrurile se potoliră; Mentezufis, potrivit poruncilor primite de la Herhor; nu căuta să-l stânjenească pe prinț, iar Pentuer se ocupa cu îngrijirile ce trebuiau date răniților.

Războiul începuse.

Mai întâi, prin mijlocirea iscoadelor sale, Ramses răspândise zvonul, în multe din satele de la graniță, că libienii înaintează în pâlcuri uriașe, că vor ucide și nimici totul. Populația, înspăimântată, începu să fugă spre răsărit, unde dădu peste oștile egiptene. Prințul îi puse pe bărbați să care poverile în urma oștirii, iar pe femei și copii îi trimise înăuntrul țării. Își trimise apoi iscoadele spre bandele libienilor, care se apropiau, pentru a le cerceta numărul și rânduiala. Nu peste mult timp, iscoadele se întoarseră cu știri precise asupra locului unde se afla dușmanul, dar și cu vești foarte umflate asupra numărului acestuia. Îl încredințau, de asemenea, pe Ramses, că în fruntea bandelor libiene pășește însuși Musavasa, însoțit de fiul său Tehenna. Prințul simți cum i se îmbujorează obrajii de bucurie, la gândul că în chiar prima sa bătălie va înfrunta un dușman atât de încercat cum era Musavasa.

Prețuind peste măsură primejdia ciocnirii, își mări și mai mult măsurile de prevedere. Și, spre a avea de partea sa toți sorții de izbândă, recurse și la viclenie. Trimise oameni de încredere spre libieni, cu porunca de a pătrunde în tabăra dușmană, în chip de fugari și a-i momi pe soldații libieni alungați, adică partea cea mai însemnată din oștile lui Musavasa.

— Să le spuneți, îi sfătuise prințul, că pentru cutezători am arme ascuțite iar pentru cei cu capul plecat îndurare. Dacă în cursul bătăliei vor azvârli armele și-l vor părăsi pe Musavasa, îi voi primi înapoi, în oastea prea măritului faraon, și voi porunci să li se dea plata ca și când n-ar fi părăsit nicicând slujba.

Patrokles și ceilalți ofițeri socotiră foarte înțelept mijlocul acesta; preoții tăceau, iar Mentezufis trimise de îndată un curier la Herhor, de la care primi răspuns chiar în cursul zilei.

Regiunea Lacurilor Sodice era o vale lungă de câteva zeci de kilometri, închisă între două șiruri de munți ce se îndreptau de la sud-est spre nord-vest. Lățimea cea mai mare nu depășea zece kilometri, având însă și locuri mult mai strâmte, adevărate trecători.

Pe întreaga lungime a văii se întindeau, unul după altul, vreo zece lacuri miloase, cu o apă amară și sărată. Aici creșteau tufe și ierburi sărace, ofilite, acoperite necontenit de nisipuri, încât niciun animal nu voia să le atingă cu botul. De amândouă laturile, se ridicau stânci de calcar sau mormane uriașe de nisip, în care te puteai îneca. Întregul peisaj, colorat în galben și alb, părea o groaznică pustietate, reliefată parcă și mai mult de arșiță și tăcere. Nicio pasăre nu-și înălța aici glasul; iar de s-auzea cândva vreun zgomot, nu putea fi decât hârșâitul unui bolovan rostogolit.

Cam pe la jumătatea văii, se ridicau două grupe de clădiri, la o depărtare de câțiva kilometri una de alta: cea dinspre răsărit era o cetate, iar cea dinspre apus sticlăria, al cărei lemn de ars era procurat de către negustori libieni. În urma tulburărilor războiului, amândouă clădirile fuseseră părăsite. Armata lui Tehenna avea drept țintă ocuparea și întărirea acestor puncte, menite să-i asigure lui Musavasa drumul spre Egipt.

Libienii înaintau încet, dinspre orașul Glaukus spre sud, și în seara zilei de paisprezece a lunii Hator ajunseră la intrarea văii Lacurilor Sodice, pe care erau siguri că o vor putea străbate fără piedici, în două marșuri. În amurgul aceleiași zile, armata egipteană porni spre deșert și, înaintând prin nisipuri peste patruzeci de kilometri, timp de douăsprezece ore, ajunse în zorii zilei următoare pe înălțimile dintre fortăreață și sticlărie, unde se ascunse în numeroasele lor trecători.

Dacă în noaptea aceea cineva le-ar fi spus libienilor că în valea Lacurilor Sodice cresc palmieri și lanuri de grâu, s-ar fi mirat mai puțin decât dacă ar fi aflat că armata egipteană era acolo spre a le aține calea.

După un scurt popas, în cursul căruia preoții porunciră să se sape câteva puțuri, din care se strânse o apă destul de bună, oștirea egipteană porni să ocupe înălțimile ce se întindeau de-a lungul văii, înspre miazănoapte.

Planul lui Ramses era simplu. El voia să taie libienilor legătura cu țara lor și să-i împingă spre miazăzi, în deșert, unde arșița și foamea i-ar fi nimicit. În scopul acesta, ocupă partea de miazănoapte a văii, împărțindu-și trupele în trei. Aripa dreaptă, care înaintă cel mai mult spre Libia, era comandată de Patrokles și avea însărcinarea să taie năvălitorilor întoarcerea spre orașul Glaukus. Aripa stângă, cea dinspre Egipt, comandată de Mentezufis, avea misiunea de a îngrădi libienilor înaintarea. În sfârșit, comanda corpului din mijloc, cel de lângă sticlărie, fu luată de Ramses, alături de care se afla Pentuer.

În cea de-a cincisprezecea zi a lunii Hator, pe la ceasul șapte dimineața, câteva zeci de călăreți libieni străbătură valea în galop. Se odihniră o clipă lângă sticlărie, se uitară în jurul lor și, nevăzând nimic deosebit, se întoarseră la ai lor.

Pe la ceasul zece înainte de amiază, când arșița cumplită începea parcă să soarbă și sângele și sudoarea din oameni, Pentuer îi spuse moștenitorului:

— Libienii au și pătruns în vale și trec acum pe lângă oamenii lui Patrokles. Peste un ceas vor fi aici.

— De unde știi? întrebă prințul mirat.

— Preoții știu totul! răspunse Pentuer zâmbind. Apoi, cu băgare de seamă, se urcă pe o stâncă, scoase dintr-un săculeț un obiect foarte lucios și, îndreptându-și fața spre locul unde se afla Mentezufis, începu să facă niște semne cu mâna.

— Acum l-am înștiințat și pe Mentezufis, adăugă el.

Prințul, nespus de uimit, întrebă:

— Am ochi mai buni decât ai tăi, auzul tot atât de bun și totuși nu văd și nu aud nimic. În ce chip, dar, îi zărești tu pe dușmani și cum îl poți înștiința pe Mentezufis?

Pentuer îi spuse prințului să privească spre o înălțime îndepărtată, pe al cărui vârf se vedea un pâlc de pruni sălbatici. Ramses își aținti privirea în punctul acela și, deodată, își duse mâna la ochi, ferindu-i de o lucire foarte puternică ce apărea dintre copaci.

— Ce-i lucirea asta nesuferită? strigă el. Te poate orbi!

— E Mentezufis, care ne face semne, răspunse Pentuer. Vezi, măria-ta, și noi preoții suntem buni la ceva în război. Dar amuți pe loc. Din adâncul văii urca un freamăt, la început slab, apoi tot mai deslușit. La auzul lui, ostașii egipteni, lipiți de povârnișul dealului, începură să se agite, să-și cerceteze armele, să vorbească în șoaptă. Poruncile scurte ale ofițerilor îi liniștiră și din nou pluti peste stâncile din miazănoapte o liniște de moarte.

Între timp, freamătul din fundul văii se întări și se prefăcu în zarvă, din mijlocul căreia, printre glasurile miilor de oameni, se puteau deosebi cântece, sunete de flaut, scârțâit de care, nechezatul cailor și poruncile comandanților. Ramses simți inima cum îi bate năvalnic în piept; nu-și putu înfrâna curiozitatea și se cățăra pe un vârf de stâncă, de unde putea avea o priveliște mai largă.

Înconjurat de nori galbeni de pulbere, corpul de armată libian înainta încet, ca un șarpe lung de câțiva kilometri, împestrițat cu pete albastre, albe și roșii. În frunte se aflau vreo douăzeci de călăreți, dintre care unul, înveșmântat într-o mantie albă, ședea călare ca pe o laviță, cu amândouă picioarele atârnând în partea stângă. După aceștia venea grupul prăștiașilor, purtând cămăși cenușii, apoi un dregător în lectică, deasupra căreia era purtată o umbrelă mare. Mai încolo venea pâlcul sulițașilor, în tunici albastre și roșii, apoi o grămadă de oameni aproape goi înarmați cu măciuci, și iar o ceată de prăștiași și una de sulițași urmate de un pâlc îmbrăcat în roșu și înarmat cu coase și topoare. Erau cam câte patru oameni în fiecare rând, deși, în ciuda strigătelor ofițerilor, ordinea aceasta era mereu tulburată, astfel că șirurile din spate veneau toate de-a valma.

Cântând și vorbind tare, libienii se târau domol pe partea cea mai lată a văii, din fața sticlăriei și a lacurilor.

Ajunși aici, ordinea se tulbură și mai mult. Cei care mergeau în față se opriră; li se spusese că în locul acesta se vor odihni. Între timp, însă, alte coloane grăbiră pasul, dornice să ajungă mai repede la țintă și să se odihnească și ele. Unii ieșeau repede din rânduri și, zvârlind jos armele, se aruncau în lac sau sorbeau din mâna făcută căuș apa urât mirositoare; alții, trântindu-se la pământ, scoteau curmale din traiste sau goleau ulcioarele de lut, pline cu apă amestecată cu oțet.

Sus, deasupra taberei, dădeau târcoale câțiva ulii.

În fața acestei priveliști, Ramses fu cuprins de o nespusă jale, ba chiar de spaimă. Puncte negre, ca niște musculițe în zbor, îi apărură în fața ochilor; simțea că-și pierde cunoștința, i se păru chiar pentru o clipă că-i gata să renunțe la tron și la tot, numai să nu se mai afle în locul acesta, să nu mai vadă ceea ce va urma. Alunecând în jos, de pe pisc, privea cu ochii țintă în fața lui cuprins parcă de nebunie.

Atunci, Pentuer se apropie de el și-i zgudui puternic brațul:

— Vino-ți în fire. Măria-ta, zise el. Patrokles ți-așteaptă poruncile.

— Patrokles? repetă prințul, rotindu-și privirea în jur. În fața lui, sta Pentuer palid, dar liniștit. La câțiva pași mai departe, Tutmozis, tot atât de palid, ținea în mâinile-i tremurânde fluierul cu care dădea semnalele. Ostașii, aplecați pe sub înălțimile stâncoase, aveau chipurile adânc mișcate.

— Ramses, repetă Pentuer, oastea așteaptă.

Prințul se uită din nou la preot și plin de hotărâre disperată șopti, cu glas înăbușit:

— Începem…

Pentuer înălță talismanul strălucitor, făcând cu el în aer câteva semne. Tutmozis șuieră încet, șuierat ce fu repetat în toate celelalte trecători, din dreapta și din stânga, iar prăștiașii începură să se cațăre pe deal.

Era pe la ceasul douăsprezece, la amiază.

Încetul cu încetul, Ramses se liniști și începu să privească atent în jur. Își văzu sfetnicii, sulițașii de sub comanda unor căpetenii vârstnice și, în sfârșit, prăștiașii care suiau domol pe stânci. Și fu încredințat că niciunul dintre oamenii aceștia nu dorește să piară și nici măcar să lupte sau să se miște sub arșița îngrozitoare.

Deodată, de pe creștetul unei stânci. Răsună o voce puternică, mai puternică decât răgetul leului:

— Soldați ai sacrului faraon, nimiciți-i pe câinii de libieni! Zeii sunt cu voi!

Glasului acestuia supraomenesc îi răspunseră alte două glasuri, tot atât de puternice: strigătul prelung al armatei egiptene și zarva nesfârșită a libienilor.

Nemaifiind nevoie să stea ascuns, prințul se urcă pe un dâmb de unde se vedea bine oastea dușmanului. În fața lui se întindea, ca răsărit din pământ, lanțul lung al prăștiașilor egipteni, iar la câteva sute de pași, roind în mijlocul norilor de pulbere, tabăra libiană. Se auzeau trâmbițele, fluierele și blestemele căpeteniilor libiene, îndemnându-și oamenii să păstreze ordinea. Cei tolăniți pe jos se ridicară grabnic, cei ce beau apă puseră mâna pe arme alergând spre cetele lor. Totul se petrecea în țipete și larmă.

În acest timp, prăștiașii egipteni zvârleau fiecare câteva pietre pe minut, liniștit, sistematic, ca la instrucție. Ofițerii arătau pâlcurilor lor grupele vrăjmașe ce urmau să fie atacate, iar soldații, în mai puțin de câteva minute, le acopereau ou o grindină de bile metalice și de pietre. După fiecare salvă de felul acesta, prințul vedea bine cum cetele libienilor se împrăștie. Unii dintre ei însă rămâneau adesea pe loc. Cu toate acestea, oștirea libiană își refăcu rândurile și se retrase dincolo de linia proiectilelor, în frunte cu prăștiașii lor care, cu aceeași iuțeală și liniște, porniră să răspundă egiptenilor. Când cădea vreun prăștiaș egiptean, în rândurile libienilor izbucneau râsete și strigăte de bucurie.

În scurtă vreme, deasupra capului prințului și a suitei sale începură să zbârnâie și să șuiere pietrele. O piatră aruncată cu istețime îl lovi pe unul dintre sfetnici la umăr, rupându-i osul; o alta nimeri în chivără unui ofițer, iar o a treia căzu la picioarele prințului, se fărâmiță lovindu-se de stâncă și-i împroșcă fața cu așchii fierbinți ca apa clocotită.

Libienii izbucniră în strigăte și în hohote puternice de râs. Desigur, îl blestemau pe prinț.

Spaima, dar mai ales jalea și mila, se spulberară într-o clipă din inima lui Ramses. Nu mai vedea în fața lui oameni amenințați de suferință și moarte, ci șiruri de fiare sălbatice, pe care trebuia să le nimicească sau să le facă inofensive, fără să vrea, duse mâna la spadă, gata să pornească în fruntea sulițașilor care-i așteptau porunca, dar îl opri un simțământ de dispreț. Să-și păteze el mâinile cu sângele acestor ticăloși! Și-apoi, soldații ce treabă au?

Între timp, lupta continua, iar curajoșii prăștiași libieni, strigând și chiar cântând, începură să înainteze. Din amândouă părțile pietrele zbârnâiau ca niște cărăbuși și bâzâiau ca albinele, se izbeau uneori unele de altele în aer, cu zgomot mare. La câteva clipe, de o parte și de alta, un luptător se dădea înapoi gemând sau se prăbușea mort. Ceilalți însă nu-și pierdeau buna dispoziție; luptau cu o voioșie răutăcioasă, ce se prefăcea treptat într-o mânie turbată, uitând de sine.

În clipa aceea, departe spre aripa dreaptă, răsunară trâmbițe și strigăte repetate de mai multe ori. Neînfricatul Patrokles, beat încă din zorii zilei, ataca ariergarda dușmanului.

— Atacați! strigă prințul.

Porunca aceasta fu îndată repetată de o trâmbiță, de a doua, de a zecea și, după o clipă din toate trecătorile începură să înainteze unitățile egiptene. Prăștiașii răzlețiți pe coline își încordau puterile, în timp ce în vale, fără grabă și în mare rânduială, coloanele de câte patru șiruri ale unităților egiptene de sulițași, mișcându-se domol înainte, luară poziție în fața libienilor.

— Întăriți centrul! porunci moștenitorul.

Trâmbiță repetă porunca. Îndărătul celor două coloane din prima linie, se alăturară alte două coloane. Înainte ca egiptenii să termine manevra, libienii, urmându-le pilda, se grupară și ei în fața corpului principal, pe opt șiruri.

— Apropiați rezerva! strigă prințul. Vezi, se adresă el unuia dintre aghiotanții săi, dacă aripa stângă e gata.

Ca să poată cuprinde mai bine valea cu privirea, acesta alergă spre prăștiași și deodată se prăbuși, dar continua să facă semne cu mâna. În locul lui înaintă alt ofițer, care se reîntoarse curând, raportând că amândouă aripile oștilor comandate de prinț sunt gata de atac.

Zarva se întețea dinspre pâlcurile lui Patrokles și deodată, deasupra colinei, se ridicară rotocoale negre și dese de fum. Un ofițer trimis de Pentuer se apropie în graba de prinț cu știrea că grecii dăduseră foc taberei libienilor.

— Sfărâmați centrul! ordonă prințul.

Una după alta, cam o duzină de trâmbițe dădură semnalul atacului, iar când amuțiră, în coloana de la mijloc răsunară comenzile, zgomotul ritmic al tobelor și freamătul picioarelor pedestrimii care mărșăluia domol, în cadență.

— Un-doi! Un-doi! Un-doi!

Apoi comenzile fură repetate în direcția aripii din dreapta și a celei din stingă; din nou huruiră tobele și coloanele celor două aripi o porniră înainte:

— Un-doi! Un-doi!

Prăștiașii libieni începură să dea îndărăt, acoperindu-i cu pietre pe egiptenii în marș. Dar, cu toate că din când în când se mai prăbușea câte un soldat, coloanele înaintau, înaintau mereu, domol, în cadență.

Nori galbeni de pulbere tot mai deasă, marcau înaintarea unităților egiptene. Prăștiașii, nemaiputând zvârli pietre, pentru un timp se lăsă tăcerea; nu se auzeau decât gemetele și vaietele luptătorilor răniți.

— Nu mi-aduc aminte să se fi mărșăluit vreodată atât de bine, la instrucție! exclamă prințul, adresându-li-se ofițerilor din jurul său.

— Astăzi nu se mai tem de nuia, mormăi un bătrân.

Depărtarea dintre norii de pulbere ridicați de egipteni și de libieni se micșora dintr-o clipă într-alta; barbarii stăteau însă neclintiți, iar dincolo de linia lor se iviră alți nori de pulbere. Firește, veneau întărituri pentru coloana din mijloc, cea mai amenințată.

Moștenitorul coborî în fugă de pe colină și încălecă; din trecători se revărsau ultimele rezerve egiptene, care, regrupându-se, așteptau ordine. După pedestrime, înaintau câteva sute de călăreți asiatici, pe cai mărunți, dar rezistenți. Prințul galopă în urma pedestrimii pornite la atac și, după vreo sută de pași, descoperi altă colină, nu prea mare, dar de pe care se putea cuprinde întregul câmp de bătălie. Suita, cavaleria asiatică și coloana de rezervă îl urmau. Ramses privea nerăbdător spre stânga, unde urma să apară Mentezufis, care zăbovea. Libienii nu se mișcau din loc; situația devenea tot mai gravă.

Corpul de armată comandat de Ramses era cel mai puternic, dar în schimb avea împotriva sa aproape întreaga forță libiană. Ca număr, cele două armate erau cam deopotrivă și prințul nu se îndoia de victorie. Îl nelinișteau însă uriașele pierderi pe care i le-ar fi putut pricinui un dușman atât de îndrăzneț. De altfel, războiul își are toanele lui. Comandantul nu are nicio înrâurire asupra celor porniți la atac. Îi rămân doar pâlcurile de rezervă și un pumn de călăreți. Dacă una din coloanele egiptene ar fi fost înfrânată sau dacă dușmanul ar fi primit pe neașteptate noi întăriri… Prințul își șterse fruntea: în clipa aceea simți copleșitoarea răspundere a unui comandant suprem. Era ca jucătorul care mizând totul, aruncă zarurile, întrebându-se: „Oare, cum vor cădea?”

Egiptenii erau la câteva zeci de pași de coloanele libiene. Comenzile, trâmbițele, tobele răsunau tot mai repede și trupele își iuțiră și ele pasul:

— Un-doi-trei! Un-doi-trei! Dar și de partea vrăjmașului se auziră trâmbițe; două rânduri de sulițe se lăsară în jos și tobele răsunară: „La goană!”. Se înălțară alte rotocoale de pulbere, contopite grabnic într-un uriaș nor, apoi totul nu fu decât urlet de glasuri omenești, încrucișări zgomotoase de sulițe, trosnet de coase și, uneori, câte un geamăt cumplit, înecat cât ai clipi, de larmă. Pe întreaga linie de bătaie nu se mai vedeau nici oameni, nici arme, nici chiar coloane, ci doar o pulbere galbenă ce se mișca aidoma unui șarpe uriaș. Rotocoale de pulbere dese, înghesuite, arătau unde se ciocniseră coloanele vrăjmașe, iar cele mai rare, mai risipite, locul unde ciocnirea se sfârșise.

După câteva minute de zarvă neomenească, moștenitorul băgă de seamă că vârtejul de pulbere din aripa stingă se retrăgea foarte încet, îndărăt.

— Întăriți aripa stingă! porunci el.

Jumătate din cetele de întăritură alergară în direcția arătată și se topiră în norii de praf; aripa stingă se întări, aripa dreaptă înainta încet, iar centrul, cel mai puternic și mai însemnat, rămânea mai departe pe loc.

— Întăriți centrul! porunci prințul.

Cealaltă jumătate a oștilor de rezervă porni înainte și dispăru și ea în vârtejul de pulbere. O clipă, țipetele se întețiră, dar nu se vedea nicio mișcare de înaintare.

— Cumplit se mai bat, nenorociții! rosti un bătrân ofițer din suită, adresându-i-se prințului. E timpul să se ivească Mentezufis…

Prințul îl chemă pe comandantul cavaleriei asiatice.

— Privește acolo, spre dreapta, spuse el. Trebuie să fie un gol. Strecoară-te acolo cu băgare de seamă, ca să nu-i zdrobiți pe ostașii noștri și izbiți din coastă coloana din mijloc a câinilor ăstora.

— Pesemne că-s ținuți în lanțuri, de stau atât de îndelung pe loc, răspunse asiaticul râzând. Lăsă apoi prințului vreo douăzeci dintre călăreții lui și porni cu restul, la trap, strigând:

— Să trăiești veșnic, măria-ta!

Arșița era de nedescris. Prințul își încorda văzul și auzul, încercând să pătrundă prin zidul de pulbere. Așteptă, așteptă. Deodată scoase un strigăt de bucurie: norul din mijloc se clătinase, se mișcase puțin înainte. Se opri din nou, apoi din nou se urni și începu să meargă încet, nespus de încet, dar tot înainte…

Zarva răbufnea atât de îngrozitor, încât nu se putea înțelege dacă era semn de mânie, triumf sau nenorocire.

În clipa aceea, aripa dreaptă începu să se îndoaie într-un chip ciudat și să dea îndărăt. Dincolo de ea apăru un nou vârtej de pulbere. În același timp, se apropie Pentuer călare și strigă:

— Patrokles atacă spatele libienilor!…

Învălmășeala din aripa dreaptă se întețea, apropiindu-se de mijlocul câmpului de bătaie. Se vedea limpede că libienii încep să dea înapoi și că panica molipsește și coloana principală.

Întreaga suită a prințului urmărea cu însuflețire mișcările vârtejului de pulbere. Peste câteva minute panica se înstăpâni și în aripa stângă. Acolo, libienii o luaseră la fugă de-a binelea.

— Să nu văd mâine soarele, dacă asta nu însemnează victorie! chiui bătrânul ofițer.

Un curier din partea preoților, care urmăreau desfășurarea bătăliei de pe cea mai înaltă creastă, veni în goană și raportă că la aripa stângă au apărut trupele lui Mentezufis și că libienii sunt înconjurați din trei părți.

— Ar fugi ca niște căprioare, spuse curierul gâfâind, dacă nu i-ar împiedica nisipurile.

— Victorie! Să trăiești veșnic, măria-ta! strigă Pentuer.

Era de-abia ceasul două.

Călăreții asiatici începură să cânte zgomotos și să tragă săgeți în aer, în cinstea prințului. Căpeteniile descălecară, se repeziră spre moștenitor, îl luară de pe șa și-l ridicară în sus, strigând:

— Iată un comandant viteaz! I-a nimicit pe dușmanii Egiptului! Amon este de partea oștilor sale; cine să-i poată ține piept?

Între timp, libienii, dând mereu înapoi, ajunseră pe înălțimile nisipoase dinspre miazăzi, fugăriți de egipteni. Aproape în fiecare clipă, din norii de pulbere se desprindeau călăreți care veneau în goană spre Ramses.

— Mentezufis le-a tăiat retragerea! strigă unul.

— Două unități s-au predat! strigă altul.

— Patrokles a ocupat spatele.

— Am luat de la libieni trei steaguri: al Berbecului, al Leului și al Uliului!

În jurul prințului, înconjurat de oameni însângerați și plini de praf, mulțimea creștea.

— Să trăiești veșnic! Să trăiești veșnic, măria-ta!

Ramses era atât de mișcat, încât ba râdea, ba plângea și, deodată, adresându-li-se celor din jur, spuse:

— Zeii s-au milostivit. Am crezut că vom pierde bătălia. Ce ciudată e soarta unui comandant: fără să tragă spada din teacă, fără chiar să vadă ceva, trebuie să răspundă de tot.

— Să trăiești veșnic, comandant victorios! se auziră alte strigăte.

— Mare biruință! râse prințul. Nici măcar nu știu cum a fost câștigată!

— Câștigă bătăliile și apoi se mai și miră! rosti cineva din suită.

— Vă încredințez că nici nu știu ce înseamnă o bătălie, mărturisi prințul.

— Liniștește-te, măria-ta, răspunse Pentuer. Cu atâta pricepere ai știut să-ți rânduiești oastea, încât dușmanul trebuia să fie înfrânt. În ce chip? Nu-i treaba ta, ci a oștilor tale.

— Nici spada n-am scos-o din teacă! N-am văzut măcar un libian! se plânse prințul.

Pe colinele de la miazăzi, vârtejul de pulbere și zarva luptei stăruiau încă; în vale, praful începea să se așeze, iar pe alocurea se puteau vedea, ca prin ceață, pâlcuri de soldați egipteni cu sulițele în poziție normală.

Moștenitorul își întoarse calul în direcția aceea și porni spre câmpul de bătaie părăsit, unde de-abia se sfârșise lupta coloanelor din centru. Era un loc lat de câteva sute de pași, răscolit de gropi adânci, presărat cu trupuri de răniți și de morți. În partea dinspre care venea prințul zăceau egiptenii, într-un șir lung, la câțiva pași numai unul de altul. Apoi, ceva mai deși, urmau libienii, mai departe zăceau amestecați unii cu alții, egipteni și libieni, iar și mai departe, aproape numai libieni. În unele locuri, leșurile zăceau unele lângă altele; pe alocurea, se îngrămădeau la un loc câte trei-patru deodată. Nisipul era împestrițat cu pete întunecate, de sânge. Rănile erau îngrozitoare. Un luptător avea amândouă mâinile tăiate; altul avea capul despicat de trunchi, iar dintr-un al treilea curgeau măruntaiele. Unii se zvârcoleau în spasmuri, iar gurile lor, pline de nisip, rosteau blesteme sau rugi fierbinți, cerând să li se dea lovitura de grație.

Ramses trecu în fugă pe lângă ei, fără să privească în jur, deși unii din răniți scoteau în cinstea lui strigăte slabe. Nu departe de acest loc, întâlni primul grup de prizonieri. Cu fața la pământ, oamenii aceștia cereau milă.

— Vestiți iertarea celor învinși, spuse prințul suitei sale.

Câțiva călăreți se repeziră în felurite direcții. În scurtă vreme se auzi trâmbiță, iar după ea o voce puternică:

— Din porunca măriei-sale prințul, comandantul suprem, răniții și cei prinși nu vor fi uciși!

Drept răspuns, se auziră strigătele învălmășite ale prizonierilor.

— Din porunca comandantului suprem, strigă pe un ton melodios un alt glas, în altă parte, răniții și cei prinși nu vor fi uciși!

Între timp, lupta încetase și pe înălțimile din miazăzi, iar două din cele mai mari unități libiene depuseseră armele în mâinile trupelor grecești.

Viteazul Patrokles, din pricina arșiței, cum spunea el însuși, ori a băuturii, cum bănuiau alții, abia de se mai ținea în șa. Ștergându-și ochii înlăcrimați, se adresă prizonierilor, strigând:

— Câini râioși ce sunteți! Ați ridicat mâinile voastre păcătoase împotriva oștirii luminăției-sale, mânca-v-ar viermii! Veți crăpa ca păduchii sub unghia egiptenilor drept-credincioși, dacă nu veți spune pe loc unde a pierit căpetenia voastră, mânca-i-ar lepra ochii și nările!

În clipa aceea, apăru moștenitorul. Grecul îl salută cu respect, fără însă a întrerupe ancheta:

— Câinilor, am să poruncesc să vă jupoaie! Vă voi trage în țeapă dacă nu aflu îndată unde e vipera aia veninoasă, balega aia de porc sălbatic!

— A, uite unde-i comandantul nostru! strigă unul din libieni, arătând spre un pâlc de călăreți ce se îndrepta încet către adâncul deșertului.

— Ce-i acolo? întrebă prințul.

— Nemernicul de Musavasa fuge! răspunse Patrokles, care era cât pe-aci să se rostogolească de pe cal.

Ramses simți cum i se urcă sângele la cap.

— Deci Musavasa-i acolo și a fugit? Hei, cine are cai buni, după mine!

— Gata! zise Patrokles râzând. Acum o să behăie și el, hoțul ăla de berbeci!

Pentuer îi aținu calea prințului.

— Măria-ta, nu se cade să-i urmărești pe fugari!

— Cum? exclamă moștenitorul. În tot timpul bătăliei n-am ridicat mâna împotriva nimănui și acum trebuie să renunț și la căpetenia libienilor? Ce-ar spune ostașii pe care i-am trimis să înfrunte sulițele și securile?

— Armata nu poate rămâne fără comandant.

— Dar oare Patrokles, Tutmozis, Mentezufis nu-s aici? Ce fel de comandant sunt eu, dacă nu mi-e îngăduit să-l prind pe dușman? Sunt la câteva sute de pași de noi și li-s caii obosiți.

— Într-un ceas suntem aici, cu ei. Doar să întindem mâna, șoptiră călăreții asiatici.

— Patrokles! Tutmozis! Vă las oastea în grijă, strigă moștenitorul. Odihniți-vă, eu mă întorc îndată. Dădu pinteni calului și porni în trap mărunt, afundându-se în nisip, urmat de vreo douăzeci de călăreți și de Pentuer.

— Dar tu, proroace, ce cauți aici? îl întrebă prințul. Mai bine odihnește-te! Astăzi ne-ai fost de mare folos.

— Poate că-ți voi mai fi încă, răspunse Pentuer.

— Atunci rămâi…

— Mi s-a poruncit, măria-ta, să nu te părăsesc nicio clipă.

Moștenitorul dădu din cap, supărat.

— Dar dacă picăm într-o capcană? întrebă el.

— Nici acolo nu te voi părăsi, măria-ta, răspunse preotul.

Capitolul V

În glasul lui era atâta bunăvoință, încât prințul, uimit, tăcu și-i îngădui să vină.

Erau în deșert. La câteva sute de pași în urmă se afla oastea iar în fața lor, la o depărtare tot de câteva sute de pași, fugarii. Oricât își băteau caii, îndemnându-i să alerge și mai repede, atât fugarii cât și cei care-i urmăreau înaintau cu o nespus de mare greutate. De sus se revărsa asupra lor o arșiță cumplită, în gură, în nări și mai ales în ochi le pătrundea un praf mărunt și arzător, în timp ce sub picioarele cailor nisipul înfierbântat se scufunda, la fiece pas. În aer domnea o liniște de moarte.

— Doar nu va fi mereu așa, zise moștenitorul.

— Va fi din ce în ce mai rău, răspunse Pentuer. Vezi, măria-ta, zise el arătând cu mâna spre fugari, cum caii lor își afundă picioarele în nisip până peste genunchi?

Prințul zâmbi, fiindcă tocmai în clipa aceea dădură peste un loc ceva mai tare și cam o sută de pași putură să călărească la trap. Îndată, însă, calea le fu îngreuiată de o mare de nisip și din nou fură siliți să înainteze la pas.

Pe oameni sudoarea curgea șiroaie, iar caii începură să facă spume.

— E cald! șopti moștenitorul.

— Ascultă, măria-ta, zise Pentuer, ziua de azi nu-i prielnică urmăririlor în deșert. Încă din zori, cărăbușii sacri au fost cuprinși de o mare neliniște, căzând apoi într-un somn adânc. De asemenea, cuțitul meu a intrat foarte puțin în teaca lui de lut, ceea ce înseamnă arșiță neobișnuită. Amândouă aceste semne, arșița și toropeala cărăbușilor, pot prevesti furtună. Să ne întoarcem deci, fiindcă nu numai că am pierdut tabăra din ochi, dar nici măcar freamătul ei nu mai ajunge până la noi.

Ramses se uită la preot aproape cu dispreț.

— Și tu gândești, proroace, zise el, că eu, după ce-am spus că-l voi prinde pe Musavasa, mă pot întoarce cu mâinile goale, de teama arșiței și a furtunii?

Călăriră mai departe. Într-un loc, nisipul se întări din nou, astfel că se apropiară de fugari până la o aruncătură de praștie.

— Hei, voi de-acolo! strigă moștenitorul, predați-vă!

Libienii nici nu se uitară în urma lor, înaintând cu toată încordarea. O clipă crezură că-i vor ajunge. Dar deodată, ceata prințului nimeri peste o întindere cu nisip adânc, iar libienii, grăbind pasul, dispărură dincolo de coline.

Călăreții asiatici înjurară, iar prințul scrâșni din dinți.

În sfârșit, caii începură să-și piardă tot mai mult puterile. Călăreții trebuiră să descalece și să meargă pe jos. La un moment dat, unul dintre asiatici se făcu stacojiu și se prăbuși pe nisip. Prințul porunci să fie acoperit cu o pânză de cort și spuse:

— Îl vom lua la înapoiere.

Cu multă trudă, atinseră vârful colinei nisipoase de unde-i zăriră pe libieni. Dar și pentru ei drumul era ucigător, căci doi dintre caii lor nu mai puteau de oboseală.

Tabăra oastei egiptene se ascunsese acum cu desăvârșire, dincolo de cutele nisipului, iar dacă Pentuer și călăreții asiatici n-ar fi știut să se orienteze după soare, n-ar mai fi nimerit nicicând înapoi.

Dintre însoțitorii prințului se prăbuși al doilea călăreț, făcând o spumă roșiatică la gură. Îl lăsară și pe el, cu cal cu tot. În fața lor, între nisipuri, apăru un grup de stânci, în mijlocul cărora libienii dispărură.

— Măria-ta, zise Pentuer, acolo ar putea fi o capcană.

— Poate fi și moartea! răspunse moștenitorul cu glasul schimbat.

Preotul se uită la el cu mirare: nici prin gând nu-i trecuse că Ramses poate fi atât de înverșunat.

Nu era departe până la stânci, dar drumul era neînchipuit de greu. Nu numai că oamenii trebuiau să înainteze ei înșiși, dar, pe deasupra, mai trebuiau să tragă și caii din nisip. Înaintau cu toții, afundați până peste fluierele picioarelor; în unele locuri însă te afundai până peste genunchi.

Iar pe cer continua să ardă soarele, cumplitul soare al deșertului, ale cărui raze nu numai că frigeau și orbeau, dar și înțepau. Chiar și călăreții asiatici, cei mai rezistenți, erau frânți de oboseală; unuia i se umflaseră buzele și limba, altuia îi vâjâia capul și vedea numai pete negre, al treilea fu cuprins de toropeală. Aveau cu toții dureri în mădulare și nici nu mai simțeau arșița. Întrebat dacă e cald afară, niciunul dintre ei n-ar fi știut ce să răspundă.

Solul se făcu din nou tare sub picioarele lor și ceata intră între stânci. Prințul, cel mai lucid dintre toți, auzi răsuflarea unui cal, coti într-o parte și, în umbra colinei, zări o grămadă de oameni trântiți la pământ, așa cum nimerise fiecare. Erau libienii. Unul dintre ei, un om tânăr, de vreo douăzeci de ani, purta o îmbrăcăminte de purpură brodată, un lanț de aur la gât și o spadă bogat împodobită. Părea că zace fără cunoștință; avea albul ochilor ieșit în afară și puțină spumă pe buze. Ramses își dădu seama că acesta era comandantul. Se apropie, îi rupse lanțul de la gât și-i desprinse spada.

Un libian bătrân, care părea mai puțin obosit decât ceilalți, văzându-i fapta, spuse:

— Deși ești învingător, egiptene, cinstește-l pe fiul prințului, care a fost comandant suprem.

— Acesta e fiul lui Musavasa? întrebă prințul.

— Da, răspunse libianul, e Tehenna, fiul lui Musavasa, căpetenia noastră, demn să ajungă chiar prinț egiptean.

— Și Musavasa unde-i?

— Musavasa e în Glaukus și adună o mare oaste, care ne va răzbuna.

Ceilalți libieni tăceau; nici măcar nu se uitau la învingătorii lor. Din porunca prințului, călăreții asiatici îi dezarmară fără greutate și ei înșiși se așezară la umbra stâncilor.

În clipa aceea nu mai erau nici prieteni, nici dușmani, ci oameni morți de oboseală. Moartea îi pândea pe toți, iar ei voiau doar să se odihnească.

Pentuer, văzând că Tehenna rămâne în nesimțire, îngenunche lângă el și se aplecă deasupra capului lui, în așa fel încât nimeni nu putea vedea ce face. Îndată însă Tehenna începu să răsufle, să dea din mâini și din picioare; apoi deschise ochii și-și frecă fruntea de parcă s-ar fi trezit dintr-un somn greu, ce-l stăpânea încă.

— Tehenna, comandant al libienilor, zise Ramses, tu și oamenii tăi sunteți prizonierii măritului faraon.

— Mai bine ucide-mă pe loc, mormăi Tehenna, decât să-mi pierd libertatea.

— Vei mai putea fi liber și fericit, dacă tatăl tău, Musavasa, se va umili și va încheia pace cu Egiptul.

Libianul își întoarse capul și se culcă, nepăsător la toate. Ramses se așeză lângă el; după o clipă căzu și el într-un fel de toropeală. Pesemne adormise.

Se trezi după un sfert de ceas, ceva mai înviorat. Privi deșertul și rămase uimit: la orizont se vedea un ținut verde, cu apă și mulți palmieri, iar ceva mai sus orășele și temple. În jurul lui dormeau cu toții, asiatici și libieni. Numai Pentuer stătea pe o stâncă și, făcând mâna streașină la ochi, se uita undeva, departe.

— Pentuer! Pentuer! strigă Ramses. Vezi oare oaza aceea?

Se ridică repede și alergă la preot, pe a cărui față se citea îngrijorarea. Vezi oaza?

— Nu-i oază, răspunse Pentuer, e duhul rătăcitor prin pustiu al vreunei țări ce nu mai există pe pământ. Dar cealaltă, uite acolo, există cu adevărat! adăugă el, arătând cu mâna spre miazăzi.

— Munți? întrebă prințul.

— Uită-te mai bine.

Prințul își încordă privirea; deodată spuse:

— S-ar părea că pânza aceea neagră se ridică tot mai sus. Se vede că privirea mi-e tare ostenită.

— E tifonul, șopti preotul. Numai zeii ne mai pot scăpa, dacă vor binevoi.

Într-adevăr, Ramses simți pe obraz o adiere care, chiar în arșița deșertului, părea caldă. Adierea aceasta, la început abia simțită, se înteți, devenind tot mai caldă; totodată, o trâmbă neagră se înălța pe cer, cu iuțeală uimitoare.

— Ce putem face? întrebă prințul.

— Stâncile astea, răspunse preotul, ne vor feri să fim îngropați de vii; ele nu pot alunga însă nici pulberea, nici căldura care crește mereu. Iar peste o zi sau două…

— Atât de mult suflă tifonul?

— Uneori trei și chiar patru zile. Numai rareori se năpustește pentru câteva ceasuri și se prăbușește apoi, deodată, ca un uliu străpuns de săgeată. Dar lucrul acesta se întâmplă foarte rar.

Prințul, deși nu-și pierdu curajul, se posomori. Iar preotul, scoțând de sub haină o sticluță mică verde, spuse mai departe:

— Ține, ai aici un elixir. Ar trebui să-ți ajungă pentru câteva zile. De câte ori vei simți că te cuprinde toropeala ori spaima, bea o picătură. În chipul acesta te vei întări și vei putea ține.

— Dar tu? Dar ceilalți?

— Soarta mea e în mâinile zeului unic. Iar ceilalți oameni… ei nu sunt moștenitori ai tronului!

— Nu-mi trebuie licoarea asta, zise prințul, dând la o parte sticluța.

— Trebuie s-o iei! strigă Pentuer. Nu uita că poporul egiptean și-a pus în tine toate nădejdile. Nu uita că asupra ta veghează binecuvântarea lui…

Norul negru atinsese jumătatea cerului, iar vântul fierbinte sufla atât de puternic, încât prințul și preotul trebuiră să coboare sub stâncă.

— Poporul egiptean? Binecuvântarea? repetă Ramses. Deodată strigă:

— Va să zică tu ești acela care acum un an mi-ai vorbit în miez de noapte, în grădină? Era după terminarea manevrelor…

— În ziua în care ți s-a făcut milă de țăranul care s-a spânzurat, pentru că i se stricase canalul, răspunse preotul.

— Tu mi-ai apărat casa și pe Sara de mulțimea care voia s-o ucidă cu pietre?

— Da, eu, zise Pentuer. Dar tu i-ai scos apoi din temniță pe țăranii nevinovați și nu i-ai îngăduit lui Dagon să năpăstuiască poporul tău prin noi biruri. Pentru poporul acela, continuă preotul, pentru mila pe care i-ai arătat-o întotdeauna, încă și astăzi te binecuvântez. Poate că numai tu singur vei scăpa de aici cu viață, dar nu uita, nu uita că poporul egiptean asuprit te slăvește, cel care de la tine așteaptă salvarea.

Deodată se făcu întuneric. Dinspre miazăzi începu să cadă o ploaie de nisip fierbinte și se porni un vânt atât de cumplit, încât răsturnă un cal aflat într-un loc neadăpostit. Călăreții asiatici și prizonierii libieni se treziră cu toții; dar, doborâți de spaimă, amuțiră pe loc, cuibărindu-se cât putură mai bine sub stânci.

În natură se petrecea un lucru îngrozitor. Noaptea căzuse dintr-o dată pe pământ, iar în înaltul cerului se rostogoleau nori de nisip, roșcați sau negri, într-o goană nebună. Se părea că trupul întregului deșert prinsese viață, se năpustise în sus și zbura undeva, cu iuțeala pietrelor zvârlite de praștie. Era mai fierbinte ca într-o baie de aburi; pielea mâinilor și a obrazului crăpa, limba se usca în gură și, răsuflând, simțeai junghiuri în piept. Firișoarele de nisip frigeau ca scânteile.

Cu de-a sila, Pentuer apropie elixirul de buzele prințului. Ramses sorbi câteva picături și simți o schimbare ciudată; junghiurile și zăpușeala încetară să-l mai chinuiască, gândurile i se limpeziră.

— Și asta poate ține câteva zile?

— Patru zile, răspunse preotul.

— Iar voi înțelepții, împuterniciții zeilor, n-aveți niciun mijloc să mântuiți lumea de o asemenea nenorocire?

Pentuer căzu pe gânduri și zise:

— În lume nu-i decât un singur înțelept care ar putea lupta împotriva duhurilor rele. Dar el nu-i aici!

Vântul deșertului sufla de o jumătate de ceas cu o neînchipuită putere. Se făcuse aproape beznă. Uneori vijelia slăbea, vârtejurile negre se trăgeau parcă în lături și pe cer lucea un soare sângeriu, iar pe pământ o lumină roșcată, aducătoare de moarte. Îndată însă, vântul arzător și înăbușitor se întețea, vârtejurile de pulbere se făceau tot mai groase, lumina ca de mormânt se stingea, iar în văzduh răsunau vâjâieli ciudate pe care urechea omenească nu le mai auzise nicicând. Nu mai era mult până la asfințit și tăria uraganului, ca și arșița de nesuferit, creșteau necontenit. Din când în când, deasupra zării apărea o pată sângerie uriașă, ca și cum ar fi început prăpădul lumii.

Deodată, prințul băgă de seamă că Pentuer dispăruse. Își încordă auzul și desprinse un glas care rostea:

— Beroes! Beroes! Cine altul decât tine ne va ajuta? Beroes! În numele unicului, atotputernicului zeu care nu are nici început, nici sfârșit, te chem!

În partea de miazănoapte a deșertului bubui tunetul. Prințul înmărmuri; tunetele erau pentru un egiptean fenomene aproape tot atât de rare ca și apariția unei comete.

— Beroes! Beroes! rostea preotul cu glas puternic.

Moștenitorul își încordă privirea și zări în direcția aceea o făptură cu chip de om, întunecată, cu brațele ridicate, din al cărei creștet, din ale cărui degete și chiar din veșminte țâșneau, clipă de clipă, scântei de un albastru deschis.

— Beroes! Beroes!

Un tunet îndelung răsună mai aproape, iar printre norii de pulbere săgetă fulgerul, scăldând pustiul într-o văpaie ca para focului. Apoi un nou tunet și iarăși fulgeră.

Prințul simți că puterea vântului slăbește, că arșița scade. Nisipul, înălțat în trâmbe de nori, porni să coboare; cerul, la început cenușiu, apoi cărămiziu, deveni până la urmă de un alb lăptos. Totul amuțise. Peste o clipă, însă, tunetul se prăvăli din nou, iar dinspre miazănoapte porni să sufle un vânt răcoros.

Călăreții asiatici și libieni, doborâți de arșiță, se treziră.

— Luptători ai faraonului, spuse deodată bătrânul libian, auziți vâjâitul acela din deșert?

— Iarăși furtuna?

— Nu! Plouă!

Într-adevăr, cerul slobozi câteva picături reci, apoi tot mai multe, până ce, în sfârșit, se porni o ploaie cu găleata, însoțită de trăsnete. Printre soldații lui Ramses, ca și printre prizonieri, se stârni o bucurie de nedescris. Fără să ia seama la fulgere și tunete, oamenii aceștia, însetați și arși acum câteva clipe de para focului din văzduh, alergau ca niște copii prin șiroaiele de ploaie. Cu toată bezna, se spălau de zor, spălau și caii, adunând apă în coifuri, în saci de piele și mai ales beau, beau!

— Nu-i oare o adevărată minune? strigă prințul Ramses. De n-ar fi fost ploaia asta binecuvântată, pieream în pustiu, în suflarea dogoritoare a tifonului.

— Așa se întâmplă, vorbi bătrânul libian, când vântul nisipos de miazăzi se ciocnește de curenții ce trec deasupra mării și aduc ploaia torențială.

Lui Ramses, nu-i plăcură aceste cuvinte, deoarece el pusese ploaia pe seama rugăciunilor lui Pentuer. Adresându-i-se deci libianului, îl întrebă:

— Dar se întâmplă, oare, ca din trupul omului să țâșnească scântei?

— Se întâmplă întotdeauna când suflă vântul în deșert, răspunse libianul. Și de data asta am văzut sărind scântei și nu numai din oameni, dar și din cai. În glasul lui se citea o atât de mare siguranță, încât prințul, apropiindu-se de comandantul călăreților săi, îi șopti:

— Vegheați asupra libienilor…

De-abia rostise aceste cuvinte, că se și simți o mișcare în beznă și, după o clipă, se auzi un tropot. Iar când fulgerul brăzda pustiul, văzură un om gonind călare.

— Legați-i pe ticăloșii ăștia! strigă prințul, iar dacă se împotrivește careva dintre ei, tăiați-l! Va fi vai de tine, Tehenna, dacă nemernicul acela îi va aduce pe frații tăi împotriva noastră. Vei pieri și tu și ai tăi în chinuri de nespus…

Ploaia, trăsnetele și bezna nu-i împiedicară pe soldații lui Ramses să-i lege repede pe libieni, care de altfel nu opuneau nicio împotrivire. Așteptau poate porunca lui Tehenna, dar acesta era atât de descurajat, încât nici nu-i trecea prin gând să fugă.

Încet-încet, furtuna se liniști, și în locul arșiței de peste zi se lăsă deasupra pustiului un frig pătrunzător. Oamenii și caii băură până ce-și astâmpărară bine setea; umplură apoi și burdufurile cu apă; curmale și pesmeți aveau din belșug, așa că nu lipsea nici buna dispoziție. Tunetele slăbiseră, fulgerele, fără zgomot acum, săgetau tot mai rar; pe cerul dinspre miazănoapte norii începură să se destrame, iar pe alocurea chiar să se reaprindă stelele.

Pentuer se apropie de Ramses.

— Să ne întoarcem la tabără, zise el. Putem fi acolo în câteva ceasuri, mai înainte ca fugarul să se întoarcă cu dușmanii asupra noastră.

— Cum vom putea nimeri prin bezna asta? întrebă prințul.

— Aveți torțe? zise preotul, adresându-se călăreților asiatici.

Torțe, adică funii lungi îmbibate cu substanțe arzătoare, aveau; dar nu aveau foc. Amnarele de lemn, folosite la aprinderea focului, erau ude.

— Trebuie să așteptăm zorile, zise prințul nerăbdător.

Pentuer nu răspunse. Scoase din săculețul lui un vas mic, luă unuia din soldați torța din mâini și se dădu mai la o parte. După o clipă se auzi un sâsâit încet și torța… se aprinse.

— Mare vrăjitor mai e și preotul ăsta! mormăi bătrânul libian.

— Pentru mine, îi spuse prințul lui Pentuer, ai înfăptuit cea de-a doua minune. Poți oare să mă lămurești cum ai făcut?

Preotul clătină capul:

— Măria-ta, poți să mă întrebi despre orice și-ți voi răspunde după puterile cugetului meu. Niciodată însă să nu-mi ceri să-ți dau lămuriri asupra tainelor templelor noastre.

— Chiar dacă te-aș numi sfetnicul meu?

— Chiar și atunci. Niciodată n-am să fiu trădător și chiar de-aș cuteza, m-ar înfricoșa pedepsele.

— Pedepsele? repetă prințul. Aha! îmi amintesc de omul acela din templul Hator, ascuns în subterană și asupra căruia preoții turnau smoală topită. Așa au făcut, oare, cu adevărat? Omul acela a murit, într-adevăr, în chinuri?

Pentuer tăcea de parcă nici n-ar fi auzit întrebarea și, fără grabă, scoase din săculețul lui plin de minuni statuia mică a unui zeu cu brațele încrucișate, agățat de capătul unui șnur; preotul o făcu să lunece încet și, șoptind rugăciuni, o urmărea cu mare atenție. După câteva oscilări și rotiri, statueta se opri și rămase nemișcată.

La lumina torței, Ramses privea uluit tot ritualul acesta.

— Ce faci acum? îl întrebă el pe preot.

— Numai atât pot să-ți spun, măria-ta, că zeul arată cu o mână steaua Eshmun.{62} Ea călăuzește în timpul nopții corăbiile feniciene pe mări.

— Deci zeul acesta, e și al fenicienilor?

— Ei nici nu-i bănuie existența. Zeul acesta, care își îndreaptă întotdeauna un braț spre steaua Eshmun, ne este cunoscut numai nouă și preoților caldeeni. Cu ajutorul lui, oricare proroc își poate descoperi drumul pe mare sau în deșert, ziua ori noaptea, pe timp bun sau rău.

La porunca prințului, care cu torța aprinsă pășea alături de Pentuer, suita și prizonierii porniră pe urmele preotului, înspre nord-est. Zeul, atârnat de șnur, se clătina, continuând să arate cu mâna întinsă unde se află steaua sfântă, ocrotitoarea drumeților rătăciți.

Mergeau pe jos, cu pași mărunți, ținând caii de căpestre. Frigul era atât de pătrunzător, încât chiar călăreții asiatici suflau în pumni; libienii dârdâiau.

În clipa aceea, sub picioarele lor începu să scârțâie și să foșnească ceva. Pentuer se opri și se aplecă.

— În locul acesta, zise el, ploaia a făcut o mică baltă pe stâncă. Iar apa, privește, măria-ta, în ce s-a prefăcut… Vorbind, ridică și arătă prințului un soi de pojghiță ca de sticlă, ce se topea în mână. Când e foarte frig, adăugă el, apa se preface într-o piatră străvezie.

Călăreții asiatici întăriră vorbele preotului, adăugind că, departe, spre miazănoapte, foarte adesea, apa se preface în piatră, iar aburul în sare albă, care nu are însă niciun gust, numai că înțeapă degetele și dă dureri de dinți.

În fața înțelepciunii lui Pentuer, prințul se minuna tot mai mult.

Între timp, cerul se limpezi spre miazănoapte, lăsând să se vadă Ursa Mică, iar în ea steaua Eshmun. Preotul spuse din nou o rugăciune, ascunse statueta zeului călăuzitor în săculeț și porunci să se stingă torțele, lăsând numai capătul unei sfori să ardă mocnit; aceasta, prin arderea ei înceată, arăta ceasul.

Prințul porunci oamenilor să fie cu băgare de seamă și alături de Pentuer o luă înaintea celorlalți cu vreo câteva zeci de pași.

— Pentuer, zise el, din clipa aceasta te numesc sfetnicul meu: și acum și pentru vremea când zeii vor voi să-mi dea coroana Egiptului de Sus și de Jos.

— Cu ce am meritat această cinste?

— În ochii mei ai înfăptuit lucruri ce dovedesc marea ta înțelepciune și puterea ta asupra duhurilor. În afară de asta, ai fost gata să-mi salvezi viața. Și, cu toate că ești hotărât să tăinuiești multe lucruri în fața mea…

— Iartă-mă, măria-ta, îl întrerupse preotul; e adevărat că în schimbul aurului și giuvaericalelor găsești trădători și în rândurile preoților. Eu nu sunt dintre aceștia. Și gândește-te bine: dacă i-aș trăda pe zei, ai mai putea fi sigur că n-aș face și cu tine la fel?

Ramses căzu pe gânduri.

— Ai vorbit cu multă înțelepciune, răspunse el. Un lucru mi se pare însă ciudat: cum se face că tu, preot fiind, ești totuși binevoitor cu mine? Acum un an mi-ai dat binecuvântarea; astăzi nu m-ai lăsat să merg singur în deșert și îmi ești folositor la tot pasul…

— Zeii m-au lăsat să înțeleg, măria-ta, că atunci când vei voi, vei putea scoate din lipsuri și apăsare nefericitul popor al Egiptului.

— Ce-ți pasă ție de popor?

— Din el am ieșit. Tatăl, ca și frații mei, scoteau zile de-a rândul apă din Nil și erau bătuți cu nuielele.

— Cum aș putea fi eu de folos poporului? întrebă moștenitorul.

Pentuer se însufleți.

— Poporul tău, rosti el mișcat, muncește prea mult, plătește dări prea mari, îndură suferință și nedreptate. Soarta țăranului e tare grea: „Gângăniile i-au mâncat jumătate din grâne, rinocerul pe cealaltă; o puzderie de șobolani mișună pe ogoare, lanurile sunt prăpădite de lăcuste și călcate în picioare de vite, vrăbiile fură boabele, iar ce mai rămâne pe arie fură tâlharii. O! Soartă jalnică a plugarului! Și iată, tocmai acum vine omul stăpânirii cerându-i grânele; însoțitorii lui poartă nuiele, iar negrii vergele de palmier. Și poruncesc: „Dă-ne grânele!” „N-am de niciun fel”. Atunci îl întind cât e de lung și-l leagă, îl bat, îl scufundă în canal cu capul în jos, până se îneacă, în fața lui îi leagă soția și la fel fac și cu copiii lui. Vecinii fug, salvându-și în chipul acesta grânele.”{63}

— Toate acestea le-am văzut cu ochii mei, mărturisi prințul îngândurat, și l-am alungat chiar pe un asemenea birnic. Mă pot afla oare pretutindeni, ca să împiedic nedreptatea?

— Poți porunci, măria-ta, ca oamenii să nu fie chinuiți pe degeaba. Poți să micșorezi dările, poți să dai țăranilor zile de odihnă. Și, în sfârșit, poți dărui fiecărei familii măcar o fâșie de pământ, a cărei recoltă să-i aparțină în întregime. Altminteri poporul tău va continua să se hrănească cu lotus, cu papirus și cu mortăciuni de pește, până ce se va prăpădi. Dar dacă tu îl vei ocroti, el se va ridica din nenorocire.

— Așa voi face! strigă prințul. Un bun gospodar nu îngăduie să-i piară vitele de foame, nu le trudește peste puteri și nu le supune la cazne pe nedrept. Toate acestea trebuie schimbate.

Pentuer se opri.

— Îmi făgăduiești, măria-ta?

— Îți jur! rosti Ramses.

— Iată, și eu îți jur că vei fi cel mai slăvit faraon, că în fața ta va păli chiar Ramses cel Mare, strigă preotul nemaiputându-se stăpâni.

Prințul căzu pe gânduri.

— Ce putem face noi doi împotriva preoților, care mă urăsc?

— Ei se tem de tine, măria-ta, răspunse Pentuer. Se tem să nu începi prea de timpuriu războiul cu Asiria.

— Ce le pasă, de vreme ce războiul va fi câștigat? Preotul își aplecă fruntea, își încrucișă brațele, dar tăcu. Îți voi spune eu! strigă prințul, întărâtat. Preoții nu vor război fiindcă se tem că mă voi întoarce victorios, încărcat de comori, gonind în față mulțimea de sclavi. De asta se tem, fiindcă ei vor ca orice faraon să fie o biată unealtă în mâinile lor, un lucru nefolositor pe care să-l poți arunca oricând poftești. Cu mine însă nu se vor petrece lucrurile așa! Sau am să fac ce vreau, așa cum mi se cuvine ca fiu și urmaș al zeilor, sau voi pieri!

Pentuer se dădu înapoi și șopti o formulă magică.

— Nu vorbi așa, măria-ta, spuse el tulburat, nu cumva duhurile rele care dau târcoale deșertului să-ți prindă cuvintele din zbor! Cuvântul, ține minte ce-ți spun, măria-ta, e ca o piatră zvârlită din praștie; dacă nimerește un perete, face cale întoarsă și se întoarce împotriva ta însuți.

Prințul făcu un gest disprețuitor.

— Mi-e totuna, spuse el. Ce preț are o viață în care oricine îmi poate înfrânge voința? Dacă nu zeii – vânturile deșertului; iar dacă nu duhurile rele – preoții. Și asta se mai cheamă putere? Vreau să fac ceea ce îmi poruncește cugetul și să dau socoteală numai în fața strămoșilor veșnici, nu în fața oricărei căpățâni rase care-și închipuie că tălmăcește gândurile zeilor și care de fapt vrea să pună mâna pe putere ca să-și umple punga cu avuțiile mele!

În clipa aceea, la numai câteva zeci de pași, se auzi un strigăt ciudat, ce aducea cu un nechezat ori cu un behăit, iar o umbră uriașă trecu în goana mare. Se năpustise ca o săgeată și, pe cât se putea vedea, avea gâtul lung și spinarea cocoșată.

Oamenii fură străbătuți de un fior de groază.

— Grifonul! I-am văzut aripile aievea! șopteau asiaticii.

— Pustiul e plin de dihănii! lămuri bătrânul libian.

Ramses era tulburat. I se păruse și lui că umbra rătăcitoare avea cap de șarpe și un fel de aripi scurte.

— Să fie oare adevărat, îl întrebă el pe preot, că în deșert se ivesc monștri?

— Desigur, răspunse Pentuer, într-un loc atât de pustiu mișună duhurile necurate, sub cele mai ciudate înfățișări. Totuși, mi se pare că ceea ce a trecut pe lângă noi era mai degrabă un animal. Semăna cu un cal înșeuat, numai că era mai mătăhălos și mai iute de picior. Locuitorii oazelor spun despre el că poate trăi fără să bea apă de loc, sau foarte rar. Dacă-i așa, cei ce vor veni după noi vor putea folosi la trecerea deșertului chiar viețuitoarea asta ciudată, ce trezește astăzi doar spaimă.

— N-aș cuteza să încalec o lighioană ca asta! făcu Ramses clătinând capul.

— Tot așa au spus și strămoșii noștri despre cal, care i-a ajutat pe hicsoși să cucerească Egiptul, și de care astăzi armata noastră nu se poate lipsi. Timpul schimbă nespus de mult părerile oamenilor, zise Pentuer.

Pe cer se destrămaseră ultimii nori; noaptea era acum senină. Deși fără lună, era atât de luminoasă, încât pe întinsul nisipului alb se puteau recunoaște marginile fiecărui lucru, chiar ale celor mici sau îndepărtate.

Frigul pătrunzător se mai înmuiase. Ceata mai merse câtva timp în tăcere, afundându-se până la glezne în nisip. Deodată, printre asiatici se iscă din nou larmă și se auziră strigăte:

— Sfinxul! Priviți, iată Sfinxul! N-o să ieșim vii din deșert dacă vedeniile astea ne tot răsar în fața ochilor.

Într-adevăr, pe un deal alb, calcaros, se desena limpede conturul unui sfinx. Corpul de leu, capul uriaș cu boneta egipteană și o linie ce semăna a profil omenesc.

— Liniștiți-vă, barbarilor, spuse bătrânul libian. Nici pomeneală de sfinx. Nu-i decât un leu și n-o să vă facă nimic, fiindcă e tare ocupat cu mâncatul prăzii.

— Da, e chiar un leu! întări Ramses oprindu-se. Dar cât de mult seamănă cu Sfinxul…

— El e doar tatăl sfincșilor noștri, explică preotul cu jumătate de glas. Fața lui ne reamintește trăsăturile feței omenești, iar coama lui, peruca.

— Dar marele nostru Sfinx de lângă piramide?

— Cu multe secole înainte de Menes, spuse Pentuer, pe când încă nu existau piramidele, în locul acela se ridica un dâmb stâncos, semănând cu un leu șezând, ca și cum zeii ar fi vrut să arate astfel locul de unde începe pustiul. Preoții vremii au poruncit meșterilor să taie stânca cu multă măestrie și să umple golurile cu o zidărie asemănătoare. Iar meșterii, care vedeau oameni mult mai des decât lei, i-au sculptat o față de om și așa a luat ființă primul sfinx.

— În fața căruia ne închinăm, adăugă Ramses, zâmbind.

— Și pe drept cuvânt, răspunse preotul. Fiindcă primele trăsături ale acestei lucrări au fost făcute de zei, iar oamenii au dus la bun sfârșit lucrul tot sub îndrumarea zeilor. Sfinxul nostru amintește deșertul prin făptura sa gigantică și misterioasă, întruchipând duhurile ce rătăcesc prin pustiu și înspăimântă oamenii, întocmai ca și el. El este fiul zeilor și părintele spaimei.

— La drept vorbind, orice lucru are un început pământesc, răspunse prințul. Nilul nu izvorăște din ceruri, ci din niște munți de dincolo de Etiopia. Piramidele – despre care Herhor m-a încredințat că întruchipează imaginea statului nostru – sunt construite asemenea piscurilor de stânci. Și chiar templele noastre, cu coloanele și obeliscurile lor, cu întunecimea și răcoarea lor, nu seamănă oare cu grotele și munții ce se întind de-a lungul Nilului? De câte ori, vânând, m-am rătăcit printre stâncile răsăritene, întotdeauna am dat peste o îngrămădire ciudată de bolovani, ce-mi aminteau de templele noastre. Uneori, pe pereții lor zgrunțuroși, am văzut hieroglife scrise de mâna vânturilor și a ploilor.

— Asta dovedește, măria-ta, că templele noastre au fost înălțate după un plan întocmit de zei, zise preotul. Și, așa cum sămânța bună, aruncată în pământ, dă naștere palmierilor uriași, tot astfel și imaginea piscului de munte, a grotelor, a leului și chiar a lotusului, semănată în sufletul faraonului pios, naște sfincșii, templele și coloanele lor puternice. Înfăptuirile acestea nu sunt omenești, ci divine, și-i fericit stăpânitorul care, privind în jurul lui, e în stare să descopere în lucrurile pământești cugetul divin și să-l înfățișeze generațiilor viitoare într-un chip lămurit.

— Un astfel de stăpânitor trebuie să dispună însă de o mare putere și avere, adăugă Ramses batjocoritor, iar nu să fie la cheremul nălucirilor preoților…

În fața lor se întindeau movile lungi de nisip, pe care se iviră chiar în clipa aceea câțiva călăreți.

— De-ai noștri, ori libieni? întrebă prințul.

De pe o movilă răsună o trâmbiță, căreia îi răspunse unul din oamenii prințului. Călăreții se apropiară repede, pe cât le îngăduia nisipul adânc. Când fură mai aproape, unul dintre ei strigă:

— Se află printre voi moștenitorul tronului?

— Este și-i sănătos! răspunse Ramses.

Descălecară și căzură cu fața la pământ.

— O, erpatre! spuse căpetenia călăreților. Oastea ta își sfâșie straiele și-și presară cenușă pe cap, la gândul că ai pierit! întreaga cavalerie scotocește deșertul, pentru a-ți găsi urmele și de-abia nouă, nevrednicilor, ne-au îngăduit zeii să te salutăm cei dintâi.

Prințul îl numi sutaș pe cel care vorbise, poruncindu-i ca a doua zi să-i înfățișeze oamenii din subordinea lui, spre a fi și ei răsplătiți.

Capitolul VI

Peste o jumătate de ceas, se iviră focurile dese ale oastei egiptene, iar în curând alaiul prințului ajunse în tabără. Dând alarma, trâmbițele răsunară din toate părțile. Soldații prinseră armele și se aliniară, strigând. Ofițerii se aruncară la picioarele prințului și, întocmai ca și cu o zi înainte, după biruință, îl ridicară pe brațe și porniră cu el prin fața unităților. Pereții trecătorii răsunară la strigătul:

— Să trăiești veșnic, învingătorule! Zeii să te aibă în paza lor!

Mentezufis se apropie de el. Văzându-l, moștenitorul se smulse din brațele oștenilor și alergă în întâmpinarea preotului.

— Știi, strigă Ramses, l-am prins pe Tehenna, comandantul libienilor!

— Slabă cucerire, răspunse preotul aspru. Pentru aceasta comandantul suprem n-ar fi trebuit să-și părăsească armata. Mai ales atunci când, în orice clipă, un nou dușman ne putea ieși în cale.

Prințul își dădu seama că mustrarea preotului era dreaptă, dar tocmai de aceea îl cuprinse mânia. Își încleștă pumnii, ochii îi scăpărară.

— Măria-ta, în numele mamei tale, taci! îi șopti Pentuer, care stătea la spatele său.

Fu atât de uimit de neașteptatele vorbe ale sfetnicului, încât se potoli într-o clipă și înțelese că cel mai potrivit lucru era să-și recunoască vina.

— Așa e, răspunse el. Nici armata pe comandant și nici comandantul nu trebuie să-și părăsească armata. Am socotit însă că mă vei înlocui tu, fiind aici, deoarece ții locul marelui Herhor.

Răspunsul îl înmuie pe Mentezufis, așa că preotul nu-i mai reaminti manevrele de anul trecut, când, ca și acum, prințul își părăsise oastea, atrăgându-și dizgrația faraonului.

În clipa aceea, se apropie de ei Patrokles, strigând cât îl ținea gura. Comandantul grec era din nou beat și-i striga prințului de departe:

— Iată, erpatre, ce-a făcut Mentezufis! Ai spus că vor fi iertați toți soldații libieni care vor părăsi rândurile năvălitorilor și se vor întoarce în armata măritului faraon. Oamenii ăștia au venit la mine și numai așa am putut nimici aripa stângă a dușmanului. Între timp, cucernicul Mentezufis a poruncit să fie uciși cu toții. Aproape o mie de oameni, toți foști soldați în armata noastră și care urmau să fie iertați, au pierit!

Prințului îi năvăli din nou sângele în obraz, dar Pentuer, care continua să stea la spatele său, îi șopti:

— Taci, pentru numele zeilor, taci!

Patrokles n-avea însă sfetnic, așa că el strigă mai departe:

— Din clipa asta am pierdut pentru totdeauna încrederea străinilor și chiar a oamenilor noștri. Fiindcă până la urmă, armata noastră, aflând că în fruntea ei s-au strecurat trădători, se va destrăma și ea.

— Mercenar ticălos, rosti Mentezufis rece, cum îndrăznești să vorbești astfel despre armată și despre oamenii de încredere ai faraonului? De când e lumea, nimeni n-a auzit o nelegiuire mai mare! Și mă tem că zeii se vor răzbuna pentru ocara ce le-a fost adusă.

Patrokles râse grosolan.

— Atâta timp cât dorm printre greci, nu mă tem de răzbunarea zeilor nopții. Iar când sunt de veghe, zeii zilei, n-o să-mi facă nimic.

— Du-te la culcare printre grecii tăi, hai, du-te, bețivanule, zise Mentezufis, ca nu cumva din vina ta trăsnetul să cadă asupra capetelor noastre.

— Zgârcitule, nu va cădea pe căpățâna ta rasă, fiindcă va gândi că-i altceva! răspunse grecul, amețit de-a binelea. Văzând însă că Ramses nu-i ține partea, se retrase în tabăra lui.

— E adevărat, îl întrebă Ramses pe Mentezufis, că ai poruncit pedepsirea prizonierilor, cu toată făgăduiala făcută de mine?

— Măria-ta n-ai fost în tabără, spuse Mentezufis, nu ești dar răspunzător de fapta asta. Iar eu veghez asupra legilor de război, care cer pedepsirea trădătorilor. Soldații care au slujit mai înainte în armata faraonului și care au trecut apoi la dușman urmează a fi uciși pe loc; asta-i legea.

— Dar dacă aș fi fost aici?

— Ca fiu al faraonului și comandant suprem, ai dreptul să ridici unele pedepse, lucru pe care eu, însă, nu-l pot face.

— Și n-ai putut oare aștepta până la venirea mea?

— Legea poruncește ca ei să fie uciși de îndată; am îndeplinit deci întocmai prevederile legii.

Prințul fu atât de uimit, încât curmă convorbirea și se duse în cort. De-abia acolo, așezându-se jos, îi zise lui Tutmozis:

— Iată, sunt încă de pe acum sclavul preoților! Ei îi ucid pe cei prinși, ei îmi amenință ofițerii și nu țin seamă nici de cuvântul dat de mine. Iar voi nu i-ați spus nimic lui Mentezufis, când a poruncit să fie uciși nefericiții aceia?

— A spus că face întocmai cum poruncește rânduiala războiului și noile porunci primite. De la Herhor.

— Dar de poruncit eu poruncesc aici, cu toate că am lipsit o jumătate de zi.

— Lăsând comanda în mâinile mele și ale lui Patrokles, zise Tutmozis. Când însă a venit Mentezufis, a trebuit să-i dăm locul. Are rang mai înalt decât noi.

Ramses își mărturisi că totuși, capturarea lui Tehenna a fost plătită cu prea mari nenorociri. Simți totodată cruzimea legii ce nu îngăduia comandantului să-și părăsească oastea. Trebui să recunoască în sinea sa că nu avea dreptate, dar lucrul acesta îi lovea și mai mult mândria și-i stârnea ura împotriva preoților. „Iată, își zicea el, mă simt încătușat ca un sclav, mai înainte chiar de a fi ajuns faraon; facă zeii ca prea măritul meu tată să trăiască veșnic, începând chiar de astăzi, trebuie să mă descătușez și, întâi de toate, să tac. Pentuer are dreptate: să tac, să tac mereu, iar pornirile mânioase să mi le înfrânez, păstrând bine în minte pricinile, ca pe niște nestemate de mare preț. Numai când s-o umple paharul… O, preoților, mi-o veți plăti voi atunci!”

— Nu mă întrebi, prințe, de rezultatul bătăliei? întrebă Tutmozis.

— Da, așa-i… Cum stăm?

— Peste două mii de prinși, peste trei mii de uciși și de-abia câteva sute de fugari.

— Dar cât de mare era oștirea libiană? întrebă prințul mirat.

— Șase până la șapte mii de oameni.

— Nu se poate! Nu-i cu putință ca într-o asemenea bătălie să piară aproape toată oștirea!

— Și totuși, așa-i. A fost o bătălie crâncenă, spuse Tutmozis. I-ai înconjurat din toate părțile; Testul, a fost treaba ostașilor și a lui Mentezufis. O atât de cumplită înfrângere a dușmanilor Egiptului nu-i pomenită nici în inscripțiile de pe mormintele celor mai slăviți faraoni.

— Acum, du-te la culcare, Tutmozis, sunt frânt, îi spuse prințul, simțind cum trufia i se urcă la cap. „Eu sunt, prin urmare, acela care a câștigat victoria asta nemaipomenită? E oare cu putință?” se întrebă el în gând.

Se azvârli peste așternutul de piei și, cu toate că era frânt de oboseală, nu putu închide ochii. De-abia trecuseră paisprezece ceasuri din clipa în care dăduse poruncă să înceapă bătălia. Paisprezece numai? E cu neputință! Și el câștigase bătălia asta? Dar nici nu văzuse bătălia, ci doar o prăfărie deasă, galbenă, din mijlocul căreia se revărsau valuri-valuri de urlete neomenești. Iată, vede și acum rotogoalele de pulbere, aude zarva, simte arșița și doar nu-i nicio bătălie. Apoi revăzu în minte pustiul nesfârșit, prin al cărui nisip înaintase cu o atât de chinuitoare greutate. El și oamenii lui aveau cei mai buni cai din toată armata și cu toate astea se târâseră ca niște broaște țestoase. Și ce arșiță! Nu-i chip ca un om să îndure o atât de mare dogoare. Și deodată se stârnise tifonul, învăluind totul, arzând, mușcând, gâtuind… Fața lui Pentuer scăpăra scântei palide…Deasupra capetelor lor răsuna tunetul, pe care nu-l mai auzise încă niciodată. Apoi se așternu noaptea liniștită a deșertului. Văzu grifonul, care trecea în goană, iar pe dâmbul calcaros silueta întunecată a Sfinxului. „Am văzut atâtea, am trecut prin atâtea, cugetă Ramses, am fost de față la construirea templelor și chiar la nașterea marelui Sfinx, a cărui viață se pierde în negura timpurilor. Și toate astea s-au putut oare întâmpla numai în paisprezece ore?” Deodată, prin minte îi fulgeră un ultim gând: „Omul care a trecut prin atâtea nu poate avea o viață lungă”. Un fior rece îi străbătu tot trupul și adormi.

A doua zi, se trezi cu câteva ceasuri după răsăritul soarelui. Simțea înțepături în ochi, îl dureau toate mădularele, tușea puțin; cugetul îi era însă limpede, iar inima plină de curaj.

La intrarea în cort, stătea Tutmozis.

— Ce s-a întâmplat? întrebă prințul.

— Iscoadele de la hotarul libian aduc vești ciudate. O mare mulțime se apropie de trecătoarea noastră, dar nu-i o armată, ci oameni fără arme, femei și copii; în fruntea lor pășește Musavasa, înconjurat de fruntașii libienilor.

— Ce-ar putea însemna toate astea?

— Se vede că cer pace.

— După o singură bătălie? se miră prințul.

— Dar ce bătălie! Și-apoi spaima îi face să ne vadă oștile înzecite. Se simt slabi, se tem de cotropire și de moarte.

— Vom vedea dacă nu pun cumva la cale vreo capcană! răspunse prințul după o oarecare gândire. Dar ai noștri?

— Sănătoși, sătui, cu setea potolită, odihniți și voioși. Numai…

— Ce?

— Patrokles a murit chiar în noaptea asta, șopti Tutmozis.

— Cum așa? strigă prințul.

— Unii spun că a băut prea mult, alții… că l-au pedepsit zeii. Fața îi era vânătă, iar gura plină de spume.

— Ca și sclavul din Athribis, ții minte? Îl chema Bakura; intrase cu de-a sila în sala ospățului, învinuindu-l pe nomarh. Și acela a murit în aceeași noapte, tot din cauza beției! Ce zici?

Tutmozis lăsă capul în jos.

— Trebuie să fim foarte prevăzători, stăpâne, șopti el.

— O să ne dăm silința, răspunse prințul liniștit. Nici măcar nu mă voi mira de moartea lui Patrokles. Ce lucru neobișnuit poate fi în faptul că a murit un bețivan oarecare, hulitor al zeilor, ba chiar și al preoților?

Tutmozis simți însă, în cuvintele acestea batjocoritoare, o amenințare.

Prințul ținuse nespus de mult la Patrokles, care-i fusese credincios ca un câine. Putea uita multe din nedreptățile pe care le suferise el însuși; moartea asta însă n-o putea ierta niciodată.

Înainte de amiază, se apropiară de tabăra lui Ramses trupe tebane, proaspăt sosite din Egipt, iar câteva mii de oameni, cu câteva sute de măgari, aduseră mari provizii de alimente și corturi. Totodată, sosiră dinspre Libia noi iscoade, cu știrea că gloata de oameni neînarmați, care se îndrepta spre trecătoare, devenea tot mai numeroasă.

Din porunca prințului, pâlcuri de cavalerie dese cercetară împrejurimile în toate direcțiile, spre a vedea dacă nu-i pe undeva ascunsă armata dușmanului. Chiar și preoții, luând cu ei micul sanctuar al zeului Amon, se urcară pe vârful dealului cel mai înalt și oficiară acolo un serviciu divin. Întorcându-se în tabără, îl asigurară pe moștenitor că, de fapt, se apropie o mulțime de câteva mii de libieni neînarmați și că nu se află pe nicăieri nicio armată, cel puțin la o depărtare de trei mile împrejur.

La auzul raportului, prințul începu să râdă.

— Am vederea bună, zise el, dar la o asemenea depărtare n-aș putea zări nimic.

Preoții se sfătuiră și apoi îi spuseră prințului că, dacă făgăduiește să un vorbească cu nimeni despre ceea ce va vedea, se va încredința singur că e cu putință să vezi foarte departe.

Ramses jură. Atunci preoții așezară altarul lui Amon pe un dâmb și începură rugăciunile. După ce prințul se spălă, își scoase sandalele și oferi zeului un lanț de aur și tămâie, preoții îl conduseră într-o încăpere îngustă, foarte întunecoasă, spunându-i să privească pe peretele ei. După o clipă, începură să cânte rugăciuni, în timp ce pe peretele interior apăru un cerc galben. Nu peste multă vreme, culoarea se tulbură; prințul zări un șes nisipos, cu ridicături stâncoase, iar lângă ele posturile trupelor asiatice. Preoții începură să cânte mai tare și imaginea se schimbă. Apăru un alt colț al deșertului și o mulțime de oameni, mici cât furnicile. Mișcările, îmbrăcămintea și chiar chipurile oamenilor erau însă atât de limpezi, încât prințul le putea descrie. Uimirea moștenitorului nu avea margini. Își freca ochii, pipăia imaginea mișcătoare… Când își întoarse, pe neașteptate, capul, imaginea dispăruse, totul rămânând scufundat în întuneric. Când ieși din sanctuar, un preot mai bătrân îl întrebă:

— Ce spui, erpatre, crezi acum în puterea zeilor egipteni?

— Într-adevăr, răspunse el, știința voastră e atât de mare, încât lumea întreagă trebuie să vă cinstească și să vă aducă jertfe. Dacă în aceeași măsură sunteți în stare să vedeți și viitorul, nimic nu vi se poate împotrivi.

La aceste cuvinte, unul din preoți intră în sanctuar, începu să se roage și, în curând, o voce se auzi spunând:

— Ramses! soarta statului a fost hotărâtă. Înainte de a răsări a doua lună plină, vei fi faraon.

— O, zei! strigă prințul înspăimântat. Tatăl meu e oare atât de rău bolnav? Căzu cu fața în nisip, iar unul dintre preoții care-l însoțea îl întrebă dacă nu mai voia să afle nimic.

— O! Amon, spuse atunci prințul, răspunde-mi dacă se vor împlini gândurile mele?

După o clipă, vocea din sanctuar spuse:

— Dacă nu vei porni război răsăritului, dacă vei aduce jertfe zeilor și-i vei cinsti pe slujitorii lor, te așteaptă o viață îndelungată și o domnie plină de slavă.

După aceste minuni, întâmplate la lumina zilei și în loc deschis, prințul se întoarse tulburat în cortul său. „Nimeni nu se poate împotrivi preoților!” gândi el înspăimântat.

În cort îl aștepta Pentuer.

— Spune-mi, sfetnicul meu, zise el, voi preoții puteți oare citi în inima omenească și dezvălui gândurile ei tainice?

Pentuer clătină capul, în semn de negație.

— Mai degrabă omul poate afla ce se petrece în miezul unei stânci, decât să cerceteze o inimă străină. Ea este închisă chiar și zeilor și de-abia moartea îi dezvăluie tainele.

Prințul răsuflă ușurat și adânc, dar nu-și putu domoli neliniștea ce-l cuprinsese. Spre seară, ținând sfat de război, îi pofti și pe Mentezufis și pe Pentuer.

Nimeni nu pomeni de moartea neașteptată a lui Patrokles. Poate și pentru că erau lucruri mai grabnice de discutat. Sosiseră solii libieni, cerând milă, în numele lui Musavasa, pentru fiul său Tehenna și făgăduind Egiptului supunere și pace veșnică.

— Oameni răi, spuse unul dintre soli, au înșelat poporul nostru, spunându-i că Egiptul e slab, iar faraonul nu-i un domnitor, ci o umbră. Ieri ne-am încredințat însă cât de puternic este brațul vostru și socotim că-i mai înțelept să ne supunem vouă și să vă plătim tribut, decât să ne ducem oamenii și bunurile la moarte sigură.

După ce toți cei de față ascultară cuvântul solilor libieni și după ce aceștia ieșiră din cort, prințul îi ceru fățiș părerea lui Mentezufis, ceea ce provocă uimirea comandanților.

— Ieri încă, spuse preotul, te-aș fi sfătuit să respingi ruga lui Musavasa, să continui războiul în Libia și să nimicești cuibul acestor nelegiuiți jefuitori. Astăzi, însă, am primit vești atât de însemnate din Memfis, încât sunt pentru iertarea lor.

— Prea luminatul meu tată e oare bolnav? întrebă prințul mișcat.

— Da, e bolnav. Dar până ce nu vom termina cu libienii, măria-ta, nu trebuie să te gândești la acest lucru. Și cum moștenitorul își lăsase, trist, capul în jos, Mentezufis adăugă: Trebuie să-mi îndeplinesc încă o datorie. Ieri, am cutezat să-ți atrag luarea-aminte, măria-ta, că un comandant nu trebuie să-și părăsească oastea pentru luarea unui ostatic atât de neînsemnat ca Tehenna. Astăzi, văd că m-am înșelat: fiindcă, dacă nu l-ai fi prins pe Tehenna, n-am fi avut atât de repede pacea cu Musavasa. Înțelepciunea ta, erpatre, s-a dovedit a fi mai presus de legile războiului.

Căința lui Mentezufis îl puse pe Ramses pe gânduri. „De ce-o fi vorbind oare așa? Se vede că nu numai Amon știe că prea luminatul meu tată e bolnav.” Și în cugetul moștenitorului se trezi din nou vechiul dispreț, vechea neîncredere în minunile preoților. „Așadar, nu zeii mi-au prorocit că voi deveni faraon în curând. Vestea a sosit de la Memfis, iar preoții, acolo, în sanctuar, m-au înșelat. Și dacă m-au mințit acum, cine-mi poate jura că imaginile deșertului, arătate pe perete, n-au fost și ele tot o înșelăciune?” Și cum prințul tăcea mereu, ceea ce putea fi datorită tristeții pricinuite de boala faraonului, iar căpeteniile nu cutezau să mai spună ceva după cuvintele hotărâte ale lui Mentezufis, sfatul de război fu încheiat. Hotărâră, totuși, să se ia libienilor un tribut cât se poate de mare, să li se trimită spre pază o strajă egipteană și să se întrerupă războiul.

Cu toții așteptau acum moartea faraonului. Iar Egiptul avea nevoie de zile cât mai liniștite, pentru a putea face monarhului său o înmormântare solemnă.

Părăsind cortul, Ramses îl întrebă pe Mentezufis:

— Preoții se gândesc, oare, să cinstească osemintele viteazului Patrokles, stins în cursul nopții?

— Cu toate că a fost un barbar și un om plin de păcate, răspunse preotul, a adus totuși destule foloase Egiptului spre a i se putea pregăti și viața de dincolo: dacă măria-ta îngăduie, îi vom trimite chiar astăzi trupul la Memfis, pentru a putea fi prefăcut în mumie și apoi dus în locul de veșnică odihnă din Teba, lângă mormintele regilor.

Prințul îngădui pe dată; bănuielile sale însă crescură. „Ieri, cugetă el, Mentezufis m-a mustrat ca pe un copil leneș și nu i-a lipsit mult sa mă ciomăgească, iar astăzi îmi vorbește ca un fiu supus tatălui său și mai-mai că nu cade cu burta la pământ în fața mea. Nu-i oare acesta semnul că de cortul meu se apropie puterea și, totodată, ceasul răfuielilor?” Gândind astfel, prințul se simți mândru, iar inima îi era cuprinsă de o ură tot mai neîmpăcată împotriva preoților. Era răbufnirea unei mânii cu atât mai cumplite, cu cât fusese mocnită și ascunsă, asemenea scorpionului care, ascunzându-se în nisip, rănește cu acul, lui veninos piciorul celui neprevăzător.

Capitolul VII

În cursul nopții, străjile vestiră că mulțimea libienilor care cerșeau iertare a și intrat în trecătoare. Deasupra deșertului pluteau lucirile focurilor lor.

La revărsatul zorilor, trâmbițele sunară și toată oastea egipteană se rândui ca de luptă, în cea mai largă deschizătură a văii. Potrivit poruncilor prințului, care ținea să-i înspăimânte și mai tare pe libieni, în rândurile pedestrimii fură amestecați și purtătorii de poveri, iar printre călărime, cei care călăreau măgarii. Așa că, în ziua aceea, egiptenii erau mulți ca nisipul pustiului, iar libienii înfricoșați ca niște porumbei deasupra cărora uliul dă târcoale.

La ceasurile nouă de dimineață, în fața cortului lui Ramses se aduse carul lui de război, aurit. Caii, împodobiți cu pene de struț, se smuceau în așa chip, încât trebuiau struniți fiecare de câte doi oameni.

Ieșind din cort, Ramses se urcă în car și apucă el însuși hățurile; în locul vizitiului, lângă el, se sui Pentuer, sfetnicul său. Unul dintre comandanți deschise deasupra prințului o umbrelă mare, verde. La spate și de amândouă laturile carului mergeau ofițeri greci, în armuri aurite. La o oarecare depărtare de alaiul prințului, pășea o mică unitate de gardă, în mijlocul căreia se afla Tehenna, fiul conducătorului libian Musavasa.

La ieșirea din trecătoarea Glaukon, la vreo câteva sute de pași de locul unde se aflau egiptenii, era îngrămădită mulțimea tristă a libienilor, care cereau îndurare învingătorului.

Când Ramses cu suita lui ajunse pe platoul unde avea să primească solia dușmanilor, oastea scoase urale atât de puternice în cinstea sa, încât vicleanul Musavasa, cuprins de o îngrijorare sporită, șopti căpeteniilor libiene:

— Să știți de la mine că strigătele astea sunt ale unei oștiri care-și iubește comandantul!

Atunci, unul dintre prinții libieni, un bandit vestit, îi spuse lui Musavasa:

— Nu socoți oare că ar fi mai cuminte dacă într-o asemenea clipă ne-am încrede mai mult în iuțeala cailor noștri decât în milostivenia fiului faraonului? Pare asemenea unui leu turbat, care-ți jupoaie pielea chiar când te mângâie, iar noi niște bieți mielușei smulși de la țâța mamei.

— Fă cum vrei, răspunse Musavasa, ai în fața ta tot deșertul. Pe mine, însă, poporul m-a trimis să-mi răscumpăr păcatele; iar mai presus de orice, îl am pe fiul meu Tehenna, care va îndura mânia lui Ramses de nu voi izbuti să-l înduplec.

Doi călăreți asiatici se apropiară, în galop, de mulțimea libienilor, vestind că prințul așteaptă închinarea.

Musavasa oftă amar și se îndreptă spre dâmbul unde stătea învingătorul. Nicicând nu făcuse un drum mai greu! Straiul grosolan al învinsului care cerea milă, nu-i acoperea de tot spinarea; deasupra capului, presărat cu cenușă, dogorea arșița soarelui. Picioarele desculțe îi erau înțepate de nisip, iar inima îi era copleșită de tristețea lui și a poporului său învins.

De-abia făcuse câteva sute de pași și se opri ca să se odihnească. Adesea întorcea capul, să vadă dacă robii cei goi, care purtau darurile pentru prinț, nu-i fură cumva inelele de aur și odoarele de mare preț. Fiindcă, om încercat cum era, Musavasa știa prea bine că unii oameni se folosesc bucuros de nefericirea altora. „Mulțumesc zeilor, se mângâia vicleanul barbar în jalnica lui stare, că cel puțin soarta mi-a hărăzit să mă umilesc în fața unui prinț care va purta în curând coroana de faraon. Monarhii Egiptului sunt mărinimoși, mai ales în clipa victoriei. Dacă voi izbuti să mișc inima stăpânului, el îmi va întări puterea în Libia și-mi va îngădui să strâng biruri mari. E o adevărată minune că Tehenna a fost prins de însuși moștenitorul tronului, fiindcă nu numai că nu-i va face niciun rău, dar îl va și încărca, pe deasupra, cu ranguri”. Așa gândea Musavasa, întorcându-și mereu capul. Căci sclavul, chiar și când e în pielea goală, poate ascunde giuvaerul în gură, ori îl poate chiar înghiți.

La treizeci de pași înaintea carului moștenitorului, Musavasa și fruntașii libieni care-l însoțeau, căzură cu burțile la pământ și rămaseră culcați până ce un sfetnic de-al prințului le porunci să se ridice. Se apropiară iarăși câțiva pași și se prosternară din nou. Făcură așa de trei ori și de fiecare dată Ramses le porunci să se ridice.

În acest timp, Pentuer, care stătea în picioare în carul prințului, îi șopti:

— Fața ta să nu arate nici asprime, nici plăcere. Fii mai degrabă liniștit, ca zeul Amon, care-și disprețuiește dușmanii, dar nu se bucură de orice triumf.

Plini de căință, libienii se opriră, în cele din urmă, în fața prințului, care-i privea din carul lui aurit, așa cum hipopotamul privește niște rățuște care, în fața puterii lui, nu au unde să se tupileze.

— Tu ești oare, zise deodată Ramses, tu ești oare Musavasa, înțeleptul conducător libian?

— Eu sunt, sluga ta, răspunse cel întrebat și căzu din nou cu fața la pământ.

Când i se porunci să se ridice, prințul vorbi:

— Cum de-ai putut cădea într-un păcat atât de mare încât să ridici brațul asupra pământului zeilor? Să te fi părăsit oare chibzuința din trecut?

— Stăpâne! răspunse șiretul libian, jalea i-a făcut pe soldații alungați ai prealuminatului faraon să-și piardă mințile, să se năpustească înspre Egipt, spre propria lor pieire, atrăgându-i pe ai mei și chiar pe mine. Și numai zeii știu cât de mult ar fi ținut războiul acesta crâncen, dacă în fruntea oastei faraonului veșnic viu, nu s-ar fi aflat însuși Amon, întruchipat în tine. Te-ai dezlănțuit ca viforul deșertului, când nu erai așteptat și unde nu erai așteptat; și tot așa de ușor cum taurul rupe trestia, la fel l-ai strivit și tu pe dușmanul orbit. Atunci, toate popoarele noastre au înțeles că năprasnicele oști libiene sunt bune de ceva numai dacă sunt conduse de mâna ta.

— Ai vorbit cu înțelepciune, Musavasa, zise prințul, și încă și mai înțelept ai fost ieșind în întâmpinarea armatei divinului faraon, fără a aștepta să fi ajuns ea la tine. Dar aș vrea să știu un lucru: în ce măsură căința voastră e adevărată?

— „Luminează-ți fața, măria-ta, răspunse Musavasa. Venim la tine ca supuși și dorim ca numele tău să fie mare în Libia, ca tu să fii soarele nostru, așa cum soare ești peste nouă popoare. Poruncește, așadar, oamenilor tăi să fie drepți cu poporul îngenuncheat care se alătură puterii tale. Fie ca slujitorii tăi să ne cârmuiască cu dreptate și nu cu rea-credință, trimițându-ți vești mincinoase despre noi, spre a-ți trezi mânia împotriva noastră și a copiilor noștri. Poruncește-le, locțiitor al mărinimosului faraon, să ne cârmuiască potrivit voinței tale, cruțând libertatea, avutul, limba și obiceiurile părinților și strămoșilor noștri. Fie ca legile tale să fie deopotrivă pentru toate popoarele ce-ți sunt supuse; fie ca dregătorii tăi să nu fie prea îngăduitori pentru unii și prea aspri pentru alții. Fie ca hotărârile lor să fie deopotrivă de drepte pentru toți. Să ia numai birul hărăzit nevoilor și folosinței tale, dar nu încă unul, tăinuit ție și care nu va intra în tezaurul tău, ci va îmbogăți slugile tale și slugile slugilor tale. Poruncește să fim cârmuiți cu dreptate pentru noi și pentru copiii noștri, căci doar tu ești zeul nostru și stăpânitorul nostru în veci. Ia pildă de la soare, care răspândește pentru toți strălucirea sa, dând putere și viață. Noi, supușii tăi libieni, te rugăm să fii milostiv și cădem cu fruntea la pământ în fața ta, urmaș al marelui și puternicului faraon.”{64} Astfel vorbi vicleanul prinț libian Musavasa. Terminând, căzu din nou cu fața la pământ. În timp ce asculta cuvintele acestea înțelepte, prințului îi sclipeau ochii și i se umflau nările ca unui armăsar tânăr, care, după ce s-a săturat de păscut, zburdă bucuros pe pajiște.

— Ridică-te, Musavasa, zise el, și ascultă ce-ți voi spune. Soarta ta și a popoarelor tale nu e în puterea mea, ci a milostivului nostru monarh, care stăpânește asupra noastră a tuturor, ca cerul asupra pământului. Te sfătuiesc, deci, ca tu și căpeteniile libiene să mergeți la Memfis și acolo, prosternându-vă în fața stăpânitorului și zeului acestei lumi, să spuneți din nou vorbele de căință pe care le-am auzit aici. Nu știu ce urmare vor avea rugămințile voastre; dar cum zeii nu-și întorc niciodată fața de la cei ce se căiesc, presimt că nu veți fi rău primiți. Și acum, arătați-mi darurile aduse prea luminatului faraon, spre a judeca dacă ele vor mișca inima atotputernicului nostru monarh.

În clipa aceea, Mentezufis, îi făcu un semn lui Pentuer, care stătea în carul prințului.

— Mă tem ca triumful să nu-i mărească prea tare trufia tânărului nostru stăpân. Nu socoti că ar fi nimerit să punem capăt într-un fel oarecare ceremoniei?

— Dimpotrivă, răspunse Pentuer, e bine să nu o întrerupem, iar eu îți făgăduiesc că în timpul triumfului nu va avea o înfățișare prea veselă.

— Vei face tu minunea asta?

— Îi voi arăta numai că în lume bucuria cea mai mare e însoțită de cele mai mari dureri.

— Fă cum vrei, zise Mentezufis, zeii ți-au dăruit înțelepciune ca unui preot al marii noastre adunări.

Trâmbițele și tobele răsunară și alaiul triumfal se urni din loc.

În frunte pășeau sclavii goi, care cărau darurile, păziți de căpeteniile libiene. Duceau statuete de zei turnate în aur și argint, cutii umplute cu parfumuri, vase smălțuite, țesături, mobilă și, în sfârșit, tipsii de aur încărcate cu rubine, safire și smaragde. Purtătorii lor aveau capul ras și fâșii de pânză peste gură, ca să nu fure vreunul din prețioasele giuvaeruri.

Sprijinindu-și mâinile de marginea carului, prințul Ramses privea din înălțimea dâmbului la libieni și la armata sa, așa cum vulturul privește la potârnichile pestrițe. Era pe deplin stăpânit de mândrie și toți cei de față simțeau că nimeni nu era mai puternic în clipa aceea decât acest biruitor conducător de oști.

Deodată însă, ochii prințului își pierdură strălucirea, iar pe chipul său se zugrăvi mirarea. Pentuer, care stătea în spatele lui, îi șoptise:

— Apleacă-ți urechea, stăpâne. De când ai părăsit orașul Pi-Bast, s-au întâmplat acolo lucruri ciudate. Femeia ta, Kama, feniciana, a fugit cu grecul Lykon.

— Cu Lykon? repetă prințul.

— Nu te mișca, măria-ta, și nu arăta miilor tăi de sclavi că ești trist în ziua triumfului.

În clipa aceea, trecea pe la picioarele prințului un șir nespus de lung de libieni, purtând coșuri cu fructe și pâine, și uriașe ulcioare cu vin, și untdelemn pentru oaste. La vederea darurilor, un freamăt de bucurie străbătu rândurile ostașilor egipteni, dar Ramses nu vedea nimic, fiind atent la cele ce povestea Pentuer.

— Zeii, șopti preotul, au pedepsit-o pe feniciana trădătoare.

— A fost prinsă? întrebă prințul.

— Da, a fost prinsă, dar a trebuit să fie trimisă în ținuturile răsăritene, căci a fost lovită de lepră.

— O, zei! șopti Ramses. Nu sunt oare și eu amenințat?

— Fii liniștit, măria-ta. Dacă te-ai fi molipsit, ai fi avut-o până acuma.

Prințul simți fiori reci prin toate mădularele. Cât de ușor le e zeilor să împingă omul de la cea mai înaltă cinste, în prăpastia celei mai adânci nenorociri!

— Dar Lykon, ticălosul acela?

— E un mare nelegiuit, zise Pentuer. Un ucigaș, cum puțini s-au născut pe pământ.

— Îl cunosc. Seamănă cu mine – cum e chipul meu când mi-l răsfrânge oglinda.

Acum se apropia un grup numeros de libieni, mânând niște animale ciudate. În frunte se afla o cămilă cu o singură cocoașă și cu părul albicios, una din cele dintâi cămile prinse în deșert. Urmau doi rinoceri, o herghelie de cai și un leu îmblânzit, închis în cușcă. Apoi numeroase colivii cu păsări de toate culorile, cuști cu maimuțe și câini mici pentru femeile de la curte. La urmă, goneau cirezi mari de boi și turme de berbeci pentru hrana armatei.

Prințul abia își aruncă privirea asupra animalelor ce-i treceau prin față. Îl întrebă pe preot:

— Dar Lykon, a fost prins?

— Acum îți voi spune vestea cea mai rea, nefericitul meu stăpân, șopti Pentuer. Ia însă aminte că dușmanii Egiptului nu trebuie să vadă tristețe pe chipul tău.

Moștenitorul se mișcă din loc.

— Cea ide-a doua femeie a ta, Sara, evreica…

— A fugit și ea?

— A murit în temniță.

— O, zei! Cine a cutezat s-o închidă?

— S-a învinuit singură ca ucigașă a fiului tău…

— Cum?

La picioarele prințului se făcu o larmă puternică: erau prizonierii libieni prinși în cursul bătăliei, iar în fruntea lor, trist, pășea Tehenna.

În clipa aceea, Ramses avea inima plină de atâta durere, încât îi făcu semn lui Tehenna, zicându-i:

— Du-te lângă tatăl tău, Musavasa, ca să te atingă și să vadă că trăiești…

La cuvintele acestea, libienii și întreaga armată scoaseră un strigăt puternic. Prințul însă nu-l auzi.

— Fiul meu nu mai trăiește? îl întrebă el pe preot. Sara s-a învinuit pe sine ca ucigașă a fiului ei? Să-i fi cuprins nebunia sufletul?

— Copilul a fost ucis de Lykon.

— O, zeilor, dați-mi tărie! gemu prințul.

— Stăpânește-te, măria-ta, așa cum se cuvine unui biruitor de oști.

— E oare cu putință să-ți învingi o atât de mare durere? O, zei nemilostivi!

— Copilul a fost ucis, iar Sara s-a învinuit pe sine, ca să te salveze pe tine, căci, văzându-l pe ucigaș noaptea, și-a închipuit că ai fost tu însuți.

— Iar eu am gonit-o din casa mea! Eu am făcut din ea slujnica fenicienei! șopti prințul.

În clipa aceea, apărură mărșăluind soldați egipteni, care purtau coșuri pline cu mâini retezate de-ale libienilor căzuți pe câmpul de luptă.

Prințul își acoperi fața și plânse amar la această priveliște.

Cei din suită înconjurară îndată carul, mângâindu-l pe prinț. Iar Mentezufis ceru, spre bucuria tuturor, ca pe viitor armata egipteană să nu mai reteze mâinile dușmanilor căzuți pe câmpul de luptă. Cu această neprevăzută întâmplare, luă sfârșit primul triumf al moștenitorului tronului egiptean. Dar lacrimile vărsate la vederea mâinilor retezate făcuseră să și-i apropie pe libieni mult mai mult decât izbânda lui. Și nu s-a mirat nimeni văzând că în jurul focurilor luau loc, în bună înțelegere, soldați egipteni și libieni, rupând din aceeași pâine și bând vin din aceleași pocale. În locul războiului și al urii, care urmau să dureze ani întregi, se înfiripă un adânc simțământ de liniște și încredere.

Ramses porunci ca Musavasa, Tehenna și căpeteniile libiene să pornească de îndată spre Memfis, cu darurile, și să li se dea chiar și oameni de pază. El se ascunse în cort și nimeni nu-l văzu timp de câteva ore. Nu-l primi nici chiar pe Tutmozis, fiindcă simțea că durerea și singurătatea erau cea mai plăcută tovărășie în asemenea clipe.

Spre seară, veni la prinț o solie a căpeteniilor grecești. Când moștenitorul îi întrebă ce vor, căpetenia lor, Kalipos, răspunse:

— Venim, măria-ta, să te rugăm ca trupul comandantului nostru, al slugii tale Patrokles, să nu fie predat preoților egipteni, ci să fie ars, după obiceiul grecesc.

Prințul se miră.

— Cred că vă este cunoscut, zise el, că din rămășițele lui Patrokles preoții vor să facă o mumie sfințită și să o pună alături de mormintele faraonilor. Poate fi oare o cinste mai mare pentru un om pe acest pământ?

Grecii șovăiră. La urmă, Kalipos își luă inima în dinți și zise:

— Stăpâne, îngăduie să-mi deschid inima în fața ta. Știm bine că a fi prefăcut în mumie este, pentru om, un lucru mult mai prielnic decât arderea lui. Căci în timp ce sufletul celui ars se înalță pe dată în ținuturile veșnice, sufletul celui îmbălsămat poate trăi mii de ani pe acest pământ, bucurându-se de frumusețile lui. Dar preoții egipteni – n-am vrea ca vorbele noastre să fie o jignire pentru urechile tale! — îl urau pe Patrokles. Cine ne poate dar asigura că preoții, prefăcându-l în mumie, nu-i opresc sufletul pe pământ tocmai pentru a-l supune chinurilor? Și de ce prețuire ne-am mai bucura dacă, bănuind că-i vorba la mijloc de o răzbunare, n-am fi în stare să ferim de ea sufletul compatriotului și comandantului nostru?

Uimirea lui Ramses spori și mai mult.

— Faceți, zise el, cum credeți că se cuvine.

— Dar dacă nu vor vrea să ne dea trupul lui?

— Pregătiți numai rugul, de celelalte mă îngrijesc eu.

Grecii ieșiră. Prințul trimise după Mentezufis.

Capitolul VIII

Preotul, privindu-l pe sub sprâncene pe moștenitor, îl găsi nespus de schimbat. Ramses era palid, slăbise parcă în câteva ore, iar ochii își pierduseră strălucirea și se afundaseră în orbite. Auzind care-i dorința grecilor, Mentezufis nu se împotrivi nicio clipă să le predea rămășițele lui Patrokles.

— Grecii au dreptate, spuse el, am putea chinui după moarte sufletul lui Patrokles. Dar sunt nerozi când bănuiesc că vreun preot egiptean sau caldeean ar fi în stare să săvârșească o asemenea nelegiuire. N-au decât să ia trupul compatriotului lor, dacă-și închipuie că mulțumită obiceiurilor lor va fi mai fericit după moarte!

Prințul transmise de îndată încuviințarea așteptată printr-un oștean, iar pe Mentezufis îl opri. Voia să-i mai spună ceva, deși șovăia. După o tăcere mai lungă, îl întrebă pe neașteptate:

— Știi, desigur, că una din femeile mele, Sara, a murit, iar fiul i-a fost ucis.

— Asta s-a întâmplat, răspunse Mentezufis, chiar în noaptea când am părăsit Pi-Bast-ul…

Prințul țâșni din locul său, strigând:

— Pe veșnicul Amon! A trecut atâta timp de atunci și voi nu mi-ați spus nimic! Nici măcar că am fost bănuit de uciderea fiului meu!

— Măria-ta, un conducător de oaste, în ajun de bătălie, n-are nici tată, nici copil și pe nimeni altul, în afară de oastea lui și de dușmanul din față. Am fi putut noi, oare, să te tulburăm cu asemenea știri, în clipe atât de hotărâtoare?

— Așa-i, răspunse prințul după o clipă de gândire. De ne-ar fi atacat astăzi, pe neașteptate, nu știu zău cum mi-aș fi putut comanda armata. Deși nu știu de-mi voi putea recăpăta cândva liniștea… Era atât de micuț, atât de drăgălaș copilul! Iar femeia aceea s-a jertfit. Pentru mine, în timp ce eu am nedreptățit-o! Nu m-am gândit niciodată că se pot întâmplă, aievea, asemenea nenorociri și nici că inima omului e în stare să le îndure.

— Timpul vindecă totul. Timpul și rugăciunea, șopti preotul.

Prințul dădu din cap și în cort se lăsă, iarăși, o tăcere atât de adâncă, încât se auzea scurgerea nisipului în clepsidră.

Ramses se trezi din nou.

— Spune-mi, mărite preot, zise el, care-i deosebirea dintre arderea leșului și prefacerea lui în mumie? Deși am auzit câte ceva la școală, nu pricep încă bine treaba asta, căreia grecii îi dau o atât de mare însemnătate.

— Noi îi dăm o însemnătate și mai mare, chiar cea mai mare, răspunse preotul. Mărturie în această privință stau orașele morților noștri, care ocupă întreaga margine a deșertului apusean. Dovadă sunt piramidele, adică mormintele faraonilor statului celui vechi, și uriașele morminte săpate în stâncă pentru regii din vremea noastră. Înmormântarea și mormântul sunt de cea mai mare însemnătate pentru om, fiindcă, în timp ce sub formă trupească trăim cincizeci sau o sută de ani, umbrele noastre durează zeci de mii de ani, până la purificarea deplină. Barbarii de asirieni râd de noi, spunând că facem mult mai multe jertfe pentru morți decât pentru cei vii; dar s-ar căi amarnic de lipsa lor de grijă pentru morți, dacă ar ști, așa cum știm noi, taina morții și a mormântului.

Prințul se cutremură.

— Mă înspăimânți, zise el. Ai uitat, oare, că printre cei morți am două făpturi scumpe și neîngropate după obiceiul egiptean?

— Câtuși de puțin. Chiar acum sunt prefăcute în mumii. Atât Sara, cât și fiul tău, vor avea tot ceea ce le poate fi de folos în lunga lor călătorie.

— Să fie adevărat? întrebă Ramses, oarecum bucuros.

— Te încredințez că așa e, răspunse preotul. Și vom face totul ca să-i găsești, măria-ta, fericiți, atunci când și tu te vei desprinde de viața pământească.

Auzindu-i vorbele, Ramses fu nespus de mișcat.

— Socoți, așadar, că îl voi regăsi cândva pe fiul meu și-i voi putea spune femeii: „Sara, știu bine că am fost prea aspru cu tine”?

— Sunt tot atât de sigur, cum sunt acum că te văd, măria-ta.

— Vorbește-mi, mai vorbește-mi ceva despre toate acestea! exclamă prințul. Omul nu poartă grija mormintelor până ce nu pune în ele părticele din el însuși. Iar peste mine a căzut năpasta, tocmai când îmi închipuiam că nu-i nimeni, în afară de faraon, mai puternic decât mine!

— M-ai întrebat, măria-ta, începu Mentezufis, care-i deosebirea dintre arderea mortului și prefacerea lui în mumie. Aceeași ca și între nimicirea unui strai și păstrarea lui în scrin. Îmbrăcămintea păstrată poate fi adeseori de folos, dar când ai doar un singur strai, e o nebunie să-l arzi.

— Nu înțeleg, zise prințul. Asemenea lucruri nu se spun nici măcar la școala voastră cea mai înaltă.

— I le putem spune, însă, viitorului faraon. Știi bine că ființa omenească e alcătuită din trei părți: trupul, scânteia divină și umbra – Ka – adică legătura dintre trup și scânteia divină. Când omul moare, umbra și scânteia divină se despart de trupul său. Dacă omul ar viețui fără să păcătuiască, ele s-ar înălța de la început printre zei, la viața veșnică. Dar cum fiecare om păcătuiește și-și murdărește sufletul pe lumea aceasta, umbra – Ka adică – trebuie să se purifice; uneori, vreme de mii de ani. Pentru aceasta, ea rătăcește nevăzută, pe pământul nostru, printre oameni, îndeplinind fapte bune. Totuși, umbrele ucigașilor comit fărădelegi chiar și în viața de dincolo de mormânt și până la urmă se nenorocesc și pe ele și scânteia divină cuprinsă în ele. Pentru tine nu e, desigur o taină faptul că umbra seamănă leit cu trupul omului de care ține cu singura deosebire că pare țesută dintr-o substanță foarte delicată, de parcă ar fi ceață. Umbra are cap, mâini și trunchi, poate umbla, vorbi, arunca și ridica, se îmbracă întocmai ea omul și la început, în primele câteva sute de ani de la moarte, trebuie, din când în când, să și mănânce puțin, fiindcă mai târziu se satură numai la văzul hranei. Puterea ei de căpetenie și-o trage însă din trupul ce-i rămâne pe pământ. Când trupul acesta e aruncat în mormânt, putrezirea lui făcându-se repede, umbra trebuie să se mulțumească numai cu pulbere și putreziciune. Dacă ardem trupul, umbrei nu-i mai rămâne pentru hrană decât cenușa. Când însă prefacem trupul în mumie, îmbălsămând trupul pentru mii de ani, umbra Ka, este întotdeauna sănătoasă și puternică, iar vremea trebuincioasă purificării și-o petrece în liniște și plăcut.

— Ciudate lucruri! șopti prințul.

— În cursul cercetărilor lor de-a lungul a mii de ani, preoții au aflat despre viața de dincolo de mormânt amănunte nespus de însemnate. Așa, de pildă, s-au încredințat că dacă măruntaiele rămân în trupul mortului, umbra sa are o poftă uriașă de mâncare, nevoia sa de hrană fiind tot atât de mare ca și a omului viu, iar dacă nu are ce mânca, se năpustește asupra celor vii și le suge sângele. Dacă, însă, din rămășițele pământești sunt înlăturate măruntaiele, așa cum facem noi, aproape nici nu mai are nevoie de mâncare: căci trupul său, îmbălsămat și umplut de ierburi cu mireasmă tare, îi ajunge timp de milioane de ani. Tot astfel s-a văzut că, atunci când mormântul celui mort este neîmpodobit, umbra oftează și rătăcește pe pământ. Pe când, dacă în lăcașul de veci punem straie, lucruri din casă, arme, vase și unelte din cele la care mortul ținea, și când îi acoperim pereții cu zugrăveli înfățișând ospețe, scene de vânătoare, slujbe religioase, războaie și, îndeobște, întâmplări la care acesta a luat parte, iar dacă mai adăugăm și statuete înfățișând rude de-ale mortului ori slugi, cai, câini și vite, atunci umbra nu mai rătăcește fără rost prin lume, deoarece găsește în casa sa de toate.

În sfârșit, preoții s-au încredințat că multe umbre, chiar după săvârșirea pocăinței, nu pot pătrunde în plaiurile fericirii veșnice, fiindcă nu cunosc rugăciunile, descântecele și cuvenitele convorbiri cu zeii. Noi ne îngrijim de toate acestea, înfășurând mumia în papirusuri ce cuprind cele de trebuință, ca și prin punerea în sarcofag a Cărții Morților.{65}

Într-un cuvânt, ritualul nostru mortuar dă umbrei putere, ferind-o de lipsuri, de dorul celor de pe pământ și înlesnindu-i intrarea printre zei; cei vii, la rândul lor, sunt astfel apărați de pagubele ce le-ar putea fi pricinuite de umbre. Marea grijă pe care o purtăm morților are drept țintă tocmai lucrul acesta; de aceea le înălțăm adevărate palate, în care împodobim încăperile.

Prințul se gândi la ceva, apoi spuse:

— Că faceți un mare bine umbrelor neputincioase și lipsite de apărare, înzestrându-le în felul acesta, înțeleg! Dar cine mă poate încredința că umbrele există într-adevăr? Știu prea bine că există un deșert fără apă, fiindcă îl văd, fiindcă m-am afundat în nisipul lui și i-am îndurat arșița. De asemenea, știu că există ținuturi unde apa se face tare ca piatra, iar aburul se preface într-un praf alb, pentru că mi-au vorbit despre ele martori de bună-credință. Dar voi, de unde știți, că umbrele pe care nu le-a văzut nimeni în viața lor de după moarte există cu adevărat, de vreme ce niciun om nu s-a întors de acolo?

— Te înșeli, măria-ta, răspunse preotul. Umbrele s-au arătat adeseori oamenilor și le-au mărturisit chiar din tainele lor. Poți locui la Teba zece ani și să nu vezi ploaie; poți trăi o sută de ani pe pământ și să nu întâlnești umbre. Cel care ar locui, însă, sute de ani la Teba, ori ar trăi mii de ani pe pământ, ar vedea destule ploi și destule umbre!

— Dar cine a trăit mii de ani? întrebă prințul.

— A trăit, trăiește și va trăi casta sfântă a preoților, răspunse Mentezufis. Ea este aceea care, acum treizeci de mii de ani, s-a așezat pe malurile Nilului, ea a cercetat cerul și pământul în tot acest răstimp, ea a creat înțelepciunea noastră și a întocmit planurile tuturor ogoarelor, zăgazurilor, canalelor, piramidelor și templelor.

— Așa e, îl întrerupse prințul. Casta preoților e înțeleaptă și puternică. Dar unde sunt umbrele? Cine le-a văzut și cine a stat de vorbă cu ele?

— Află, măria-ta, că umbra există în fiecare om viu.

Și după cum există oameni care se deosebesc printr-o forță uriașă ori printr-o vedere nespus de ageră, tot așa sunt și oameni care sunt înzestrați cu harul neobișnuit de a vedea, în viață fiind încă, propria lor umbră. Papirusurile noastre tainice sunt pline de cele mai sigure mărturii în această privință. Nenumărați proroci știau să se cufunde într-un somn asemănător morții. În clipa aceea, umbra lor se desprindea de trup și, cât ai clipi din ochi, ajungea la Tir, Ninive sau Babilon; iar acolo vedea ce trebuia să vadă, asculta sfaturile ce ne priveau pe noi, iar apoi, după ce prorocul se trezea, înfățișa cele văzute cât se poate de amănunțit. Tot așa câte un vrăjitor cu cuget rău, cufundându-se în somn, își trimite umbra în casa omului pe care îl urăște și acolo îi răstoarnă ori îi strică lucrurile, speriindu-i pe cei din casă. Uneori se întâmplă ca omul aflat în primejdie să lovească umbra vrăjitorului cu sulița sau cu spada. Atunci, în casa acestuia apăreau urme de sânge, iar pe trupul vrăjitorului apărea tocmai rana ce fusese pricinuită umbrei. Nu rareori umbra omului viu se ivea deodată cu el, dar la o depărtare de câțiva pași în urma lui.

— Cunosc și eu astfel de umbre! șopti prințul batjocoritor.

— Trebuie să adaug, urmă Mentezufis, că nu numai oamenii, ci și animalele, plantele, pietrele, zidirile și lucrurile din casă au astfel de umbre. Numai că, lucru ciudat! Umbra obiectului neînsuflețit nu este moartă, ci, dimpotrivă, trăiește, se mișcă, merge dintr-un loc într-altul, cugetă chiar, vădindu-și dorințele prin felurite semne și, de cele mai multe ori, prin ciocănituri. Când omul moare, umbra sa continuă să viețuiască și li se înfățișează oamenilor. În papirusurile noastre, sunt însemnate cu miile asemenea întâmplări. Unele umbre cereau de mâncare, umblau prin case, lucrau în grădină ori vânau în munți, împreună cu umbrele câinilor și pisicilor lor. Altele speriau oamenii, le nimiceau bunurile, le sugeau sângele, îndemnându-i chiar la desfrâu pe cei vii… Erau însă și umbre bune, ale mamelor care purtau de grijă copiilor, ale oștenilor căzuți care-și vesteau tovarășii despre cursele întinse de dușman, ca și ale preoților care ne dezvăluiau taine însemnate. Încă de pe timpul dinastiei a XVIII-a, umbra faraonului Keops, care ispășește pedeapsa de a fi apăsat poporul pus la munci pentru înălțarea piramidei ce-i poartă numele, apărea în minele de aur nubiene și, cuprinsă de milă pentru suferințele nenorociților ce trudeau din greu, le arăta noi izvoare de apă.

— Spui lucruri vrednice de luare-aminte, zise Ramses, dă-mi însă voie să-ți spun și eu ceva. Într-o noapte, la Pi-Bast, mi-a fost arătată „umbra mea”. Semăna leit cu mine și era îmbrăcată întocmai ca și mine. Dar m-am încredințat curând că nu era de loc o umbră, ci un om viu, un oarecare Lykon, ticălosul ucigaș al fiului meu. Nelegiuirile lui au început prin a o amenința pe Kama, feniciana. Am făgăduit o răsplată pentru prinderea lui. Dar straja noastră nu numai că nu l-a prins, ci i-a îngăduit chiar s-o răpească pe Kama și să-mi ucidă copilul nevinovat. Aflu astăzi că feniciana a fost prinsă, dar despre ticălosul acesta nu știu încă nimic. Trăiește, desigur, în libertate, sănătos, voios și înavuțit cu comorile furate. Și se pregătește poate să săvârșească o nouă nelegiuire.

— Prea mulți îl urmăresc pe nemernicul ăsta, pentru ca până la urmă să nu fie prins, zise Mentezufis. Iar când, odată și odată, va cădea în mâinile noastre, Egiptul va ști să-l pedepsească pentru suferințele pricinuite moștenitorului tronului. Poți să mă crezi, măria-ta, și poți să-i ierți de pe acuma toate nelegiuirile, fiindcă pedeapsa va fi după măsura lor.

— Aș fi vrut să-l am eu însumi pe mâna mea, răspunse prințul. Oricum, o asemenea „umbră”, și încă din timpul vieții, e întotdeauna un lucru primejdios!

Nu prea mulțumit de încheierea lecției sale, Mentezufis își luă rămas bun de la Ramses. După plecarea lui, intră în cort Tutmozis, vestind că grecii au și înălțat rugul pentru căpetenia lor și că vreo cincisprezece femei libiene s-au învoit să facă pe bocitoarele în timpul slujbei funebre.

— Vom fi și noi de față, răspunse moștenitorul. Știi că fiul meu a fost ucis? Un copil atât de mic! Când îl ridicam în brațe, râdea și întindea minutele spre mine! E de neînchipuit câtă ticăloșie poate sălășlui în inima omenească! Dacă nemernicul acela de Lykon ar fi încercat să-mi ia viața, aș mai înțelege, și chiar l-aș ierta. Dar să ucizi un copil…

— Dar despre jertfa Sarei ți-au spus, prințe? întrebă Tutmozis.

— Da. Socot că a fost cea mai credincioasă dintre femeile mele și că m-am purtat nedrept cu ea. Dar cum se poate, strigă Ramses, izbind cu pumnul în masă, să nu-l fi prins până acuma pe Lykon? Fenicienii mi-au jurat că-l vor prinde. Căpeteniei străjii i-am făgăduit că-l voi răsplăti. Cred că e o taină la mijloc.

Tutmozis se apropie de prinț și-i șopti:

— A fost la mine un trimis al lui Hiram, care, temându-se de mânia preoților, se ascunde, pregătindu-se să părăsească Egiptul. Hiram a aflat, se pare chiar de la căpetenia străjii din Pi-Bast, că Lykon a fost prins. Dar despre asta, tăcere! adăugă Tutmozis înfricoșat.

Pentru o clipă, prințul fu cuprins de mânie; se stăpâni însă, pe loc.

— Prins? repetă el. Și de ce țin ascunsă vestea?

— Pentru că straja a fost silită să-l predea lui Mefres, la porunca dată de acesta în numele marii adunări a preoților.

— Aha, aha! spuse Ramses. Așadar, Mefres și marele sfat preoțesc au nevoie de un om care să-mi semene leit!

Aha! Fiului meu și Sarei le vor face o înmormântare frumoasă, îmbălsămându-i, iar pe ucigaș îl ascund într-un loc sigur… Aha! Cât despre Mentezufis, e un om tare înțelept. Mi-a vorbit azi despre toate tainele vieții de dincolo de mormânt, mi-a dat lămuriri asupra întregului ritual mortuar, ca și cum eu însumi aș fi fost un preot cel puțin de gradul al treilea. Dar despre prinderea lui Lykon, despre ascunderea ucigașului de către Mefres, nicio vorbă. Se vede treaba că prea cucernicii preoți poartă mai multă grijă micilor taine ale moștenitorului decât marilor taine ale vieții viitoare! Aha!

— Socot, prințe, că lucrul acesta n-ar trebui să te mire, adăugă Tutmozis. Știi doar bine că preoții bănuiesc că le ești potrivnic și sunt prevăzători. Cu atât mai mult cu cât…

— Cu cât ce?

— Cu cât prea luminatul faraon este rău bolnav.

— Aha! Tatăl meu e bolnav, iar în acest timp eu, aflat în fruntea armatei, trebuie să păzesc deșertul, să nu fugă cumva nisipul din el. Bine că mi-am adus aminte! Da, așa-i, tatăl meu trebuie să fie tare bolnav, de vreme ce preoții sunt așa de grijulii cu mine. Îmi arată tainele lor și-mi vorbesc de tot și de toate, în afară de faptul că Mefres l-a ascuns pe Lykon. Tutmozis, zise prințul pe neașteptate, mai crezi oare și astăzi că mă pot bizui pe armată?

— Vom înfrunta moartea, poruncește numai.

— La fel și pe nobilime?

— La fel.

— Bine, răspunse Ramses. Acum putem să-i aducem lui Patrokles ultima cinstire.

Capitolul IX

În timpul celor câteva luni cât prințul îndeplinise demnitatea de locțiitor al faraonului în Egiptul de Jos, boala tatălui său se înrăutățise tot mai mult. Se apropia clipa în care Domnul veșniciei, cel care trezea bucurie în inimi.

Stăpânitorul Egiptului și al tuturor țărilor luminate de soare, urma să-și ocupe locul printre marii săi înaintași, în catacombele tebane, aflate de partea stângă a orașului.

Vârsta monarhului, a celui care dăruia viață supușilor și avea puterea de a lua bărbaților nevestele după dorința inimii lui, nu era încă prea înaintată. Dar o domnie de peste treizeci de ani îl obosise așa de tare, încât el însuși voia să se odihnească, să-și regăsească tinerețea și frumusețea în plaiurile apusene, de unde fiecare faraon își stăpânește popoarele veșnic, fără griji și atât de fericit, încât nimeni, niciodată, n-a dorit să se întoarcă de-acolo.

Cu o jumătate de an în urmă, prea luminatul monarh își îndeplinea încă toate îndatoririle legate de rangul său, spre liniștea și fericirea întregii lumi văzute. Dimineața, îndată după cântatul cocoșilor, era trezit de glasurile preoților care cântau un imn în cinstea soarelui. Faraonul se ridica din așternut și se îmbăia în apă de trandafiri, într-o cadă aurită. Apoi, trupul lui divin era frecat cu neprețuite miresme, în șoaptele rugilor ce aveau însușirea de a alunga duhurile rele. Astfel spălat și tămâiat de proroci, faraonul trecea pragul capelei. Rupea pecetea de lut de pe ușă și intra el singur înăuntru, unde, pe un pat de fildeș, odihnea miraculoasa statuetă a zeului Osiris. Zeul avea neobișnuitul dar de a-și desprinde în fiecare noapte mâinile, picioarele și capul, așa cum cândva fuseseră retezate de Set, zeul cel rău, ca mai apoi toate să i se prindă la loc, de la sine, după rugăciunea rostită de faraon. Când acesta se încredința că Osiris este iarăși întreg, ridica statueta din pat, o îmbăia, o îmbrăca în veșminte prețioase și, așezând-o pe un tron de malachită, o stropea cu miresme. Ceremonia aceasta era foarte importantă, fiindcă dacă într-o dimineață membrele divine ale lui Osiris nu s-ar fi întregit la loc, ar fi fost semn că Egiptul, și poate chiar omenirea întreagă, erau amenințate de o mare nenorocire. După întregirea și îmbrăcarea zeului, prea luminatul faraon lăsa ușa capelei deschisă, ca prin ea să se reverse binecuvântarea asupra țării întregi. Numea apoi preoții care urmau să vegheze capela în timpul zilei, nu atât de reaua-credință a oamenilor, cât de pornirile lor nechibzuite. Fiindcă se întâmpla uneori ca vreun muritor, din nebăgare de seamă, să se apropie prea mult de locul acesta sfânt și să se expună unor lovituri nevăzute, ce-l făceau să-și piardă cunoștința și chiar viața.

După terminarea serviciului divin, faraonul, înconjurat de preoții care cântau, se îndrepta spre marea sală de mese, unde se aflau un jilț și o măsuță pentru el, precum și nouăsprezece alte măsuțe în fața celor nouăsprezece statui întruchipând cele nouăsprezece dinastii dinainte. Iar când monarhul se așeza, slujitori și slujitoare tinere alergau cu talere de argint, pe care purtau fripturi, plăcinte și ulcioare de vin. Preotul care supraveghea mâncarea, gusta din primul taler și din primul ulcior, care apoi erau oferite în genunchi faraonului, în timp ce talerele și ulcioarele celelalte erau așezate în fața statuilor strămoșilor. După ce faraonul își astâmpăra foamea și părăsea sala, mâncărurile hărăzite strămoșilor puteau fi mâncate de prinți ori de preoți.

Din sala de mese, faraonul trecea în sala de primiri, tot atât de mare ca prima. Aici, se prosternau în fața lui demnitarii cei mai înalți ai statului, împreună cu cei din familiile lor, după care marele Herhor, vistiernicul, marele judecător și căpetenia străjii îi înfățișau rapoartele asupra treburilor statului. Citirea era întreruptă de muzică religioasă și de dansuri, în timp ce tronul era împodobit cu cununi și buchete de flori.

Audiențele fiind sfârșite, prea luminatul faraon trecea în cabinetul de alături și, întinzându-se pe o canapea, ațipea câteva clipe. Apoi aducea zeilor jertfe în vin și tămâie, pe urmă le povestea preoților visele avute, potrivit cărora înțelepții întocmeau hotărârile cele mai înalte, în treburi pe care faraonul le avea de descurcat. Uneori însă, când nu avea vise ori când tălmăcirea lor i se părea nepotrivită faraonului, stăpânul lumii zâmbea cu înțelegere, dând el singur poruncile cuvenite. Poruncile acestea erau lege, pe care nu le putea schimba nimeni, decât doar în unele amănunte.

În ceasurile de după-amiază, purtat în lectică, faraonul apărea în curtea gărzii sale credincioase, se urca apoi pe terasă, îndreptându-și privirile în cele patru colțuri ale lumii, spre a le da binecuvântarea sa. Atunci, pe coloanele înalte se puneau flamuri și trâmbițele răsunau puternic. Oricine le auzea, în oraș sau pe câmp, egiptean ori barbar, cădea cu fața la pământ, pentru ca și asupra capului lui să se reverse o părticică din binecuvântarea divină. În clipa aceea nu era îngăduit să lovești un om sau o vită; bățul, ridicat deasupra spinării, se lăsa singur în jos. Iar dacă răufăcătorul osândit la moarte dovedea că hotărârea i-a fost citită în clipa ivirii stăpânului cerului și al pământului, pedeapsa i se micșora. Fiindcă în fața faraonului pășea puterea, iar pe urmele lui milostivirea.

Aducând fericire poporului său, stăpânitorul tuturor lucrurilor aflate sub soare se îndrepta apoi spre grădinile sale, printre palmieri și sicomori, și rămânea aici timp mai îndelungat, primind ploconelile femeilor sale și uitându-se la jocurile copiilor casei sale. Când vreunul dintre ei îi atrăgea luarea-aminte prin frumusețea sau îndemânarea sa, îl chema la sine și-l întreba:

— Cine ești, micuțul meu?

— Sunt prințul Binotris, fiul înălțimii-sale, răspundea băiatul.

— Dar pe mama ta cum o cheamă?

— Mama mea este Ameces, femeia înălțimii-sale.

— Și ce știi tu?

— Știu să număr până la zece și să scriu: „Trăiască în veci părintele și zeul nostru, înălțimea-sa faraonul Ramses!”

Domnul veșniciei zâmbea blajin și, cu mâna sa delicată, aproape străvezie, atingea capul buclat al îndrăznețului copilaș. Atunci, copilul se simțea prinț cu adevărat, deși stăpânitorul lumii continua să zâmbească într-un chip atât de neînțeles. Pe cine îl atingea o singură dată mâna divină, acela era ferit de orice nefericire și trebuia să fie înălțat deasupra celorlalți.

La prânz, monarhul se îndrepta către o altă sală de mese, unde își împărțea hrana cu zeii tuturor nomurilor Egiptului, ale căror statui erau rânduite de-a lungul pereților. Iar ceea ce nu mâncau zeii, rămânea pentru preoți și pentru slujitorii cei mai înalți ai curții.

Spre seară, faraonul primea vizita reginei Nikotris, mama moștenitorului tronului, privea dansurile rituale și asculta muzica. Se îmbăia apoi iarăși și, astfel purificat, intra în Capela lui Osiris, ca să dezbrace și să culce zeitatea miraculoasă; după ce ieșea, închidea și pecetluia ușa Capelei și, întovărășit de procesiunea preoților, se îndrepta spre odaia sa de dormit.

Până la răsăritul soarelui, preoții rosteau în camera vecină rugi molcome, adresate sufletului faraonului, care, în timpul somnului, se afla printre zei. Atunci îi prezentau ei rugămințile lor pentru buna dezlegare a treburilor statului, pentru ocrotirea hotarelor Egiptului și a mormintelor. Regilor, astfel ca niciun tâlhar să nu cuteze să le calce spre a tulbura odihna veșnică a străbunilor plini de slavă. Cu toate acestea, din pricina oboselii ce-i cuprindea peste noapte, rugile preoților nu totdeauna dădeau rezultatele cele mai bune; căci necazurile statului creșteau, iar mormintele sfinte erau jefuite de tâlhari, care nu numai că furau din ele lucrurile de preț, dar luau cu ei până și mumiile faraonilor. Aceasta era urmarea firească a împământenirii în țară a unor străini și păgâni de tot felul, de la. Care poporul învățase să nu-i mai cinstească pe zeii egipteni și să nu se mai teamă de locurile sfinte.

Odihna prea înaltului monarh era o singură dată întreruptă, la miezul nopții. La acel ceas, astrologii îl trezeau și-l înștiințau în ce fază se află luna, ce planete se văd pe cer, ce constelații și, îndeobște, dacă pe cer nu s-a întâmplat nimic deosebit. Fiindcă uneori se iveau nori, cădeau stele mai des ca de obicei ori treceau pe deasupra pământului globuri de foc. Monarhul asculta spusele astrologilor, îi liniștea dacă era vorba de vreun lucru neobișnuit și poruncea ca toate cele văzute să fie însemnate la locul cuvenit, spre a putea fi trimise, în fiecare lună, preoților din templul Sfinxului, adică celor mai de seamă înțelepți din câți avea Egiptul. Din însemnările acestea, învățații trăgeau învățăminte; pe cele mai de seamă, însă, nu le arătau nimănui, în afară poate de confrații lor, preoții caldeeni din Babilon. După miezul nopții, faraonul putea să doarmă până la cântatul cocoșilor, dimineața.

O astfel de viață, pioasă și harnică, ducea până cu o jumătate de an în urmă zeul cel bun, ocrotitorul vieții și sănătății, care veghea ziua și noaptea asupra pământului și cerului, asupra lumii văzute și nevăzute. Dar, de o jumătate de an încoace, sufletul lui nemuritor începu să simtă tot mai puțină tragere de inimă pentru treburile pământești și pentru făptura sa trupească. Erau zile când nu mânca nimic și nopți când nici nu ațipea măcar. Uneori, dimineața, în timp ce-i asculta pe demnitari, pe fața sa blajină se iveau semnele unei dureri adânci și nu rareori se întâmpla să cadă într-un fel de leșin. Regina Nikotris, cuprinsă de spaimă, precum și marele Herhor și preoții, nu o dată îl întrebaseră dacă-l doare ceva. Faraonul mișca însă din umeri și tăcea, îndeplinindu-și mai departe împovărătoarele lui sarcini. Atunci, doctorii curții începură să-i dea câte puțin din cele mai tari leacuri pentru recăpătarea puterilor. Mai întâi, îi amestecară în vin și în mâncare cenușă de cal și de taur, apoi de leu, rinocer și elefant; puternicele leacuri n-avură însă niciun fel de efect. Faraonul leșina atât de des, încât încetară să-i mai citească rapoartele.

Într-o bună zi, marele preot Herhor, împreună cu regina și cu preoții, căzând cu fața la pământ, îl rugară să îngăduie înțelepților să-i cerceteze divinul trup. Monarhul încuviință, doctorii îl cercetară, îl ciocăniră, dar în afară de o mare slăbire a trupului nu găsiră nimic deosebit.

— Ce simte luminăția-ta? îl întrebă la urmă doctorul cel mai învățat.

Faraonul zâmbi.

— Simt, răspunse el, că a sosit timpul să mă întorc la însoritul meu părinte.

— Luminăția-ta nu poate face una ca asta, fără a pricinui cel mai mare rău popoarelor tale, adăugă Herhor În grabă.

— Vi-l las pe fiul meu, pe Ramses, leu și vultur în același timp, zise faraonul. Dacă îl veți asculta, el va pregăti Egiptului o soartă pe care țara n-a mai avut-o de la începutul lumii.

Marele Herhor și ceilalți preoți simțiră fiori reci auzind făgăduiala aceasta. Știau ei prea bine că moștenitorul e leu și vultur în aceeași ființă și că trebuiau să-i dea ascultare. Și-ar fi vrut să-i stăpânească încă ani îndelungați monarhul acesta blajin din fața lor, a cărui inimă era blândă ca vântul de miazănoapte, aducător de ploaie ogoarelor și de răcoare oamenilor.

De aceea, căzură cu toții, de parcă ar fi fost un singur om, cu fața la pământ, gemând; și rămaseră întinși pe burtă atâta timp cât faraonul încuviință să fie doftoricit.

Atunci, doctorii îl scoaseră ziua întreagă în grădină, printre conifere înmiresmate, îl hrăniră cu carne tocată, îi dădură supă de carne tare, lapte și vin vechi. Toate acestea îl întremară pe monarh pentru vreo săptămână; deodată, însă, fu cuprins de o nouă slăbiciune, astfel că-l siliră să bea din sângele proaspăt al vițeilor născuți din boul Apis. Dar nici leacul acesta nu ajută prea mult timp și trebuiră să recurgă la sfaturile marelui preot din templul lui Set, zeul cel rău.

Posomorâtul preot intră în odaia monarhului, își aruncă privirile asupra bolnavului și prescrise un leac cumplit.

— Trebuie, spuse el, să-i dați faraonului să bea sânge de copil nevinovat, în fiecare zi câte o cană.

Auzind sfatul, preoții și demnitarii aflați de față rămaseră înmărmuriți. Începură să șoptească apoi că, în scopul acesta, cei mai buni ar fi copiii de țărani, deoarece copiii preoților și ai marilor slujbași își pierd nevinovăția încă din pruncie.

— Mi-e totuna ai cui vor fi copiii, răspunse cumplitul preot, totul e ca faraonul să aibă în fiecare zi sânge proaspăt.

Faraonul, întins pe pat, cu ochii închiși, auzi sfatul sângeros și șoaptele pline de spaimă ale curtenilor. Iar când unul dintre doctori îl întrebă, temător, pe Herhor, dacă puteau căuta copiii potriviți, faraonul se trezi. Își aținti ochii lui înțelepți asupra celor de față și spuse:

— Crocodilul nu-și înghite puii, șacalul și hiena își dau viața pentru ai lor, iar voi vreți să beau sângele copiilor egipteni, care sunt copiii mei? Drept să vă spun, nu mi-aș fi închipuit niciodată că cineva va cuteza să-mi dea un asemenea leac.

Preotul zeului rău căzu cu fața la pământ, lămurind că în Egipt n-a băut nimeni niciodată sânge de copil, dar că duhurile rele redau în felul acesta sănătatea. Cel puțin, mijlocul acesta era folosit în Asiria și Fenicia.

— Să-ți fie rușine, răspunse faraonul, că în palatul faraonilor egipteni pomenești de lucruri atât de urâte. Nu știi oare că fenicienii și asirienii sunt barbari și proști? În schimb, la noi, nici chiar cel mai înapoiat felah nu va crede că sângele vărsat fără vină ar putea să-i fie cuiva de folos. Așa vorbi cel deopotrivă cu zeii. Curtenii își acoperiră fețele, cuprinși de rușine, iar marele preot ai zeului Set părăsi, în tăcere, încăperea.

Atunci, Herhor, pentru a salva viața monarhului care se stingea cu încetul, recurse la mijlocul suprem și-i spuse faraonului că, într-unul din templele tebane, se află caldeeanul Beroes, cel mai înțelept preot din Babilon, făcător de minuni fără seamăn.

— Pentru luminăția-ta, zise Herhor, omul acesta e un străin și nu e vrednic să dea sfaturi atât de însemnate monarhului nostru. Dar îngăduie, o, rege, să te privească măcar, fiindcă sunt încredințat că va găsi leac bolii tale și nici nu te va jigni cu vorbe necugetate.

Și de data aceasta, faraonul ascultă îndemnul credincioasei sale slugi. Și, după două zile, chemat prin mijloace tainice, Beroes ajunse cu corabia la Memfis.

Fără să se uite prea amănunțit la faraon, înțeleptul caldeean dădu sfatul următor:

— Trebuie găsit în Egipt omul ale cărui rugi se pot înălța până la tronul puterii supreme. Când omul acesta se va ruga pentru faraon, monarhul își va recăpăta sănătatea și va trăi ani îndelungați.

Auzindu-i cuvintele, faraonul se uită la mulțimea de preoți care-l înconjura și spuse:

— Văd atâția preoți pioși, încât sunt încredințat că dacă vreunul dintre ei va voi să se gândească la mine, voi fi sănătos. Și zâmbi ușor.

— Noi toți nu suntem decât niște bieți oameni, adăugă Beroes, făcătorul de minuni, iar sufletele noastre nu se pot înălța totdeauna până la picioarele celui fără de început. Îți voi da însă un mijloc fără greș spre a-l putea descoperi pe omul care se roagă din toată inima și a cărui rugă este ascultată.

— Bine, arată-mi-l, ca să-mi fie prieten în ultimul ceas al vieții mele.

După ce auzi încuviințarea faraonului, caldeeanul ceru o odaie cu o singură ușă și nelocuită de nimeni. Și, în aceeași zi, cu o oră înainte de apusul soarelui, ceru ca faraonul să fie dus acolo.

La ora hotărâtă, patru preoți de cel mai înalt rang îl îmbrăcară pe faraon într-o haină nouă de în, rostiră deasupra lui marea rugăciune menită să împrăștie duhurile rele și, așezându-l într-o lectică simplă de lemn de cedru, îl duseră în odaia aceea goală, unde se afla doar o măsuță mică.

Beroes se afla acolo și se ruga, întors cu fața spre răsărit.

Când preoții ieșiră, caldeeanul închise ușa grea a încăperii, își puse pe brațe o eșarfă purpurie, iar pe măsuța din fața faraonului așeză un glob de sticlă de culoare neagră. În mâna stângă luă un stilet ascuțit, din oțel babilonian, iar în cea dreaptă un toiag acoperit cu semne tainice. Cu toiagul acesta trase în jurul lui și al faraonului un cerc, prin aer. Apoi, întorcându-se, pe rând, spre cele patru colțuri ale lumii, șopti:

— Amorul, Taneha, Latisten, Rabur, Adonai! Fii milostiv cu mine și purifică-mă, tată ceresc, bun și milostiv! Revarsă asupra slugii tale nevrednice, sfânta ta binecuvântare și întinde brațul tău atotputernic spre duhurile îndărătnice și rele, să pot chibzui în liniște asupra sfintei tale opere. Apoi se opri și-i spuse faraonului:

— Mer-amen-Ramses, mare preot al zeului Amon, zărești o scânteie în globul acesta negru?

— Văd o scânteie albă, ce se mișcă asemenea unei albine pe o floare.

— Mer-amen-Ramses, privește scânteia asta și nu-ți îndepărta ochii de la ea. Nu te uita nici la dreapta, nici la stânga și nici într-altă parte, orice s-ar ivi la marginea ei. Și șopti din nou: „Baralanensis, Baldahiensis, prin puternicii prinți Genio, Lahiadae, slujitori ai infernului, în numele puterii cu care sunt dăruit, vă invoc și vă chem, vă conjur și vă poruncesc”.

La auzul acestor cuvinte, faraonul se cutremură de dezgust.

— Mer-amen-Ramses, ce vezi? îl întrebă caldeeanul.

— De pe marginea globului privește un cap îngrozitor… Părul roșcat se ridică în sus ca la arici… Culoarea feței îi este verzuie… Ochii îi sunt dați peste cap, așa că nu li se vede decât albul. Gura e larg deschisă, de parcă ar vrea să strige.

— E spaima, zise Beroes, îndreptând ascuțișul stiletului deasupra globului.

Deodată, faraonul se ghemui tot.

— Ajunge! strigă el. De ce mă chinuiești așa? Trupul meu obosit vrea să se odihnească, iar sufletul vrea să zboare spre plaiurile luminii veșnice. Și voi nu numai că nu-mi îngăduiți să mor, dar născociți noi chinuri. Ah! Nu vreau…

— Ce vezi?

— Din tavan se lasă în jos, în fiece clipă, ceva ce seamănă cu două picioare de păianjen, îngrozitoare. Sunt groase ca palmierii, păroase, la capete au căngi. Simt că deasupra capului meu se înalță un păianjen uriaș și mă cuprinde într-o împletitură de frânghii ca de corabie.

Beroes îndreptă stiletul în sus.

— Mer-amen-Ramses, rosti el din nou, privește mai departe scânteia și nu te uita în lături. „Iată semnul pe care-l ridic în prezența voastră, șopti Beroes mai departe. Iată, mă simt puternic, prevăzător și neînfricat, datorită ajutorului vostru divin, și vă invoc. Aye, Saraye, Aye, Saraye, în numele zeului atotputernic și veșnic”.

În clipa aceea, pe fața faraonului apăru un zâmbet liniștit.

— Mi se pare, spuse el, că văd Egiptul… Egiptul întreg… Da, așa-i, iată Nilul… Deșertul… Aici e Memfis, dincolo Teba… Și într-adevăr, vedea Egiptul, întregul Egipt, dar nu mai mare decât o alee din grădina palatului său. Imaginea asta ciudată avea însă însușirea ca, atunci când faraonul dădea vreunuia din punctele sale o atenție deosebită, punctul acesta să crească, atingând aproape mărimea naturală.

Soarele, aflat la asfințit, revărsa asupra pământului lumina unor raze de aur și purpură. Păsările de zi se pregăteau de culcare, iar cele de noapte se trezeau în ascunzișurile lor. În deșert căscau hienele și șacalii, iar leii somnoroși își întindeau mădularele lor puternice, pregătindu-se să plece în căutarea prăzii.

Pe Nil, pescarii își trăgeau cu grabă năvoadele, iar marile corăbii de transport se apropiau de maluri. Ostenit, felahul desprindea din cumpănă găleata cu care scosese apă ziua întreagă sau, agale, se întorcea cu plugul la coliba lui de lut. În orașe se aprindeau luminile, iar în temple preoții se adunau pentru slujba de seară. Pe drumurile de țară, pulberea se așeza și amuțea scârțâitul carelor. De pe înălțimea coloanelor se auzeau voci amestecate cu suspine, chemând poporul la rugăciune. Peste o clipă, faraonul zări, uimit, un stol de păsări argintii, plutind deasupra palatului. Își luaseră zborul din temple, palate, străzi, ateliere, corăbii, colibe țărănești și chiar din mine. La început, fiecare din ele se năpustea în sus, ca o săgeată, dar nu peste mult întâlnea altă pasăre, tot cu penele argintii, care-i aținea calea, lovind-o cu toată puterea și amândouă cădeau la pământ moarte. Vedenia aceasta închipuia rugăciunile omenești potrivnice unele altora, ce se împiedicau între ele să ajungă până la tronul celui fără de început. Faraonul își încordă auzul: la început auzea numai foșnetul aripilor; în curând, putu desluși și vorbele. Auzi astfel glasul unui bolnav care se ruga zeilor să-i redea sănătatea și în același timp auzi glasul unui doctor care implora cerul să-i fie clientul bolnav cât mai multă vreme. Țăranul îl ruga pe Amon să vegheze asupra hambarului și grajdului său, în timp ce tâlharul întindea rugător brațele spre cer, cerând sprijin ca să-i poată fura nestingherit vaca și grânele. Rugile lor se ciocneau asemenea pietrelor zvârlite din praștie.

Pribeagul din deșert cădea în nisip, cerșind vântului de miazănoapte o picătură de apă; navigatorul își izbea fruntea de puntea corabiei, rugând vânturile din răsărit să mai sufle măcar o săptămână. Felahul dorea ca bălțile de după revărsarea apelor să se zvânte cât mai repede; pescarul sărac cerea bălților să nu se usuce niciodată. Iar rugăciunile lor se ciocneau una cu alta și nu puteau ajunge până la divinele urechi ale lui Amon.

Cea mai mare zarvă domnea la carierele de piatră, unde osândiții, legați în lanțuri, despicau stânci uriașe cu ajutorul unor pene muiate în apă. Acolo, cei din schimbul de peste zi așteptau sosirea nopții ca să se culce, în timp ce muncitorii din schimbul de noapte, treziți de paznici, se izbeau cu pumnii în piept, rugând soarele să nu apună nicicând. Tot acolo, negustorii, care cumpărau pietrele despicate și prelucrate se rugau să sporească numărul osândiților la mine, în timp ce supraveghetorii zăceau cu burțile la pământ, oftând și rugându-se ca molima să-i secere pe muncitori, pentru ca ei să aibă câștiguri mai mari. Astfel, nici rugile celor din mine nu ajungeau până la cer.

La hotarul apusean, faraonul zări două armate ce se pregăteau de luptă. Amândouă zăceau pe nisip, implorându-l fiecare în parte pe Amon să le nimicească dușmanul. Libienii doreau moartea și rușinea egiptenilor, iar egiptenii îi blestemau pe libieni. Rugăciunile unora ca și ale altora se ciocneau deasupra pământului ca două cârduri de ulii, prăbușindu-se în deșert. Amon nu le auzea.

Și oriunde își îndrepta faraonul privirea obosită, pretutindeni vedea același lucru. Țăranii se rugau pentru odihnă și micșorarea dărilor; scribii cereau ca dările să crească și lucrul lor să nu se termine niciodată. Preoții îl implorau pe Amon să-i dea viață lungă lui Ramses al XII-lea și să-i nimicească pe fenicieni; în schimb, nomarhii îl rugau pe zeu să-i păzească pe fenicieni și să-i ajute lui Ramses al XIII-lea ca să se urce mai repede pe tron, ca să pună capăt samavolniciei preoților. Leii, șacalii și hienele răsuflau greu, chinuiți de foame și de pofta de sânge proaspăt; cerbii, căprioarele și iepurii își părăseau cu teamă ascunzișurile, nădăjduind să-și păstreze biata lor viață încă o zi, deși experiența le spunea că cel puțin zece dintre ei vor trebui să piară în noaptea aceea, ca să viețuiască fiarele sălbatice.

Și așa, în lumea întreagă domnea vrajba. Fiecare voia un lucru ce umplea de spaimă inima altuia; fiecare se ruga pentru propriul său bine, fără să se întrebe dacă aceasta aduce sau nu pagubă aproapelui. Așa că rugile lor, asemenea păsărilor argintii ce se avântau spre cer, nu ajungeau la țintă. Iar divinul Amon, până la care nu ajungea niciun glas de pe pământ, rezemându-și mâinile de genunchi, se afunda tot mai mult în meditații asupra propriei sale ființe divine, în vreme ce pe pământ domnea tot mai mult bunul plac și întâmplarea.

Deodată, faraonul auzi o voce de femeie:

— Hai, hai, neastâmpăratule, întoarce-te la colibă, e timpul rugăciunii.

— Acum, acum! răspunse un glas de copil.

Faraonul privi în partea aceea și văzu coliba sărăcăcioasă, de lut, a unui scrib care ținea socoteala vitelor. În lumina amurgului, stăpânul ei tocmai termina cele ce avea de scris, soția sa râșnea grâul pentru turte, iar în fața casei alerga și sărea ca un pui de ied un băiețaș de vreo șase ani, râzând nu se știe de ce. Se vede că-l îmbătase aerul plin de miresme al serii.

— Hai, hai, vino aici, la rugăciune, spuse din nou femeia.

— Acum! Acum! spunea copilul și alerga din nou, bucurându-se.

În sfârșit, văzând că soarele începe să se afunde în nisipurile deșertului, mama lăsă la o parte râșnița și, ieșind în drum, prinse copilul care zburda ca un mânz. El se împotrivi, dar până la urmă se lăsă dus, iar mama, trăgându-l cât putu de repede în colibă, îl așeză pe podea și-l ținu cu mâna, ca să nu-i scape din nou.

— Nu te mișca, zise ea, îndoaie-ți picioarele și stai drept, iar mâinile împreună-ți-le și le ridică în sus. A, ce copil rău!

Băiatul știa că nu mai era chip să scape de rugăciune, dar, ca s-o poată zbughi iarăși cât mai repede, ridică pios ochii și mâinile spre cer și, cu un glas subțire dar ascuțit, zise dintr-o răsuflare:

— Îți mulțumesc, bunule zeu Amon, că l-ai ferit astăzi pe tata de necazuri, iar mamei i-ai dat grâu pentru turtă. Și pentru ce încă? Pentru că ai făcut cerul și pământul, căruia i-ai dăruit Nilul, ce ne aduce pâine. Și încă pentru ce? Aha, știu! Și îți mulțumesc, de asemenea, că-i așa de frumos afară, că florile cresc, păsările cântă și curmalul rodește curmale dulci. Pentru toate aceste lucruri bune, pe care ni le-ai dăruit, fie ca toți să te iubească așa cum te iubesc eu și să te laude mai bine decât mine, căci sunt încă mic și nu m-au învățat să fiu înțelept. Și acum, gata, ajunge…

— Copil rău! mormăi scribul aplecat asupra papirusului său, așa te închini tu zeului Amon?

Faraonul zări însă în globul vrăjit cu totul altceva. El văzu că rugăciunea copilașului zburdalnic se înălța ca o ciocârlie la cer și, bătând din aripi, zbura tot mai sus, tot mai sus, până la tronul în care veșnicul Amon, cu mâinile pe genunchi, se adâncea în cercetarea propriei sale atotputernicii. Apoi se înălță și mai sus, până la înălțimea capului lui Amon și-i cântă cu glas subțire de copil:

— Iar pentru toate aceste lucruri bune, pe care ni le-ai dăruit, fie ca toți să te iubească așa cum te iubesc eu…

La aceste cuvinte, zeul, trezit din gândurile lui, deschise ochii și din ei se revărsă asupra lumii o rază de fericire. Din cer și până pe pământ se lăsă o tăcere nesfârșită. Încetă orice durere, orice teamă, orice nedreptate. Piatra slobozită din praștie se opri în aer, leul nu mai sări asupra căprioarei, bățul ridicat nu mai căzu pe spinarea sclavului. Bolnavul uită de suferință, celui rătăcit în deșert nu-i mai fu foame, întemnițatul nu mai fu înlănțuit. Furtuna amuți, iar talazurile mării, gata să înece corabia, se opriră. Și pe tot pământul domni o atât de mare liniște, încât soarele, cu toate că era ascuns dincolo de zare, își ridică iarăși capul plin de raze.

Faraonul se trezi. În fața sa văzu măsuța mică, iar pe ea globul cel negru. Alături stătea Beroes, caldeeanul.

— Mer-amen-Ramses, întrebă preotul, l-ai găsit pe omul ale cărui rugăciuni ajung până la picioarele celui fără de început?

— Da, răspunse faraonul.

— E el oare prinț, proroc sau poate un biet pustnic?

— E un băiețaș de șase ani, care n-a cerut nimic de la Amon, doar i-a mulțumit pentru tot.

— Și știi unde locuiește? îl întrebă caldeeanul.

— Știu, dar nu vreau să fur pentru mine puterea rugăciunilor lui. Lumea, Beroes, e un vârtej uriaș, în care oamenii, loviți de nenorocire, se zbat ca firele de nisip. Iar copilul, prin rugăciunea lui, dă oamenilor ceea ce eu nu sunt în stare să le dau: o clipă scurtă de uitare și liniște. Uitare și liniște… înțelegi, caldeene?

Beroes tăcea.

Capitolul X

În cea de-a douăzeci și una zi a lunii Hator, la răsăritul soarelui, sosi din Memfis, în tabăra de lângă Lacurile Sodice, ordinul ca numai trei din pâlcuri să înainteze spre Libia și să rămână în orașele de acolo, drept pază, iar restul armatei egiptene, împreună cu prințul Ramses, să se întoarcă acasă.

Oastea salută porunca aceasta cu strigăte de bucurie, fiindcă șederea în pustiu, de-a lungul celor câteva zile, devenise un chin. Cu toate proviziile trimise din Egipt și din Libia, hrana nu era destulă; din fântânile săpate în grabă, apa secase; arșița soarelui pârjolea trupurile, iar nisipul roșcat vătăma plămânii și ochii. Ostașii aveau pântecăraie și li se umflaseră pleoapele.

Ramses porunci ridicarea taberei. Trimise trei pâlcuri, alcătuite toate din egipteni în Libia, spunând ostașilor să fie blânzi cu învinșii și să nu hoinărească niciodată câte unul singur. Armata propriu-zisă o trimise la Memfis, lăsând o mică parte în fortăreață și în sticlărie.

Cu toată arșița la ceasurile nouă dimineața, cele două oștiri porniseră la drum: unii spre miazănoapte, alții spre miazăzi.

Atunci, Mentezufis se apropie de moștenitorul tronului și-i zise:

— N-ar fi rău dacă măria-ta ai ajunge la Memfis mai degrabă. La jumătatea drumului vei găsi cai odihniți.

— Așadar tatăl meu e rău bolnav? strigă Ramses.

Preotul își plecă fruntea.

Prințul îi lăsă comanda supremă lui Mentezufis, rugându-l să nu schimbe cu nimic poruncile sale, mai înainte de a se sfătui cu ofițerii. Iar el porni în trap săltat spre Memfis, împreună cu Pentuer, Tutmozis și douăzeci din cei mai buni călăreți asiatici.

În cinci ceasuri, străbătură jumătate din drum și, așa cum îi spusese Mentezufis, găsiră acolo cai odihniți și o nouă suită. Asiaticii rămaseră aici, iar prințul cu cei doi însoțitori ai săi și cu suita cea nouă porniră, după o odihnă scurtă, mai departe.

— Vai de capul meu gemu Tutmozis. Nu-i destul că nu m-am îmbăiat de cinci zile, uitându-mi până și uleiul de trandafiri, dar mai trebuie să fac și două marșuri forțate într-o singură zi! Sunt sigur că la Memfis nu va voi să se uite la mine nicio dansatoare.

— Ești oare altfel făcut decât noi? întrebă prințul.

— Sunt mai gingaș! oftă Tutmozis. Tu, prințul meu, ești obișnuit cu călăria ca un hicsos, iar Pentuer ar putea călări chiar și pe o spadă înroșită în foc. Eu însă, care sunt atât de delicat…

La asfințitul soarelui, călătorii ajunși pe un deal mai ridicat, văzură la picioarele lor o priveliște neobișnuită. Departe, se întindea valea verzuie a Egiptului, în care luceau, ca un șir de flăcări roșii, triunghiurile piramidelor. Puțin mai la dreapta piramidelor, coloanele din Memfis păreau și ele că ard, învăluite într-o ceață albăstrie.

— La drum, la drum! stărui Ramses.

Peste o clipă, fură iarăși înconjurați de pustiul roșcat și iarăși luci șirul piramidelor, până ce totul se topi într-un amurg palid.

La căderea nopții, călătorii ajunseră în nesfârșitul ținut al morților, aflat într-o regiune deluroasă, de partea stângă a fluviului, și care se întindea pe o suprafață de câteva zeci de kilometri. Aici erau îngropați, pe vremea regatului cel vechi, regii în piramide uriașe, prinții și înalții demnitari în piramide mai mici, iar oamenii de rând în colibe de lut. Aici se odihneau milioane de mumii nu numai ale oamenilor, ci și ale câinilor, pisicilor, păsărilor, într-un cuvânt ale tuturor viețuitoarelor care, atât cât trăiseră fuseseră dragi oamenilor.

Pe timpul lui Ramses cel Mare, cimitirul regal și cel al nobilimii fusese mutat la Teba, iar în vecinătatea piramidelor urma să fie înmormântați numai țăranii și lucrătorii din ținuturile cele mai apropiate.

Prințul și suita sa întâlniră printre mormintele risipite, o ceată de oameni care umblau încet ca niște umbre.

— Cine sunteți voi? întrebă comandantul suitei.

— Suntem slugile sărace ale faraonului și ne întoarcem de la morții noștri. Le-am dus trandafiri, bere și turte.

— Te pomenești că ați cotrobăit prin mormintele altora?

— O, zeilor! strigă unul dintre ei. Vă închipuiți oare că suntem în stare să săvârșim o asemenea nelegiuire? Numai nemernicii de tebani, usca-li-s-ar mâinile, tulbură odihna morților, ca să le bea avutul prin cârciumi.

— Ce-i cu focurile acelea, acolo, la miazănoapte? întrebă prințul.

— Vii, desigur, de departe, dacă nu știi ce semn e acesta, răspunse cel întrebat. Moștenitorul nostru se înapoiază mâine cu oastea lui biruitoare. E un mare conducător de oști! într-o singură bătălie, i-a învins pe nemernicii de libieni. De aceea, poporul din Memfis îi iese în cale, să i se închine. Treizeci de mii de oameni! Ce mai urale o să scoată în cinstea lui!

— Știu, îi șopti prințul lui Pentuer, ca să nu aibă loc o intrare triumfală, Mentezufis m-a trimis înainte… Dar, fie și așa, deocamdată.

Caii erau osteniți, aveau nevoie de odihnă. Prințul trimise câțiva călăreți să tocmească bărci, iar cu restul suitei poposi sub o pădurice de palmieri, care în vremea aceea se întindea între grupul piramidelor și Sfinx.

Grupul acesta constituia marginea de miazănoapte a unui uriaș cimitir. Pe o suprafață de aproape un kilometru pătrat, acoperită pe atunci de vegetația săracă a pustiului, se îngrămădeau o mulțime de morminte și de piramide mici, deasupra cărora tronau trei piramide gigantice, ale lui Keops, Khefren și Mykerinos, precum și Sfinxul. Aceste construcții colosale erau situate la abia câteva sute de pași una de alta. Cele trei piramide se înălțau de la nord-est spre sud-vest, pe un singur rând, iar la răsărit de linia lor se afla Sfinxul, cel mai apropiat de Nil, la picioarele căruia se întindea templul subteran al lui Horus.

Dintre piramide te înspăimântă, îndeosebi prin mărimea ei, piramida lui Keops, un munte de piatră cu vârful unghiular, înalt de o sută treizeci și șapte de metri, așezat pe o bază pătrată, cu fiecare latură de câte două sute douăzeci și șapte de metri. Piramida ocupa o suprafață de aproximativ zece hectare, iar cei patru pereți ai săi, în formă triunghiulară, ar fi acoperit o suprafață de nouă hectare. La construcția ei fuseseră folosite atâtea blocuri de piatră, încât cu ele s-ar fi putut ridica un zid mai înalt decât un stat de om, lat de o jumătate de metru și lung de două mii cinci sute de kilometri.

Câțiva ostași din suita prințului merseră după apă; alții scoaseră pesmeți, în timp ce Tutmozis căzu la pământ și adormi pe loc. Prințul și Pentuer începură să se plimbe, vorbind.

Noaptea era așa de luminoasă, încât se puteau deosebi nu numai uriașele siluete ale piramidelor, dar chiar și chipul Sfinxului, care părea destul de mic față de ele.

— Mă aflu aici pentru a patra oară, zise Ramses, și întotdeauna inima mi-e copleșită de uimire și părere de rău. Pe când învățam încă la școală, îmi spuneam că, după ce mă voi urca pe tron, voi înălța o piramidă și mai măreață decât cea a lui Keops. Astăzi, însă, îmi vine să râd de această cutezanță, gândindu-mă că, pentru ridicarea mausoleului, marele faraon a cheltuit o mie șase sute de talanți numai pentru legumele mâncate de muncitori. De unde aș putea eu să iau o mie șase sute de talanți, sau măcar atâția oameni!

— Nu-l pizmui, prințe, pe Keops, răspunse preotul. Alți faraoni au lăsat după ei lucrări mult mai folositoare: lacuri, canale, drumuri, temple, școli.

— Și crezi că lucrările astea pot fi asemuite cu piramidele?

— Desigur că nu, răspunse în grabă preotul. În ochii mei și ai întregului popor, fiecare din piramide înseamnă o mare crimă, iar piramida lui Keops, crima cea mai mare.

— Te lași stăpânit de mânie, îl mustră prințul.

— Câtuși de puțin. Keops și-a construit marele lui mausoleu timp de treizeci de ani, timp în care o sută de mii de oameni au lucrat câte trei luni în fiecare an. Și ce folos au avut de pe urma acestei munci? Pe cine a hrănit, a vindecat ori a îmbrăcat ea? În schimb, din pricina acestei munci, în fiecare an s-au prăpădit zece, până la douăzeci de mii de oameni. Mormântul lui Keops a costat viața a peste o jumătate milion de oameni și cine poate socoti lacrimile vărsate și suferințele îndurate de ei? De aceea, nu te mira, prințe, dacă țăranul egiptean se uită cu spaimă, până și în ziua de astăzi, spre apus, unde, deasupra zării, se ivesc siluetele triunghiulare, sângerii sau negre, ale piramidelor, fiindcă ele nu sunt altceva decât mărturia chinurilor lui și ale muncii lui zadarnice. Și când te gândești că așa va fi mereu, până ce dovezile acestea de trufie omenească se vor preface în praf și pulbere! Dar când se va întâmplă oare lucrul acesta? De trei mii de ani priveliștea lor ne înspăimântă și pereții lor sunt încă netezi, iar inscripțiile lor uriașe încă citețe.

— În noaptea trecută, în deșert, ai vorbit cu totul altfel, adăugă prințul.

— Fiindcă uitasem de ele. Dar când le am, ca acum, în fața ochilor, mă simt înconjurat de duhurile țăranilor chinuiți, care gem și-mi șoptesc: „Privește ce-au făcut din noi! Și doar oasele noastre au simțit și ele durerea, iar inimile noastre au suspinat și ele după odihnă”.

Ramses fu cât se poate de neplăcut tulburat de izbucnirea aceasta.

— Prea luminatul meu tată, zise el după o clipă, mi-a înfățișat altfel lucrurile acestea. Când am fost aici, acum cinci ani, mi-a povestit următoarea întâmplare: „Pe timpul faraonului Tutmozis I, sosiră niște soli etiopieni, ca să negocieze asupra tributului lor. Erau un popor dârz, etiopienii. Solii au spus că pierderea unei bătălii nu înseamnă nimic, fiindcă în următoarea, soarta le poate fi prielnică; și astfel, se târguiră în privința tributului câteva luni. În zadar încerca înțeleptul nostru rege să-i lămurească, plin de blândețe, arătându-le șoselele și canalele noastre. Ei răspundeau că în țara lor ei au apă unde vor și pe degeaba. Zadarnic le deschideau în față comorile templelor; ei susțineau că pământul lor ascunde cu mult mai mult aur și nestemate decât tot Egiptul. În zadar își muștruluia faraonul oastea în fața lor; solii spuneau că etiopienii sunt cu mult mai numeroși. Atunci faraonul îi aduse în locul unde ne aflăm acum și le arătă piramidele. Solii etiopieni le ocoliră de jur împrejur, citiră inscripțiile și a doua zi semnară înțelegerea ce le fusese cerută.” Întrucât eu nu pricepusem însemnătatea acestei întâmplări, continuă Ramses, prea luminatul meu tată m-a lămurit astfel: „Fiule – mi-a spus el–  piramidele sunt o veșnică mărturie a puterii supraomenești a Egiptului. Dacă vreun om oarecare ar dori să-și ridice o piramidă, ar pregăti o mică grămadă de pietre, iar după câteva ceasuri s-ar lăsa păgubaș, întrebându-se: la ce-mi folosește? Zece, o sută și o mie de oameni ar aduna ceva mai multe pietre, le-ar pune în neorânduială unele peste altele și din nou, după câteva zile, ar renunța la munca lor. Fiindcă, într-adevăr, la ce le poate fi de folos o piramidă? Când însă faraonul, când statul egiptean și-a pus în gând să strângă un munte de pietre, punând să muncească sute de mii de oameni și continuând munca vreme de câteva zeci de ani, până când lucrul hotărât a fost dus la bun sfârșit, nu se pune întrebarea dacă piramidele au fost ori nu de folos. Însemnat e faptul că voința faraonului, o dată exprimată, a fost dusă la îndeplinire.” Da, Pentuer, piramida aceasta nu e mormântul lui Keops, ci voința lui. Voință pe care au îndeplinit-o atâția oameni câți niciun alt rege din lume nu are, și cu o asemenea rânduială și stăruință în lucru cum nu pot avea decât zeii. Încă din școală, am învățat că voința omenească e o mare putere, cea mai mare putere de sub soare. Și doar voința omenească de-abia poate ridica o singură piatră. Cât de mare, deci, trebuie să fie voința faraonului care a ridicat un munte de pietre, numai pentru că așa i-a plăcut lui, că așa a vrut, chiar și fără vreo țintă?

— Stăpâne, ai vrea și tu oare să-ți arăți puterea într-un chip asemănător? îl întrebă Pentuer pe neașteptate.

— Nu, răspunse prințul fără nicio șovăire. O dată ce și-au dovedit puterea, faraonii pot fi și milostivi. Afară de cazul când cineva ar încerca să se împotrivească poruncilor lor.

„Și când te gândești că tânărul acesta n-are decât douăzeci și trei de ani!” își mărturisi preotul în gând, înfricoșat.

Îndreptându-se spre fluviu, merseră câtva timp în tăcere.

— Culcă-te, prințe, spuse preotul, și dormi. Am făcut un drum destul de lung.

— Crezi că pot să dorm? spuse prințul. Ba mă înconjoară mulțimile de țărani, care, după părerea ta, au pierit trudind la piramide (ca și cum, dacă n-ar fi lucrat la ele, ar fi trăit necontenit), ba mă gândesc la prea luminatul meu tată, care în clipa aceasta e poate în ultimele clipe. Țăranii suferă! Țăranii își varsă sângele! Dar cine-mi poate dovedi că divinul meu tată nu se chinuiește, în neprețuitul său pat, mai mult decât țăranii tăi care au purtat în spinare pietre încinse de arșiță? Țăranii! mereu țăranii! Pentru tine, Pentuer, nu-i vrednic de milă decât cel pe care-l mănâncă păduchii. Din șirul întreg de faraoni care au fost îngropați în morminte, unii și-au dat sfârșitul în chinuri, alții au fost uciși. Tu nu te gândești, însă, la ei, ci numai la țăranii tăi, care au meritul de a fi născut alți țărani, de a fi scos nămol din Nil, cu găleata, ori de a fi vârât cocoloși de orz în gura vacilor. Dar tatăl meu? Dar eu? Nu mi-au ucis oare fiul și pe femeia casei mele? Tifonul a fost oare, în deșert, milostiv cu mine? Oasele nu mă dor oare, după o atât de lungă călătorie? Dar pietrele prăștiașilor libieni n-au șuierat și deasupra capului meu? Am făcut eu vreo înțelegere cu boala, cu durerea sau cu moartea, ca să mă ferească mai mult decât pe țăranul tău? Privește colo… Asiaticii dorm și liniștea le învăluie pieptul, în timp ce eu, conducătorul lor, am inima plină de grijile de ieri și de cele de mâine. Și întreabă-l pe un țăran trecut de o sută de ani, dacă a avut el, în tot timpul vieții lui, atâta amărăciune câtă am avut eu în cursul celor câteva luni, de când îndeplinesc demnitatea de locțiitor al faraonului și de căpetenie a oștilor?

În fața lor răsărea, încet-încet, din adâncul nopții, o umbră ciudată. Era o construcție lungă de vreo cincizeci de pași, înaltă cât o clădire de trei caturi, de o formă neobișnuită, și având pe una din laturi un soi de turn cu cinci etaje.

— Iată și Sfinxul, zise prințul întărâtat, plăsmuirea preoților! De câte ori l-am văzut, ziua și noaptea, întotdeauna m-a chinuit întrebarea: ce e și la ce folosește? Rostul piramidelor îl pricep. Un faraon puternic a ținut, poate, să-și arate tăria sa, ceea ce este mai cuminte, să-și asigure viața veșnică într-o liniște netulburată de vreun dușman ori tâlhar. Dar Sfinxul? Firește, întruchipează prea cinstita castă preoțească, cu capul ei nespus de mare și înțelept, iar sub el cu gheare de leu, un chip rece, plin de înțelesuri îndoielnice, care pare a fi foarte trufaș de faptul că, alăturea de el, noi avem aerul unor lăcuste. Nu-i nici om, nici fiară, nici stâncă. Așadar, ce e? Ce înțeles are? Și-apoi zâmbetul lui… Dacă cineva admiră veșnicia piramidelor – el zâmbește; dacă mergi să stai de vorbă cu mormintele – el iarăși zâmbește. Fie că înverzesc câmpiile Egiptului, fie că tifonul își năpustește armăsarii de foc, fie că sclavul își caută libertatea în pustietatea deșertului sau că Ramses cel Mare gonește popoarele învinse în fața lui, el are pentru toți unul și același zâmbet neînsuflețit. Nouăsprezece dinastii regești au trecut ca niște umbre, el însă a zâmbit și ar fi zâmbit chiar dacă Nilul ar fi secat ori Egiptul ar fi pierit sub nisipuri. Nu e oare un monstru, cu atât mai îngrozitor cu cât are un chip omenesc, blajin? El însuși fiind veșnic, n-a avut nicicând un simțământ de milă pentru nimicnicia lumii înecată în suferințe.

— Nu-ți aduci aminte, prințe, de chipurile zeilor, îl întrerupse Pentuer, ori n-ai văzut expresia mumiilor? Toți cei nemuritori privesc lucrurile trecătoare cu aceeași liniște. Până și omul privește așa, de îndată ce el însuși a trecut dincolo.

— Zeii ascultă uneori rugămințile noastre, continuă prințul ca și cum ar fi vorbit cu sine însuși. Sfinxul însă nu-i tulburat de nimic. El nu întruchipează mila, ci spaima și batjocura nesfârșită. De-aș ști bine că gura lui îmi ascunde horoscopul ori mijlocul de a-mi înălța statul, și tot n-aș avea cutezanța să-l întreb. Mă tem să nu primesc un răspuns îngrozitor, spus cu o liniște neîndurătoare. Așa e Sfinxul, această întruchipare a preoților. Mai rău decât omul, fiindcă are trup de leu; mai rău decât fiara, fiindcă are cap de om; mai rău decât stânca, fiindcă în el se ascunde o viață ce nu poate fi înțeleasă.

În clipa aceea, ajunseră până la ei un soi de gemete și glasuri înăbușite, pornite dintr-un loc nevăzut.

— El cântă? întrebă prințul mirat.

— Nu, sunetele vin din templul subteran, răspunse preotul. Dar de ce s-or fi rugând la ceasul acesta?

— Spune-mi mai degrabă de ce se roagă așa, când nimeni nu-i aude?

Pentuer, orientându-se repede, se îndreptă spre locul dincotro veneau cântările. Prințul găsi o piatră cu un fel de spetează și, obosit, se așeză. Întoarse capul și privi fața uriașă a Sfinxului. Cu toate că era întuneric, se puteau vedea limpede trăsăturile lui supraomenești, cărora umbra le dădea înțeles și viață. Iar prințul, cu cât îi cerceta mai stăruitor expresia feței, cu atât simțea mai adânc cât de neîntemeiată era pornirea și înverșunarea sa.
Fața Sfinxului nu oglindea cruzime, ci mai degrabă resemnare. Zâmbetul lui nu era batjocoritor, ci mai mult melancolic. Nu-și bătea joc de nenorocirea și nimicnicia omenească, ci mai degrabă nu le vedea. Ochii lui plini de expresie priveau, de undeva de sub cer, dincolo de Nil, spre locuri care, pentru privirile muritorilor, se pierdeau sub bolta cerească. Urmărea oare neliniștitoarea creștere a monarhiei asiriene? Sau forfota plină de obrăznicie a fenicienilor? Sau nașterea Greciei? Sau, poate, viitoarele întâmplări din apropierea Iordanului? Cine știe? Prințul era acum încredințat de un singur lucru:
Sfinxul privește, cugetă și așteaptă ceva, cu zâmbetul liniștit și enigmatic al unei ființe supranaturale. Și mai avea credința că, atunci când acel ceva se va ivi la orizont, Sfinxul se va ridica și-i va ieși în cale, întâmpinându-l. Când se va întâmplă aceasta și ce va fi atunci?
Taină, a cărei însemnătate se putea citi limpede pe chipul veșnic al Sfinxului. Va fi însă ceva, de vreme ce de veacuri nu și-a lăsat pleoapele în jos nici măcar o clipă, privind, privind necontenit înainte.

Între timp, Pentuer descoperise fereastra pe unde se dea din subterane cântecul jalnic al preoților:

Corul I: „Scoală-te, strălucitor ca Isis, așa cum dimineața pe cer se scoală Sotis, la începutul fiecărui an.

Corul II: Zeul Amon-Ra a fost la dreapta și la stânga mea. El singur mi-a dat în mâini domnia asupra lumii întregi, ajutând la prăbușirea dușmanilor mei.

Corul I: Erai tânăr încă, purtai părul împletit, pe când în Egiptul întreg nimic nu se întâmplă fără porunca ta și piatră de temelie nu se punea fără să nu fii tu de față.

Corul II: Am sosit la ține, zeul cel mare, stăpân al zeilor, domn al soarelui. Tutu mi-a făgăduit că soarele se va arăta și că voi fi asemănător lui, iar Nilul mi-a făgăduit că voi ajunge până la tronul lui Osiris și-l voi stăpâni în veci.

Corul I: Te-ai întors în pace, cinstit de zei, o, tu, stăpânitor peste două lumi, Ra-Mer-amen-Ramses. Îți făgăduiesc domnie veșnică, iar regii se vor apropia de tine și ți se vor închina.

Corul II: O, tu, o, tu! Osiris-Ramses, fiu al cerului veșnic viu, născut din zeița Mut. Fie ca mama ta să te învăluie în taina cerului și să-ți îngăduie să devii zeu, o, tu, Osiris-Ramses”.{66}

„Așadar, prea luminatul faraon s-a și stins!” gândi în sinea lui Pentuer. Părăsi fereastra, apropiindu-se de locul unde prințul stătea cufundat în gânduri. Preotul îngenunche, căzu cu fața la pământ și strigă:

— Fii salutat, o, faraon, stăpân al lumii!

— Ce spui? exclamă prințul, ridicându-se dintr-o dată.

— Fie ca zeul Unic și atotputernic să reverse asupra ta înțelepciune și putere, iar asupra poporului tău fericire.

— Ridică-te, Pentuer… Deci eu… deci eu… Deodată îl apucă pe preot de braț și-l întoarse cu fața spre Sfinx.

— Privește-l!

Dar pe chipul și în atitudinea colosului nu se vedea nicio schimbare. Un faraon trecuse hotarul veșniciei, un al doilea răsărise ca un soare, chipul de piatră al zeului, sau monstrului, rămăsese tot același. Pe buze îi flutura același zâmbet, îngăduitor față de puterea omenească, față de faima deșartă a omului, iar în priviri aceeași expresie de așteptare a acelui ceva ce trebuia să vină, nimeni nu știa când.

În scurtă vreme, se înapoiară de la țărm și cei doi trimiși, vestind că bărcile vor fi gata.

Pentuer, intrând în pădurea de palmieri, strigă:

— Treziți-vă! Treziți-vă!

Asiaticii, care fuseseră de veghe, săriră repede și începură pregătirea cailor. Căscând groaznic, se ridică și Tutmozis.

— Brrrr! mormăi el, ce frig! Somnul e un lucru minunat. Am ațipit un pic și acum pot să călătoresc mai departe, chiar până la capătul pământului. La Lacurile Sodice nu m-aș mai duce nici în ruptul capului! Brrr! Am și uitat gustul vinului și parcă a început să-mi crească păr pe mâini, ca la șacali. Iar până la palat, mai avem încă vreo două ore de mers. Ferice de țărani! Dorm cu toții până la ceasul ăsta, nu simt nevoia să facă baie și nu pornesc la lucru până ce nevestele nu-i îndoapă cu terci de orz. Iar eu, om mare ce sunt, trebuie să străbat noaptea, ca un tâlhar, deșertul, fără să pun în gură nici măcar un strop de apă.

Caii fiind gata, Ramses îl încălecă pe al său. Atunci Pentuer se apropie, apucă armăsarul de dârlogi și-l conduse, el însuși, umblând pe jos.

— Ce înseamnă asta? întrebă Tutmozis mirat. Deodată, însă, își dădu seama, alergă și apucă și el de dârlogi, de partea cealaltă, calul lui Ramses, și așa merseră cu toții, în tăcere, mirați de purtarea preotului, deși simțeau bine că s-a întâmplat un lucru mare.

După vreo câteva sute de pași, ajunseră la marginea deșertului și în fața călătorilor se deschise drumul ce trecea prin mijlocul câmpiei.

— Încălecați, spuse Ramses, trebuie să ne grăbim.

— Luminăția-sa poruncește să încălecăm! glăsui Pentuer.

Cei de față rămaseră înmărmuriți.

Tutmozis își recăpătă însă repede prezența de spirit și, punând mâna pe spadă, strigă:

— Trăiască în veci atotputernicul și milostivul nostru conducător, faraonul Ramses!

— Trăiască în veci! urlară soldații asiatici, zăngănind armele.

— Vă mulțumesc, ostașii mei credincioși, răspunse Ramses.

Peste o clipă, ceata călăreților se îndrepta, în galop, spre fluviu.

Capitolul XI

Să-l fi văzut oare preoții templului subteran al Sfinxului pe noul stăpânitor, când acesta poposise lângă piramide, și să fi dat ei de știre palatului regal? Dar cum anume, nimeni n-ar putea ști. Destul că, în clipa când Ramses se apropia de Nil, la Memfis, marele preot Her-hor poruncise să fie trezită curtea întreagă, iar când noul faraon trecea Nilul cu corabia, toți preoții, căpeteniile de oști și marii demnitari erau gata adunați în marea sală a palatului.

O dată cu răsăritul soarelui, Ramses al XIII-lea intră, în fruntea unei mici suite, în curtea palatului, unde slujitorii căzură cu fața la pământ, iar garda prezentă armele, în sunetul trâmbițelor și tobelor. După ce salută oastea, faraonul intră în palat. După ce se îmbăie, îngădui să i se potrivească divinul său păr; când însă bărbierul îl întrebă cu toată umilința dacă poruncește să i se radă capul și fața, faraonul răspunse:

— Nu-i nevoie. Nu-s preot, ci numai ostaș.

Peste o clipă, aceste cuvinte trecură în sala de audiențe, într-un ceas făcuseră ocolul palatului, pe la amiază se răspândiră prin Memfis, iar spre seară erau cunoscute în toate templele statului, de la Tami-n-hor și Sabne-Hetam din miazănoapte și până la Sunnu și Pilak la miazăzi. La auzul acestei știri, nomarhii, nobilimea, armata, poporul și străinii se bucurară nespus; pe când sfânta castă a preoților simți și mai adânc lipsa faraonului mort.

Ieșind din baie, Ramses al XIII-lea îmbrăcă o cămașă scurtă, ostășească, cu dungi negre și galbene, peste care puse o platoșă de aur; în picioare încălță sandale prinse în curele, iar pe cap un coif. Apoi încinse spada asiriană de oțel, pe care o purtase în bătălia de la Lacurile Sodice și, înconjurat de o mare suită de ofițeri, zornăind și zăngănind, intră în sala de audiențe.

Acolo fu întâmpinat de marele preot Herhor, care avea în jurul său pe marii preoți Sem, Mefres precum și pe alții, urmați fiind de marii judecători din Memfis și Teba, de nomarhii unor nomuri vecine, de marele vistiernic, de supraveghetorul grânelor, al vitelor, veșmintelor, sclavilor, argintului și aurului, precum și de alți numeroși demnitari.

Herhor se înclină în fața lui Ramses și-i spuse, mișcat:

— Stăpâne, tatălui tău, veșnic viu, i-a plăcut să treacă în lumea zeilor, unde are parte de fericirea veșnică. Iar asupra ta cade sarcina de a te îngriji de soarta statului rămas orfan. Fii deci salutat, domn și monarh al lumii! Trăiască în veci faraonul Ham-sam-merer-amen-Ramses ses-neter-hog-an!

Cei de față repetară strigătul cu însuflețire. Se așteptau să-l vadă emoționat și tulburat pe noul monarh. Spre uimirea tuturor, faraonul își încreți însă sprâncenele și răspunse:

— Potrivit cu voința prea luminatului meu tată și cu legile Egiptului, preiau chinuirea, întru faima statului și fericirea poporului. Deodată se întoarse spre Herhor și, uitându-se vioi în ochii lui, îl întrebă: Pe mitra cucerniciei-tale văd șarpele de aur. De ce te-ai împodobit cu acest însemn al puterii regești?

O tăcere de moarte cuprinse adunarea. Cel mai temerar om din Egipt nu și-ar fi închipuit nicicând că tânărul faraon își va începe domnia punând o astfel de întrebare celui mai puternic om din stat. Poate mai puternic chiar decât răposatul faraon.

La spatele tânărului faraon se aflau însă peste zece ofițeri, în curtea palatului sclipeau platoșele unităților de gardă, iar armata ce se întorcea de la Lacurile Sodice, îmbătată de triumf și entuziasmată de comandantul ei trecuse Nilul.

Puternicul Herhor se făcu palid ca ceara și din gâtlejul încleștat nu putu scoate nicio vorbă.

— Te întreb, repetă faraonul liniștit, cu ce drept strălucește pe mitra ta ureusul regesc?

— E mitra bunicului tău, Amenhotep, răspunse Herhor încet. Adunarea supremă a preoților mi-a poruncit s-o pun în împrejurări deosebite.

— Slăvitul meu bunic, vorbi faraonul, a fost tatăl reginei și el a dobândit, ea un semn de mare cinste, dreptul de a-și împodobi mitra cu ureusul. Dar după câte știu, veșmintele lui sărbătorești se află printre relicvele templului Amon.

Herhor își veni în fire.

— Binevoiește, luminăția-ta, lămuri el, și ia aminte că timp de o zi și o noapte Egiptul a fost lipsit de monarhul legiut. Cineva a trebuit, în tot acest timp, să-l trezească și să-l culce pe zeul Osiris, să dea poporului binecuvântarea și să se închine strămoșilor regești. În aceste clipe grele, adunarea supremă mi-a poruncit să pun însemnul sfânt, pentru ca nici cârmuirea statului și nici slujba zeilor să nu sufere întârziere. Din clipa în care, însă, avem un monarh legiuit și puternic, las însemnul sacru… Spunând aceste cuvinte, Herhor scoase mitra împodobită cu ureusul regal și o încredință marelui preot Mefres.

Fața amenințătoare a faraonului se însenină și monarhul își îndreptă pașii spre tron.

Deodată, Mefres îl opri și, înclinându-se până la pământ, zise:

— Binevoiește, prea luminate faraon, și ascultă umila mea rugă. Dar când, îndreptându-și trupul, vorbi mai departe, nici în glas, nici în ochi nu i se citea vreo urmă de umilință.

— Cuvintele pe care le voi rosti sunt ale adunării supreme a tuturor marilor preoți.

— Spune, vorbi faraonul.

— Luminăția-ta știe că faraonul nu poate îndeplini sacrificiile supreme și nici nu-l poate îmbrăca și dezbrăca pe miraculosul Osiris, dacă nu primește consacrarea de mare preot?

— Înțeleg, îl întrerupse Ramses. Eu sunt faraon, dar n-am demnitatea de mare preot.

— Din pricina aceasta, vorbi mai departe Mefres, adunarea supremă te roagă umil să-l numești pe marele preot care ar putea să te înlocuiască la îndeplinirea slujbelor religioase.

Auzind vorbele acestea hotărâte, marii preoți și demnitarii statului începură să se miște de parcă ar fi stat pe niște pietre încinse, în timp ce ofițerii își îndreptară, oarecum fără să vrea, spadele. Mefres îi privi însă cu adânc dispreț și-și îndreptă din nou privirea rece spre fața faraonului.

Dar stăpânul lumii nu dădu semn nici de data aceasta de vreo tulburare.

— E bine că mi-ai adus aminte despre această însemnată treabă, răspunse el. Meșteșugul armelor și treburile statului nu-mi îngăduie să mă consacru ritualului sfintei noastre religii; așadar, trebuie să numesc un locțiitor pentru îndeplinirea lui.

Spunând acestea, faraonul își roti privirea asupra celor de față.

La stânga lui Herhor, se afla cuviosul Sem. Faraonul îi privi fața blajină și cinstită. Îl întrebă, pe neașteptate:

— Care îți este numele și ce sarcină îndeplinești?

— Mă numesc Sem și sunt mare preot al templului Ptah din Pi-Bast.

— Tu vei fi locțiitorul meu, zise faraonul arătându-l cu degetul, în îndeplinirea ritualului religios.

Un freamăt de admirație străbătu rândurile celor de față. Ar fi fost greu, chiar după cele mai îndelungate cugetări și. Consfătuiri, să se fi putut alege un preot mai vrednic de această înaltă sarcină.

Herhor se făcu însă și mai palid, iar Mefres, încleștându-și buzele vinete, își plecă ochii.

După o clipă, noul faraon se așeză pe tronul ale cărui picioare înfățișau chipurile prinților și regilor celor nouă popoare supuse.

Herhor întinse apoi faraonului, pe o tavă de aur, tiara albă-roșie, pe care sta încolăcit șarpele de aur. În tăcere, monarhul o puse pe cap, iar cei de față se prosternară, căzând la pământ.

Aceasta nu era însă încoronarea solemnă, ci doar preluarea puterii.

După ce preoții îl tămâiară pe faraon și, ca să reverse asupra-i întreaga binecuvântare, cântară un imn în cinstea lui Osiris, demnitarilor și ofițerilor le fu îngăduit să sărute cea mai de jos treaptă a tronului. Monarhul luă apoi lingura de aur și, repetând rugăciunile spuse cu glas tare de către Sem, oferi tămâie tuturor statuilor zeilor, așezate de amândouă laturile sălii.

— Acum ce trebuie să fac? întrebă el.

— Să te înfățișezi poporului, răspunse Herhor.

Printr-o ușă aurită, larg deschisă, faraonul sui câteva trepte de marmură și păși pe o terasă unde, ridicându-și mâinile, se întoarse pe rând către cele patru colțuri ale lumii. Glasul trâmbițelor răsună. Pe vârfurile coloanelor fură ridicate steaguri. Fiecare om, oriunde s-ar fi aflat, pe câmp, acasă, ori pe stradă, cădea cu fața la pământ. Nuiaua, ridicată deasupra spinării vitei sau sclavului, se lăsa în jos fără a lovi, iar osândiții din ziua aceea erau cu toții iertați.

Coborându-se de pe terasă, faraonul întrebă:

— Mai am ceva de îndeplinit?

— Te așteaptă masa și treburile statului, zise Herhor.

— Pot, așadar, să mă odihnesc, zise faraonul. Unde sunt rămășițele pământești ale prea luminatului meu tată?

— Sunt date spre îmbălsămare, șopti Herhor.

Ochii faraonului fură năpădiți de lacrimi, iar buzele îi tremurară. Se stăpâni însă și, tăcând, se uită în pământ. Era necuviincios lucru ca slujitorii să vadă tulburarea unui atât de puternic monarh.

Herhor aduse vorba despre altceva, spunând:

— Vei binevoi oare să primești închinarea cuvenită din partea reginei mame?

— Eu? eu să primesc închinarea mamei mele? rosti Ramses cu glasul înăbușit. Și, voind să se liniștească, adăugă cu un zâmbet silit: Ai uitat ce spune înțeleptul Eney? Poate că prea cucernicul Sem ne va reaminti frumoasele lui cuvinte despre mamă.

„Nu uita, recită Sem, că te-a născut și te-a hrănit.

— Spune mai departe, spune! insistă Ramses, silindu-se să se stăpânească.

De vei uita lucrul acesta, ea își va înălța mâinile spre zei, iar ei îi vor asculta ruga. Te-a purtat îndelung în pântecul ei, ca pe o mare sarcină, și te-a născut, după scurgerea timpului cuvenit. Apoi te-a purtat în brațe și te-a alăptat timp de trei ani. Așa te-a crescut, fără să se scârbească de necurățenia ta. Iar când te-ai dus la școală și ai început să înveți carte, ea aducea în fiecare zi învățătorului tău pâine și bere, din casa sa”.{67}

Faraonul răsuflă adânc și, ceva mai liniștit, spuse:

— Vedeți, nu se cuvine să vină mama la mine ca să mi se închine. Mai degrabă mă voi duce eu la ea.

Și, urmat de o numeroasă suită, porni, printr-un șir de săli căptușite cu marmură, alabastru și lemn, împodobite cu zugrăveli vii, luminoase și sculpturi aurite. Apropiindu-se însă de odaia mamei sale, făcu semn să fie lăsat singur. Trecu prin anticameră, se opri o clipă în fața ușii, plânse și apoi intră încetișor.

În încăperea cu pereții goi, care avea drept orice mobilă doar o sofa joasă și un ulcior știrb cu apă, în semn de doliu, se afla mama faraonului, regina Nikotris, așezată pe o piatră. Purta o cămașă groasă și era desculță; fruntea îi era pătată cu noroi din Nil, iar în părul încâlcit avea cenușă.

Văzându-l pe Ramses, venerata sa mamă se aplecă, voind să-i cadă la picioare. Fiul o cuprinse însă în brațe și-i zise cu jale în glas:

— Dacă tu, mamă, te închini în fața mea până la pământ, atunci eu în fața ta va trebui să mă afund sub pământ.

Regina îi strânse capul la piept, îi șterse lacrimile cu mâneca de pânză groasă a cămășii sale și apoi, înălțând mâinile spre cer, șopti:

— Fie ca toți zeii, fie ca duhul tatălui tău și al bunicului tău să te ocrotească și să te binecuvânteze. O, Isis, nu, niciodată nu ți-am precupețit jertfele; astăzi însă îți aduc cea mai mare jertfă: ți-l dau pe fiul meu iubit. Facă zeii să devină fiul tău cu adevărat, iar faima și puterea lui să sporească divina ta moștenire.

Faraonul o îmbrățișă și o sărută de mai multe ori pe regină, apoi o puse pe sofa, iar el se așeză pe piatră.

— Mi-a lăsat tata vreo poruncă? întrebă el.

— Te-a rugat doar să nu-l uiți, iar pentru adunarea preoților a lăsat aceste cuvinte: „Vă las un moștenitor, leu și vultur în aceeași ființă; să-i dați ascultare și el va ridica Egiptul la o nemaivăzută putere”.

— Crezi că preoții vor asculta de mine?

— Nu uita, îi spuse mama sa, că însemnul faraonilor e șarpele. Iar șarpele e semnul prevederii; el tace și nimeni nu poate ști când te va mușca de moarte. Dacă-ți vei lua timpul drept tovarăș, vei învinge totul.

— Herhor e nemaipomenit de îndrăzneț. Astăzi a cutezat să-și pună tiara lui Amenhotep. Firește, i-am poruncit s-o scoată și-l voi înlătura de la cârmuire. Pe el și încă vreo câțiva din adunarea preoților.

Regina dădu din cap, cu teamă.

— Egiptul e al tău, zise ea, și zeii ți-au dăruit multă înțelepciune. De n-ar fi așa, tare m-aș teme de o ceartă cu Herhor.

— Nu mă voi certa cu el. Îl voi alunga.

— Egiptul e al tău, repetă regina, dar lupta mă înspăimântă. E drept că tatăl tău, peste măsură de blând, a făcut să le sporească îndrăzneala; dar nu trebuie să-i înspăimânți cu asprimea ta. Și apoi, gândește-te, cine i-ar putea înlocui? Ei știu tot ce a fost, este și va fi pe pământ și în ceruri; ei văd cele mai ascunse gânduri omenești și cârmuiesc inimile, așa cum vântul mișcă frunzele. Fără ei nu numai că nu vei ști ce se petrece la Tir și la Ninive, dar nici măcar la Memfis și Teba.

— Nu sunt împotriva înțelepciunii, am însă nevoie de oameni care să mă slujească, răspunse faraonul. Știu că înțelepciunea lor e mare; dar trebuie cercetată, ca să nu înșele, și bine rânduită ca să nu ruineze statul. Spune tu singură, mamă, ce au făcut ei din Egipt vreme de treizeci de ani? Poporul e împovărat de lipsuri și se răscoală, oștirea au micșorat-o, vistieria e goală, în timp ce, în vecinătatea noastră, Asiria crește ca aluatul cu drojdie, silindu-ne încă de pe acum să semnăm pace.

— Fă cum vrei. Dar nu uita că simbolul faraonului e șarpele, iar șarpele înseamnă tăcere și prevedere.

— Ai dreptate, mamă, dar crede-mă, curajul e cu mult mai presus câteodată. Știu bine că preoții plănuiseră ca războiul libian să țină mai mulți ani. Eu însă l-am terminat în numai două săptămâni și asta fiindcă am săvârșit zilnic o faptă nebunească, dar hotărâtă. De nu m-aș fi năpustit în deșert să-i întâmpin, ceea ce a fost, desigur, o mare necugetare, i-am fi avut astăzi pe libieni la porțile Memfisului.

— Știu, l-ai fugărit pe Tehenna și v-a prins tifonul, zise regina. Copil nechibzuit! Nici nu-ți păsa de mine!

Tânărul faraon zâmbi.

— Fii liniștită! răspunse el. Când faraonul luptă, la dreapta și la stânga lui stă Amon. Și cine i se poate împotrivi? O îmbrățișă apoi încă o dată pe regină și ieși.

Capitolul XII

Numeroasa suită a faraonului continua să rămână în anticameră, dar despărțită, oarecum, în două. De o parte Herhor, Mefres și câțiva pontifi mai vârstnici, iar de alta toți ofițerii, toți demnitarii și cea mai mare parte a preoților tineri.

Ochiul de vultur al faraonului văzu dintr-o privire această împărțire a înalților demnitari și în inima tânărului monarh se aprinse un simțământ de mândrie.

„Iată că, fără a trage spada, am câștigat o victorie!” își zise el în gând.

Iar demnitarii și oștenii se îndepărtau tot mai mult de Herhor și Mefres. Nimeni nu se îndoia că cei doi mari preoți, până nu de mult cei mai puternici în stat, nu se bucură de bunăvoința noului faraon.

Ramses trecu în sala de ospețe, unde îl uimi, întâi de toate, numărul mare al preoților care urmau să-l servească, ca și acela al tăvilor cu mâncăruri.

— Și trebuie să mănânc eu tot ce-i aici? întrebă el fără a-și ascunde uimirea.

Atunci, preotul care veghea asupra bucătăriei îl lămuri că mâncărurile de care el nu se va atinge vor fi oferite drept sacrificiu zeilor. Și-i arătă un șir de statui așezate de-a lungul sălii.

Faraonul privi statuile, care nu-i făcură de loc impresia că li s-ar fi dat vreodată ceva de mâncare; apoi își aruncă privirea spre preoți, ale căror fețe rumene te făceau să bănui cine mânca totul, și ceru să i se aducă pâine ostășească, bere și usturoi.

Preotul rămase înmărmurit, dar repetă porunca la rândul lui. Cel care o primi șovăi, dar o trecu mai departe slujitorilor și slujitoarelor. Acestora, la început, nu le veni să creadă, apoi se risipiră îndată prin întreg palatul. Peste un sfert de ceas, se întoarseră speriați, șoptind preoților că nu se află nicăieri în palat pâine ostășească și nici usturoi.

Faraonul zâmbi și porunci să nu lipsească pe viitor din bucătăria sa mâncărurile simple. Mâncă apoi carne de porumbel, o bucată de pește, o turtă de grâu și bău puțin vin. În sinea sa, recunoscu buna pregătire a mâncărurilor și felul ales al vinului. Nu-și putea alunga însă gândul că bucătăria curții înghite nespus de mulți bani.

După ce arse tămâie în memoria strămoșilor, faraonul se duse în camera sa de lucru, spre a asculta rapoartele. Primul fu Herhor. Se înclină cu mult mai adânc decât atunci când îl întâmpinase și, cu mare tulburare, îl felicită pentru victoria asupra libienilor.

— Te-ai năpustit asupra libienilor ca tifonul asupra corturilor sărăcăcioase ale celor ce rătăcesc prin deșert. Ai câștigat o mare bătălie cu pierderi foarte mici și, dintr-o singură lovitură a spadei tale divine, ai pus capăt unui război al cărui sfârșit noi, oamenii de rând, nu știusem să-l prevedem. Faraonul simțea cum ura lui față de Herhor începe să slăbească.

— De aceea, continuă preotul, adunarea supremă te roagă să dăruiești zece talanți drept răsplată vitezelor unități care au luptat. Iar tu însuți îngăduie ca, alături de numele tău, să se scrie „învingătorul”.

Herhor exagera laudele, contând pe tinerețea faraonului. Ramses se trezi însă din visare și-i răspunse pe dată:

— Ce poreclă mi-ați da, oare, dacă aș nimici armata asiriană și aș umple templele cu bogățiile din Ninive și Babilon?

„Așadar, el continuă să se gândească la treaba asta”, își mărturisi în gând marele preot. Iar faraonul, ca o întărire a temerilor sale, schimbând făgașul discuției, îl întrebă:

— Câtă oaste avem?

— Aici, lângă Memfis?

— Nu, în Egiptul întreg.

— Ai avut la Lacurile Sodice zece pâlcuri, zise marele preot. Nitager, la hotarul răsăritean, are cincisprezece. Zece avem la miazăzi, căci Nubia începe să se miște. Iar garnizoanele din întreaga țară au cinci.

— Cu totul patruzeci, zise faraonul, după ce se gândi puțin. Și câți soldați?

— Cam șaizeci de mii.

Faraonul se smulse din jilț.

— Șaizeci de mii în loc de o sută douăzeci? strigă el. Ce înseamnă asta? Ce-ați făcut cu armata mea?

— Nu sunt mijloace pentru întreținerea unui număr mai mare.

— O, zeilor! exclamă el, apucându-se cu mâinile de cap. Deci, de azi într-o lună, trebuie să ne așteptăm la un atac din partea asirienilor! Doar suntem dezarmați…

— Avem încheiată cu Asiria o pace, îl întrerupse Herhor.

— Așa ar putea răspunde o femeie, iar nu sfetnicul pentru treburile războiului, zise faraonul mânios. Ce însemnătate are o înțelegere când în spatele ei nu stă o armată? Chiar astăzi, numai o jumătate din oștile regelui Assar ne-ar putea strivi.

— Liniștește-te, luminăția-ta. La prima știre despre trădarea asirienilor, putem avea o jumătate de milion de luptători.

Faraonul îi râse în obraz.

— Cum? De unde? Ai înnebunit, preotule! Stai cu nasul în papirusuri, iar eu slujesc de șapte ani în armată și nu trece măcar o zi să nu fac instrucție ori manevre. În ce chip vei avea, în numai câteva luni, o armată de o jumătate de milion?

— Nobilimea întreagă i se va alătura…

— Nobilimea ta… mare ispravă! Nobilimea nu înseamnă soldați. La o armată de o jumătate de milion ar trebui să avem cel puțin o sută cincizeci de pâlcuri, iar noi, după cum recunoști singur, avem doar patruzeci. Unde vor învăța oamenii aceștia, care astăzi pasc vitele, ară pământul, se îndeletnicesc cu olăritul sau beau și lenevesc pe pământurile lor, unde vor învăța ei meșteșugul armelor? Egiptenii nu sunt buni oșteni; știu bine lucrul acesta, fiindcă am de-a face cu ei în fiecare zi. Libienii, grecii, hitiții, încă de copii trag cu arcul și cu praștia și mânuiesc minunat bâta; iar după ce trece un an de zile, învață să mărșăluiască așa cum trebuie. În schimb, egiptenii, după trei ani mărșăluiesc așa și-așa. E adevărat că lupta cu spada și sulița o învață în doi ani, dar pentru prăștiași, chiar patru ani sunt prea puțini. În câteva luni, veți putea avea așadar nu o armată, ci o adunătură de o jumătate de milion, pe care, cât ai clipi din ochi, o va nimici altă gloată, cea asiriană. Fiindcă, deși unitățile asiriene sunt proaste și slab întreținute, soldatul asirian știe să azvârle pietre și săgeți, să taie și să înțepe și, mai presus de toate, are curajul fiarei sălbatice, ceea ce egipteanului, blajin din fire, îi lipsește cu desăvârșire. Noi împrăștiem dușmanul prin rânduiala unităților noastre disciplinate și instruite, asemenea unor mașini de război: ca să spargi coloana, trebuie să nimicești jumătate din ostași: dar când această coloană nu mai există, nu există nici armata egipteană.

— Ai vorbit cu înțelepciune, zise Herhor. Numai zeii pot cunoaște astfel lucrurile. Eu știu că Egiptul e slab și că pentru întărirea lui e nevoie de o muncă de mai mulți ani. Tocmai din pricina asta vreau să închei înțelegerea cu Asiria.

— Doar ați încheiat-o!

— Oarecum. Căci Sargon, văzând boala tatălui tău și temându-se de tine, a amânat adevărata ei încheiere până la urcarea ta pe tron.

Faraonul fu din nou cuprins de mânie.

— Cum? strigă el. Asirienii se gândesc cu tot dinadinsul la supunerea Feniciei? Și își închipuie că eu voi iscăli un act rușinos pentru domnia mea? Văd că duhurile rele vă țin pe toți în mreaja lor!

Audiența luase sfârșit. Herhor, de data aceasta, căzu cu fața la pământ. Întorcându-se de la faraon, își zise în sinea sa: „Faraonul mi-a ascultat raportul, deci nu respinge serviciile mele. I-am spus că trebuie să iscălească pacea cu Asiria, așadar cea mai grea chestiune e terminată. Va avea timp să se răzgândească, până ce Sargon se va întoarce iarăși la noi. E un adevărat leu, ba nu, nu leu, ci mai degrabă un elefant înfuriat, tânărul ăsta. Și e știut doar că a ajuns faraon numai fiindcă e nepotul unui mare preot! Încă n-a înțeles că aceleași mâini care l-au ridicat atât de sus…” Cinstitul Herhor se opri în anticameră, cugetă puțin și apoi, în loc să meargă acasă, își îndreptă pașii spre regina Nikotris.

În grădină nu erau femei și nici copii; numai din palatele vecine se auzeau gemete. Femeile fostului faraon îl plângeau pe cel care se stinsese. Jalea lor părea să fie neprefăcută.

Între timp, în odaia noului monarh intrase marele judecător.

— Ce ai să-mi spui? îl întrebă faraonul.

— Acum câteva zile, s-a petrecut lângă Teba o faptă neobișnuită, răspunse judecătorul. Un țăran și-a ucis soția și trei copii, iar el s-a înecat într-un iaz sfințit.

— Era nebun?

— Se pare că a făcut-o de foame.

Faraonul căzu pe gânduri.

— Un caz ciudat, zise el, dar eu aș vrea să știu altceva. Ce crime se întâmplă mai des în zilele noastre?

Marele judecător șovăi.

— Nu te codi, zise faraonul, nerăbdător, și nu-mi ascunde nimic. Știu că Egiptul a căzut într-o mocirlă; vreau să încerc să-l scot; trebuie dar să știu tot răul.

— Nelegiuirile cele mai dese sunt răscoalele. Dar numai gloata se răscoală, adăugă judecătorul în grabă.

— Ascult, îl îndemnă faraonul.

— La Kosem, s-a răsculat o ceată de zidari și pietrari, cărora nu li s-a dat la timp lucrurile de care aveau nevoie. La Sohem, țăranii l-au ucis pe scribul care strângea dările. În Melcatis și la Pi-Hebit, tot țăranii au dărâmat casele arendașilor fenicieni. În apropiere de Kasa, s-au împotrivit să repare canalul, spunând că pentru munca asta se cuvine să fie plătiți. În sfârșit, în minele de porfir, lucrătorii i-au bătut pe paznici și au vrut să fugă cu toții spre țărm…

— Veștile tale nu sunt de loc o noutate pentru mine, răspunse faraonul. Dar tu ce părere ai despre ele?

— În primul rând, trebuie pedepsiți vinovații.

— Iar eu socot că, în primul rând, trebuie să dea muncitorilor ceea ce li se cuvine, spuse faraonul. Boul flămând zace la pământ, calul nemâncat se clatină pe picioare și moare. Putem cere omului flămând să muncească și să nu crâcnească dacă o duce rău?

— Așadar, luminăția-ta…

— Pentuer îi va numi pe cei care vor cerceta aceste pricini, îl întrerupse faraonul. Deocamdată nu vreau să fie pedepsiți.

— În cazul acesta, va izbucni o răscoală generală, exclamă judecătorul înspăimântat.

Faraonul își sprijini bărbia în mâini și, cugetând zise:

— Bine, judecătorii să-și facă datoria. Dar să judece… cât mai blând. Iar Pentuer să numească oamenii chiar astăzi. Da, așa-i! adăugă el peste o clipă. Mai ușor e să iei o hotărâre pe câmpul de bătălie, decât în neorânduiala ce-a pus stăpânire pe Egipt.

După ce marele judecător ieși, faraonul îl chemă pe Tutmozis și-i porunci să salute în numele său armata care se întorcea de la Lacurile Sodice și să împartă douăzeci de talanți între ofițeri și oșteni. Apoi porunci să fie chemat Pentuer, iar între timp îl primi pe marele vistiernic.

— Vreau să știu, zise el, care-i starea vistieriei.

— Avem, în clipa asta, în hambare, grajduri, magazii și lăzi, bunuri ce prețuiesc douăzeci de mii de talanți. Iar dările se varsă în fiecare zi.

— Și răscoalele se țin lanț, adăugă faraonul. Care-s veniturile și care-s cheltuielile noastre?

— Pentru armată cheltuim douăzeci de mii de talanți pe an, pentru întreținerea prea cinstitei curți, două până la trei mii de talanți în fiecare lună.

— Da? Spune mai departe… Dar pentru lucrările publice?

— În clipa de față, ele nu se plătesc, zise marele vistiernic, plecându-și capul.

— Dar veniturile?

— Cât cheltuim, atâta avem… șopti dregătorul.

— Avem deci patruzeci sau cincizeci de mii de talanți pe an, spuse faraonul. Dar restul unde-i?

— Zălog la fenicieni, la câțiva cămătari și neguțători și, în sfârșit, la preoți.

— Bine, făcu faraonul. E însă neatins tezaurul faraonilor, alcătuit din aur, platină, argint și giuvaeruri. Acesta la cât se ridică?

— Sunt zece ani de când a fost folosit și cheltuit.

— Pe ce? De către cine?

— Pentru nevoile curții, vorbi vistiernicul, pentru darurile oferite nomarhilor și templelor.

— Curtea avea drept venituri dările obișnuite, iar darurile să fi putut ele oare goli tezaurul tatălui meu?

— Osiris-Ramses, tatăl luminăției-tale, a fost un domnitor darnic, el oferea jertfe mari.

— Să fi fost oare chiar atât de mari? Vreau să știu care-i adevărul în această privință, spuse faraonul cuprins de nerăbdare.

— Socotelile amănunțite sunt trecute în scris; eu țin minte numai cifrele mari.

— Vorbește!

— De pildă, templelor, spuse șovăind vistiernicul, Osiris-Ramses le-a oferit, în cursul fericitei sale domnii, cam o sută de localități, o sută douăzeci de corăbii, două milioane capete de vite, două milioane de saci cu grâne, o sută douăzeci de mii cai, optzeci de mii sclavi, vreo două sute de mii butoaie cu bere și vin, vreo trei milioane de pâini, cam trei sute de mii de veșminte, trei sute de mii vase cu miere, untdelemn și tămâie. Le-a mai dat, pe deasupra, și o mie de talanți de aur, trei mii de argint, zece mii de bronz turnat, cinci sute în bronz de culoare închisă, șase milioane cununi de flori, o mie două sute de statui de-ale zeilor și vreo trei sute de mii de pietre prețioase. Celelalte nu le țin minte, dar sunt toate scrise.

Faraonul ridică mâinile în sus, râzând, dar după o clipă îl cuprinse mânia și, izbind cu pumnul în masă, strigă:

— E nemaiauzit lucru ca o mână de preoți să aibă nevoie de atâta bere, pâine, cununi și veșminte, când au veniturile lor! Și încă venituri bune, care le întrec de câteva sute de ori trebuințele.

— Luminăția-ta a binevoit să uite că preoții ajută zeci de mii de săraci, vindecă tot atâția bolnavi și țin pe cheltuiala templelor peste zece pâlcuri.

— La ce le slujește lor armata? E știut doar că faraonii o folosesc numai în caz de război. Cât despre bolnavi, aproape fiecare își plătește leacurile date de temple, ori muncește pe urmă pentru ele. Săracii? Dar ei trudesc în folosul templelor! Cară apă zeilor, iau parte la ceremonii și sunt folosiți în primul rând la ticluirea minunilor. Ei sunt doar aceia care, la porțile templelor, își recapătă mintea, vederea sau auzul pierdut, rănile li se vindecă, picioarele și mâinile lor își dobândesc din nou puterea, iar poporul, văzând toate aceste ciudățenii, se roagă și mai tare, aducând zeilor jertfe și mai îmbelșugate. Săracii sunt un fel de vite de povară în slujba templelor, aducându-le un câștig curat.

— Iată de ce, cuteză a-l întrerupe vistiernicul, preoții nu cheltuiesc toate jertfele, ci le adună ca să-și sporească astfel avutul.

— Pentru ce?

— Pentru nevoile grabnice ale statului.

— Cine a văzut una ca asta?

— Eu însumi, zise slujbașul. Comorile depuse în Labirint nu scad, ci se înmulțesc din generație în generație, pentru ca…

— Pentru ca asirienii, îl întrerupse faraonul, să aibă ce să prade când vor cuceri Egiptul, atât de bine chivernisit de preoți! îți mulțumesc, mare vistiernic, adăugă el. Am știut că vistieria Egiptului stă prost. Nu mi-am închipuit însă că statul e ruinat. În țară răscoale, armata pe ducă, faraonul în lipsuri, iar tezaurul din labirint sporește din generație în generație! Dacă fiecare dinastie, numai dinastie spun, ar fi dat templelor tot atâtea daruri câte le-a oferit tatăl meu, Labirintul ar fi avut acum nouăsprezece mii de talanți de aur, vreo șaizeci de mii de talanți de argint, iar grâu, vite, ogoare, sclavi și așezări, veșminte și pietre prețioase – atâtea cât n-ar putea socoti nici chiar cel mai bun scrib!

Marele vistiernic își părăsi monarhul, având inima tulburată. Dar nici faraonul nu era prea mulțumit, fiindcă, după o clipă de gândire, i se păru că vorbise prea deschis în fața slujbașului.

Capitolul XIII

Străjile care vegheau în anticameră anunțară sosirea lui Pentuer. Preotul căzu cu fața la pământ și întrebă care-i porunca.

— Nu vreau să-ți dau porunci, ci să te rog ceva, zise faraonul. Știi că în Egipt sunt răscoale. Răscoale ale țăranilor, ale meșteșugarilor și chiar ale celor întemnițați. De la mare și până în fundul minelor, numai răscoale. Nu mai lipsește decât o răscoală a soldaților, care să-l proclame faraon, de pildă… pe Herhor.

— Să trăiești în veci, măria-ta, răspunse preotul. În Egipt nu se află om care să nu se jertfească pentru tine, care să nu-ți cinstească numele.

— Ah, dacă s-ar ști, rosti faraonul mânios, cât sunt de neputincios și de sărac, orice nomarh ar fi încântat că poate fi stăpân în nomul lui! Am crezut, moștenind coroana Egiptului, că voi însemna ceva. Dar m-am încredințat chiar din prima zi că sunt doar o umbră a vechilor stăpânitori ai Egiptului. Căci ce poate fi un faraon fără avere, fără armată și mai ales fără slujitori credincioși? Sunt asemenea statuilor zeilor, cărora oamenii le aduc jertfe și le tămâiază. Ele sunt însă neputincioase, iar cu jertfele lor se îngrașă preoții. Dar, am uitat, tu ții cu ei!

— Mă doare inima, zise Pentuer, când văd că vorbești așa chiar din prima zi a domniei tale. Dacă vestea asta s-ar răspândi în Egipt…

— Cui să-mi spun păsul dacă nu ție? îl întrerupse faraonul. Ești sfetnicul meu și mi-ai salvat, sau cel puțin ai vrut să-mi salvezi viața; cred că n-ai făcut-o ca să spui în gura mare ce se petrece în inima faraonului, pe care el ți-a deschis-o. Ai însă dreptate. Faraonul se plimbă puțin prin încăpere și, după o clipă, spuse pe un ton mult mai liniștit:

— Te-am numit căpetenia celor care urmează să cerceteze pricina neîncetatelor răscoale din țară. Vreau să fie pedepsiți numai vinovații, iar celor nefericiți să li se facă dreptate.,

— Zeii să te ajute! șopti preotul. Voi face, măria-ta, ce-mi poruncești. Dar pricina răscoalelor o știu și fără cercetare.

— Vorbește!

— Ți-am mai spus și altă dată că poporul muncitor e flămând, trudește prea mult și plătește dări prea mari. Cel care mai înainte muncea de la revărsatul zorilor și până la asfințit, acum trebuie să înceapă lucrul cu un ceas înainte de răsăritul soarelui și să-l termine cu un ceas după apusul lui. Nu până de mult, fiecare om de rând putea să viziteze mormintele părinților tot la zece zile, să stea de vorbă cu umbrele lor și să aducă jertfe. Astăzi, însă, nimeni nu se mai duce, fiindcă nu are când. Înainte, țăranul mânca trei turte de grâu pe zi; astăzi nu poate mânca decât turte de orz. Mai demult, lucrul la canale, diguri și drumuri, era socotit printre dări; astăzi dările trebuie plătite aparte, iar lucrările publice se fac pe degeaba. Iată unde stau pricinile răscoalelor.

— Sunt cel mai sărac om din Egipt! exclamă faraonul smulgându-și părul. Cel din urmă țăran le dă vitelor lui hrană și odihnă, în timp ce supușii mei sunt veșnic flămânzi și osteniți! Așadar, spune-mi tu ce am de făcut, tu care m-ai rugat să îmbunătățesc soarta țăranilor.

— Îmi poruncești, stăpâne, să vorbesc?

— Te rog, îți poruncesc, cum vrei tu… Numai vorbește chibzuit.

— Binecuvântată fie cârmuirea ta, o, fiu adevărat al lui Osiris! răspunse preotul. Iată ce trebuie să faci, măria-ta. Poruncește, mai întâi, să se plătească lucrările publice, așa cum a fost în trecut.

— Se-nțelege.

— Poruncește, apoi, ca munca țăranilor să țină numai de la răsăritul și până la apusul soarelui. Fă, așa cum a fost pe timpul dinastiilor divine, ca poporul să se odihnească la șapte zile și nu la zece. Poruncește ca nobilii să nu aibă drept să-i zălogească pe țărani, scribii să nu-i bată și să-i chinuiască după bunul lor plac. În sfârșit, dă-le țăranilor partea a zecea, sau chiar a douăzecea din pământ, pe care nimeni să n-o poată lua sau zălogi, astfel ca familia unui țăran să aibă măcar atâta pământ cât pardoseala acestei încăperi, și atunci nu vor mai fi flămânzi. Dă țăranilor în folosință nisipurile dinspre deșert și în câțiva ani acolo se vor întinde grădini.

— Vorbești frumos, îl întrerupse faraonul, dar spui ceea ce vezi în inima ta, iar nu în viață. Născocirile omenești, chiar și cele mai bune, nu se potrivesc totdeauna cu mersul firesc al lucrurilor.

— Măria-ta, eu am mai văzut schimbări asemănătoare, precum și foloasele lor. În jurul unor temple, se fac tot felul de încercări în legătură cu vindecarea bolilor, cu învățătura copiilor, cu creșterea vitelor și a plantelor, în sfârșit, în legătură cu îndreptarea firii omenești. Și iată la ce s-a ajuns: când țăranului leneș și slab i s-a dat mâncare bună și odihnă în ziua a șaptea, el s-a îngrășat, și-a dovedit râvna la muncă și a săpat o bucată mai mare de pământ decât înainte. Muncitorul plătit e mai voios și lucrează mult mai mult decât sclavul bătut cu vergi de fier.

Sătuilor li se nasc mai mulți copii decât flămânzilor și osteniților; urmașii oamenilor liberi sunt sănătoși și puternici, pe când cei ai sclavilor, plăpânzi, mohorâți și puși pe furtișaguri și minciuni. Pe deasupra, oamenii s-au încredințat că pământul cultivat de cei care îl stăpânesc dă o dată și jumătate mai multe grâne și legume decât cel lucrat de sclavi. Și-ți pot spune, măria-ta, un lucru și mai însemnat: când în timpul lucrului cântă muzica, oamenii și boii muncesc mai bine, mai repede și ostenesc mai puțin. Toate acestea au fost văzute în templele noastre.

Faraonul zâmbi.

— Va trebui să pun și eu să cânte muzica pe pământurile și în minele mele, zise el. Dacă însă preoții s-au încredințat de minunățiile pe care mi le povestești, de ce nu le aplică pe pământurile lor?

Pentuer lăsă capul în jos.

— Pentru că, răspunse el oftând, nu toți preoții sunt înțelepți și au inimi nobile.

— Vezi, asta-i! exclamă faraonul. Și acum, spune-mi tu, care ești fiu de țăran și știi că printre preoți se află netrebnici și nerozi, spune-mi: de ce nu vrei să mă ajuți? Fiindcă, înțelegi bine că nu voi putea îmbunătăți soarta țăranilor, dacă mai întâi nu-i voi învăța pe preoți să se supună voinței mele.

Pentuer își frânse mâinile.

— Măria-ta, răspunse el, lupta împotriva castei preoțești e fapt păgân și primejdios! Destui faraoni au încercat și niciunul… n-a dus-o până la capăt.

— Pentru că n-au fost sprijiniți de înțelepți ca tine! izbucni faraonul. Într-adevăr, niciodată nu voi înțelege de ce preoții înțelepți și cinstiți își leagă soarta de o ceată de netrebnici, cum sunt cei mai mulți din casta preoțească.

Pentuer clătină capul și începu să vorbească încet:

— De treizeci de mii de ani, sfânta castă a preoților are grijă de Egipt, făcând din țara aceasta ceea ce este ea astăzi, adică o minune pentru întreaga lume. Și cum de au fost preoții în stare de una ca asta, cu toate cusururile lor? Fiindcă ei sunt torța în care arde lumina înțelepciunii. Torța aceasta poate fi murdară și chiar rău mirositoare, totuși păstrează focul sacru, fără de care în lume ar domni întunericul și sălbăticia. Vorbești, măria-ta, despre lupta împotriva castei preoților. Ce sfârșit poate avea ea pentru mine? Dacă pierzi lupta, voi fi nefericit că nu vei îmbunătăți soarta țăranilor. Iar dacă ai câștiga-o? O, de n-aș apuca ziua aceea! Fiindcă stricând torța, cine știe dacă nu vei stinge și văpaia înțelepciunii care de mii de ani luminează Egiptul și lumea întreagă. Iată, măria-ta, pentru ce nu vreau să mă amestec în lupta împotriva sfintei caste preoțești. Simt că lupta se apropie și sufăr că un vierme ca mine n-o poate înlătura. Dar nu mă voi amesteca; ar trebui să te trădez fie pe tine, fie pe zeul creator al înțelepciunii.

Ascultându-l, faraonul se plimba îngândurat, prin încăpere.

— Da! zise el fără mânie, fă cum vrei. Nu ești ostaș și nu te pot mustra pentru lipsa de curaj. Nu-mi poți fi sfetnic, te rog, totuși, să te îngrijești de cercetarea răscoalelor și să-mi vorbești, când te voi chema, așa cum îți va porunci înțelepciunea.

Pentuer îngenunche, luându-și rămas bun.

— Și să știi un lucru, adăugă faraonul: nu vreau să sting torța… Sunt de părere ca preoții să descopere tainele înțelepciunii în templele lor, dar nu vreau ca ei să-mi irosească oastea, să încheie păci rușinoase și… să fure, încheie el mânios, tezaurul statului. Sau își închipuie că eu mă voi milogi la ușa lor ca un cerșetor, cerând bani pentru ridicarea statului ruinat de cârmuirea lor neroadă? Ha-ha-ha! Pentuer, eu nu i-aș ruga nici pe zei pentru ceea ce intră în dreptul și puterea mea! Poți pleca.

Preotul, retrăgându-se cu fața spre faraon, continuă să se ploconească, iar când ajunse la ușă, căzu încă o dată cu fața la pământ. Faraonul rămase singur. „Muritorii, își zise el în gând, sunt ca niște copii. Herhor e, desigur, înțelept; el știe că Egiptul, în caz de război, are nevoie de o armată de o jumătate de milion și cu toate astea a redus numărul armatei. Marele vistiernic e, de asemenea, înțelept, dar i se pare firesc că toate comorile faraonilor trebuie să treacă în Labirint. În sfârșit, Pentuer. Ce om ciudat! Vrea ca țăranii să mănânce bine, să aibă pământ și nesfârșite zile de sărbătoare… Bine, dar toate acestea vor micșora veniturile mele, care și așa sunt prea mici.

Dacă i-aș spune: ajută-mi să reiau din mâinile preoților tezaurul regal, m-ar face păgân și ar spune că sting flacăra înțelepciunii care luminează Egiptul. Ciudat om! E în stare să răstoarne statul întreg când e vorba de binele țărănimii, dar n-ar cuteza să-l apuce de gât pe un mare preot și să-l azvârle în temniță. Îmi cere cu cea mai mare liniște să renunț poate la jumătate din veniturile mele, dar sunt sigur că n-ar fi în stare să scoată nici măcar un uten de aramă din Labirint.” Faraonul zâmbi și căzu din nou pe gânduri: „Oricine dorește să fie fericit; când vrei însă să faci fericiți toți oamenii, fiecare te va prinde de mâini, întocmai ca omul căruia i se scoate dintele bolnav. De aceea, monarhul trebuie să fie hotărât. De aceea, tatăl meu n-a făcut bine uitând de țărănime și având nemărginită încredere în preoți. Grea moștenire mi-a lăsat, dar… mă voi descurca eu. La Lacurile Sodice lucrurile au fost deopotrivă de grele. Mai greu chiar decât aici. Aici sunt însă numai palavragii și șovăielnici; acolo erau oameni înarmați și hotărâți să moară. O singură bătălie ne deschide mai larg ochii decât zeci-de ani de cârmuire liniștită. Cine își spune: voi învinge piedica, acela o va învinge. Dar cine șovăie, acela trebuie să dea îndărăt.”

Se făcuse întuneric. În palat fură schimbate străjile; în sălile din jur, torțele fură aprinse. Numai în odaia faraonului nu cuteza nimeni să intre fără poruncă.

Monarhul, obosit de nesomn, de călătoria din ajun și de ocupațiile din cursul zilei, se lăsă într-un jilț. I se părea că e faraon de sute de ani și nu-i venea să creadă că, din clipa când fusese lângă piramide, nu trecuse măcar o zi și o noapte. „O zi și o noapte numai? Nu-i cu putință!” Apoi îi veni în minte că s-ar putea să se fi așezat în inima lui sufletele faraonilor trecuți. Așa era, pesemne; altfel, de unde ar fi izvorât simțământul acesta de bătrânețe, de vechime, care-l încearcă? De ce i se pare acum că guvernarea statului e un lucru simplu, când nu mai departe decât cu câteva luni în urmă se cutremura la gândul că nu va fi în stare să guverneze? „O singură zi? repetă el. Eu sunt doar de mii de ani în locul acesta!” Deodată, auzi un glas înăbușit:

— Fiul meu! Fiule!

Faraonul se ridică repede de pe scaun.

— Cine ești? strigă el.

— Eu sunt, eu… Ai uitat oare de mine?

Monarhul nu-și putea da seama de unde vine glasul.

De sus, de jos, ori poate din marea statuie a lui Osiris. Ce stătea într-un colț.

— Fiul meu, zise glasul din nou, cinstește voința zeilor, dacă vrei să capeți ajutorul lor binecuvântat. O, cinstește-i pe zei, căci fără ajutorul lor, chiar cea mai mare putere pământească e ca pulberea și umbra. Cinstește-i pe zei, dacă vrei ca amărăciunea greșelilor tale să nu-mi otrăvească șederea în fericita țară a Amurgului. Glasul amuți.

Faraonul porunci să se facă lumină. Ce-a fost? I-a vorbit într-adevăr umbra tatălui său, ori glasul auzit a fost o nouă înșelătorie a preoților? Dacă pot să-i vorbească însă de la depărtare, oricât de groase ar fi zidurile, atunci preoții pot să și tragă cu urechea! în cazul acesta el, stăpânul lumii, era ca o fiară sălbatică împresurată din toate părțile. E drept că, în palatul faraonului, acesta nu era un lucru neobișnuit. Ramses credea însă că cel puțin odaia lui era cruțată și că îndrăzneala preoților se oprea la pragul monarhului suprem. Nu fusese oare un duh?

Faraonul nu vru să cineze și se duse la culcare. I se părea că nu va putea ațipi; oboseala fu însă mai puternică decât neliniștea.

Peste câteva ore, fu trezit în sunet de clopoței și cu lumină. Era miezul nopții și preotul astrolog venise să-l înștiințeze despre pozițiile corpurilor cerești. Faraonul ascultă cele ce i se spuneau, iar la sfârșit îi zise:

— N-ai putea oare, cinstite proroc, să-i dai pe viitor știrile tale prea cuviosului Sem? El e doar locțiitorul meu în treburile religioase.

Nepăsarea faraonului pentru lucrurile cerești îl miră nespus de mult pe preotul astrolog.

— Luminăția-ta, zise el, binevoiește să nu mai țină seamă de indicațiile pe care stelele le dau monarhilor?

— Le dau? repetă faraonul. În cazul acesta, spune-mi care sunt prevestirile lor în ceea ce mă privește?

Se vede treaba că astrologul se aștepta la întrebare, fiindcă, fără să mai stea pe gânduri, răspunse:

— Cerul e pentru moment umbrit. Stăpânul lumii n-a nimerit încă pe calea adevărului, care duce la cunoașterea voinței zeilor. Dar, mai curând ori mai târziu, o va nimeri și va avea o viață îndelungată, o domnie fericită și plină de faimă.

— Aha! îți mulțumesc. Acum știu ce trebuie să caut; îți voi asculta întocmai povețele; te rog însă din nou ca, de azi înainte, să i le spui toate lui Sem. El e locțiitorul meu; iar dacă vreodată vei citi în stele ceva deosebit, îmi va povesti el, dimineața.

Preotul părăsi încăperea, dând nedumerit din cap.

— Mi-au stricat somnul! spuse faraonul nemulțumit.

— Prea cinstita regină Nikotris, spuse pe neașteptate straja, mi-a poruncit acum un ceas s-o rog pe luminăția-ta s-o primești.

— Acum? La miezul nopții? întrebă faraonul.

— Da, mi-a spus că tocmai la miezul nopții luminăția-ta se va trezi.

Faraonul se gândi o clipă și-i spuse că o va aștepta pe regină în sala de aur. Își închipuia că acolo nu le va asculta nimeni convorbirea. Ramses își aruncă pe umeri o mantie, își puse sandalele fără curele și porunci ca sala de aur să fie bine luminată. Apoi ieși, poruncind slujitorilor să nu-l însoțească.

Pe mamă-sa o găsi în sală, îmbrăcată, în semn de doliu, în veșminte de pânză groasă. Văzându-l pe faraon, venerabila regină vru din nou să-i cadă la picioare, dar fiul ei o ridică, îmbrățișând-o.

— S-a întâmplat ceva de seamă, mamă, de te ostenești la un ceas ca ăsta? întrebă el.

— Nu dormeam, mă rugam, răspunse ea. O, fiule, ai ghicit în chip înțelept că e vorba de un lucru însemnat! Am auzit glasul divin al tatălui tău.

— Într-adevăr? zise faraonul, simțind cum îl cuprinde mânia.

— Nemuritorul tău tată, continuă regina, mi-a spus, plin de tristețe, că pășești pe o cale greșită, că renunți cu dispreț la consacrarea de mare preot și că nu te porți bine cu slugile zeilor. „Cine va rămâne în jurul lui Ramses, a rostit divinul tău tată, dacă, supărându-i pe zei, va fi părăsit de casta preoților? Spune-i, spune-i că în chipul acesta va pierde Egiptul, pe sine și dinastia.”

— Oho! strigă faraonul, așadar mă amenință. Chiar din prima zi a domniei? Mamă, câinele latră cât poate de tare atunci când îi este frică. Amenințările acestea sunt și ele bune la ceva, dar pentru preoți!

— Acela care a vorbit era doar tatăl tău, repetă regina îngrijorată!

— Nemuritorul meu tată, ca și bunicul meu Amenhotep, îmi cunosc inima și văd starea de plâns a Egiptului. Și întrucât inima mea vrea să ridice statul prin stârpirea samavolniciilor, ei nu s-ar putea împotrivi năzuințelor mele.

— Așadar, nu crezi că sfaturile ți le dă duhul tatălui tău? întrebă regina tot mai înspăimântată.

— Nu știu. Dar sunt îndreptățit să bănuiesc că duhurile care se fac auzite în felurite unghere ale palatului nu sunt decât o înșelătorie a preoților. Ei trebuie să se teamă de mine, iar nu zeii și duhurile. Nu duhurile sunt acelea care ne sperie, mamă.

Regina tăcu și se vedea bine că vorbele fiului ei o puseseră pe gânduri. Văzuse multe minuni în viață și unele îi dăduseră și ei de bănuit.

— Atunci, zise ea oftând, nu ești prevăzător, fiul meu! După-amiază a fost la mine Herhor și era foarte nemulțumit de tine. Mi-a spus că vrei să-i înlături pe preoți de la curte.

— Dar la ce-mi folosesc? Să cheltuiesc peste măsură de mult cu mâncarea și băutura lor? Sau poate ca să tragă cu urechea la ce spun și să iscodească ce fac?

— Țara întreagă se va mișca, dacă preoții vor vesti că ești potrivnic zeilor, spuse regina.

— Țara a și început să se miște, dar din vina preoților, răspunse faraonul. În ceea ce privește pioșenia poporului egiptean, încep să am altă părere. Dacă ai ști, mamă, câți oameni din Egiptul de Jos s-au făcut vinovați de profanarea zeilor și câți alții de jefuirea morților în Egiptul de Sus, te-ai încredința că pentru poporul nostru treburile astea preoțești au încetat să mai fie sfinte.

— Asta se datorește pildei rele a străinilor care au năpădit Egiptul, strigă regina, și îndeosebi a fenicienilor.

— N-are însemnătate de unde vine pilda; e de ajuns că poporul egiptean nu socotește drept ființe supraomenești nici statuile și nici preoții. Și dacă, mamă, ai asculta ce spun demnitarii și oștenii, ai înțelege că a sunat ceasul ca puterea faraonului să ia locul celei preoțești, dacă vrem ca în țara aceasta să nu se prăbușească orice fel de putere.

— Egiptul este al tău, suspină regina, înțelepciunea ta e neobișnuită; fă așa cum crezi că-i bine. Dar fii prevăzător. O, foarte prevăzător! Scorpionul, chiar ucis, îl poate răni pe învingătorul nesocotit.

Se îmbrățișară și faraonul se întoarse în odaia lui. Dar de data aceasta, într-adevăr, nu mai putu să ațipească. Vedea acum limpede că între el și casta preoțească începuse lupta; era mai degrabă un lucru josnic, ce nu merita nici măcar numele de luptă și în care el, comandant de oști, nu știa cum s-o scoată la capăt. Unde era dușmanul? Împotriva cui va lupta armata sa credincioasă? Oare împotriva preoților care se ploconesc în fața lui până la pământ? Sau împotriva stelelor, care spun că faraonul n-a pășit încă pe calea adevărului? Împotriva cui să lupți? Și ce să nimicești? Glasurile duhurilor ce răsună din umbră, poate? Sau pe propria lui mamă care, înspăimântată, îl imploră să nu stârnească mânia preoților? Faraonul se zvârcolea în patul său, stăpânit de un simțământ de neputință. Deodată își zise în gând: „Ce-mi pasă mie de dușmanul care-i ca nisipul ce-ți scapă printre degete! N-are decât să pălăvrăgească în sălile pustii, n-are decât să spumege de furie, plângându-se că nu-i respect pe zei. Eu voi continua să dau porunci, iar cine va cuteza să nu le îndeplinească, acela va fi dușmanul meu și împotriva lui voi îndrepta legile și armata.”

Capitolul XIV

După treizeci și patru de ani de domnie, în luna Hator, se stinsese faraonul Mer-amen-Ramses al XII-lea, stăpânul celor două lumi, Domnul veșniciei, dătătorul vieții și al tuturor bucuriilor.

Murise, fiindcă simțise că trupul i se moleșește și nu-i mai este de trebuință. Murise, fiindcă îi fusese dor de ținuturile cele veșnice, iar domnia statului pământesc dorise s-o încredințeze unor mâini mai viguroase. Murise, în sfârșit, fiindcă așa voise. Divinul lui duh zburase ca un uliu, rotindu-se îndelung deasupra pământului și mistuindu-se în cele din urmă în spațiile azurii.

La revărsatul zorilor, monarhul se trezise și, sprijinit de doi proroci și înconjurat de corul preoților, intrase în Capela lui Osiris. Acolo, ca de obicei, l-a reînviat pe zeu, l-a îmbăiat și l-a îmbrăcat, a adus jertfă și și-a înălțat mâinile pentru rugăciune.

În timpul acesta, preoții cântau:

Corul I: „Slavă ție, celui care te înalți în zare și luneci pe întinsul cerului.

Corul II: Drumul tău e chezășia îndestulării acelora ale căror fețe sunt atinse de razele tale.

Corul I: De-aș putea păși și eu, o, soare! asemenea ție, care nu te oprești niciodată!

Corul II: Pribeag uriaș al văzduhului, pe tine, tu însuți stăpân, sutele de milioane de ani sunt pentru tine doar o clipă.

Corul I: Tu apui, nu te stingi. Tu sporești ceasurile zilei și nopții și viețuiești singur, după propriile tale legi.

Corul II: Luminând pământul, ni te dăruiești nouă cu totul, atunci când, întruchipându-l pe Ra, te ivești, în zare.

Corul I: O, astru ce te înalți pe cer, neasemuit de strălucitor, tu singur îți făurești chipul.

Corul II: Și nenăscut de nimeni, te naști pe cer, din tine însuți.”

Deodată se auzi glasul faraonului:

— „O, tu, care lucești pe cer! îngăduie-mi să pășesc în veșnicie, să mă unesc cu umbrele slăvite și curate din înalta împărăție. Fie ca împreună cu ele să-ți privesc strălucirea, din zori până-n amurg, când te unești cu mama ta, Nut. Iar atunci când îți vei întoarce fața spre apus, fie ca mâinile mele să se înalțe, spre rugăciune în cinstea vieții care adoarme dincolo de munți”.{68} Așa vorbi monarhul, cu mâinile ridicate în sus, învăluit într-un nor de tămâie. Deodată amuți și se lăsă pe spate, în brațele preoților care-l înconjurau.

Nu mai trăia.

Vestea morții faraonului se răspândi ca fulgerul în palat. Slujitorii își părăsiră treburile, paznicii încetară să mai vegheze asupra sclavilor, fură înștiințate gărzile și se postară străji la toate porțile.

În curtea principală începu să se adune lume: bucătari, pivnicieri, grăjdari, femeile faraonului și copiii lor. Unii întrebau dacă e adevărat. Alții se minunau că soarele mai lucește pe cer. Cu toții strigau cât îi ținea gura:

— „O, stăpâne! O, tată! E cu putință să ne părăsești? Da, așa-i, își îndreaptă pașii spre Abydos{69}! Spre apus, spre soare-apune, spre împărăția drepților! Locul pe care l-ai iubit geme și plânge în urma ta!”{70}

Larma se răspândi în toate curțile și-n întreg parcul. Ecoul ajunse la munții răsăriteni, trecu Nilul pe aripile vântului și înspăimântă orașul Memfis.

Între timp, preoții, spunând mereu rugăciuni, așezară corpul mortului într-o bogată lectică închisă. Opt dintre ei se așezară lângă mânere, patru luară în mâini evantaiele de pene de struț, iar alții tămâie. Și se pregătiră de ieșire., în clipa aceea, sosi în fugă regina Nikotris și, văzând rămășițele pământești puse în lectică, se aruncă la picioarele mortului.

— O, soțul meu! O, fratele meu! O, iubitul meu! strigă ea, plângând în hohote. O, iubitul meu, rămâi cu noi, rămâi în casa ta, nu te îndepărta de locul de pe pământ în care te-ai aflat până acum.

— „În pace, în pace, spre apus – cântau preoții – o, mare stăpânitor, du-te în pace spre apus”!

— Vai! plânse mai departe regina, te grăbești să ajungi cu corabia pe celălalt mal! O, preoți! O, proroci! Nu vă grăbiți, lăsați-l! Voi vă veți întoarce doar la casele voastre, iar el va merge în împărăția veșniciei!

— „În pace, în pace, spre apus! intona corul preoților. Dacă va fi pe placul zeilor, când ziua veșniciei va veni, te vom zări din nou, o, împăratul nostru, fiindcă te îndrepți spre împărăția ce-i unește la sine pe toți oamenii.”{71}

La un semn al lui Herhor, slujitoarele o ridicară pe regină de la picioarele faraonului și o însoțiră spre odăile ei.

Purtată de preoți, lectica în care stătea monarhul, înveșmântat și înconjurat ca în timpul vieții, porni. La dreapta și la stânga, în fața și în spatele lecticii, pășeau ofițerii, vistiernicii, judecătorii, marii scribi, purtătorii securii, ai arcului și, îndeosebi, o mare mulțime de preoți de toate rangurile.

În curtea palatului, slujitorii căzură cu fața la pământ, gemând și plângând; oastea prezentă însă armele și trâmbițele răsunară întocmai ca în cinstea unui rege viu. Și, de fapt, faraonul era purtat spre fluviu ca un om viu. Când ajunseră la Nil, preoții așezară lectica pe corabia aurită, sub un baldachin de purpură, întocmai ca și cum faraonul ar fi fost încă în viață. Aici, lectica fu împodobită cu flori; în fața ei fu așezată statuia lui Anubis{72} și corabia porni spre celălalt mal al Nilului, în plânsetele slujitorilor și ale femeilor de la curte.

La o depărtare de două ceasuri de palat, dincolo de Nil, dincolo de canal, dincolo de roditoarele ogoare și de crângurile de palmieri, între Memfis și așa-zisul „podiș al mumiilor”, se afla un cartier neobișnuit. Toate clădirile erau aici consacrate morților și erau locuite numai de colhiți{73} și de parastiți, care îmbălsămau trupul morților.

Cartierul acesta era un fel de popas înaintea cimitirului propriu-zis, o punte care lega lumea vie de locul veșnicei odihne. Aici erau aduși morții care erau apoi prefăcuți în mumii; aici, rudele răposatului se tocmeau cu preoții asupra prețului înmormântării. Aici se pregăteau papirusurile sfinte și fesele mumiilor, sarcofagele, vasele, tacâmurile și statuetele pentru cei morți. Cartierul acesta, aflat la câteva mii de pași de Memfis, era înconjurat de un zid lung, prevăzut din loc în loc cu porți. Alaiul care purta rămășițele faraonului se opri în fața celei mai mari din ele; unul dintre preoți bătu în poartă.

— Cine-i acolo? glăsui cineva dinăuntru.

— Osiris-Mer-amen-Ramses, stăpânul celor două lumi, vine la voi și vă cere să-l pregătiți pentru călătoria cea veșnică, răspunse preotul.

— E cu putință oare să se fi stins soarele Egiptului? Să fi murit acela care era el însuși suflu și viață?

— Așa i-a fost voia, răspunse preotul. Primiți-l, deci, cu cinstea cuvenită unui monarh și slujiți-l în toate după datină, ca nu cumva asupra-vă să cadă osânda în viața de acum și în cea viitoare.

— Vom face precum spui, glăsui cel dinăuntru.

Preoții lăsară lectica lângă poartă și plecară grăbiți, să nu-i atingă aerul necurat al rămășițelor îngrămădite în acel loc. Rămaseră numai ceilalți demnitari, cu marele judecător și cu vistiernicul.

După o așteptare destul de lungă, poarta se deschise. Ieșiră vreo cincisprezece oameni, în veșminte preoțești și cu fețele acoperite.

Văzându-i, judecătorul le spuse:

— Vă încredințăm trupul stăpânului nostru, al tuturora, pentru a-l pregăti așa cum cer legile credinței noastre; să nu precupețiți nimic, pentru ca marele nostru mort să nu fie cuprins de neliniște pe lumea cealaltă, din pricina voastră.

Iar vistiernicul adăugă și el:

— Nu precupețiți aurul, argintul, malachita, iaspisul, smaragdele și peruzelele și nici miresmele cele mai rare, pentru ca monarhul nostru să nu ducă lipsă de nimic; totul să fie din cele mai alese soiuri. Asta v-o spun eu, vistiernicul. Iar de se va găsi vreun ticălos care să încerce a pune în locul metalelor prețioase altele, calpe, în locul nestematelor sticlă feniciană, aceluia - să bage bine de seamă–  mâinile îi vor fi retezate iar ochii scoși.

— Vom face întocmai, glăsui unul dintre preoții cu fața acoperită.

Apoi ceilalți oameni ridicară lectica și intrară cu ea înăuntrul cetății morților, cântând:

— Mergi în pace spre Abydos! Fie să ajungi în pace până la apus. Spre apus, spre apus, spre împărăția drepților.

Poarta se închise, iar marele judecător, vistiernicul și demnitarii care-i însoțeau se întoarseră la corabie și apoi la palat.

În vremea aceasta, preoții cu fețele acoperite duseră lectica într-o clădire uriașă, unde se îmbălsămau numai regii și demnitarii cei mai înalți, care se bucuraseră de o bunăvoință deosebită din partea faraonului. Se opriră într-o sală, unde se afla o barcă de aur, pe roți, și începură să scoată trupul din lectică.

— Uitați-vă, strigă unul dintre preoții cu fețele acoperite, ce mai tâlhari! faraonul a murit doar în capela lui Osiris, așa că trebuia să fie îmbrăcat în veșminte sărbătorești. Când colo, poftim! în loc de brățări de aur are brățări de alamă, lanțul la fel, iar inelele au pietre false…

— Așa-i, ai dreptate, spuse un altul. Sunt curios să știu cine l-a despuiat așa: preoții ori slugile?

— Preoții, nici vorbă. Usca-li-s-ar mâinile, nemernicii! Și un ticălos din ăștia îndrăznește să ne poruncească să împodobim mortul cu lucruri de mare preț.

— Nu ei au cerut lucrul acesta, ci vistiernicul.

— Sunt niște tâlhari cu toții.

Tot pălăvrăgind așa, îmbălsămătorii dezbrăcară mortul de veșmântul regesc, îl îmbrăcară într-unul țesut cu fir de aur și-l mutară în barcă.

— Să mulțumim zeilor, zise unul dintre ei, că avem un nou faraon. Acesta va face rânduială și în casta preoților. Le va ieși preoților pe nas tot ce-au șterpelit cu mâinile.

— Da, unii spun că va fi un stăpân tare aspru, adăugă vecinul. E prieten cu fenicienii și se sfătuiește bucuros cu Pentuer, care se știe că nu-i preot de neam ales, ci se trage din oameni sărmani ca noi. Iar alții spun că armata s-ar lăsa arsă pe rug și înecată de dragul noului faraon.

— Pe deasupra, s-a umplut de glorie zilele acestea, în războiul cu libienii.

— Unde-o fi faraonul cel nou? zise un altul.

— E în deșert! Dar tare mă tem să nu cadă vreo năpastă pe capul lui până s-o întoarce la Memfis.

— Nu-i poate face nimeni nimic, dacă oastea-i cu el! Să nu apuc înmormântare cinstită, dacă tânărul faraon nu va strivi casta preoțească, așa cum bivolul strivește boabele de grâu.

— Măi, da prost mai ești, îl întrerupse unul dintre îmbălsămătorii care tăcuse până atunci, faraonul să le vină de hac preoților!

— Și de ce nu?

— Ai văzut tu vreodată leul sfâșiind piramida?

— Vorbe!

— Sau bivolul să o răstoarne?

— Se-nțelege că n-o poate răsturna.

— Dar vântul o poate?

— Ce te-o fi apucat de tot pui întrebări?

— Ascultă ce-ți spun: mai degrabă leul, bivolul sau vântul vor răsturna piramida, decât să poată înfrânge faraonul casta preoților, chiar dacă noul faraon ar fi leu, bivol și vânt într-una și aceeași ființă.

— E-hei, voi de acolo, strigă un glas de sus. E gata mortul?

— Da, îndată, dar falca i se tot lasă în jos, se auzi răspunsul din sală.

— Nu-i nimic, aduceți-l aici mai repede, fiindcă peste o oră marea preoteasă trebuie să plece în oraș.

Într-o clipă, barca de aur, împreună cu mortul, fu ridicată în sus până la galeria interioară, cu ajutorul unor frânghii.

Din sala unde-l aduseseră pe faraon, dădeai într-o încăpere mare, zugrăvită în albastru și împodobită cu stele galbene. Pe toată lungimea ei, lângă unul din pereți, se afla un fel de balcon în formă de arc, ce atingea la cele două capete înălțimea unui cat, iar la mijloc pe aceea a unui cat și jumătate. Încăperea aceasta înfățișa bolta cerească, gangul închipuia drumul soarelui pe cer, iar faraonul mort era Osiris, adică soarele în drum de la răsărit spre apus.

În sală se aflau o mulțime de preoți și preotese care, în așteptarea ceremoniei, vorbeau despre lucruri fără însemnătate.

— Gata! strigă cineva din balcon.

Glasurile amuțiră. Sus răsunară trei lovituri date într-un disc de aramă și în balcon se ivi barca de aur a soarelui, în care călătorea mortul.

De jos se înălță un imn în cinstea soarelui:

— „Iată-l, se ivește sub înfățișarea unui nor, pentru a despărți cerul de pământ, iar mai apoi pentru a uni cerul cu pământul…”

Barca se mișca încet spre partea de sus a arcului, oprindu-se, în cele din urmă, în punctul cel mai înalt al acestuia.

Atunci, la unul din capetele de jos ale arcului, se ivi o preoteasă, înveșmântată ca zeița Isis, cu fiul ei Horus, și, tot atât de încet, porni să se înalțe în sus. Era chipul lunii, ce se mișca după soare.

Barca începu să scoboare spre apus, iar jos se auzi din nou corul:

„Zeul întruchipat în toate lucrurile, Șu, spiritul tuturor zeilor. El e trupul omului viu, creatorul pomului încărcat de roade, el trimite revărsările ce fac pământul roditor. Fără de el nimic nu viețuiește pe pământ.”{74}

La capătul dinspre apus al balconului, barca se făcu nevăzută, iar Isis și Horus se opriră în vârful arcului. Atunci alergară spre barcă mai mulți preoți, scoaseră trupul faraonului și-l așezară pe o masă de marmură, așa cum l-ar fi așezat pe Osiris, după truda zilei, pentru odihnă.

Un îmbălsămător, travestit în zeul Tyfon se apropie de mort. Pe față avea o mască îngrozitoare, iar pe cap o perucă roșcată, pletoasă; pe spinare o blană de mistreț, iar în mână ținea un cuțit etiopian de piatră, cu care începu să taie repede tălpile mortului.

— Frate Tyfon, ce-i faci celui adormit? întrebă Isis din balcon.

— Curăț picioarele fratelui meu Osiris, pentru ca pulberea pământească să nu murdărească cerul, răspunse parastitul travestit în zeul Tyfon. După ce desprinse tălpile, Tyfon luă o sârmă îndoită, o vârî în nasul mortului și începu să-i scoată creierul. Apoi îi tăie pântecele și prin deschizătura făcută îi scoase repede intestinele, inima și plămânii.

Între timp, ajutoarele aduseră patru urne mari, împodobite cu capetele zeilor Hape, Emset, Duamutf și Quebhsneuf, și așezară în fiecare din ele câte un organ lăuntric al mortului.

— Și acum ce faci acolo, frate Tyfon? întrebă Isis.

— Îl curăț pe fratele meu Osiris de lucrurile pământești, ca să fie și mai frumos, răspunse Tyfon.

Alături de masa de marmură, se afla un bazin cu apă îndoită cu o soluție specială. Îmbălsămătorii, după ce curățiră rămășițele pământești, le aruncară în bazin, unde trebuiau să stea șaptezeci de zile.

În acest timp, Isis, care străbătuse tot balconul, se apropie de încăperea în care parastitul curățase rămășițele faraonului, privi masa de marmură și, văzând-o goală, întrebă înspăimântată:

— Unde-i fratele meu? Unde-i divinul meu soț?

În clipa aceea se auzi un tunet puternic, trâmbițele și discurile de aramă răsunară, iar parastitul travestit în Tyfon izbucni în hohote de râs, strigând:

— Frumoasă Isis, tu, care laolaltă cu stelele înveselești noaptea, soțul tău nu mai este! Luminosul Osiris nu va mai sta niciodată în barca de aur, soarele nu va mai străluci nicicând pe cer. Eu am săvârșit isprava asta, eu, Set, și l-am ascuns atât de bine, încât niciunul dintre zei, nici cu toții împreună, nu-l vor mai găsi!

La auzul acestor cuvinte, zeița își sfâșie veșmintele, începu să geamă și să-și smulgă părul. Trâmbițele, tunetele și clopotele răsunară din nou, din rândul preoților și preoteselor se ridică un murmur, apoi se auziră țipete, blesteme și, deodată, se năpustiră cu toții asupra lui Tyfon, strigând:

— Duh blestemat al întunericului! Tu, care ațâți vânturile deșertului, stârnești furtunile pe mare și întuneci lumina zilei! De te-ai prăbuși în prăpastie, de unde nici chiar tatăl. Zeilor să nu te poată scoate! Blestematule! Set, blestematul!… Facă zeii ca numele tău să trezească spaimă și scârbă oamenilor!

Blestemând așa, se repeziră asupra lui Tyfon, amenințându-l cu pumni și toiege, iar zeul cu părul roșcat porni să alerge și până la urmă ieși din sală.

Răsunară încă trei lovituri pe discul de aramă și ceremonia luă sfârșit.

— Acum, ajunge! strigă preotul cel mai vârstnic, adresându-se cetei de preoți și preotese, care începuseră să se bată de-a binelea între ei. Tu, Isis, poți să pleci în oraș, iar ceilalți să meargă la morții care ne așteaptă, îngrijiți-vă bine de morții de rând, fiindcă nu se știe cât o să ni se plătească pentru ăsta de aici.

— Puțin, nici vorbă! adăugă parastitul. Se spune că vistieria e goală, iar fenicienii amenință să oprească împrumuturile, dacă nu li se dau noi drepturi.

— Lovi-i-ar moartea pe toți fenicienii ăștia ai voștri! Nu peste multă vreme, omul va fi silit să cerșească de la ei o turtă de orz. Pe toate au pus mâna.

— Dacă nu vor da însă bani faraonului, nici noi nu vom primi nimic pentru înmormântare.

Treptat, vorbele amuțiră și cei de față părăsiră sala cerească. Numai lângă micul bazin, unde fuseseră puse la înmuiat rămășițele faraonului, rămase o strajă.

Toată ceremonia aceasta, înfățișând legenda uciderii lui Osiris, soarele, de către Tyfon, zeul nopții și al crimei, îngăduia tăierea și curățirea rămășițelor faraonului și în chipul acesta pregătirea lor pentru îmbălsămarea propriu-zisă.

Timp de șaptezeci de zile, mortul zăcu în apa anume pregătită, pesemne în amintirea faptului că Tyfon cel rău își înecase fratele în Lacurile Sodice. De-a lungul acestor zile, dimineața și seara, preoteasa travestită în Isis venea în sala cerească, unde, gemând și smulgându-și părul din cap, întreba pe cei de față de nu-l văzuse nimeni pe divinul ci soț și frate.

După trecerea acestui timp de doliu, în sală se ivi Horus, fiul și urmașul lui Osiris, cu suita.

— Să căutăm oare aici rămășițele tatălui și fratelui meu? întrebă Horus.

Se apucară, astfel, să caute și, găsindu-l, în mijlocul bucuriei fără margini a preoților și în sunetele muzicii, scoaseră trupul faraonului din baia întăritoare.

Apoi corpul fu vârât într-un cilindru de piatră, prin care timp de câteva zile trecu aer fierbinte, iar după ce se uscă bine, fu încredințat parastiților.

Acum abia începură ceremoniile cele mai însemnate, oficiate chiar asupra faraonului răposat, de către cei mai înalți preoți din cetatea morților.”

Trupul faraonului, așezat cu capul spre miazăzi, fu spălat pe dinafară cu apă sfințită, iar pe dinăuntru cu vin de palmier. Între timp, bocitoarele, stând jos pe pardoseala presărată cu cenușă, își smulgeau părul și-și zgâriau fețele, căinându-l pe cel răposat. În jurul patului mortuar, se adunară preoții, travestiți în zei. Se aflau astfel, de față, Isis cu coroana faraonilor pe cap, tânărul Horus, Anubis, cel cu cap de șacal, Tot, cu capul lui de pasăre și cu tăblița în mână, și încă mulți alții.

Sub privirile acestei alese adunări și-n murmur de rugăciuni, îmbălsămătorii începură să umple trupul mortului cu ierburi puternic mirositoare, cu rumeguș și chiar cu rășini aromatice. În locul ochilor faraonului, puseră ochi de sticlă, înrămați în bronz. Trupul întreg fu presărat cu un praf anume făcut.

Atunci păși înainte un preot, spunând celor de față că trupul mortului e chiar trupul lui Osiris, că însușirile lui sunt însușirile lui Osiris.

— „Magicele daruri ale tâmplei sale stângi sunt darurile tâmplei zeului Tumu; ochiul său drept e ochiul zeului Tumu, ale cărui raze străbat întunericul; ochiul său stâng e ochiul lui Horus, care nimicește orice ființă vie; buza de sus e Isis, iar buza de jos Nefthys. Gâtul mortului e zeiță, mâinile – suflete divine, degetele – șerpi cerești, fii ai zeiței Selkit. La spate, de o parte și de alta, poartă cele două aripi ale lui Amon; spinarea lui e șira spinării lui Sibu, iar stomacul lui – zeul Nue.”

Alt preot spuse:

— Mi-au dat gură ca să vorbesc; picioare ca să umblu; mâini ca să-mi prăvălesc dușmanii. Reînviez, exist, deschid cerul; fac ceea ce mi s-a poruncit la Memfis.”{75}

La gâtul mortului, fu atârnată efigia cărăbușului, lucrată dintr-o piatră prețioasă, purtând următoarea inscripție: „O, inima mea, inimă pe care mi-a dat-o mama, pe care am avut-o când eram pământean, o, inimă, nu te ridica împotrivă-mi și nu face rea mărturie în ziua judecății”.{76}

Mâinile, picioarele și degetele mortului fură înfășurate de către preoți în benzi pe care erau scrise rugăciuni și formule magice, benzi ce se lipeau cu clei și balsamuri. Pe piept și pe gât îi fură așezate file întregi copiate din Cartea Morților, ale cărei precepte erau recitate cu glas tare de către preoți, deasupra trupului celui mort:

„Eu sunt acela căruia niciun zeu nu i se împotrivește.

Cine?

El este Turn – pe scutul său, este Ra – pe scutul său, și se înalță în partea de răsărit a cerului.

Eu sunt Ziua de Ieri și cunosc Ziua de Mâine.

Cine?

Ziua de Ieri e Osiris, Ziua de Mâine e Ra, nimicindu-i pe dușmanii celui care stăpânește deasupra tuturor și sacrificându-l pe fiul său Horus. Deci ziua în care sarcofagul lui Osiris va fi întâmpinat de tatăl său, Ra. El va învinge zeii din porunca lui Osiris, domnul muntelui Amenti.

Ce e el?

Amenti e zămislirea sufletelor zeilor, la porunca lui Osiris – domnul muntelui Amenti. Deci Amenti e flacăra trezită de Ra. Orice zeu care sălășluiește acolo, luptă. Cunosc un mare zeu, care locuiește acolo.

Eu sunt din țara mea, vin din orașul meu, nimicesc răul, înlătur tot ce nu e bun, alung de la sine tot ceea ce e necurat. Ajung în împărăția celor din ceruri, intru prin poarta ei măreață.

O, voi, prieteni, dați-mi mâna, voi fi unul dintre voi.{77}

***

De toate mădularele mortului fură legate amulete, apoi fu înfășurat în benzi pe care erau scrise rugăciuni, precum și învățături pentru a se putea descurca în împărăția zeilor. Nu mai lipsea decât papirusul cu care să poată deschide poarta împărăției. Aceasta pentru că, între mormânt și cer, mortul e așteptat de patruzeci și doi de judecători cumpliți, care, sub îndrumarea lui Osiris, îi cercetează viața pământească. Și numai după ce inima mortului, așezată în balanța dreptății, se dovedește a fi deopotrivă de grea cu zeița adevărului, și după ce zeul Dutes, cel ce înscrie pe tăblițe faptele mortului, le socotește drepte, de-abia atunci Horus îl ia de mână și-l înfățișează tronului lui Osiris. Și pentru ca mortul să poată da socoteală în fața judecătorilor, mumia sa trebuie înfășurată într-un papirus pe care e scrisă toată spovedania. Iar ca să nu uite nimic, în timpul înfășurării papirusului, preoții rostesc cu glas tare și limpede:

„Împărați ai adevărului, nu vă spun decât adevărul curat.

N-am făcut rău, cu gând viclean, nimănui. N-am nedreptățit pe niciunul dintre semenii mei. Nu mi-am îngăduit purtări necuviincioase și nici cuvinte de hulă în casa adevărului.

Nu am uneltit împreună cu cei răi și n-am făcut rău nimănui.

N-am poruncit supușilor mei să muncească peste puteri și nimeni n-a ajuns temător, sărac, bolnav ori nefericit din pricina mea.

N-am săvârșit nicio faptă care să-mi aducă disprețul zeilor.

Nu i-am chinuit pe sclavi. Nu i-am lăsat să piară de foame. Nu le-am stors lacrimi.

N-am ucis. N-am poruncit, în chip viclean, să fie cineva ucis.

N-am mințit.

N-am jefuit bogățiile templelor. N-am micșorat jertfele aduse zeilor. N-am luat pâinea și nici feșele mumiilor.

N-am săvârșit niciun păcat față de preotul din ținutul meu. Nu i-am luat și nici nu i-am împuținat bunurile.

Cântar fals n-am folosit.

Prunc de la sânul mamei n-am răpit.

Nelegiuiri n-am săvârșit.

N-am prins în laț păsări hărăzite zeilor.

N-am împiedicat creșterea apelor și nici n-am schimbat cursul canalelor.

N-am stins la ceas nepotrivit focul.

N-am lipsit zeii de jertfe alese.

Sunt curat, sunt curat, sunt curat.”{78}

Când mortul știa, datorită Cărții Morților, să se descurce în împărăția veșnică și când, mai ales, știa cum să răspundă în fața judecății celor patruzeci și doi de zei, atunci preoții îl înzestrau și cu precuvântarea acestei cărți, rostind totodată, prin viu grai, marea ei însemnătate. De aceea, parastiții se dădeau la o parte din jurul proaspetei mumii a faraonului, făcându-i loc marelui preot al cetății morților, care-i șoptea celui adormit la ureche:

„Îți spun că, având cartea aceasta, vei face parte dintre cei vii și vei avea mare prețuire printre zei. Datorită ei, nu va cuteza nimeni să ți se împotrivească. Zeii înșiși se vor apropia de tine și te vor îmbrățișa, deoarece vei face parte din tagma lor.

Îți spun că această carte îți va îngădui să cunoști începutul. Niciun om nu i-a propovăduit înțelepciunea, niciun ochi n-a văzut-o, nicio ureche n-a auzit-o. Cartea aceasta este adevărul curat. Dar nimeni n-a cunoscut-o, nicicând. Fie ca ea să fie văzută numai de tine și de acela care ți-a dăruit-o. Nu adăuga nimic din născocirile minții sau închipuirii tale. E scrisă, toată, în sala în care se îmbălsămează morții. E o mare taină, pe care n-o cunoaște niciun om de rând, nimeni pe lume.

Ea va fi hrana ta în împărăția de jos a duhurilor, ea va da sufletului tău putința șederii lui pe pământ, îi va da viață veșnică și va face ca nimeni să nu aibă putere asupra ta.”{79}

Rămășițele faraonului fură îmbrăcate în veșminte scumpe, pe față i se puse o mască de aur, inele și brățări pe mâinile așezate cruciș. Sub cap îi fu așezată o rezemătoare de fildeș, din acelea pe care obișnuiau să doarmă egiptenii. În sfârșit, trupul fu pus în trei racle: una de papirus, acoperită cu inscripții, alta de cedru aurit și încă una de marmură. Forma primelor două semăna întocmai cu forma trupului celui mort; semăna chiar și fața sculptată în lemn, numai că avea un zâmbet pe buze.

După trei luni de ședere în cetatea morților, mumia faraonului era gata pentru înmormântarea solemnă. Fu dusă, deci, înapoi, la palatul regal.

Capitolul XV

Tot timpul celor șaptezeci de zile cât veneratele rămășițe pământești ale faraonului se înmuiaseră în apa anume pregătită, Egiptul fusese în doliu. Templele fuseseră închise și procesiunile interzise. Nu se auzea niciun fel de muzică. Ospețe nu se mai făceau, iar dansatoarele erau acum bocitoare; își smulgeau părul în loc să dănțuiască, ceea ce le aducea totuși venituri.

Nu se bea vin și nu se gusta carne. Cei mai înalți demnitari umblau desculți și în veșminte de pânză groasă. Nimeni, în afară de preoți, nu-și rădea barba, iar cei mai habotnici nici nu se mai spălau, mânjindu-și fața cu noroi și presărându-și cenușă în păr.

De la Marea Mediterană și până la prima cataractă a Nilului, de la pustiul Libiei și până la peninsula Sinai, domneau tăcerea și tristețea. Se stinsese soarele Egiptului. Cel care dădea bucurie și viață pornise spre apus, își părăsise slugile.

Cei mari vorbeau deseori despre jalea generală ce cuprinsese până și natura.

— N-ai băgat oare de seamă, îi spunea un demnitar altuia, că zilele sunt mai scurte și mai întunecate?

— N-am cutezat să-ți împărtășesc gândul, răspundea cel întrebat, dar asta e în însăși firea lucrurilor. Am văzut chiar că sunt mai puține stelele ce lucesc în cursul nopții și că luna plină a ținut mai puțin ca de obicei, iar cea nouă mai îndelung.

— Păstorii povestesc că vitele scoase la pășune nu vor să mănânce și că mugesc necontenit…

— Iar eu am auzit, de la niște vânători, că leii sunt înlăcrimați și nu se mai năpustesc asupra căprioarelor, fiindcă nu se mai ating de carne.

— Groaznice timpuri! Vino astă-seară la mine, să bem un păhărel din băutura de doliu, născocită de pivnicerul meu.

— Pesemne bere neagră de Sidon?

— Ferească-ne zeii să folosim băuturi înveselitoare în timpurile astea! Băutura descoperită de pivnicerul meu nu-i bere. Aș asemui-o mai degrabă cu un vin pregătit cu mintă și buruieni aromatice.

— Atunci băutura asta e cât se poate de nimerită pentru timpul șederii monarhului în cetatea morților: deasupra lui plutește mereu mireasmă de mintă și de ierburi balsamice.

Așa s-au tot jeluit demnitarii, timp de șaptezeci de zile.

Primul freamăt de bucurie străbătu Egiptul abia când, dinspre cetatea morților, veni vestea că trupul faraonului a fost scos din baia lui și că îmbălsămătorii și preoții săvârșesc ritualul cunoscut.

În, ziua aceea, pentru prima oară după șaptezeci de zile, oamenii își tăiară părul, își șterseră noroiul de pe fețe, iar cine voia, putea să se și spele. La drept vorbind, nici nu mai era pricină de mâhnire; Horus descoperise doar rămășițele lui Osiris, monarhul Egiptului; datorită meșteșugului parastiților, acesta își recăpătase viața și, mulțumită rugăciunilor preoților și Cărții Morților, devenise egalul zeilor.

Din clipa aceea, fostul faraon Mer-amen-Ramses se numi oficial Osiris; neoficial fusese numit astfel încă din prima clipă după moarte.

Voioșia înnăscută a poporului egiptean începuse să alunge doliul, mai ales din rândurile ostașilor, meșteșugarilor și țăranilor. Uneori, veselia aceasta lua forme necuviincioase în rândurile poporului de jos.

Și nu se știe de unde, începuseră să umble zvonuri, după care noul faraon, pe care tot poporul îl iubea de pe-acum, avea să se îngrijească de îmbunătățirea soartei țăranilor, muncitorilor și chiar a sclavilor.

De aceea, se întâmplă din ce în ce mai des un lucru nemaipomenit: zidarii, tâmplarii și olarii, în loc să bea liniștit și să stea de vorbă despre meserie ori despre treburi gospodărești, cutezau nu numai să se plângă împotriva dărilor, dar chiar să crâcnească prin cârciumi împotriva puterii preoțești. Iar țăranii, în loc să-și închine timpul liber rugăciunilor și pomenirii strămoșilor, stăteau de vorbă, mărturisindu-și ce bine ar fi dacă fiecare dintre ei ar avea în stăpânire câteva măsuri de pământ și dacă ar putea să se odihnească la fiecare șapte zile.

Armata și îndeosebi oștile străine, nici nu mai încăpea vorbă că erau nemulțumite. Oamenii aceștia își închipuiau că ei sunt cea mai de seamă clasă din Egipt și că, dacă nu erau chiar atunci, vor fi în curând, după norocosul război ce urma să izbucnească.

În schimb, nomarhii, nobilimea de la țară și mai ales marii preoți ai diferitelor temple respectară cu sfințenie doliul după monarhul răposat, chiar dacă ar fi avut pricină să se bucure la vestea că faraonul a și devenit Osiris.

Socotind bine lucrurile, noul faraon nu făcuse nimănui vreo nedreptate până atunci. Pricina tristeții demnitarilor venea doar din pricina zvonurilor; erau aceleași zvonuri care umpleau de bucurie inimile oamenilor de rând. Nomarhii și nobilimea se cutremurau la gândul că țăranii ar putea trândăvi cincizeci de zile pe an și, ceea ce era și mai rău, că ar putea avea în stăpânire pământ, fie chiar și numai atâta cât le-ar ajunge pentru săparea unui mormânt. Iar preoții se îngălbeneau ca turta de ceară și scrâșneau din dinți, văzând felul în care cârmuiește Ramses al XIII-lea și chipul cum se purta cu ei.

În palatul regal, se petrecuseră, într-adevăr, schimbări mari.

Faraonul își mutase locuința într-una din clădirile din aripa palatului, unde aproape toate odăile fură ocupate de ofițeri. Jos fură așezați soldații greci, la etaj corpul de gardă, iar în camerele înșirate de-a lungul zidului, etiopienii. Straja din jurul palatului o făceau asiaticii, iar în jurul odăilor faraonului pâlcul ostașilor care luaseră parte la urmărirea lui Tehenna, în deșert.

Și ceea ce îi întrista și mai mult era faptul că faraonul, cu toate că nu de mult libienii se făcuseră vinovați de răscoală, îi copleșea iarăși cu bunăvoința lui, nepedepsindu-i, ci, dimpotrivă, dăruindu-le toată încrederea.

E drept că preoțimea rămăsese mai departe în corpul principal al palatului, oficiind ceremoniile religioase sub conducerea marelui preot Sem. Cum însă preoții nu-I mai însoțeau pe faraon la dejun, prânz și cină, hrana lor deveni nespus de modestă. Zadarnic tot aminteau cucernicii preoți că reprezentanții celor nouăsprezece dinastii, ca și mulți alți zei, trebuie hrăniți; vistiernicul, pricepând gândul faraonului, le răspundea că zeilor și strămoșilor le sunt de ajuns florile și miresmele, iar preoții și prorocii au datoria, așa cum poruncea buna-cuviință, să mănânce turte de orz și să bea numai apă ori bere. În sprijinul spuselor sale, vistiernicul se bizuia pe pilda marelui preot Sem, care viețuia potrivit rânduielilor pocăinței, și, mai ales, le dovedea că însuși luminăția-sa, împreună cu căpeteniile armatei, mănâncă ostășește.

Preoții palatului începură atunci să se întrebe, pe tăcute, de n-ar fi mai bine să părăsească sărăcăciosul palat regal și să se mute în gospodăriile lor din apropierea templelor, unde vor avea sarcini mai ușoare și nu le vor mai chiorăi mațele de foame. Și poate că s-ar fi grăbit s-o facă, dacă Herhor și Mefres nu le-ar fi poruncit să rămână pe loc.

Dar, sub noul faraon, nici situația lui Herhor nu prea era de pizmuit. Mare și atotputernic demnitar până nu de mult, nepărăsind mai de loc curtea, stătea acum stingher în micul său palat și, uneori, nu-l vedea pe noul faraon săptămâni în șir. Rămăsese sfetnic al armatei, dar aproape că nici nu mai dădea porunci, fiindcă toate treburile militare le rânduia faraonul singur. Acesta citea singur rapoartele comandanților militari, hotăra tot el în treburi îndoielnice, iar sfetnicii îi aduceau de la Herhor documentele trebuincioase. Și dacă marele Herhor era uneori chemat la faraon, aceasta se întâmplă numai când trebuia să fie mustrat.

Toți demnitarii recunoșteau însă că noul faraon muncește din răsputeri.

Ramses al XIII-lea se scula înainte de răsăritul soarelui, făcea baie și aprindea tămâie în fața statuii lui Osiris. Apoi asculta rapoartele judecătorului suprem, ale slujitorului care avea sub supraveghere grajdurile întregii țări, ale marelui vistiernic și, în sfârșit, ale intendentului palatelor sale. Acesta din urmă avea de îndurat cele mai multe mustrări, deoarece nu era zi în care faraonul să nu-i spună că întreținerea curții costă prea mult și că la curte e prea multă lume.

În palatul regal locuiau, într-adevăr, câteva sute de femei ale răposatului faraon, cu numărul cuvenit de copii și slujitori. Certat necontenit, intendentul curții alunga zilnic câte zece – cincisprezece persoane, iar celor rămase le reducea cheltuielile. Astfel că, într-o lună de zile, toate femeile curții se înfățișară reginei Nikotris, implorând-o, cu țipete și plânsete, să le salveze.

Vrednica regină se duse îndată la faraon și, căzând cu fața la pământ, îl rugă să aibă milă de femeile tatălui său, să nu îngăduie să se prăpădească în lipsuri.

Faraonul o ascultă cu fruntea încrețită și porunci intendentului curții să se oprească aici cu economiile. Dar îi spuse prea onoratei regine că, după înmormântarea tatălui, femeile vor fi înlăturate din palat și trimise la țară.

— Curtea noastră, zise el, costă aproape treizeci de mii de talanți pe an, adică cu jumătate mai mult decât întreaga armată. Nu pot cheltui o sumă atât de mare fără a nu ruina statul și pe mine.

— Fă cum vrei, răspunse regina. Egiptul e al tău. Mă tem însă că cei alungați de la curte vor deveni dușmanii tăi.

La auzul acestor cuvinte, fără să zică o vorbă, faraonul o luă pe regină de mână, o duse la fereastră și-i arătă pădurea de sulițe a pedestrașilor care făceau instrucție în curtea palatului. Gestul faraonului avu o urmare neașteptată. Ochii reginei, cu o clipă înainte plini de lacrimi, străluciră acum de mândrie. Deodată se aplecă și, sărutând mâna fiului, îi spuse cu glasul mișcat de emoție:

— Ești cu adevărat fiul lui Isis și al lui Osiris și am făcut bine când te-am oferit zeiței. Egiptul are, în sfârșit, un faraon adevărat!

Din clipa aceea, regina n-a mai intervenit pe lângă fiul ei în niciun fel de treburi. Iar când era rugată să ocrotească pe cineva, ea răspundea:

— Sunt sluga luminăției-sale și vă sfătuiesc să-i îndepliniți poruncile fără nicio crâcnire. În tot ceea ce face, e luminat de zei; și cine cutează să li se împotrivească lor?

După dejun, faraonul se ocupa de treburile ostășești și de cele ale tezaurului statului, iar pe la ceasurile trei după-amiază, înconjurat de o mare suită, pornea spre pâlcurile aflate în apropiere de Memfis și le privea cum fac instrucție.

Schimbări cât se poate de mari se petrecuseră în treburile militare ale statului. În mai puțin de două luni, faraonul înființase cinci unități noi sau, mai degrabă, le închegase la loc pe cele care fuseseră desființate pe vremea tatălui său. Izgoni din armată pe ofițerii dedați beției și jocurilor de noroc, precum și pe cei care îi chinuiau pe soldați.

În încăperile palatului, unde se puneau la cale treburile militare și unde lucrau numai preoți, îi puse pe cei mai vrednici dintre sfetnicii săi, care izbutiră nespus de repede să se descurce în documentele de mare însemnătate. Porunci să se facă numărătoarea tuturor bărbaților din țară, care, cu toate că aparțineau unităților militare, nu-și îndepliniseră, de peste zece ani, niciun fel de sarcini, ci se îndeletniciseră numai cu gospodăria. Deschise două școli noi, unde mergeau copii de la vârsta de doisprezece ani, care aveau să iasă ofițeri și reînnoi obiceiul uitat, de a nu da masa tinerilor ostași decât numai după executarea unui marș de trei ore, în șiruri și coloane. În sfârșit, nu fu îngăduit nici unei unități militare să locuiască în sate, ci numai în cazărmi și tabere. Fiecare unitate își avea locul ei de instrucție, unde, cât era ziua de mare, ostașii trăgeau cu praștia sau cu arcul la ținte așezate între o sută și două sute de pași depărtare.

Bărbaților care aparțineau familiilor din casta militară li se porunci să facă exerciții de aruncarea proiectilelor, sub îndrumarea ofițerilor și sutașilor din armata regulată. Porunca fu numaidecât îndeplinită, așa încât, la două luni după moartea lui Ramses al XII-lea, Egiptul făcea impresia unei tabere militare.

Până și copiii de la sate și orașe, care până atunci se jucaseră de-a scribii ori de-a preoții, imitându-i pe cei vârstnici, începură să se joace de-a armata. Astfel, în fiecare piață și în fiece grădină, de dimineața și până seara, șuierau pietrele și săgețile, iar tribunalele erau încărcate cu plângeri.

Egiptul era astfel schimbat și, cu tot doliul, domnea în țară o mare mișcare, datorită în întregime noului faraon.

Iar faraonul era plin de mândrie văzând cum statul întreg se supusese regeștii sale voințe.

Sosi însă și clipa în care chipul lui se posomori.

Era în ziua când parastiții scoseseră trupul lui Ramses al XII-lea din apa în care stătuse și când marele vistiernic, prezentându-i raportul obișnuit, îi spuse faraonului:

— Nu știu ce să fac! În tezaur avem două mii de talanți, iar pentru înmormântarea răposatului faraon e nevoie de cel puțin o mie.

— Cum două mii? întrebă Ramses uimit. Când am devenit faraon, mi-ai spus că avem douăzeci de mii.

— Am cheltuit optsprezece.

— În două luni?

— Au fost cheltuieli mari.

— Ai dreptate, răspunse faraonul, dar în fiecare zi primim banii dărilor!

— Dările, spuse vistiernicul, nu știu de ce s-au împuținat din nou și nu vin așa cum le-am socotit eu. Dar și banii aceștia s-au cheltuit. Luminăția-ta să nu uite, avem cinci unități militare noi. Aproape opt mii de oameni și-au părăsit îndeletnicirile și trăiesc pe socoteala statului.

Faraonul căzu pe gânduri.

— Trebuie să facem un nou împrumut, zise el. Vorbește cu Herhor și Mefres să ni-l dea templele.

— Am vorbit. Templele nu ne dau nimic.

— S-au supărat prorocii! zâmbi faraonul. Atunci trebuie să-i chemăm pe păgâni. Trimite-mi-l pe Dagon.

Spre seară, cămătarul fenician sosi. Căzu cu fața la pământ înaintea faraonului și-i oferi un pocal de aur, bătut în pietre nestemate.

— Acum pot să mor! strigă Dagon, acum, când stăpânul cel mai milostiv s-a urcat pe tron.

— Mai înainte însă de a muri, glăsui faraonul, fă-mi rost de câteva mii de talanți.

Fenicianul înmărmuri, sau poate se prefăcu numai că-i nespus de încurcat.

— Luminăția-ta mi-ar cere mai bine să-i caut perle în Nil, spuse el, fiindcă așa voi pieri dintr-o dată, iar stăpânul nu mă va bănui că-i sunt răuvoitor. Să găsești însă astăzi o asemenea sumă…

Ramses al XIII-lea se miră.

— Cum așa? întrebă el. Așadar, fenicienii nu au bani pentru, mine?

— Sângele și viața noastră și a copiilor noștri le putem închina luminăției-tale, zise Dagon. Dar bani… De unde să luăm noi bani? Templele ne dădeau mai înainte împrumuturi cu cincisprezece ori douăzeci de procente pe an. Dar din clipa în care luminăția-ta, moștenitor al tronului fiind, ai mers în templul Hator, acolo lângă Pi-Bast, preoții ne-au refuzat cu desăvârșire orice fel de credit. De-ar putea, ne-ar goni chiar azi din Egipt și, mai bucuroși încă, ne-ar nimici. Ah, câte îndurăm din bunăvoința lor! Țăranii lucrează când vor și cât vor. Pentru dări dau ce li se scurge printre degete. Dacă îl lovești pe vreunul, se răzvrătesc, iar când nefericitul de fenician se duce la judecată după ajutor, ori pierde pricina, ori trebuie să plătească din greu. Ceasurile noastre în țara asta sunt numărate, zise Dagon plângând.

Faraonul se posomori.

— Mă voi ocupa eu de treburile astea, răspunse el, iar judecățile vă vor face dreptate. Deocamdată am însă nevoie de vreo cinci mii de talanți.

— De unde să-i luăm, stăpâne? gemu Dagon. Dă-ne negustori, luminăția-ta, și le vom vinde toată averea noastră mișcătoare și nemișcătoare, numai să-ți putem împlini poruncile. Dar unde sunt negustorii? Poate numai preoții, care ne vor prețui bunurile la nimica toată și, pe deasupra, nici nu vor voi să le plătească în bani peșin.

— Trimiteți oameni în Tir, la Sidon, zise faraonul. Doar fiecare din orașele astea ar putea să dea cu împrumut nu cinci, ci o sută de mii de talanți.

— Tirul, Sidonul! repetă Dagon. Fenicia toată strânge azi aur și giuvaeruri ca să se poată răscumpăra de la asirieni. Trimișii regelui Assar au și început să umble prin țara noastră, spunând că dacă le-am da în fiecare an o răscumpărare însemnată, regele și satrapii lor nu numai că nu ne-ar asupri, dar ne-ar face rost de niște câștiguri cu mult mai mari decât cele pe care le avem astăzi, din bunăvoința luminăției-tale și a Egiptului. Faraonul păli și-și încleșta dinții. Văzându-l, fenicianul adăugă repede:

— De altminteri, la ce bun să răpesc timpul luminăției tale cu vorbăria mea neroadă? Aici, la Memfis, se află prințul Hiram. El poate lămuri totul cu mult mai bine, fiindcă e înțelept și-i membru în consiliul suprem al orașelor noastre.

Ramses se învioră.

— Adă-l, adă-l încoace pe Hiram, zise el. Tu, Dagon, îmi vorbești nu ca un cămătar, ci ca o bocitoare.

Fenicianul își izbi încă o dată fruntea de podea și întrebă:

— N-ar fi mai bine ca prea cinstitul Hiram să vină aici de îndată? E cam târziu, e drept, dar prințul se teme atât de mult de preoți, încât ar fi bucuros să ți se închine pe timp de noapte.

Faraonul își mușcă buzele, dar încuviință. Împreuna cu cămătarul, îl trimise și pe Tutmozis, care urma să-l aducă pe Hiram, la palat, printr-o intrare tainică.

Capitolul XVI

Hiram i se înfățișă faraonului pe la ceasurile zece seara, îmbrăcat ca precupeții din Memfis, în straie de culoare închisă.

— De ce te furișezi așa? îl întrebă faraonul, neplăcut surprins. Palatul meu este oare o temniță, ori o leprozerie?

— Ah, stăpâne! oftă bătrânul fenician. Din clipa în care ai devenit monarhul Egiptului, toți cei care cutează să te vadă și nu dau socoteală în scris asupra celor spuse de tine sunt socotiți răufăcători.

— În fața cui trebuie să dați socoteală? întrebă faraonul.

Hiram își înălță privirile și, ridicând mâinile:

— Luminăția-ta știe cine-i sunt dușmani! răspunse el.

— Să nu ne batem capul cu ei, zise faraonul. Bănuiești de ce te-am chemat? vreau să-mi împrumuți câteva mii de talanți.

Hiram răsufla greu și se clătina atât de tare, încât faraonul îi îngădui să se așeze, ceea ce însemna cea mai înaltă cinste.

După ce se așeză în voie și se odihni puțin, Hiram vorbi:

— De ce vrea luminăția-ta să împrumute, când poate avea comori uriașe?

— Știu, când voi cuceri Ninive, îl întrerupse faraonul. Dar până atunci va mai trece destulă vreme, iar de bani am nevoie astăzi.

— Nu mă gândesc la război, răspunse Hiram, ci la un lucru ce poate aduce vistieriei neîntârziat sume mari, și un venit anual…

— Cum așa?

— Îngăduie-ne și ajută-ne să săpăm un canal care să lege Marea Mediterană de Marea Roșie…

Faraonul sări din jilțul său.

— Glumești, bătrâne! spuse el. Cine se poate apuca de o asemenea lucrare și cine ar fi în stare să supună Egiptul la o așa primejdie? Marea ar putea să ne inunde țara.

— Care mare? Nici Marca Roșie și nici Mediterana, desigur, răspunse Hiram liniștit. Eu știu că preoții-ingineri egipteni s-au gândit la lucrul ăsta și au socotit că e o treabă foarte bună, cea mai bună din lume. Numai că ei vor s-o facă singuri, ori, mai bine-zis, ei nu vor s-o facă faraonul.

— Ai dovezi? întrebă Ramses.

— Nu, n-am. Dar voi trimite la luminăția-ta un preot care poate da lămuriri cu planuri și socoteli.

— Cine-i preotul acesta?

Hiram se gândi și, după o clipă, zise:

— Pot avea făgăduiala luminăției-tale că nimeni nu va ști de el, în afară de noi doi? Stăpâne, el te poate sluji cu mult mai mult folos decât mine. Cunoaște multe taine și multe lucruri nedemne săvârșite de preoți.

— Îți făgăduiesc, răspunse faraonul.

— Preotul este Samentu. Slujește în templul lui Set, de lângă Memfis. E un mare înțelept; are însă nevoie de bani și-i foarte ambițios. Cum marii preoți îl umilesc, el mi-a mărturisit că, dacă luminăția-ta vei îngădui, el… el poate răsturna casta preoțească. El îi cunoaște multe taine. O, multe!

Ramses căzu pe gânduri. Înțelese: preotul acesta era un mare trădător; își dădu însă seama că-i putea aduce servicii însemnate.

— Bine, răspunse faraonul, mă voi gândi la Samentu. Iar acum, să presupunem pentru o clipă că putem construi canalul despre care mi-ai vorbit: ce câștig voi avea eu de aici?

Hiram ridică mâna stângă și începu să numere pe degete:

— În primul rând, Fenicia va da luminăției-tale cinci mii de talanți, adică birul rămas neplătit. În al doilea rând, Fenicia va plăti luminăției-tale cinci mii de talanți pentru dreptul de a face lucrările. În al treilea rând, când vor începe lucrările, vom plăti o dare de o mie de talanți pe an și, pe deasupra, atâția talanți câte cete de câte zece muncitori ne va da Egiptul. În al patrulea rând, pentru fiecare inginer egiptean vom da luminăției-tale câte un talant pe an. În al cincilea rând, când lucrările vor fi terminate, luminăția-ta ne va da canalul în arendă pe timp de o sută de ani, iar noi vom plăti, în schimb, câte o mie de talanți pe an. Să fie acesta un câștig neînsemnat? întrebă Hiram.

— Dar acum, dar azi, întrebă faraonul, mi-ați da cele cinci mii de talanți drept bir?

— Dacă înțelegerea va fi încheiată astăzi, vom da zece mii și vom mai adăuga încă vreo trei mii, drept impozit plătit înainte pe trei ani.

Ramses al XIII-lea căzu iarăși pe gânduri. Nu o dată propuseseră fenicienii monarhilor Egiptului construcția acestui canal, dar de fiecare dată întâmpinaseră împotrivirea neclintită a preoților. Înțelepții egipteni explicaseră faraonilor că acest canal va expune statul la o revărsare a apelor dintre Marea Mediterană și Marea Roșie.

Hiram spuse însă din nou că lucrul acesta nu se poate întâmplă, ceea de altfel, preoții știau prea bine și ei.

— Mi-ai făgăduit, zise faraonul după o clipă mai lungă de gândire, mi-ai făgăduit câte o mie de talanți pe an, timp de o sută de ani. Mi-ai spus apoi că acest canal, săpat în nisip, e cea mai bună afacere din lume. Ei bine, eu nu înțeleg toate lucrurile astea și, drept să-ți spun, Hiram, am unele bănuieli.

Ochii fenicianului scăpărară:

— Stăpâne, spuse el, îți voi lămuri totul, dar te conjur pe coroana ta, pe umbra tatălui tău, să nu dezvălui nimănui taina aceasta. Este cea mai mare taină a preoților caldeeni și egipteni, și chiar a Feniciei. De ea depinde viitorul lumii!

— Ce tot spui, Hiram, zise faraonul zâmbind.

— Ție, o, rege, continuă fenicianul, ți-au dat zeii înțelepciune, curaj și noblețe; deci, tu ești al nostru. Ție singur, dintre monarhii pământului, ți se poate dezvălui taina, căci numai tu ești în stare să făptuiești lucruri mărețe. De aceea vei dobândi o putere atât de mare, cum încă niciun om n-a avut.

Faraonul simți în inimă dulceața trufiei, dar se stăpâni.

— Nu mă lăuda, glumi el, pentru ceea ce încă n-am făcut și spune-mi, ce foloase va avea Fenicia și statul meu de pe urma canalului?

Îndreptându-se în jilț, Hiram începu să vorbească cu glas scăzut:

— Află, stăpâne, că la răsărit, la miazăzi și la miazănoapte de Asiria și de Babilon nu-i nici deșert, nici bălți pline cu lighioane ciudate, ci se întind împărății și state uriașe, uriașe. Împărățiile acestea sunt atât de mari, încât pedestrimea luminăției-tale, vestită pentru marșurile ei, ar trebui să umble aproape doi ani neîntrerupți spre răsărit, ca să le atingă hotarele. Ramses ridică din sprâncene, ca omul care îngăduie cuiva să mintă, dar care știe bine că-i vorba de minciuni. Hiram mișcă ușor din umeri și urmă mai departe:

— La răsărit și la miazăzi de Babilon, lângă o mare uriașă, locuiesc cam o sută de milioane de oameni, cu regi puternici, cu preoți mai înțelepți decât cei egipteni, cu scripturi mai vechi, cu meșteșugari iscusiți. Popoarele acestea fac nu numai țesături, mobile și vase tot atât de frumoase ca și ale egiptenilor, dar, din timpuri străvechi, au temple sub pământ și deasupra pământului, mai mari, mai strălucitoare și mai bogate decât ale Egiptului.

— Vorbește, vorbește! îl întrerupse faraonul. Pe chipul lui nu se putea însă citi dacă cele spuse îi stârniseră curiozitatea, ori dacă era revoltat de minciunile auzite.

— Țările acestea au perle, pietre scumpe, aur, aramă, grâne, flori și fructe dintre cele mai ciudate. Au, în sfârșit, păduri în care luni întregi poți rătăci printre copaci mai groși decât coloanele templelor voastre, mai înalți decât palmierii. Iar poporul acestor ținuturi e simplu și blajin. Dacă luminăția-ta ar trimite acolo, cu corăbiile, două din unitățile sale militare, ar putea cuceri o bucată de pământ mai întinsă decât tot Egiptul, mai bogată decât tezaurul din Labirint. Mâine, dacă luminăția-ta îngăduie, îi voi trimite țesături de-ale lor, obiecte de lemn și de bronz. Îi voi trimite, de asemenea, două boabe din minunatele lor balsamuri, prin care, celui care le înghite i se deschid porțile veșniciei, putând atinge fericirea de care numai zeii au parte.

— Trimite-mi țesături și lucruri de-ale lor, îl întrerupse faraonul. Cât despre balsamuri… n-am ce face cu ele! De veșnicie și de zei ne vom bucura destul după moarte.

— Iar departe, foarte departe, la răsărit de Asiria, urmă Hiram, se întind împărății și mai uriașe, cu două sute milioane de locuitori.

— Ce ușor te joci cu milioanele! zâmbi faraonul.

Hiram duse mâna la inimă.

— Jur, glăsui el, pe duhurile strămoșilor și pe cinstea mea, că spun adevărul!

Faraonul tresări; jurământul acesta, atât de solemn, îl puse pe gânduri.

— Vorbește… zise el, vorbește mai departe.

— Împărățiile astea, continuă fenicianul, sunt foarte ciudate. Sunt locuite de oameni cu ochi pieziși și cu pielea galbenă. Popoarele lor au un împărat, numit fiu al cerului, ce cârmuiește prin mijlocirea unor înțelepți, care nu-s însă preoți și nici n-au marea putere a celor din Egipt. Altminteri, popoarele acestea seamănă cu egiptenii. Își cinstesc strămoșii și poartă o deosebită grijă rămășițelor lor. Folosesc o scriere asemănătoare celei folosită de preoții voștri. Poartă însă veșminte lungi, din țesături necunoscute la voi, au sandalele ca niște lavițe mici, iar capul și-l acoperă cu niște cutii cu vârful țuguiat. Tot așa sunt și acoperișurile caselor lor, ascuțite și cu marginile ridicate în sus. La popoarele acestea ciudate cresc un soi de păioase, mai rodnice decât grâul egiptean și din care fac o băutură mai tare ca vinul. De asemenea, mai au o plantă ale cărei frunze dau tărie mădularelor, voioșie cugetului și-ți îngăduie chiar să te lipsești de somn. Au hârtie, pe care. Știu să o împodobească cu zugrăveli colorate și un fel de lut care, după ce e ars, se face străveziu ca sticla și sună ca metalul. Mâine, dacă luminăția-ta îngăduie, îți voi trimite câteva din minunățiile acestor popoare.

— Hiram, poveștile tale sunt ciudate, zise faraonul. Nu văd însă legătura dintre ciudățeniile lor și canalul pe care vreți să-l săpați.

— Îți voi răspunde pe scurt, zise fenicianul. Când canalul va fi gata, toate corăbiile feniciene și egiptene vor pluti spre Marea Roșie, iar de acolo mai departe și, peste câteva luni, vor ajunge până la împărățiile acestea bogate, la care pe uscat este aproape cu neputință să pătrunzi.

Și luminăția-ta, spuse el cu ochi scânteietori, nu vezi oare comorile ce le vom găsi acolo? Aur, pietre scumpe, grâne, lemn? Jur, stăpâne, urmă el cu însuflețire, că atunci vei avea aur cu mult mai multă ușurință decât astăzi aramă, că lemnul va fi mai ieftin decât paiele, iar un sclav va costa mai puțin decât o vacă. Îngăduie-ne numai, stăpâne, să săpăm canalul și dă-ne în arendă vreo cincizeci de mii din soldații tăi…

Ramses se însufleți și el.

— Cincizeci de mii de soldați! repetă el. Dar ce-mi dați în schimb?

— I-am spus luminăției-tale: o mie de talanți în fiece an pentru dreptul de-a face lucrările și cinci mii pentru muncitorii pe care-i vom hrăni și plăti noi înșine.

— Și-i veți speti cu munca?

— Să ne ferească zeii! exclamă Hiram. Nu-i doar de niciun folos să ni se prăpădească muncitorii. Soldații luminăției-tale nu vor munci mai mult la canal decât muncesc astăzi la fortificații ori la pietruirea drumurilor. Dar câtă faimă pentru luminăția-ta! Ce venituri pentru visteria statului! Câte foloase pentru Egipt! Cel mai sărac țăran va putea să aibă coliba lui de lemn, câteva vite, lucruri în casă și chiar un sclav. Niciun faraon n-a ridicat statul atât de sus și n-a înfăptuit o atât de uriașă faptă. Ce însemnătate au oare piramidele, moarte și nefolositoare, față de acest canal ce va înlesni aducerea comorilor din lumea întreagă?

— Și va trebui să am o armată de cincizeci de mii de ostași la hotarele din răsărit?

— Firește! exclamă Hiram. Față de forța asta, a cărei întreținere n-o să vă coste nimic, Asiria nu va cuteza să-și întindă mâna asupra Feniciei.

Planul era atât de amețitor și făgăduia atâtea câștiguri, încât Ramses al XIII-lea simți cum i se învârtește capul. Se stăpâni, însă, și spuse:

— Hiram, făgăduielile tale sunt frumoase. Atât de frumoase, încât mă tem să nu ascundă unele urmări mai puțin frumoase. De aceea, trebuie să mă gândesc eu însumi adânc asupra lor și să mă sfătuiesc cu preoții.

— Ei nu vor consimți niciodată de bunăvoie! strigă Hiram. Deși – să-mi ierte zeii cutezanța – sunt sigur că, dacă puterea supremă de stat ar trece astăzi în mâinile preoților, peste câteva luni ne-ar chema chiar ei să începem construcția.

Ramses îl privi cu dispreț:

— Bătrâne, lasă-mi mie grija de a-i face pe preoți să fie supuși, iar tu adu-mi dovezi că tot ce ai spus este adevărat. Aș fi un rege tare neputincios, dacă n-aș fi în stare să înlătur piedicile ridicate între voința mea și interesele statului.

— Ești, stăpâne, șopti Hiram ploconindu-se până la pământ, cu adevărat un mare monarh.

Era noaptea târziu. Fenicianul își luă rămas bun de la faraon și, împreună cu Tutmozis, părăsi palatul. A doua zi, îi trimise prin Dagon o lădiță cu fel de fel de bogății din țările necunoscute. Faraonul găsi statuete de zei, țesături și inele indiene, bucăți mici de opium, iar în altă despărțitură o mână de orez, frunze de ceai, două cești de porțelan pictate și mai multe desene făcute pe hârtie și lucrate în culori și tuș.

Cercetă totul cu cea mai mare atenție și-și mărturisi că nu văzuse încă așa ceva. Nici orez, nici hârtie, nici portrete de oameni purtând pălării țuguiate și având ochii oblici. Acum nu se mai îndoia de existența unei împărății noi, unde totul trebuia să fie altfel decât în Egipt: munții, arborii, casele, podurile, corăbiile…

„Și împărăția asta există, desigur, de secole, se gândi el, preoții noștri au cunoștință de ea, îi știu bogățiile, dar nu pomenesc de ele. Sunt niște trădători, firește, care vor să îngrădească puterea statului și să-i sărăcească pe faraoni, ca să-i răstoarne apoi de pe înălțimea tronului. Dar, o, strămoși și urmași ai mei! Vă iau pe voi drept mărturie că voi pune capăt acestor nemernicii. Voi înălța înțelepciunea, dar voi nimici fățărnicia și voi da Egiptului de ajuns timp ca să răsufle.” Gândind astfel, faraonul ridică ochii și-l zări pe Dagon; aștepta porunci.

— Lădița are în ea lucruri nespus de curioase, îi zise el cămătarului, dar nu asta am vrut eu de la voi.

Fenicianul se apropie pe vârful degetelor și, îngenunchind în fața faraonului, șopti:

— Când luminăția-ta va binevoi să semneze înțelegerea cu Hiram, Tirul și Sidonul vor pune la picioarele tale toate comorile lor.

Ramses își încreți sprâncenele. Nu-i plăcea îndrăzneala fenicienilor, care cutezau să-i pună condiții. Răspunse deci, rece:

— Mă voi gândi și-i voi răspunde lui Hiram. Poți pleca, Dagon.

După ieșirea fenicianului, Ramses căzu din nou pe gânduri. Și mintea sa începu să se frământe.

„Neguțătorii ăștia, își spuse el, mă socotesc unul de-ai lor. Îndrăznesc chiar să-mi arate, de departe, sacul cu aur, silindu-mă să iscălesc înțelegerea. Nu știu dacă vreun faraon le-a îngăduit vreodată atâta îndrăzneală. Trebuie să-mi schimb purtarea. Oamenii care cad cu fața la pământ înaintea trimișilor lui Assar nu-mi pot spune mie: «Iscălește și-apoi vei primi». Șobolani nerozi de fenicieni! Abia v-ați furișat în palatul faraonului și-l și socotiți gaura voastră!”

Cu cât se gândea mai mult, cu cât își amintea mai bine purtarea lui Hiram și a lui Dagon, cu atât îl cuprindea o și mai crâncenă mânie.

„Cum îndrăznesc, cum îndrăznesc ei să-mi pună condiții?”

— Hei Tutmozis! strigă faraonul.

Acesta se ivi de îndată.

— Ce poruncești, stăpâne?

— Trimite un oștean mai tânăr la Dagon să-l înștiințeze că nu mai e creditorul meu. E prea prost pentru o atât de mare cinste.

— Și cui îi vei da cinstea asta?

— Nu știu încă. Va trebui să găsim pe cineva din rândurile neguțătorilor egipteni sau greci. La urma urmelor, vom cere sprijinul preoților.

Vestea străbătu toate încăperile palatului și în mai puțin de un ceas zbură până la Memfis. În tot orașul se spunea că fenicienii au căzut în dizgrația faraonului, iar spre seară, mulțimea se porni să prade prăvăliile veneticilor disprețuiți.

Preoții răsuflară. Herhor îi făcu chiar o vizită lui Mefres și-i zise:

— Inima mea simțea că stăpânul își va întoarce fața de la păgânii care sug sângele poporului. Ar trebui, socot eu, să-i arătăm recunoștință.

— Și să-i deschidem, poate, chiar porțile comorilor noastre? întrebă aspru cucernicul Mefres. Nu te grăbi, prea cinstite… I-am ghicit gândurile tinerelului ăstuia și va fi vai de noi de-i vom îngădui o singură dată să ne cârmuiască el pe noi.

— Dar dacă rupe legăturile cu fenicienii?

— Va fi în câștig, fiindcă nu le va mai plăti datoriile, răspunse Mefres.

— Eu cred, spuse Herhor după o clipă de gândire, că a venit clipa să ne căpătăm iarăși bunăvoința tânărului faraon. E aprins la mânie, dar știe, totuși, să fie recunoscător. M-am încredințat de lucrul acesta.

— Câte vorbe, atâtea greșeli! îl întrerupse Mefres. În primul rând, prințul nu-i încă faraon, fiindcă n-a fost încoronat în templu. În al doilea rând, nu va fi niciodată un faraon adevărat, fiindcă disprețuiește consacrarea arhi-sacerdotală. Și-apoi, nu noi avem nevoie de bunăvoința lui, ci el are nevoie de bunăvoința zeilor, pe care îi hulește la orice pas.

Clocotind de mânie, Mefres se odihni o clipă, apoi continuă:

— A stat o lună de zile în templul Hator, a ascultat înțelepciunea supremă și, îndată după aceea, și-a făcut de lucru cu fenicienii. A mai vizitat, pe deasupra, și templul zeiței Astoret, de unde a răpit-o pe preoteasă, ceea ce e potrivnic rânduielilor tuturor credințelor. Și-a bătut joc, apoi, în văzul lumii, de simțămintele mele pioase. A uneltit cu oameni ușuratici, de teapa lui, și a furat, cu ajutorul fenicienilor, tainele statului. Iar când s-a urcat pe tron, ba nu, am greșit, când s-a urcat pe primele trepte ale tronului, s-a și apucat să-i înfrunte pe preoți, să-i ațâțe pe țărani și pe soldați și să reînnoiască legăturile cu fenicienii, prietenii lui. Ești oare în stare, cinstite Herhor, să uiți toate acestea? Iar de nu le-ai uitat, nu pricepi oare ce primejdii ne amenință din partea băiețandrului ăstuia? El are doar în mână cârma navei statului, ce înaintează printre talazuri și stânci. Cine mă poate încredința că nebunul ăsta, care ieri i-a chemat pe fenicieni, iar azi s-a certat cu ei, nu va săvârși mâine o ispravă care să ducă statul la pieire?

— Ce-i de făcut atunci? întrebă Herhor, privindu-l adânc în ochi.

— Să-i arătăm recunoștință, ar fi o dovadă de slăbiciune din partea noastră. Și cum vrea bani cu orice preț, să nu-i dăm bani!

— Și pe urmă? Ce se va mai întâmpla pe urmă? întrebă Herhor.

— Pe urmă va cârmui statul cum s-o pricepe și va mări armata fără bani, răspunse Mefres pornit.

— Dar… dar dacă armata lui, înfometată fiind, va încerca să jefuiască templele? urmă Herhor să întrebe.

— Ha-ha-ha! hohoti Mefres.

Dar, devenind grav deodată și înclinându-se în fața lui Herhor, spuse pe un ton batjocoritor:

— Aceasta face parte din grijile domniei-tale. Când cineva cârmuiește statul de atâția ani, trebuie să fie pregătit pentru o astfel de primejdie.

— Să zicem, spuse Herhor rar, să zicem că aș găsi mijloace împotriva primejdiilor care ar pândi statul. Dar cucernicia-ta, care ești cel mai vârstnic dintre marii preoți, ai fi în stare oare să preîntâmpini hula ce va fi aruncată asupra castei preoțești și a templelor?

Timp de o clipă, amândoi se priviră drept în ochi.

— Întrebi dacă aș fi în stare? răspunse Mefres. Dacă sunt în stare? Eu nici nu trebuie să încerc. Zeii mi-au pus în mâini un trăsnet ce va nimici pe oricine săvârșește sacrilegiul…

— Sssst! șopti Herhor. Fie precum spui.

— Cu ori fără învoirea adunării preoților, adăugă Mefres. Când corabia se răstoarnă, nu-i vreme să te răfuiești cu lopătarii.

Se despărțiră. Amândoi erau posomoriți. În aceeași seară, fură chemați de către faraon.

Se înfățișară la ceasul fixat, dar nu împreună. Se ploconiră adânc în fața monarhului și fiecare se opri în alt colț, fără să se uite unul la celălalt.

„Să se fi certat oare între ei? gândi Ramses. N-ar strica de loc.”

Peste o clipă, intrară Sem și Pentuer. Atunci Ramses se așeză pe un jilț înalt, arătă celor patru preoți niște taburete joase în fața sa și spuse:

— Măriți preoți! Nu v-am poftit până în clipa asta la sfat, deoarece toate poruncile mele priveau doar treburi ostășești.

— Ai avut tot dreptul, luminăția-ta, îl întrerupse Herhor.

— De aceea, am făcut tot ce-am putut spre a întări într-un timp cât mai scurt puterea de apărare a statului. Am înființat două școli noi pentru ofițeri și am închegat la loc cinci din unitățile militare desființate.

— Ai avut tot dreptul, stăpâne, zise Mefres.

— Despre celelalte îmbunătățiri militare nici nu mai pomenesc, deoarece pe voi, măriți preoți, nu vă privesc lucrurile astea.

— Ai dreptate, stăpâne, rostiră Mefres și Herhor într-un glas.

— Dar mai este încă un lucru, zise faraonul, mulțumit de aprobarea demnitarilor săi, la a căror împotrivire se aștepta. Se apropie ziua înmormântării divinului meu părinte, iar vistieria nu are destui bani.

Mefres se ridică de pe taburetul său și zise:

— Osiris-Mer-amen-Ramses a fost un monarh drept, care a dăruit poporului său liniște îndelungată, iar zeilor slavă. Îngăduie deci, luminăția-ta, ca înmormântarea unui faraon atât de pios să se facă pe cheltuiala templelor.

Ramses al XIII-lea fu cuprins de uimire: era mișcat de omagiul adus tatălui său. Tăcu, ca și cum n-ar fi găsit răspunsul potrivit; apoi, după câteva clipe, zise:

— Vă sunt nespus de recunoscător pentru cinstea ce-o arătați tatălui meu, egalul zeilor. Îngădui funeraliile pe care vreți să i le faceți și, încă o dată, vă mulțumesc nespus. Se opri, își propti fruntea în mână și căzu pe gânduri, ca și cum s-ar fi luptat cu sine însuși. Deodată, ridică fruntea. Fața îi era însuflețită, ochii îi luceau.

— Sunt mișcat de dovada recunoștinței voastre, măriți preoți. Dacă amintirea tatălui meu vă este atât de scumpă, nu veți avea, desigur, nimic nici împotriva mea.

— Luminăția-ta se îndoiește oare de acest lucru? îl întrerupse marele preot Sem.

Așa e, continuă faraonul, v-am bănuit pe nedrept că uneltiți împotriva mea. Dar vreau să dreg totul și voi fi sincer cu voi.

— Fie ca zeii să binecuvânteze, luminăția-ta! zise Herhor.

— Vă voi vorbi deci deschis. Divinul meu tată, din pricina vârstei, bolii și poate a îndeletnicirilor sale preoțești, n-a putut să consacre atâta putere și vreme treburilor statului cât pot eu. Sunt tânăr, sănătos, liber, vreau deci să cârmuiesc și voi cârmui singur. Așa cum războinicul trebuie să-și călăuzească oastea pe propria sa răspundere și după propriul său plan, la fel voi călăuzi și eu statul. Aceasta este voința mea hotărâtă și nu voi renunța la ea. Știu însă că, oricât de încercat aș fi eu, tot nu m-aș putea lipsi de slujitori credincioși, de sfetnici înțelepți. De aceea, vă voi cere uneori părerea asupra feluritelor treburi.

— Doar pentru asta suntem în marele tău sfat, adăugă Herhor.

— Da, așa-i, zise faraonul tot mai însuflețit, mă voi folosi de ajutorul vostru chiar din clipa aceasta, de îndată.

— Poruncește, stăpâne, zise Herhor.

— Vreau să îmbunătățesc traiul poporului egiptean. Dar cum, în asemenea treburi, măsurile prea pripite ar putea aduce pagube, vreau pentru început să-i dăruiesc un lucru mărunt: după șase zile de muncă, cea de-a șaptea să fie de odihnă.

— Așa a fost pe timpul domniei celor optsprezece dinastii. Dreptul acesta este străvechi cât Egiptul, spuse Pentuer.

— Odihna din ziua a șaptea înseamnă cincizeci de zile nelucrătoare pe an de fiecare muncitor; fiecare stăpân va avea deci o pagubă de 50 de drahme. Iar la un milion de muncitori, statul va pierde zece mii de talanți pe an, socoti Mefres. Noi ne-am gândit la asta, în templele noastre! adăugă el.

— Așa-i, zise Pentuer plin de vioiciune. Vor fi pierderi, dar numai în primul an. Fiindcă atunci când poporul își va întări puterile prin zilele de odihnă, în anii următori rodul muncii lui va fi cu mult mai mare.

— E adevărat, răspunse Mefres. Dar, oricum, pentru primul an trebuie să ai cele zece mii de talanți, iar eu socot că n-ar strica nici douăzeci de mii de talanți.

— Ai dreptate, spuse faraonul. Față de schimbările pe care vreau să le fac în statul meu, douăzeci și chiar treizeci de mii de talanți nu vor fi o sumă prea mare. De aceea, adăugă el repede, voi avea nevoie de ajutor din partea voastră, măriți preoți.

— Fiecare năzuință a ta o vom sprijini bucuros prin rugăciunile și procesiunile noastre, preciză Mefres.

— Bine, rugați-vă și îndemnați poporul întru aceasta. Dar, pe deasupra, dați statului treizeci de mii de talanți, spuse faraonul.

Marii preoți tăcură. Faraonul așteptă o clipă, apoi se întoarse către Herhor:

— Taci, sfinția-ta?

— Tu însuți ai spus, stăpâne, că vistieria nu are bani nici pentru înmormântarea lui Osiris-Mer-amen-Ramses. Nu pot ghici dar de unde vom lua cei treizeci de mii de talanți.

— Dar comorile Labirintului?

— Ele sunt ale zeilor și nu pot fi atinse decât în clipa când statul s-ar afla în cea mai mare primejdie, răspunse Mefres.

Ramses al XIII-lea clocoti de mânie.

— Nu țăranii, strigă el lovind cu pumnul în minerul jilțului, ci eu sunt cel ce am nevoie de banii aceștia!

— Luminăția-ta, spuse Mefres, poate în răstimpul unui an să dobândească mai mult de treizeci de mii de talanți, iar Egiptul de două ori pe-atâta.

— În ce chip?

— Nespus de simplu, zise Mefres. Poruncește, stăpâne, să fie alungați fenicienii peste hotare.

S-ar fi putut crede că faraonul se va năpusti asupra cutezătorului preot; se făcu numai palid, buzele începură să-i tremure și ochii îi ieșiră din orbite. Se stăpâni însă într-o clipă și, pe un ton uimitor de liniștit, zise:

— Bine, ajunge… Dacă numai astfel de sfaturi sunteți în stare să-mi dați, mă voi lipsi de ele. Fenicienii au doar semnăturile noastre, care ne silesc să le înapoiem cinstit banii ce ni i-au dat. Oare la asta nu te-ai gândit, Mefres?

— Iertare, luminăția-ta, dar în clipa aceasta mă gândeam la altceva. Strămoșii tăi, stăpâne, nu pe papirus, ci pe bronz și piatră au însemnat că darurile aduse de ei zeilor și templelor sunt și vor fi în veci ale zeilor și ale templelor.

— Și ale voastre, zise faraonul batjocoritor.

— În măsura în care, răspunse temerarul preot, statul îți aparține ție, stăpâne. Păzim comorile acestea și le înmulțim, dar să le irosim n-avem dreptul.

Fierbând de mânie, faraonul părăsi adunarea și se duse în odaia sa. Își dădu seama înspăimântător de limpede de situația în care se afla. Nu se mai îndoia acum de ura preoților. Erau aceiași demnitari amețiți de trufie care anul trecut îi refuzaseră steagul de oaste Menfi și care numai atunci îl făcuseră locțiitor când li se păruse lor că, părăsind palatul, făcuse un act de umilință. Aceiași care îi pândiseră fiecare mișcare și scriseseră înștiințări despre el, dar care lui, moștenitorul tronului, nu-i spuseseră nici măcar despre înțelegerea cu Asiria. Aceiași care îl înșelaseră în templul zeiței Hator, iar lângă Lacurile Sodice îi uciseseră prizonierii, cărora el le făgăduise iertarea. Faraonul își aduse aminte de ploconelile lui Herhor, de privirile lui Mefres, de glasul amândurora. De sub pojghița umilinței răbufnea, în fiece clipă, trufia și disprețul lor. El are nevoie de bani, iar ei îi făgăduiesc rugăciuni, cutezând chiar să-i spună că nu-i el singurul cârmuitor al Egiptului. Tânărul monarh zâmbi fără să vrea; îi venise în minte povestea unor păstori simbriași, care spun stăpânului că n-are dreptul să facă cu turma lui tot ce poftește el. În realitate, nu era însă nimic de râs. Vistieria mai avea poate o mie de talanți, care, judecând după cheltuielile de până atunci, puteau ajunge pentru șapte, cel mult zece zile. Și apoi? Ce vor spune demnitarii, slujbașii și mai ales armata, lăsată nu numai fără plată, ci pur și simplu flămândă? Preoții știau situația în care se afla faraonul, iar dacă nu voiau să-l ajute, însemna că vor să-l piardă. Să-l piardă și încă în răstimp de numai câteva zile, înainte chiar de înmormântarea tatălui său.

Ramses își aminti o întâmplare din copilărie.

Era în școala preoțească. La sărbătoarea zeiței Mut, printre alte petreceri, fusese adus și cel mai vestit măscărici din Egipt. Acesta juca rolul unui om nefericit. Când poruncea, nimeni nu-l asculta, la mânia lui se răspundea prin râsete, iar când, dorind să-i pedepsească pe cei care râdeau de el, pusese mâna pe topor, toporul se rupsese în mâinile lui. În sfârșit, sloboziseră un leu ca să se năpustească asupră-i, iar când eroul, fără apărare, începuse să fugă, se văzuse bine că nu-l fugărea un leu, ci un porc în piele de leu. Copii și dascăli râseră cu lacrimi de aceste întâmplări, în timp ce micul prinț era posomorât; i se făcuse milă de omul care, apucându-se de lucruri mari, se prăbușise în mijlocul batjocurii tuturor.

Întâmplarea aceasta și simțămintele încercate atunci reînviaseră astăzi în mintea faraonului.

„Asta vor să facă din mine!” gândi el.

Îl cuprinse disperarea. Simți că, în clipa când va fi cheltuit ultimul talant, puterea i se va sfârși, iar o dată cu ea și viața.

Deodată însă, gândurile îi luară altă întorsătură. Se opri în mijlocul camerei și cugetă: „Ce rău mi se poate întâmpla? Doar moartea. Voi pleca la slăviții mei strămoși, la Ramses cel Mare. Lor însă nu le pot spune că am pierit fără să mă apăr. După nenorocirile vieții pământești, ar cădea asupră-mi rușinea veșnică”.

Era cu putință ca el, învingătorul de la Lacurile Sodice, să se plece în fața unui pumn de fățarnici, cu care o oștire asiatică nici n-ar avea prea mult de furcă? Așadar, pentru că Mefres și Herhor vor să cârmuiască Egiptul și pe faraon, armata trebuie să sufere de foame, iar un milion de țărani să nu se bucure de odihnă?

Templele nu fuseseră oare ridicate de către strămoșii lui? Nu le umpluseră ei cu trofee? Și cine a câștigat bătăliile: preoții sau oștenii? Cine are deci dreptul să dispună de aceste comori: preoții, ori faraonul și armata lui? Tânărul monarh ridică din umeri și-l chemă pe Tutmozis. Cu toate că era noaptea târziu, acesta se înfățișă numai decât:

— Știi că preoții n-au vrut să-mi împrumute bani, iar vistieria e goală?

Tutmozis luă poziție de drepți.

— Poruncești, măria-ta, să-i aruncăm în temniță? întrebă el.

— Ai face una ca asta?

— În Egipt nu se află oștean care să șovăie în împlinirea poruncii stăpânului și căpeteniei lui.

— Atunci, vorbi rar faraonul, atunci nu trebuie să întemnițați pe nimeni. Am prea mare încredere în mine și prea mult dispreț pentru ei. Leșul, pe care omul îl întâlnește la drumul mare, nu-l închide într-o ladă ferecată, ci îl ocolește.

— Hienele se închid însă în cușcă, șopti Tutmozis.

— Încă-i prea de timpuriu, răspunse Ramses. Trebuie să fiu binevoitor cu acești oameni, cel puțin până la înmormântarea tatălui meu. Altfel sunt în stare să-i batjocorească în vreun fel mumia și să-i tulbure liniștea sufletului. Mâine te vei duce dar la Hiram și-i vei spune să mi-l trimită pe preotul despre care am vorbit.

— Voi îndeplini porunca. Trebuie însă să-ți amintesc că mulțimea a atacat astăzi casele fenicienilor din Memfis.

— Ce spui! N-ar fi trebuit s-o facă.

— De asemenea, continuă Tutmozis, din clipa în care luminăția-ta i-ai poruncit lui Pentuer să cerceteze starea țăranilor și muncitorilor, se pare că preoții îi ațâță pe nomarhi și pe nobili. Le spun că vrei să ruinezi nobilimea în folosul țăranilor.

— Și nobilimea crede?

— Sunt și de cei care cred. Dar sunt alții care spun fățiș că asta-i o uneltire a preoților împotriva ta.

— Dar dacă aș vrea, într-adevăr, să îmbunătățesc soarta țăranilor? întrebă faraonul.

— Vei face, stăpâne, cum vei crede mai bine, răspunse Tutmozis.

— O, strașnic răspuns, n-am ce zice! exclamă Ramses voios. Fii liniștit și spune nobililor nu numai că nu vor pierde nimic îndeplinind poruncile mele, ci, dimpotrivă, li se va îmbunătăți situația și autoritatea lor va crește. Bogățiile Egiptului trebuie să fie până la urmă smulse din mâinile celor nevrednici și date slujitorilor credincioși.

Faraonul își luă rămas bun de la favoritul său și, mulțumit, se duse să se odihnească. Disperarea de o clipă i se părea acum vrednică de râs. A doua zi, pe la amiază, fu vestit de venirea unor trimiși ai neguțătorilor fenicieni.

— Te pomenești că vor să se plângă de jefuirea caselor lor? întrebă faraonul.

— Nu, răspunse Tutmozis, vor să ți se închine.

Într-adevăr, vreo zece fenicieni, în fruntea cărora se afla Rabsun, veniseră cu daruri. Când apăru faraonul, căzură cu fața la pământ, iar Rabsun spuse că, potrivit unui vechi obicei, cutează să aducă o umilă jertfă la picioarele monarhului care le dă viață, iar averii lor siguranță. Așezară apoi pe mese tăvi, lanțuri de aur și pocale pline cu giuvaeruri. Rabsun depuse la picioarele tronului și o tipsie cu un papirus, în care fenicienii se angajau să dea armatei toate cele de trebuință, în valoare de două mii de talanți. Era un dar bogat, fiindcă, cu tot ce aduseseră fenicienii, făcea laolaltă trei mii de talanți.

Faraonul răspunse foarte binevoitor, făgăduind ocrotirea sa neguțătorilor credincioși, care se despărțiră de el fericiți.

Ramses al XIII-lea răsuflă ușurat. Golirea vistieriei și necesitatea folosirii unor măsuri violente împotriva preoților era înlăturată pentru încă zece zile.

Seara, tot prin mijlocirea lui Tutmozis, veni în odaia faraonului, Hiram. De data aceasta, nu se plânse de oboseală, ci căzu cu fața la pământ și, cu o voce jalnică, îl blestemă pe prostănacul de Dagon.

— Am aflat, zise el, că ticălosul acela a cutezat să reamintească luminăției-tale despre înțelegerea privitoare la canalul spre Marea Roșie. De s-ar prăpădi o dată, nemernicul de el! Lepra să-l mănânce și copiii să-i ajungă porcari! Iar tu, stăpâne, poruncește și, câte bogății are Fenicia, toate le va pune la picioarele tale, fără niciun înscris ori înțelegere. Ce, suntem noi oare asemenea asirienilor ori preoților, adăugă el în șoaptă, ca să nu ne fie de ajuns un singur cuvânt al unui atât de puternic monarh?

— Dar dacă eu, Hiram, ți-aș cere într-adevăr o sumă mare? întrebă faraonul.

— Cât de mare?

— Treizeci de mii de talanți, de pildă.

— Chiar în clipa asta?

— Nu, în timp de un an.

— O vei avea, luminăția-ta, răspunse Hiram fără să stea pe gânduri.

Faraonul fu uimit de atâta dărnicie.

— Bine. Dar trebuie să vă dau zălog…

— Numai de formă, răspunse fenicianul. Ne vei da minele, ca să nu trezim bănuielile preoților. De n-ar fi ei, Fenicia ți s-ar dărui întreagă, fără zălog și fără înscrisuri.

— Dar canalul? Va trebui să semnez de îndată înțelegerea? întrebă faraonul.

— Nu, câtuși de puțin. Luminăția-ta va încheia înțelegerea cu noi când va binevoi.

Lui Ramses i se păru că se înalță în slava cerului. În clipa aceea, simți tot farmecul puterii de faraon – și asta datorită fenicienilor.

— Hiram! zise el, neputându-se stăpâni, vă dau astăzi vouă, fenicienilor, încuviințarea de a construi canalul care va lega Marea Mediterană de Marea Roșie.

Bătrânul căzu la picioarele faraonului.

— Ești cel mai mare rege pe care l-a văzut pământul! strigă el.

— Deocamdată n-ai voie să spui nimănui nimic, fiindcă dușmanii gloriei mele veghează. Dar, ca să fii sigur de făgăduința mea, îți dau inelul acesta. Faraonul își scoase de pe deget inelul împodobit cu o piatră sfințită, pe care era înscris numele lui Horus, și-l puse în degetul fenicianului.

— Averea întregii Fenicii stă la picioarele tale! mai spuse Hiram, încă o dată, mișcat. Vei făptui, stăpâne, un lucru ce va aduce slavă numelui tău, până când soarele se va stinge.

Faraonul îmbrățișă capul lui cărunt și-l pofti să se așeze.

— Așadar, suntem înțeleși, zise el după o clipă, și nădăjduiesc că înțelegerea noastră va aduce bunăstare și pentru Egipt, și pentru Fenicia.

— Pentru omenirea întreagă! adăugă Hiram.

— Spune-mi acum, prințe, cum de ai atâta încredere în mine?

— Îți cunosc firea nobilă și dacă, stăpâne, n-ai fi faraon, după câțiva ani ai ajunge cel mai de seamă neguțător fenician și căpetenia consiliului nostru.

— Să zicem că așa ar fi, răspunse Ramses. Numai că eu, spre a-mi putea ține făgăduielile, trebuie mai întâi să-i strivesc pe preoți. E vorba de o bătălie, iar rezultatul ei nu e sigur.

Hiram zâmbi și spuse:

— Stăpâne, dacă am fi atât de nelegiuiți și te-am părăsi astăzi, când vistieria ta e goală iar dușmanii cutezători, ai pierde lupta. Fiindcă omul lipsit de mijloace pierde repede curajul, iar de la un faraon sărac, își întorc fața și demnitarii, și supușii, și armata. Dar dacă tu, stăpâne, pe lângă armata și ofițerii tăi, ai aurul și iscoadele noastre, vei avea cu preoții doar atâta necaz cât are elefantul cu scorpionul. De-abia vei pune piciorul pe ei, că vor fi de îndată striviți. Dar asta nu-i treaba mea. În grădină așteaptă marele preot Samentu, căruia i-ai poruncit să vină. Eu mă dau la o parte; acum a sosit rândul lui. De la procurarea banilor, însă, nu mă dau în lături și până la treizeci de mii de talanți poți dispune de pe-acum. Căzu din nou cu fața la pământ și ieși, făgăduind să-l trimită îndată pe Samentu.

Peste o jumătate de ceas, marele preot apăru. Așa cum se cerea unui închinător al lui Set, nu-și rădea barba roșcată, nici părul pletos; avea fața aspră, dar ochii plini de înțelepciune. Se ploconi fără umilință exagerată și suportă liniștit privirea faraonului, care-l sfredelea până în adâncul sufletului.

— Așază-te, îi spuse faraonul.

Marele preot se așeză pe pardosea.

— Îmi placi, zise Ramses. Ai ținută și înfățișare de hicsos, iar hicsoșii sunt cei mai de ispravă soldați ai armatei mele. Apoi îl întrebă pe neașteptate:

— Tu i-ai spus lui Hiram despre înțelegerea preoților noștri cu asirienii?

— Eu, răspunse Samentu, fără să lase ochii în jos.

— Ai fost părtaș la această josnicie?

— Nu. Am tras cu urechea. În temple, ca și în palatele luminăției-tale, zidurile sunt străbătute de canale prin care, chiar din vârful pilonilor, se poate auzi ce se vorbește în subterane.

— Dar din subterane li se poate vorbi celor care se află în odăile de sus? întrebă faraonul.

— Ca și cum zeii ar da sfaturi, adăugă preotul netulburat.

Faraonul zâmbi. Așadar, bănuiala că preoții, și nu duhul tatălui său, îi vorbiseră lui și mamei sale, fusese adevărată!

— De ce ai încredințat fenicienilor o atât de mare taină de stat? întrebă Ramses.

— Fiindcă am vrut să împiedic încheierea unei păci rușinoase și dăunătoare, atât nouă cât și Feniciei.

— Ai fi putut să-l vestești pe vreunul dintre demnitarii egipteni.

— Pe cine? întrebă preotul. Pe aceia care sunt neputincioși în fața lui Herhor sau pe aceia care m-ar fi învinuit înaintea lui și mi-ar fi pregătit o moarte cumplită? I-am spus lui Hiram pentru că el îi cunoaște pe marii noștri slujbași pe care eu nu-i văd niciodată.

— Și de ce Herhor și Mefres au încheiat o asemenea pace? îl cercetă faraonul.

— După părerea mea, oamenii aceștia sunt slabi de minte și au fost înfricoșați de Beroes, marele preot caldeean, care le-a spus că asupra Egiptului va stărui timp de zece ani o mare primejdie și că, începând războiul cu Asiria în timpul acesta, vom fi învinși.,

— Și ei au crezut?

— Se pare că Beroes le-a arătat tot felul de minuni. S-a și înălțat chiar deasupra pământului. Lucru ciudat, firește, dar nu înțeleg de ce să pierdem Fenicia numai fiindcă Beroes știe să se înalțe în văzduh.

— Nici tu nu crezi, așadar, în minuni?

— Depinde de minuni, răspunse Samentu. Se pare că Beroes face într-adevăr lucruri neobișnuite; preoții noștri însă nu fac decât să înșele și poporul și monarhii.

— Urăști casta preoțească?

Samentu își încrucișă mâinile.

— Nici ei nu mă suferă. Și ce-i mai rău e că sunt umilit pentru faptul că-l slujesc pe Set. Dar ce fel de zei or fi aceia cărora trebuie să le miști capul și mâinile cu ajutorul sforilor? Sau ce fel de preoți sunt aceia care se prefac pioși și umiliți, dar au câte zece femei deodată, cheltuiesc mai mult de zece talanți pe an, fură jertfele de pe altare și nu sunt cu mult mai înțelepți decât învățăceii școlii superioare?

— Dar tu iei daruri de la fenicieni?

— Dar de la cine să iau? Numai fenicienii îl cinstesc cu adevărat pe Set și se tem de el să nu le scufunde corăbiile. Iar la noi – doar săracii. Dacă m-aș mulțumi numai cu jertfele lor, am muri de foame, eu și copiii mei.

Faraonul își zise în gând că preotul acesta nu era totuși un om rău, deși trădează tainele templelor. Pe lângă asta, spunea adevărul și părea a fi un om înțelept.

— Ai auzit ceva, întrebă din nou faraonul, despre canalul care va uni Marea Mediterană cu Marea Roșie?

— Da. Sunt câteva sute de ani de când inginerii noștri au întocmit planul.

— Și de ce nu l-au executat până acum?

— Fiindcă preoții se tem să nu pătrundă în Egipt popoare străine, care ar putea să submineze religia și, o dată cu aceasta, veniturile lor.

— E adevărat oare ceea ce mi-a spus Hiram despre popoarele care locuiesc în răsăritul îndepărtat?

— Cât se poate de adevărat. Avem de multă vreme cunoștință despre ele și cam la fiecare zece ani primim de acolo câte un giuvaer, un desen ori altceva.

Faraonul căzu din nou pe gânduri, apoi îl întrebă, pe neașteptate:

— Când te voi face sfetnicul meu, îmi vei sluji cu credință?

— Voi sluji luminăției-tale pe viață și pe moarte. Dar… dacă aș fi sfetnicul tronului, s-ar indigna preoții, care mă urăsc.

— Nu socoți că pot fi răsturnați?

— Și încă nespus de ușor! răspunse Samentu.

— Care ți-ar fi planul, dacă ar fi nevoie să scap de ei?

— Ar trebui să punem stăpânire pe comorile Labirintului, zise preotul.

— Ai nimeri până la ele?

— Am unele indicații; celelalte mijloace le voi găsi, fiindcă știu unde să caut.

— Și mai departe? întrebă faraonul.

— Vor trebui dați în judecată Mefres și Herhor pentru trădarea statului și pentru legăturile lor tainice cu Asiria.

— Dar dovezile?

— Le vom găsi cu ajutorul fenicienilor, răspunse preotul.

— Nu se va ivi de aici nicio primejdie pentru Egipt?

— Niciuna. Acum patru sute de ani, faraonul Amenhotep al IV-lea a răsturnat puterea preoților și a statornicit credința într-un singur zeu, Ra Harmahis. Cu acest prilej, se înțelege, a luat și comorile din templele celorlalți zei. Și se știe că atunci nici poporul, nici armata, nici nobilimea n-au sărit să-i apere pe preoți. Cu atât mai mult astăzi, când vechea credință a slăbit atât de mult!

— Cine l-a ajutat pe Amenhotep? întrebă faraonul.

— Un preot de rând, Ey.

— Dar care după moartea lui Amenhotep al IV-lea i-a moștenit tronul, zise Ramses, uitându-se adânc în ochii preotului.

Dar Samentu răspunse liniștit:

— Ceea ce dovedește că Amenhotep a fost un monarh neputincios, care se îngrijea mai mult de cinstirea lui Ra decât de treburile statului.

— Într-adevăr, ești un adevărat înțelept! zise Ramses.

— Supus luminăției-tale.

— Te numesc sfetnicul meu, zise faraonul. În cazul acesta, nu mă poți vizita pe ascuns, ci vei locui la mine.

— Iartă-mă, stăpâne, dar atâta timp cât preoții din marele sfat preoțesc nu vor fi aruncați în temniță pentru înțelegere cu dușmanii statului, prezența mea în palat poate aduce mai multă pagubă decât folos. Așa că îți voi sluji și îți voi da sfaturi, dar numai în taină.

— Și vei găsi calea care duce la comorile Labirintului?

— Făgăduiesc, măria-ta. Înainte de a te întoarce din Teba, voi izbuti. Iar când vom muta comorile în palat, când vor fi pedepsiți Herhor și Mefres, pe care îi poți apoi ierta, atunci, cu îngăduința luminăției-tale, mă voi putea arăta la față și voi înceta de a mai fi preotul lui Set, care înfricoșează oamenii îndepărtându-i de mine.

— Și socoți ca totul va merge bine?

— O jur pe viața mea! strigă preotul. Poporul te iubește, așa că poate fi ușor răsculat împotriva slujitorilor trădători. Armata îți este supusă, cum n-a fost nici unuia dintre faraoni, de la Ramses cel Mare încoace. Deci, cine se va împotrivi? Pe deasupra, îi ai de partea ta pe fenicieni și banii lor, puterea cea mai mare din lume!

Când Samentu își luă rămas bun, faraonul îi îngădui să-i sărute picioarele și-i dărui un lanț greu, de aur, și o brățară împodobită cu safire. Puțini erau demnitarii care căpătau o atât de mare cinste, după ani îndelungi de slujbă.

Vizita și făgăduielile lui Samentu umplură inima faraonului de curaj. O, de-ar putea obține comorile Labirintului! Cu o mică parte din prețul lor ar scăpa nobilimea de datoriile făcute la fenicieni, ar îmbunătăți soarta țăranilor și ar răscumpăra bunurile zălogite. Și cu câte construcții s-ar îmbogăți statul! Comorile Labirintului ar putea înlătura toate lipsurile în care se zbătea. Ce folos că fenicienii îi oferă un împrumut mare? Banii vor trebui cândva înapoiați, împreună cu dobânzile; iar mai curând sau mai târziu va trebui lăsat în zălog și ce-a mai rămas din pământurile faraonului. Ar putea fi deci vorba doar de amânarea ruinei, nu de ocolirea ei.

Capitolul XVII

Primăvara începu pe la mijlocul lunii Famenut, adică ianuarie. Egiptul întreg căpătă culoarea grâului ce dă colț, iar fâșiile negre ale ogoarelor forfoteau de mulțimea țăranilor, care semănau niprală, mazăre, fasole și orz. În aer plutea mireasma florilor de portocal. Apele se retrăgeau tot mai mult, dezvelind zilnic noi petice de pământ.

Pregătirile pentru înmormântarea lui Osiris-Mer-amen-Ramses erau pe sfârșite. Venerata mumie a faraonului fusese închisă într-un sicriu alb, al cărui capac oglindea credincios trăsăturile mortului. Faraonul, cu ochii săi smălțuiți, părea că privește, iar divinul său chip exprima o tristețe blajină, dar nu după lumea pe care o părăsise, ci pentru oamenii osândiți la chinurile vieții pământești. Pe cap avea tichia egipteană cu dungi albe și albastre, la gât coliere de pietre prețioase, pe piept o amuletă înfățișând un om îngenuncheat și cu mâinile încrucișate iar pe picioare altele, cu chipuri de zei, de păsări sfinte și de ochi neîntrupați, ce priveau parcă din afara mumiei, din văzduh.

Astfel pregătite, rămășițele pământești ale faraonului odihneau pe un pat neprețuit, într-un mic sanctuar de cedru, ai cărui pereți, acoperiți cu inscripții, povesteau despre viața și faptele celui ce odihnea. Deasupra trupului său atârna un minunat uliu cu chip de om, iar lângă pat veghea, zi și noapte, un preot travestit în Anubis, zeul înmormântării, cel cu cap de șacal.

I se mai pregătise, pe deasupra, și un sarcofag greu, de bazalt, care constituia sicriul exterior al mumiei. Sarcofagul avea și el formele și trăsăturile faraonului, era acoperit cu inscripții și cu chipuri de oameni care se roagă, de păsări sfinte și de cărăbuși.

În cea de-a șaptesprezecea zi a lunii Famenut, mumia, împreună cu sanctuarul și sarcofagul ei, fu transportată din cetatea morților la palat și așezată în sala cea mare. În scurtă vreme, sala se umplu de preoți, de curteni și de slujitori ai fostului faraon, care cântau cu toții imnuri funebre. Femeile plângeau atât de tare, încât bocetele lor se auzeau și pe celălalt mal al Nilului.

— O, stăpâne! O, domnul nostru! strigau ele, de ce ne părăsești? Tu, care erai așa de frumos și așa de bun! Tu, care stăteai bucuros de vorbă cu noi, de ce oare taci acum? îți plăcea tovărășia noastră, iar acum de ce rămâi atât de departe de noi?

În timpul acesta, preoții cântau:

Corul I: „Eu sunt Tum, unul singur.

Corul II: Eu sunt Ra, în cea dintâi strălucire a sa.

Corul I: Sunt zeul din el însuși născut.

Corul II: Care-și dă singur nume și pe care nimeni nu-l oprește printre zei.

Corul I: Cunosc numele marelui zeu care-i acolo.

Corul II: Căci eu sunt marea pasăre Bertu{80}, care vede totul.”{81}

După două zile de bocete și de ceremonii, se opri în fața palatului un car mare, ce semăna cu o luntre. Era împodobit cu capete de berbeci și cu evantaie din pene de struț, iar deasupra baldachinului se înălța vulturul și ureusul, șarpele aurit, însemnul puterii faraonului.

Pe carul acesta fu așezată mumia, cu toată împotrivirea deznădăjduită a femeilor de la curte. Unele se agățau de sarcofag, altele implorau preoții să li-l lase pe bunul lor stăpân, iar altele se zgâriau pe față și-și smulgeau părul, lovindu-i chiar pe cei care duceau sarcofagul.

Țipetele erau îngrozitoare.

În sfârșit, după ce trupul sacru al faraonului fu așezat, carul se urni, în mijlocul mulțimii care umplea un loc imens, între Palat și Nil. Se vedeau printre ei oameni mânjiți cu noroi, zgâriați, îmbrăcați în straie de doliu și care se tânguiau în gura mare. Alături de ei, de-a lungul drumului, se aflau, potrivit ritualului funebru, din loc în loc, numeroase coruri.

Corul I: „Spre apus, spre casa lui Osiris te îndrepți tu, cel mai bun dintre oameni, cel care ai urât prefăcătoria.

Corul II: Spre apus! Omul care iubea atât de mult adevărul, urând minciuna, nu va mai înflori!

Corul cărăușilor: Pășiți spre apus, voi, boilor, trageți carul mortuar, spre apus! Stăpânul vostru vine în urma voastră.

Corul III: Spre apus, spre apus, spre împărăția celor drepți! Locul pe care l-ai îndrăgit geme și plânge după tine.

Mulțimea: Mergi în pace, la Abidos! Ție să ajungi în pace în apusul tieban!

Corul bocitoarelor: O, stăpânul nostru, o, stăpânul nostru, când tu pleci spre apus, plâng până și zeii.

Corul preoților: El, cel mai slăvit dintre oameni, este fericit, fiindcă soarta îi îngăduie să odihnească în mormântul ce și l-a pregătit singur.

Corul cărăușilor: Pășiți spre apus, voi, boilor care trageți carul mortuar. Spre apus! Stăpânul vostru vine în urma voastră.

Mulțimea: Mergi în pace, la Abidos. Mergi în pace la Abidos, spre Marea Apuseană!”{82}

La intervale de câteva sute de pași, cete de oșteni întâmpinau corul prin lovituri surde de tobe și-și luau rămas bun de la faraon prin sunete de trâmbițe sfâșietoare. Nu era o înmormântare, ci un marș triumfal spre împărăția zeilor.

La o oarecare depărtare de car, pășea Ramses al XIII-lea, înconjurat de o mare suită de ofițeri, iar după el venea regina Nikotris, sprijinită de două din femeile de la curte. Nici fiul și nici mama nu plângeau, deoarece știau ceea ce poporul de rând nu știa: că faraonul se află alături de Osiris și este atât de mulțumit de șederea lui în împărăția fericirii, încât n-ar vrea să se întoarcă pe pământ.

După câteva ceasuri de mers, în mijlocul strigătelor neîntrerupte, carul ce semăna cu o luntre fu oprit la malul Nilului. Aici sarcofagul fu mutat pe o corabie adevărată, aurită, împodobită cu sculpturi și picturi și având draperii albe și purpurii.

Femeile de la curte încercară, încă o dată, să smulgă mumia din mâinile preoților; se auziră încă o dată corurile și toate trâmbițele ostașilor. Apoi, regina Nikotris cu un grup de vreo doisprezece preoți urcară pe corabia ce purta mumia; poporul începu să arunce buchete și cununi de flori, iar vâslele porniră să lovească apa.

Ramses al XII-lea își părăsea pentru ultima oară palatul, plutind pe Nil spre mormântul din Teba. În drum, ca un stăpânitor grijuliu, avea să poposească în toate așezările cu faimă, spre a-și lua rămas bun de la ele.

Călătoria ținu foarte mult. Până la Teba erau cam o sută de mile, corabia plutea în susul apei, de-a lungul căreia mumia trebuia să viziteze peste zece temple și să ia parte la slujbe solemne.

După câteva zile de la plecarea lui Ramses al XII-lea spre locul de veșnică odihnă, porni pe urmele lui și Ramses al XIII-lea, pentru ca prin chipul lui să învioreze inimile copleșite de jale ale supușilor, să le primească închinarea și să aducă jertfe zeilor.

Fostul faraon fusese petrecut de toți marii preoți, fiecare în corabia sa, de numeroși preoți vârstnici, de cei mai bogați stăpânitori ai pământurilor și de cei mai mulți dintre nomarhi, așa că noul faraon își mărturisea în gând, și nu fără amărăciune, că suita lui va fi tare puțin numeroasă.

Lucrurile se petrecură însă altfel. Alături de Ramses al XIII-lea veniră toți ofițerii, un mare număr de demnitari, numeroși nobili mărunți și toți preoții de rând, ceea ce trezi în inima faraonului un simțământ mai degrabă de uimire decât de bucurie. Și asta numai la început. Fiindcă, plutind pe Nil, corabia tânărului faraon fu întâmpinată de un număr atât de mare de bărci mari și mici, bogate și sărace, încât acoperiră aproape toată întinderea apei. În ele se aflau familii întregi de țărani și meșteșugari, neguțători înveșmântați în haine bogate, fenicieni cu straie sclipitoare, navigatori greci și chiar asirieni și hitiți. Mulțimea aceasta nu striga, ci urla; nu se bucura doar, ci părea ieșită din minți. În fiece clipă, cete de trimiși încercau unii după alții să se cațăre pe corabia regească, să sărute pardoseala atinsă de picioarele faraonului, să-i ofere daruri: grâne, o bucată de țesătură, un ulcior obișnuit de lut, câteva păsărele și, mai presus de toate, mănunchiuri de flori. Așa că, mai înainte de a ajunge la Memfis, corabia faraonului trebui să fie deșertată de câteva ori, de darurile primite, ca să nu se scufunde. În același chip se desfășură toată călătoria de la Memfis până la Teba. Iar însuflețirea nebună a mulțimii, în loc să scadă, spori și mai tare. Țăranii își părăseau ogoarele, meșteșugarii atelierele, pentru a se bucura de vederea noului faraon, despre ale cărui planuri umblau multe zvonuri. Așteptau cu toții să vadă schimbări nemaipomenite, deși nimeni nu știa ce anume. Un singur lucru era limpede: asprimea slujbașilor se înmuiase, fenicienii strângeau dările cu mai puțină cruzime, iar poporul egiptean, umil din fire, începuse să ridice capul în fața preoților.

— Numai să ne îngăduie faraonul, spuneau oamenii în cârciumi, pe ogoare, în piețe, și cât ai clipi facem noi rânduială cu sfințiile lor. Din vina lor plătim biruri așa de mari și tot din vina lor rănile de pe spinările noastre nu se vindecă niciodată.

Spre miazăzi de Memfis, la o depărtare de șapte mile, printre culmile munților libieni, se întindea ținutul Piom sau Fayum, ținut cu totul neobișnuit, fiindcă-l făcuse mâna omului. Cândva fusese aici un deșert desfundat și înconjurat de amfiteatrul unor munți pleșuvi. De-abia cu 3500 de ani înainte de era noastră faraonul Amenhemat întocmi planul cutezător de a-l preschimba într-un ținut rodnic. În acest scop, izolă partea răsăriteană a deșertului, înconjurând-o cu un dig puternic, înalt cât o casă cu un etaj, gros la temelie de aproape o sută de picioare și lung de peste patruzeci de kilometri.

Se formă astfel un rezervor ce putea primi vreo trei miliarde de metri cubi, adică trei kilometri cubi de apă, și a cărui suprafață ocupa cam trei sute de kilometri pătrați. Rezervorul acesta slujea la irigarea a două sute de mii de hectare și, pe deasupra, în timpul revărsării fluviului, absorbea prisosul de apă, ferind o bună parte a Egiptului de inundații neașteptate.

Uriașa concentrare de ape, numită lacul Moeris, era socotită una din minunile lumii. Datorită ei, o vale pustie fusese prefăcută în ținutul rodnic al Piomului, unde trăiau aproape două sute de mii de locuitori înstăriți. În provincia aceasta, alături de palmieri și de grâu, erau cultivați cei mai frumoși trandafiri, a căror esență era vestită și dincolo de hotarele Egiptului.

Existența lacului Moeris era legată de o altă minune a muncii inginerilor egipteni, – de canalul lui Iusuf.

Lat de două sute de picioare, canalul acesta se întindea pe o distanță de câteva zeci de mile, în partea de apus a Nilului. La două mile de fluviu, canalul slujea la irigarea pământurilor din vecinătatea munților libieni, ducându-și apele până la lacul Moeris.

În jurul ținutului Piom, se înălțau câteva piramide vechi și un mare număr de morminte obișnuite. La hotarul răsăritean al ținutului, în apropiere de Nil, se afla vestitul Labirint (Lopero-hunt). Construit tot de Amenhemat, în forma unei potcoave uriașe, ocupa o bucată de pământ lungă de o mie de picioare și lată de șase sute. Edificiul cuprindea cel mai mare tezaur al Egiptului. În el se aflau mumiile multor faraoni glorioși, precum și ale unor preoți, căpetenii de oști și constructori de seamă. Tot aici se găseau rămășițele pământești ale animalelor venerate, îndeosebi ale crocodililor. În sfârșit, aici era păstrată avuția statului egiptean, strânsă timp de secole și despre care cu greu ne putem face astăzi o idee.

Labirintul nu era nici inaccesibil din afară, nici prea din cale afară de păzit. Toată straja lui o alcătuia o mică ceată de oșteni ai castei preoțești și câțiva preoți, a căror cinste fusese pusă la încercare. Siguranța tezaurului era dată în realitate de faptul că nimeni, în afara câtorva persoane, nu știa în care din cele două etaje ale Labirintului, de deasupra ori de sub pământ, putea fi găsit, un etaj având o mie cinci sute de încăperi.

Fiecare faraon, fiecare mare preot, în sfârșit, fiecare mare vistiernic și judecător avea datoria, îndată după preluarea slujbei, să vadă cu ochii lui comorile statului. Cu toate acestea, nu numai că niciunul dintre acești mari demnitari n-ar fi nimerit, dar nici măcar n-ar fi putut ghici unde se află comoara: în corpul principal ori în vreuna din aripi, deasupra sau dedesubtul pământului.

Unii își închipuiau că tezaurul se află de fapt sub pământ, departe de Labirintul propriu-zis. Alții credeau că-i sub fundul lacului, ca să poată fi inundat la nevoie. Dar demnitarii statului nu-și băteau capul cu asemenea treburi, știind că omul ispitit de avuțiile zeilor săvârșește un sacrilegiu care-i atrage pieirea. N-ar fi fost totuși cu neputință ca vreun profan să izbutească a descoperi locul tezaurului, dacă cumva gândurile nu i-ar fi fost paralizate de frică. Primejdia, pentru omul și familia celui ce ar fi cutezat să dezvăluie o taină atât de mare, lăsându-se pradă unor porniri păgâne, era moartea pământească și cea veșnică.

Sosind aici, Ramses al XIII-lea vizită mai întâi ținutul Fayum, ce semăna cu o căldare adâncă, în al cărei fund era lacul și care avea în loc de munți, maluri. Oriunde își îndrepta privirea, pretutindeni întâlnea verdele plin de sevă al ierburilor împestrițate de flori, grupuri de palmieri, crânguri de smochini și de tamarini, în care, de la revărsatul zorilor și până la asfințitul soarelui, răsuna ciripit de păsări și glasuri omenești pline de voioșie. Aici se afla cel mai fericit colț al Egiptului.

Poporul îl primi pe faraon cu cea mai mare însuflețire. El și suita lui fură încărcați de flori. I se dăruiră câteva ulcioare cu cele mai rare parfumuri, precum și aur și pietre prețioase prețuind mai bine de zece talanți.

Faraonul petrecu două zile în ținutul acesta minunat, unde bucuria înflorea parcă pe arbori, plutea în văzduh și se scălda în undele lacului. Își reaminti însă că trebuie să viziteze Labirintul.

Cu părere de rău, părăsi Piomul. Călătorind mai departe, își tot întorcea mereu capul în urmă. Deodată, atenția îi fu atrasă de o clădire uriașă cenușie, ce se ridica pe o înălțime.

La poarta eternului Lope-ro-hunt, fu salutat de un grup de preoți cu înfățișare de asceți, precum și de o mică ceată de ostași cu bărbile și capetele rase.

— Oamenii ăștia seamănă a preoți! exclamă Ramses.

— Fiecare dintre ei a primit consacrarea obișnuită, iar căpeteniile – pe cea superioară, răspunse marele preot al Labirintului.

Cercetându-i atent pe acești oșteni ciudați, care nu gustau carne și trăiau în celibat, faraonul descoperi istețime și o vigoare potolită pe chipurile lor, dându-și totodată seama că sacra lui persoană nu va produce nicio impresie în locul acesta.

„Sunt tare curios să știu cum se va strecura Samentu aici” cugetă faraonul.

Înțelese că nimeni nu-i poate speria și nici cumpăra pe oamenii aceștia. Pe fețele lor se citea atâta siguranță, ca și cum fiecare ar fi avut la îndemână cete întregi de duhuri invincibile.

„Vom vedea, își spuse el în gând, dacă grecii și asiaticii mei se vor înfricoșa în fața acestor bărbați pioși. Din fericire, sunt atât de sălbatici, încât nici nu le pasă de mutrele lor solemne”.

La cererea preoților, suita lui Ramses al XIII-lea rămase în fața porții, oarecum sub privegherea soldaților cu capetele rase.

— Să-mi las și spada aici? întrebă faraonul.

— Nu ne încurcă de loc, răspunse căpetenia paznicilor.

Pentru un asemenea răspuns, tânărului faraon i-ar fi plăcut cel puțin să-l plesnească cu latul spadei pe piosul bărbat. Dar se stăpâni.

După ce străbătură curtea imensă, cu două rânduri de sfincși, faraonul și preoții intrară în corpul principal al edificiului. Aici, într-un vestibul foarte larg, dar cam întunecos, se aflau opt uși.

Paznicul întrebă:

— Prin ce ușă dorește luminăția-voastră să ajungă la tezaur?

— Pe unde se ajunge mai repede.

Fiecare dintre cei cinci preoți luă câte două legături cu torțe. Unul dintre ei aprinse una. Lângă acesta mergea căpetenia paznicilor, care ținea în mână un șir lung de mici amulete pe care se vedeau niște semne. În urma lui venea Ramses, înconjurat de ceilalți trei preoți.

Căpetenia paznicilor coti spre dreapta: intrară într-o sală mare, ai cărei pereți și coloane erau acoperite cu inscripții și desene. De aici pătrunseră într-un coridor îngust, ce urca, și ajunseră în altă sală, cu un număr mare de uși. Una din lespezile pardoselii se dădu la o parte, lăsând să se vadă o deschizătură prin care coborâră jos și din nou, printr-un coridor îngust, ajunseră într-o încăpere ce nu avea niciun fel de uși.

Călăuza atinse însă o hieroglifă și peretele din fața lor se dădu în lături.

Ramses vru să-și dea seama de direcția în care se îndreptau, dar în scurtă vreme atenția îi slăbi. Vedea numai că trec repede prin săli mari, încăperi mici, coridoare înguste, că urcă și coboară, că unele săli aveau uși multe iar altele de loc. Observă totodată că, cu fiecare nouă încăpere, călăuza muta o amuletă pe șiragul cel lung și că, uneori, compară, la lumina torței, semnele de pe amulete cu cele de pe pereți.

— Unde suntem acum, întrebă deodată faraonul, în subterană sau deasupra pământului?

— Suntem în puterea zeilor, răspunse vecinul său.

După alte câteva cotituri și coridoare, faraonul zise din nou:

— Cred că am mai fost aici, chiar de două ori.

Preoții nu răspunseră; cel care purta torța lumină însă pe rând pereții și Ramses, uitându-se bine, își mărturisi că încă nu fusese acolo.

Într-o încăpere mică, fără uși, paznicul aplecă torța și faraonul zări pe jos un trup negru, uscat și înfășurat în straie putrezite.

— Acesta, zise paznicul, e leșul unui fenician care, pe timpul dinastiei a XVI-a, a încercat să pătrundă în Labirint, ajungând până aici.

— A fost ucis? întrebă faraonul.

— A murit de foame.

Mergeau de vreo jumătate de ceas, când preotul purtător al torței lumină intrarea unui coridor, unde zăceau de asemenea oseminte uscate.

— Acesta, spuse paznicul, e leșul unui preot nubian care, pe timpul bunicului luminăției-tale, a încercat să pătrundă în Labirint.

Faraonul nu întrebă ce se întâmplase cu el. Avea impresia că se află undeva în adânc și că edificiul îl strivește cu greutatea lui. Nici nu se mai gândea să se orienteze în mijlocul sutelor de coridoare, săli și încăperi. Și nici măcar nu mai dorea să afle prin ce minune se dau în lături pereții de piatră ori se lasă în jos pardoselile.

„Samentu nu va face nimic, își mărturisi în gând, sau va pieri, așa cum au pierit acești doi oameni, despre care va trebui să-i vorbesc”.

Nu avusese încă niciodată un simțământ atât de apăsător de neputință și nimicnicie. Uneori i se părea că preoții îl vor lăsa într-una din încăperile înguste, fără uși. Atunci îl cuprindea desperarea; apuca spada cu mâna și era gata să-i sfârtece pe toți în bucăți. Dar își aminti deodată că fără ajutorul lor nu va putea ieși de aici și își lăsă capul în jos. O, de-ar putea, măcar pentru o clipă, să vadă lumina zilei! Cât de îngrozitoare trebuie să fie moartea în cele trei mii de încăperi cufundate în beznă!

Inimile eroilor trec prin clipe de adâncă frământare, pe care omul de rând nici nu și le poate închipui.

Mergeau de aproape un ceas, când, în sfârșit, intrară într-o sală joasă, sprijinită de stâlpi octogonali. Cei trei preoți din jurul faraonului se risipiră, iar Ramses văzu cum unul dintre ei se lipește strâns de o coloană, dând impresia că a dispărut înăuntrul ei.

După o clipă, pe unul din pereți apăru o deschizătură îngustă, preoții veniră la locurile lor, iar căpetenia porunci să se aprindă patru torțe. După aceasta, se îndreptară cu toții spre deschizătură și se strecurară prin ea cu băgare de seamă.

— Aici sunt comorile, spuse paznicul edificiului.

Preoții aprinseră repede torțele fixate pe coloane și pe pereți. Ramses văzu un șir de încăperi uriașe, pline cu tot soiul de obiecte de o neprețuită valoare. Fiecare dinastie depunea aici tot ce avea mai rar și mai de preț.

Se puteau vedea care, bărci, paturi, mese, sipete și tronuri de aur sau bătute cu plăci de aur și încrustate cu fildeș, sidef și lemn colorat; erau atât de împodobite, încât zeci de ani de-a rândul le trebuiseră unor meșteșugari iscusiți pentru a le termina. Se aflau și zale, coifuri, platoșe, tolbe bătute cu pietre sclipitoare, ulcioare, bliduri și linguri de aur curat, veșminte și baldachine de neprețuit. Datorită aerului uscat și curat, se păstrau toate de veacuri, neschimbate.

Printre alte lucruri rare, faraonul zări miniatura de argint a palatului asirian, oferită lui Ramses al XII-lea de către Sargon. Marele preot, care-l lămurea de unde provine fiecare dar, se uita atent la chipul lui. Dar în loc de admirație pentru comorile văzute, nu deosebi pe chipul faraonului decât un aer de nemulțumire.

— Spune-mi, întrebă Ramses pe neașteptate, care-i folosul adus de comorile astea închise în beznă?

— Pentru vremea când Egiptul s-ar afla în primejdie, ele ar fi de mare folos. Cu câteva din aceste coifuri, care și spade, putem cumpăra bunăvoința tuturor satrapilor asirieni, poate chiar și a regelui Assar, dacă i-am dărui astfel de obiecte pentru sala tronului sau pentru sala lui de arme.

— Ei ar vrea, socot eu, să ne ia totul prin foc și sabie, nu prin bunăvoință, adăugă faraonul.

— Dacă le dă mâna, să încerce! zise preotul.

— Înțeleg… Se vede că aveți un mijloc de distrugere a comorilor. În cazul acesta, însă, nimeni nu se va bucura de ele.

— Nu eu trebuie să-mi bat capul cu aceasta, răspunse preotul. Păzim ceea ce ni s-a încredințat și îndeplinim porunca primită.

— N-ar fi oare mai bine ca o parte din comori să fie folosite la înviorarea vistieriei statului și la scoaterea Egiptului din starea în care se zbate astăzi?

— Lucrul acesta nu-l hotărâm noi.

Faraonul își încreți sprâncenele. Câtva timp, privi obiectele fără prea mare tragere de inimă. În cele din urmă, glăsui din nou:

— Bine. Spui că ele ne pot fi de folos la câștigarea bunăvoinței demnitarilor asirieni. Dar dacă ar izbucni războiul cu Asiria, cu ce am obține grânele, oamenii și armele de la acele popoare care nu știu să prețuiască lucrurile rare?

— Deschideți tezaurul, porunci marele preot.

Preoții se risipiră și de data aceasta: doi dispărură de parcă ar fi intrat înăuntrul coloanelor, iar unul se urcă pe o scară fixată pe un perete și mișcă ceva în jurul unei figuri sculptate. Din nou se traseră în lături aripile unei uși și Ramses pătrunse în tezaurul propriu-zis, o încăpere vastă, plină de obiecte neprețuite. Acolo se aflau butoiașe de lut pline cu pulbere de aur, bucăți de aur așezate ca niște cărămizi și lingouri de aur. Bucățile de argint erau așezate lângă perete, alcătuind un zid larg de câțiva coți și înalt până în tavan. În firide și pe mesele de piatră erau așezate pietre prețioase de toate culorile: rubine, topaze, smaragde, safire, diamante, în sfârșit perle de mărimea alunelor și chiar a oului de pasăre. Cu prețul unora din nestemate se putea cumpăra un întreg oraș.

— Iată avuția noastră în caz de nenorocire, zise marele preot.

— Care-i nenorocirea așteptată de voi? întrebă faraonul. Poporul e sărac, nobilii și curtenii plini de datorii, armata redusă la jumătate, faraonul fără nicio lețcaie. S-a găsit oare Egiptul, vreodată, într-o stare mai jalnică?

— Chiar și mai rea: când hicsoșii au cotropit țara.

— Peste vreo cincisprezece ani, continuă Ramses, ne vor bate chiar și izraeliții, dacă nu le-o vor lua înainte libienii și etiopienii. Iar atunci pietrele astea frumoase, sparte în bucățele, vor sluji la împodobirea sandalelor evreilor și negrilor.

— Fii pe pace, luminăția-ta. La nevoie, nu numai tezaurul, dar chiar Labirintul tot va dispare fără urmă, împreună cu paznicii lui cu tot.

Ramses pricepu până la urmă că avea de-a face cu niște fanatici, al căror singur rost era să împiedice pe oricine să pună mâna pe comorile Labirintului.

Faraonul, așezându-se pe stiva cărămizilor de aur. Întrebă:

— Așadar, păstrați avuția asta pentru zile negre?

— Întocmai, prea luminate stăpâne.

— Bine. Dar cine vă va încredința pe voi, paznici ai comorilor, că zilele acestea, în cazul când vor sosi, au și sosit?

— Pentru asta trebuie strâns marele sfat al egiptenilor de baștină, alcătuit din faraon, treisprezece preoți de rang superior, treisprezece nomarhi, treisprezece nobili, treisprezece oșteni și câte treisprezece neguțători, meșteșugari și țărani.

— Unei astfel de adunări i-ați preda comorile? întrebă faraonul.

— I-am da suma trebuincioasă, dacă întreaga adunare, până la unul, va vota că Egiptul e în primejdie și…

— Și ce?

— Și dacă statuia lui Amon din Teba va întări votul.

Ramses își lăsă capul în jos, ca să-și ascundă marea mulțumire. Planul îl avea gata.

„Voi putea convinge și sili adunarea, cugetă el, să ia o hotărâre comună. Socot, de asemenea, că divina statuie a lui Amon va întări hotărârea, dacă preoții lui vor fi împresurați de asiaticii mei.”

— Vă mulțumesc, cucernici bărbați, rosti el cu glas tare, pentru că mi-ați arătat lucruri atât de prețioase, al căror mare preț nu mă împiedică totuși să fiu cel mai sărac dintre regii lumii. Și acum, vă rog să mă scoateți de aici, pe un drum mai scurt și mai lesnicios.

— Urăm luminăției-tale să dăruiască Labirintului încă pe atâtea bogății câte are, răspunse marele preot. În ceea ce privește ieșirea, nu-i decât una singură; tot pe acolo trebuie să ne întoarcem.

Unul dintre preoți îi dădu lui Ramses o mână de curmale, iar altul o sticlă de vin amestecat cu o licoare întăritoare. Faraonul își mai recapătă astfel puterile și porni voios.

— Aș da mult să pot înțelege toate întortocheturile acestui drum ciudat, zise el râzând.

Preotul se opri și zise:

— Te încredințez că nici noi nu ținem minte drumul acesta, deși fiecare dintre noi l-a făcut de vreo cincisprezece ori.

— Atunci, cum îl nimeriți?

— Ne folosim de anumite semne. Dar dacă în clipa asta am pierde vreunul din ele, am muri aici de foame.

În sfârșit, ieșiră în vestibul, iar de aici în curte. Faraonul privi în jur și, ușurat, respiră adânc de câteva ori.

— Pentru toate comorile Labirintului, n-aș vrea să fiu paznicul lor! exclamă el. Mă îngrozește gândul că poți muri în temnițele astea de piatră.

— Dar le și poți îndrăgi, răspunse marele preot zâmbind.

Faraonul mulțumi fiecăruia din călăuze și încheie:

— V-aș îndeplini bucuros orice dorință; cereți-mi, deci…

Preoții îl ascultară însă nepăsători, iar căpetenia lor răspunse:

— Iartă-mi cutezanța, stăpâne, dar… ce-am putea noi dori? Smochinele și curmalele noastre sunt tot atât de dulci ca și cele din grădina ta, iar apa tot atât de bună ca și cea din fântâna ta. Iar dacă ne-ar ispiti avuțiile, nu avem oare mai multe decât toți regii?

„Pe ăștia nu-i pot îndupleca cu nimic, gândi faraonul. Dar le voi aduce hotărârea adunării și verdictul lui Amon.”

Capitolul XVIII

Părăsind ținutul Piom, faraonul și suita lui înaintară, vreme de vreo două săptămâni, spre miazăzi, în susul Nilului, înconjurați de roiul bărcilor, întâmpinați pretutindeni cu urale și încărcați de flori.

Pe întinsul pajiștilor verzi ce mărgineau fluviul, se înșiruia lanțul neîntrerupt al colibelor țărănești făcute din lut, pădurile de smochini, pâlcurile de palmieri. Din când în când, se iveau grupurile de case albe ale orășelelor, clădirile colorate ale orașelor mai mari ori templele cu uriașii lor piloni.

La apus, abia se zărea peretele munților libieni. La răsărit, în schimb, lanțul arabic se apropia tot mai mult de fluviu, lăsând să se vadă stânci abrupte, roase de vreme, de culoare închisă ori galbene și trandafirii, ale căror contururi aminteau ruinele unor fortărețe sau temple construite de giganți.

În mijlocul Nilului, se vedeau insule mici care, răsărite parcă ieri din unde, erau năpădite azi de o vegetație bogată și de cârduri nesfârșite de păsări. Când alaiul gălăgios al faraonului pluti prin apropierea lor, păsările speriate se năpustiră în văzduh și, rotind în jurul corăbiilor, sporiră cu țipetele lor zarva clocotitoare a mulțimii. Deasupra tuturor se înălța bolta cerească de o limpezime desăvârșită și pe care soarele o lumina atât de strălucitor, încât pietrele și pământul cel negru păreau, la rândul lor, înveșmântate în lucitoarele culori ale curcubeului.

Timpul se scurgea repede și plăcut. La început, pe faraon îl cam supăra larma necontenită, dar până la urmă se obișnui într-atâta cu ea, încât, nu-i mai dădu nicio însemnătate. Putea să citească documentele de stat, putea să țină sfat și chiar să doarmă.

La o depărtare de treizeci până la patruzeci de mile de ținutul Piom, pe malul stâng al Nilului, se întindea marele oraș Siut, în care Ramses se odihni câteva zile. Popasul fusese trebuincios, deoarece mumia fostului faraon se afla tot în Abydos, unde, la mormântul lui Osiris, se oficiau încă rugăciuni solemne.

Siut era unul din cele mai bogate orașe ale Egiptului de Sus. Aici se făceau renumitele vase de lut alb și negru, aici se țeseau pânzeturi și se ținea marele târg unde își aduceau mărfurile locuitorii caselor risipite prin deșert. Tot aici se afla și vestitul templu al lui Anubis, zeul cu cap de șacal.

În cea de-a doua zi a șederii lor la Siut, Pentuer, împuternicit cu cercetarea stării poporului, i se înfățișă faraonului.

— Ai ceva noutăți? îl întrebă acesta.

— Da. Egiptul întreg te binecuvântează. Cei cu care am stat de vorbă sunt cu toții plini de nădejde și spun sus și tare că sub ocrotirea ta statul va renaște.

— Vreau ca supușii mei să fie fericiți, spuse faraonul, vreau ca poporul să răsufle. Egiptul să aibă opt milioane de suflete, ca odinioară. Oamenii să-și recapete ogoarele înghițite de deșert. Cei care trudesc să se odihnească în ziua a șaptea și fiecare felah să aibă peticul lui de pământ.

Pentuer se înclină adânc în fața milostivului monarh.

— Ridică-te, zise Ramses. Îți voi mărturisi că am avut clipe de adâncă tristețe. Văd nefericirea poporului și doresc să-l ridic, dar în același timp aud că vistieria e goală. Iar tu știi prea bine că, fără câteva zeci de mii de talanți, nu mă pot încumeta spre asemenea îmbunătățiri. Azi sunt însă liniștit: îmi stă în putință să iau banii trebuincioși din Labirint. Pentuer se uită, uimit, la faraon. Paznicul tezaurului mi-a spus ce am de făcut, continuă faraonul. Trebuie să chem marele sfat al țării, câte treisprezece oameni din fiecare stare. Iar când aceștia vor hotărî că Egiptul se află la mare cumpănă, Labirintul îmi va da din comorile sale. O, zei! exclamă el. Pentru câteva, pentru una din nestematele care zac acolo, vom putea dărui poporului cincizeci de zile de odihnă pe an. Socot că altă întrebuințare mai bună nici n-ar putea avea giuvaerurile acestea.

Pentuer clătină din cap și spuse:

— Stăpâne, șase milioane de egipteni, cu mine și cu prietenii mei în fruntea lor, încuviințăm să folosești tezaurul. Dar nu-ți face vise, măria-ta! O sută din cei mai înalți demnitari ai statului se vor împotrivi și atunci nu vei căpăta nimic.

— Vor oare să ajung cerșetor la poarta vreunuia din temple? izbucni faraonul.

— Nu, răspunse preotul. Se vor teme că, de îndată ce-a fost atins tezaurul, să nu se golească de tot. Îi vor bănui pe slujitorii tăi cei mai credincioși că se înfruptă din aurul Labirintului. Și atunci pizma le va șopti: „de ce n-ați câștiga și voi ceva?” Nu pornirea împotriva ta, neîncrederea și lăcomia îi vor împinge să ți se împotrivească.

Auzindu-l, faraonul se liniști și chiar zâmbi.

— Dacă-i așa cum spui, dragul meu Pentuer, poți fi liniștit. Înțeleg acum de ce a statornicit Amon puterea faraonului, dându-i împuternicire supraomenească: pentru ca o sută de nemernici, chiar dacă ocupă cele mai înalte demnități, să nu poată duce statul de râpă. Ramses se ridică în picioare și adăugă: Spune poporului meu să fie harnic și răbdător. Spune preoților care-mi sunt credincioși să slujească zeilor și să se îndeletnicească mai departe cu cercetarea înțelepciunii, care e soarele omenirii. Iar pe demnitarii aceștia îndărătnici și bănuitori, lasă-i pe seama mea. Va fi vai de ei, de mă vor mânia.

— Stăpâne, zise preotul, sunt slujitorul tău credincios! Dar când, după ce i se închinase faraonului, ieși, chipul lui mărturisea îngrijorare.

La vreo cincisprezece mile de Siut, în sus pe apă, stâncile sălbatice din lanțul arabic ating aproape Nilul, în vreme ce munții libieni se îndepărtează atât de mult de fluviu, încât valea ce se desfășoară aici e cea mai largă, poate, din tot Egiptul. Tocmai pe locul acesta și în imediată vecinătate unul de altul, se aflau cele două orașe străvechi: Tinis și Abydos. Aici se născuse Menes, primul faraon al Egiptului; aici, cu o sută de mii de ani în urmă, fuseseră înmormântate sfintele rămășițe ale zeului Osiris, cel pe care fratele său, Tyfon, îl ucisese în chip laș. Și aici, în amintirea acestor însemnate întâmplări, faraonul Seti, cel pomenit peste veacuri, ridicase un templu, spre care se îndreptau pelerinii întregului Egipt. Fiecare drept-credincios trebuia, măcar o dată în viață, să atingă cu fruntea pământul acesta blagoslovit. Iar fericit cu adevărat era numai acela a cărui mumie, adusă până la Abydos, putea poposi sub zidurile templului.

Mumia lui Ramses al XII-lea, care fusese un monarh nespus de cucernic, se oprise aici câteva zile. Nu era deci de mirare că și Ramses al XIII-lea își începea domnia închinându-se mormântului lui Osiris.

Templul lui Seti nu era unul din cele mai vechi, ori din cele mai strălucite temple din Egipt; el se distingea însă prin puritatea stilului egiptean. Ramses al XIII-lea vizită templul și, însoțit de marele preot Sem, aduse jertfe.

Pământurile templului se întindeau pe o suprafață de șaptezeci și cinci de hectare, cuprinzând heleștee, grădini de flori, livezi cu fructe și legume și, în sfârșit, nenumărate case sau mai degrabă mici palate ale preoților. Pretutindeni creșteau palmieri, smochini, portocali, plopi și salcâmi, formând fie alei ce se îndreptau spre cele patru colțuri ale lumii, fie șiruri de arbori plantați regulat și având aproape aceeași înălțime. Plantele nu-și urmau imboldul firesc, luând înfățișări naturale și pitorești, ci, sub privirea grijulie a preoților, erau supuse unor anume tipare, luând astfel înfățișarea figurilor geometrice.

Mirtul, palmierii, tamarinii și chiparoșii, asemeni soldaților, erau așezați în șiruri. Iarba, retezată scurt, forma un covor împodobit cu imagini alcătuite din flori, ale căror culori se îmbinau în cel mai fericit chip. Privindu-le, mulțimii i se părea că zărește chipurile zeilor și ale animalelor sacre, iar înțeleptului, hieroglifele unor cugetări înțelepte.

Partea din mijloc a grădinilor, un petic de pământ dreptunghiular, lung de nouă sute de picioare și lat de trei sute, era împrejmuită cu un zid nu prea înalt, în care se putea vedea o singură poartă, dar care avea peste zece portițe ascunse. Prin poarta aceea, mulțimea credincioșilor pătrundea în curtea care înconjura templul lui Osiris.

Abia în mijlocul curții, pietruită cu lespezi, se înălța templul, o clădire în formă de dreptunghi, lungă de patru sute cincizeci de picioare și lată de o sută cincizeci.

De la poarta prin care intra poporul și până la templu, se așternea o alee mărginită de sfincși. Așezați pe două rânduri, câte zece de fiecare parte, sfincșii se uitau unii la alții ochi în ochi. Printre ei nu puteau trece decât cei mai înalți demnitari. La capătul aleii, față în față cu poarta prin care intra poporul, se ridicau două obeliscuri, adică două coloane subțiri și înalte, de granit, având câte patru fețe fiecare, pe care era săpată istoria faraonului Seti.

Abia după aceste obeliscuri, se înălța impunătoarea poartă a templului, având de amândouă laturile niște construcții uriașe, în formă de piramide cu vârful retezat, numite piloni. Semănau cu două turnuri pântecoase, pe ai căror pereți se vedeau imagini înfățișând izbânzile faraonului ori jertfele pe care acesta le adusese zeilor.

Țăranii nu puteau trece prin poarta aceasta, ci numai orășenii cu stare și cei care făceau parte din clasele privilegiate. Poarta dădea în peristil, adică într-o curte înconjurată de o galerie sprijinită pe numeroase coloane. Peristilul putea cuprinde cam vreo zece mii de pelerini.

Din curte, cei care aparțineau castei nobililor pătrundeau într-o primă sală numită hipostil, al cărei tavan era susținut de două rânduri de coloane înalte și în care puteau lua parte la serviciul divin cam două mii de credincioși. Sala aceasta era ultima treaptă pentru laici. Demnitarii cei mai înalți, care nu primiseră însă consacrarea, aveau dreptul să se roage numai aici și numai din acest loc să privească statuia acoperită a zeului, ce se înălța în sala „revelației divine”.

Dincolo de sala aceasta, se afla sala „meselor de jertfă”, unde preoții ofereau zeilor darurile aduse de credincioși. Sala următoare era a „odihnei”, unde poposea zeul, în timp ce se îndrepta spre procesiuni sau după ce se întorcea de acolo. Ultima era capela, adică sanctuarul, unde sălășluia zeul.

Sanctuarul, de regulă foarte mic și întunecos, iar uneori tăiat dintr-un singur bloc de piatră, era înconjurat din toate părțile de alte sanctuare tot atât de mici, pline cu veșminte, mobile, vase și giuvaeruri de-ale zeului, care în sălașul său inaccesibil dormea, se îmbăia, se ungea cu uleiuri, mânca, bea și, pare-se, primea chiar vizitele unor femei tinere și frumoase. În sanctuar puteau pătrunde numai marele preot și faraonul, dacă acesta primise în prealabil consacrarea preoțească. Pătrunzând acolo, muritorul de rând își putea pierde viața.

Pereții și coloanele fiecărei săli erau acoperite cu inscripții și picturi lămuritoare. În coridorul care înconjura curtea, peristilul, erau săpate numele și portretele tuturor faraonilor – de la Menes, primul monarh al Egiptului, și până la Ramses al XII-lea. Hipostilul, unde puteau pătrunde numai nobilii, înfățișa geografia și statistica Egiptului precum și a popoarelor supuse. În sala „revelației”, se găsea calendarul și rezultatele observațiilor astronomice. În sala „meselor de jertfă” și în sala „odihnei”, erau zugrăvite imagini privitoare la cultul religios, iar în sanctuar, rânduielile după care se invocau ființele nepământești și se puteau stăpâni fenomenele naturale. Acestea din urmă erau însă formulate atât de încâlcit, încât nici chiar preoții din vremea lui Ramses al XII-lea nu le pricepeau. Doar caldeeanul Beroes urma să reînvie înțelepciunea ce se stingea.

După două zile de odihnă în palatul din Abydos, Ramses al XIII-lea merse la templu. Purta cămașă albă, platoșă de aur, cingătoare în dungi cărămizii și albastre, spadă de oțel la șold și coif de aur. Se urcă într-un car, ai cărui cai, împodobiți cu pene de struț, erau mânați de nomarhi și, înconjurat de suită, se îndreptă fără grabă spre casa lui Osiris. Oriunde își rotea privirile, spre pajiște, spre fluviu, spre acoperișurile caselor sau spre ramurile de smochini și tamarini, pretutindeni vedea mulțimea înghesuindu-se, iar strigătele răsunau neîncetat, asemenea vuietului vijeliei.

Ajungând la templu, faraonul opri caii și coborî în fața porții poporului, ceea ce plăcu nespus de mult mulțimii și bucură preoții. Străbătu pe jos aleea sfincșilor, fu întâmpinat de preoți și arse apoi tămâie în fața statuilor faraonului Seti, așezate de amândouă laturile porții celei mari.

În peristil, marele preot îi atrase luarea-aminte asupra iscusitelor portrete ale faraonilor, arătându-i și locul hărăzit chipului său, iar în hipostil îi explică însemnătatea hărților geografice și a tabelelor statistice. În sala „revelației divine”, după ce Ramses oferi tămâie uriașei statui a lui Osiris, marele preot îi arătă coloanele închinate planetelor Mercur, Venus, Luna, Marte, Jupiter și Saturn, ce se înălțau în jurul statuii zeului Soare.

— Spui că sunt șase planete, iar eu văd aici șapte coloane, zise Ramses.

— A șaptea reprezintă Pământul, care-i tot o planetă, șopti marele preot.

Mirat, faraonul îi ceru lămuriri, dar înțeleptul tăcea, mărturisind prin semne că gura îi era pecetluită pentru a mai da alte deslușiri.

În sala „meselor de jertfă”, se auzea o muzică înceată și plăcută, în timp ce corul preoților și preoteselor executa melodia unui dans solemn. Faraonul își scoase coiful de aur și neprețuita sa platoșă și le oferi, pe amândouă, lui Osiris, cerând totodată să nu fie duse în Labirint, ci să rămână aici, în comoara zeului. În fața acestei dărnicii, marele preot îi oferi cea mai frumoasă dansatoare, de numai cincisprezece ani, care părea nespus de mulțumită de soarta ei.

Când faraonul ajunse în sala „odihnei”, se așeză pe tron, în timp ce preotul Sem, în sunetele muzicii și învăluit în fum de tămâie, intra în sanctuar, pentru a-l scoate pe zeu de acolo.

Peste o jumătate de ceas, din întunericul încăperii și în sunetul asurzitor al clopoțeilor, se ivi barca de aur; era acoperită cu văluri care uneori unduiau, de parcă în spatele lor s-ar fi aflat o făptură vie.

Preoții căzură cu fața la pământ, iar Ramses cercetă și mai atent vălurile transparente. Unul din ele se îndepărtă puțin și faraonul zări un copil de o frumusețe răpitoare, care îl privea cu niște ochi atât de înțelepți, încât monarhul Egiptului se înspăimântă aproape.

— E Horus, șoptiră preoții, Horus, Soare-răsare. E fiul și tatăl lui Osiris și soțul mamei sale, care-i este soră.

Procesiunea începu, dar numai prin partea interioară a templului. În frunte pășeau harpiștii și dansatoarele, apoi boul alb, purtând un disc de aur între coarne. Urmau cele două coruri alcătuite din preoți, marii preoți care-l purtau pe zeu, apoi iarăși coruri; la urmă venea faraonul, într-o lectică dusă de opt preoți.

După ce procesiunea străbătu toate sălile și coridoarele templului interior, zeul și Ramses se înapoiară în sala „odihnei”; vălurile ce acopereau barca se desfăcură pentru a doua oară și prea frumosul copil îi zâmbi din nou faraonului.

Apoi Sem duse barca și zeul înapoi, în sanctuar.

„Ce-ar fi să mă fac mare preot?” își zise în gând monarhul, căruia îi plăcuse atât de mult copilul, încât ar fi fost bucuros să-l vadă cât mai des.

Ieșind din templu și văzând soarele și nesfârșita mulțime a poporului care se bucura, își mărturisi că nu pricepe nimic: nici de unde răsărise copilul acesta, care nu semăna cu niciunul din ceilalți copii egipteni, nici înțelepciunea supraomenească citită în ochii săi, nici rostul tuturor acestor lucruri. Deodată îi veni în minte fiul său ucis, care-ar fi putut fi tot atât de frumos, și, în fața celor o sută de mii de supuși, faraonul Egiptului plânse.

— Crede! Faraonul crede! spuseră preoții. Abia a pășit în sanctuarul lui Osiris și iată: inima i s-a înmuiat.

În aceeași zi, un orb și doi paralitici, care se rugau dincolo de zidurile templului, se însănătoșiră. Adunarea preoților hotărî ca ziua aceasta să fie trecută în rândul zilelor miraculoase, iar pe peretele exterior al templului să fie zugrăvit plânsetul faraonului și însănătoșirea betegilor.

Târziu, după-amiază, Ramses se înapoie la palat spre a asculta rapoartele. Iar când demnitarii părăsiră cu toții odaia monarhului, Tutmozis intră și-i spuse:

— Preotul Samentu dorește să ți se închine.

— Bine, adu-l aici.

— Stăpâne, Samentu te roagă să-l primești în cort, în mijlocul taberei militare, fiindcă, spune el, zidurile palatelor au urechi.

— Sunt curios să aflu ce vrea, zise faraonul, și-și vesti curtenii că-și va petrece noaptea în tabără.

Înainte de asfințitul soarelui, faraonul, însoțit de Tutmozis, plecă la credincioasele sale oști, unde își găsi cortul, străjuit, din porunca prietenului său, de asiatici.

Seara, Samentu veni îmbrăcat în straie de pelerin și, înclinându-se cu respect în fața faraonului, șopti:

— Mi se pare că am fost urmărit tot timpul de un om care s-a oprit în apropierea cortului tău. Să fie oare o iscoadă a marilor preoți?

La porunca faraonului, Tutmozis se năpusti afară și. Într-adevăr, dete peste un oștean străin.

— Cine ești? întrebă el.

— Sunt Eunana, sutaș în oastea lui Isis. Nefericitul Eunana, nu-ți aduci aminte de mine, înălțimea-ta? E un an și mai bine de când, la manevrele de la Pi-Bailos. Am descoperit cărăbușii sacri.

— Ah, tu ești, îl întrerupse Tutmozis. După câte știu, oastea ta se află la Abydos.

— Apa adevărului curge din gura înălțimii tale. Suntem așezați într-un loc sărăcăcios, lângă Mena, unde preoții ne-au poruncit să reparăm canalul, de parcă am fi țărani ori evrei.

— De unde ai răsărit aici?

— I-am rugat pe mai-marii mei să-mi îngăduie câteva zile de odihnă și, ca un cerb însetat după apa izvorului, am alergat încoace, mulțumită picioarelor mele sprintene.

— Și ce vrei?

— Vreau să cer ajutorul înălțimii-sale împotriva capetelor rase, care nu mă înaintează în grad fiindcă mă înduioșează suferințele oștenilor.

Tutmozis, ursuz, se întoarse în cort și-i repetă faraonului convorbirea cu Eunana.

— Eunana? întrebă acesta. Da, îmi amintesc. Ne-a făcut necazuri cu cărăbușii, dar tot el a primit cincizeci de nuiele din mila lui Herhor. Și spui că se plânge împotriva preoților? Adu-l încoace!

Faraonul îi porunci lui Samentu să intre în a doua despărțitură a cortului, iar pe Tutmozis îl trimise după Eunana.

În curând, nefericitul sutaș se ivi. Căzu cu fața la pământ, apoi îngenunche și, oftând, zise:

— „În fiecare zi mă rog lui Ra-Harmahis, când răsare și când apune, și lui Amon, și lui Ra, și lui Ptah, și la ceilalți zei și zeițe: să fii sănătos tu, o, stăpân al Egiptului! Să rămâi în viață, să-ți meargă din plin, iar eu să pot privi măcar strălucirea călcâielor tale”.{83}

— Ce vrea? îl întrebă faraonul pe Tutmozis, respectând pentru prima oară eticheta.

— Înălțimea-sa binevoiește să te întrebe ce vrei, repetă Tutmozis.

Prefăcutul Eunana, stând mereu în genunchi, i se adresă lui Tutmozis:

— Înălțimea-ta ești urechea și ochiul stăpânului. Care ne dă bucurie și viață, îți voi răspunde deci ca la judecata lui Osiris: slujesc în oastea preoților și a divinei Isis de zece ani. Am luptat șase ani la hotarul răsăritean. Cei de o vârstă cu mine sunt astăzi ofițeri, iar eu am rămas tot sutaș și primesc mereu nuiele din porunca prea pioșilor preoți. Și pentru ce sunt atât de nedreptățit? „Ziua, îmi îndrept gândul spre cărți, iar noaptea le sorb; fiindcă norodul, care părăsește cărțile cu graba cu care aleargă gazela, are cugetul josnic, asemenea măgarului care capătă ciomege, ori este asemenea surdului care nu aude și căruia trebuie să-i vorbești prin semne. Cu toată înclinarea mea spre înțelepciune. Nu mă fudulesc cu știința mea, ci cer sfaturi tuturora, fiindcă de la fiecare poți învăța câte ceva, iar față de adevărații înțelepți nutresc un adânc respect.”{84}

Faraonul se mișcă nerăbdător, dar ascultă mai departe, știind că un egiptean neaoș socoate limbuția drept o datorie a sa și drept cea mai înaltă cinstire adusă celor mari.

— Iată cum sunt eu, spuse Eunana. „Într-o casă străină nu mă uit după femei; slugilor le dau să mănânce cât li se cuvine, iar când e vorba de mine, nu sunt ursuz la împărțeală. Chipul meu e totdeauna mulțumit, îi cinstesc pe cei mari și nu stau pe scaun când unul mai vârstnic stă în picioare. Nu sunt obraznic și, dacă nu-s poftit, nu intru în casă străină. Ce văd cu ochiul, tăinuiesc în mine, fiindcă știu că oamenii nu-i ascultă pe palavragii. Înțelepciunea ne învață că trupul omenesc seamănă cu un hambar plin cu felurite răspunsuri. De aceea, aleg întotdeauna răspunsul bun și pe acela îl dau, iar pe cel rău îl țin ascuns în mine. Tot astfel, tăinuiesc clevetirile altora, iar solia o îndeplinesc cât pot mai bine.”{85} Și ce am în schimb? încheie Eunana înălțând glasul. Îndur foame, umblu zdrențuit, iar spinarea mi-e atât de ciomăgită, încât nici nu mă pot culca. Citesc în cărți că tagma preoțească răsplătește curajul și înțelepciunea. Cândva poate să fi fost așa cu adevărat, dar e nespus de mult de-atunci. Preoții de azi îi nesocotesc pe cei înțelepți, și alungă curajul și puterea din oasele oștenilor.

— O să adorm lângă omul ăsta! zise faraonul.

— Eunana, spuse Tutmozis, l-ai încredințat pe prea luminatul faraon că ești priceput la carte, dar acum spune, cât mai pe scurt cu putință ce dorești?

— Săgeata nu-și va atinge ținta mai repede ca rugămintea mea, zburând până la divinele călcâie ale luminăției-sale, răspunse Eunana. Atât de mult mi s-a urât să slujesc capetele rase, cu atâta amărăciune mi-au umplut preoții inima, încât de nu voi fi mutat în oștirea faraonului, mă voi străpunge cu spada mea, în fața căreia nu o dată au tremurat dușmanii Egiptului. Vreau mai degrabă să fiu căpetenie numai peste zece soldați, sau chiar oștean de rând al luminăției-sale, decât sutaș în oștile preoțești. Un porc ori o potaie poate fi în slujba lor, dar nu un egiptean drept-credincios!

Ultimele cuvinte Eunana le rosti cu o mânie atât de turbată, încât faraonul îi spuse lui Tutmozis, în grecește:

— Ia-l în garda mea. O căpetenie căreia nu-i plac preoții ne poate fi de folos.

— Luminăția-sa, stăpânul celor două lumi, a poruncit să te primesc în garda sa, repetă Tutmozis.

— Sănătatea și viața mea aparțin monarhului nostru Ramses. Să trăiască veșnic! strigă Eunana și sărută covorul întins sub picioarele faraonului.

După ce, beat de fericire, Eunana ieși de-a-ndăratelea din cort, căzând cu fața la pământ tot la câțiva pași și blagoslovindu-l pe monarh, acesta spuse:

— Limbuția lui m-a năucit. Trebuie să-i învăț pe soldații egipteni și ofițerii lor să vorbească puțin, nu ca niște scribi cu ifose.

— Măcar de-ar fi acesta singurul lui cusur! șopti Tutmozis, căruia Eunana îi făcuse o impresie proastă.

Faraonul îl chemă pe Samentu.

— Fii liniștit, îi zise el preotului. Cel care mergea după tine nu te-a urmărit. E prea prost pentru o asemenea treabă. La nevoie, însă, ne poate fi de folos. Și acum, spune-mi, ce te îndeamnă să fii atât de prevăzător?

— Știu aproape tot drumul până la tezaurul din Labirint, răspunse Samentu.

Faraonul clătină din cap și șopti:

— E un lucru tare greu. Am alergat un ceas întreg prin coridoarele și sălile lui, ca un șoarece fugărit de pisică. Și-ți spun drept că nu înțeleg drumul și nu m-aș încumeta să-l fac singur. La soare moartea poate fi voioasă, în văgăunile acelea, însă, în care și cârtița s-ar rătăci, brrrr!

— Și totuși, trebuie să găsim și să știm drumul acesta, zise Samentu.

— Dar dacă paznicii ne-ar da ei singuri partea din tezaur de care avem nevoie? întrebă faraonul.

— Nu vor face lucrul acesta câtă vreme Mefres, Herhor și oamenii lor trăiesc. Crede-mă, stăpâne, ținta lor e să te îmbrobodească bine ca pe un prunc.

Faraonul păli de mânie.

— De nu-i voi pune eu în lanțuri! În ce chip vrei să descoperi drumul?

— Aici, la Abydos, în mormântul lui Osiris, am găsit întregul plan al drumului până la tezaur, zise preotul.

— De unde ai știut că-i aici?

— M-au îndrumat inscripțiile din templul meu, închinat zeului Set.

— Când ai găsit planul?

— Când mumia tatălui veșnic viu al luminăției-tale era în templul lui Osiris, răspunse Samentu. Am însoțit veneratele lui rămășițe și, fiind de veghe noaptea în sala „odihnei”, am pătruns în sanctuar.

— Meriți să fii comandant de oști, iar nu mare preot! exclamă Ramses râzând. Și înțelegi ceva din drumul Labirintului?

— L-am înțeles de mult. Acum am cules doar semnele care-l arată.

— Poți să mă lămurești și pe mine?

— Îți pot arăta chiar și planul. Drumul trece în zig-zag de patru ori prin tot Labirintul. Începe la catul cel mai de sus, se tennină în subterana cea mai de jos și are o mulțime de cotituri. De aceea e așa de lung.

— Și cum nimerești dintr-o sală într-alta, acolo unde sunt mai multe uși?

— Pe fiecare din ușile care duc spre comoară, se află o părticică din blestemul: „Vai de trădătorul care încearcă să pătrundă taina cea mai mare a statului și să săvârșească un sacrilegiu asupra avutului zeilor, cu mâna lui. Trupul lui se va preface în hoit, iar duhul lui nu va găsi liniște, rătăcind prin locuri întunecate, zbuciumat de păcatele lui”.

— Și pe tine nu te înspăimântă inscripția aceasta?

— Pe luminăția-ta te înspăimântă vederea sulițelor libiene? Amenințările sunt bune pentru mulțimea de rând, nu pentru mine, care pot scrie blesteme și mai cumplite.

Faraonul căzu pe gânduri.

— Ai dreptate, zise el. Sulița nu poate face rău aceluia care-i în stare să-i țină piept, după cum calea greșită nu-l poate rătăci pe înțeleptul care cunoaște cuvântul adevărului. Cum poți face însă ca pietrele din pereți să se tragă îndărăt în fața ta, iar coloanele să se prefacă în uși?

Samentu ridică din umeri cu dispreț.

— În templul meu, spuse el, se găsesc intrări deopotrivă de ascunse și chiar mai greu de deschis decât cele din Labirint. Cine cunoaște cuvântul tainic nimerește pretutindeni, cum drept ai spus tu însuți.

Faraonul își sprijini capul în mâini și continuă să se gândească.

— Mi-ar părea rău de tine, spuse el, dacă ai păți vreo nenorocire în drumul acesta.

— În cel mai rău caz, voi întâlni moartea. Dar nu-i pândește ea oare și pe faraoni? Și-apoi, luminăția-ta nu te-ai îndreptat curajos spre Lacurile Sodice, deși nu erai de loc sigur de întoarcere? Și să nu crezi, stăpâne, urmă preotul, că va trebui să fac tot drumul pe care-l străbat vizitatorii Labirintului. Voi descoperi puncte mai apropiate și, în răstimpul unei singure rugăciuni către Osiris, voi ajunge acolo.

— Sunt oare și alte intrări?

— Firește! Și trebuie să le găsesc, răspunse Samentu. Doar nu voi intra ca luminăția-ta, ziua-n-amiaza mare, și nici prin poarta principală.

— Dar cum?

— În zidul exterior se află intrări înguste ce-mi sunt cunoscute și pe care isteții paznici ai Labirintului nu le păzesc niciodată. Noaptea, străjile sunt puțin numeroase în curte și au atâta încredere în paza zeilor și în spaima mulțimii, încât dorm de cele mai multe ori. Afară de asta, între apusul și răsăritul soarelui, preoții se duc de trei ori în templu, la rugăciune, iar soldații lor se roagă sub cerul liber. Înainte de a fi sfârșit ei rugăciunea, eu voi fi înăuntru.

— Dar dacă te rătăcești?

— Am planul cu mine.

— Dar dacă planul e mincinos? zise faraonul, neputându-și ascunde îngrijorarea.

— Dar dacă luminăția-ta nu va obține tezaurul Labirintului? Dar dacă fenicienii, răzgândindu-se, nu vor mai da împrumutul făgăduit? Dar dacă oastea va fi flămândă, iar speranțele poporului spulberate? Crede-mă, stăpâne, că eu, printre coridoarele Labirintului, voi fi mai în siguranță decât tine, în statul tău.

— Dar întunericul! Bezna! Și zidurile care nu pot fi străpunse, și adâncurile, și sutele de drumuri în care n-ar fi cu neputință să te rătăcești? Crede-mă, Samentu, lupta cu oamenii e o jucărie, pe când înfruntarea beznei și necunoscutului e un lucru cumplit!

Samentu zâmbi.

— Luminăția-ta nu-mi cunoaște viața. La douăzeci și cinci de ani, eram preot al lui Osiris.

— Tu? se uimi Ramses.

— Da. Și-ți voi spune îndată de ce am trecut în slujba lui Set. Am fost trimis în peninsula Sinai să construiesc un mic templu pentru mineri. Construcția s-a tărăgănat șase ani și, având mult timp liber, am cutreierat munții și peșterile din partea locului. Câte n-am văzut acolo! Galerii lungi, pe care nu le puteai străbate în mai puțin de câteva ceasuri; intrări înguste, prin care trebuia să te târăști; bolți atât de uriașe, încât ar fi putut cuprinde un templu. Am văzut râuri și lacuri subpământene, palate de cristal, văgăuni așa de întunecoase, încât nu-ți puteai vedea mâna, sau dimpotrivă atât de luminoase, de parcă ar fi strălucit în ele un alt soare. De câte ori n-am rătăcit drumul, de câte ori nu mi s-a stins torța, de câte ori nu m-am rostogolit în prăpăstii nevăzute! Uneori rămâneam în subterane câteva zile în șir, hrănindu-mă cu orz prăjit, lingând umezeala stâncilor, nefiind sigur de voi mai ajunge la lumină.

M-am ales, în schimb, cu experiență, iar văzul mi s-a ascuțit, ajungând chiar să îndrăgesc aceste locuri neomenești. Azi, când mă gândesc la ascunzătorile copilărești ale Labirintului, îmi vine să râd. Clădirile înălțate de oameni sunt galerii de cârtiță pe lângă uriașele ziduri ridicate de duhurile tăcute și nevăzute ale pământului. Odată am dat însă de un lucru cumplit, care m-a făcut să-mi schimb credința. La apus de mina Sinai, se află un lanț de munți și de trecători, în mijlocul cărora pământul se cutremura adesea și răsuna de tunete subterane, iar alteori se vedeau și flăcări. Curios, am pornit într-acolo pentru un timp mai îndelungat. Am tot scotocit și, prin niște crăpături nu prea mari, am descoperit un șir întreg de peșteri uriașe, sub bolțile cărora ar încăpea cea mai mare dintre piramide. Rătăcind pe-acolo, m-a ajuns deodată un miros de hoit atât de respingător, încât am vrut să fug. Stăpânindu-mă, însă, am intrat în peștera de unde venea mirosul și am văzut… binevoiește stăpâne să-ți închipui un om cu picioarele și mâinile pe jumătate mai scurte decât ale noastre, dar groase, butucănoase și cu gheare la capete. Mai adaugă la aceasta și o coadă lată, pe de lături netedă, iar deasupra crestată cum e creasta cocoșului, precum și un gât nespus de lung, terminat cu un cap de câine. Închipuie-ți, în sfârșit, spinarea ciudățeniei acesteia acoperită cu solzi încovoiați. Dihania, stăpâne, sta pe picioarele de dinapoi, iar mâinile și pieptul și le sprijinea de stâncă.

— Ce urât! exclamă faraonul. L-aș fi omorât pe loc.

— Nu era urâtă, zise preotul, fiindcă, stăpâne, dihania aceasta era înaltă cât un obelisc.

Ramses al XIII-lea schiță un gest de nemulțumire.

— Samentu, rosti el, nu cumva ai văzut peșterile astea în vis?

— Jur pe viața copiilor mei, stăpâne, că ți-am spus adevărul! Dacă jivina aceasta cu piele de târâtoare, acoperită cu solzi ascuțiți, ar fi stat toată pe pământ, ar fi avut, cu coadă cu tot, o lungime de vreo cincizeci de picioare. Cu toată spaima și scârba ce-o simțeam, m-am întors de câteva ori în văgăună și am cercetat fiara cât se poate de amănunțit.

— Va să zică trăia?

— Nu. Era moartă. Dar stârvul ei, nespus de vechi, se păstra ca și mumiile noastre. Îl ținuse marea uscăciune a aerului și poate unele săruri ale pământului, pe care nu le cunosc.

Asta a fost ultima mea descoperire, continuă Samentu. N-am mai intrat în peșteri, dar am cugetat mult. Osiris zămislește lei, elefanți, cai, iar Set – șerpi, lilieci, crocodili. Lighioana pe care o văzusem era, fără îndoială, din făpturile lui Set și cum mărimea ei întrecea tot ce cunoaștem sub soare, Set, mi-am spus eu, este mai puternic decât Osiris. Atunci am început să cred în Set, și, venind în Egipt, m-am statornicit în templul lui. Iar când am povestit preoților despre cele văzute, mi-au spus că și ei cunosc un mare număr de asemenea dihănii. Samentu se odihni puțin, apoi vorbi mai departe. Dacă luminăția-ta va binevoi să viziteze cândva templul nostru, îi voi arăta făpturi ciudate și îngrozitoare, așezate în gropi, ca, de pildă: gâște cu capete de șopârlă și cu aripi de liliac, șopârle ce seamănă cu lebedele, dar mai mari decât struții, crocodili de trei ori mai lungi decât cei ce trăiesc în Nil, broaște de mărimea unui câine. Acestea toate sunt sau mumii, sau schelete găsite în peșteri și pe care le păstrăm în gropile noastre. Mulțimea își închipuie că ne închinăm lor; adevărul e că noi cercetăm cum sunt alcătuite, ferindu-le de putrezire.

— Voi crede când voi vedea cu ochii mei, răspunse faraonul. Dar spune-mi: de unde și cum au ajuns făpturile astea în peșteri?

— Stăpâne, lumea în care trăim e supusă unor mari schimbări. Chiar și în Egiptul nostru, găsim ruine de orașe și temple ascunse adânc în pământ. A fost o vreme când, în locul Egiptului de Jos, se afla un braț al mării, iar Nilul curgea pe toată lățimea văii noastre. În timpuri și mai vechi, pe locul unde se află astăzi statul nostru tălăzuia marea. Iar strămoșii noștri locuiau o țară pe care astăzi a înghițit-o deșertul apusean. Și mai de demult încă, cu zeci de mii de ani în urmă, oamenii nu erau așa cum suntem noi, ci asemenea maimuțelor, dar care știau totuși să-și ridice colibe, să aprindă focul, să se apere cu măciuca și eu pietre. Atunci nu erau nici cai, nici boi; iar elefanții, rinocerii și leii erau de trei și chiar de patru ori mai mari decât animalele cu aceeași înfățișare de astăzi. Dar nici elefanții uriași nu sunt cele mai vechi vietăți. Înaintea lor au trăit reptile și mai uriașe, care zburau, înotau ori umblau. Iar înaintea acestora, pământul a cunoscut doar melci și pești, iar și mai înaintea lor numai plante, dar altele, așa cum azi nu se mai pomenesc.

— Iar și mai de demult? întrebă Ramses.

— Și mai de demult, pământul era pustiu și gol, iar duhul cel divin plutea deasupra apelor.

— Am auzit câte ceva despre toate acestea, zise faraonul. Dar nu voi crede nimic, până nu-mi vei arăta mumiile monștrilor aflate în templul vostru.

— Dacă îngădui, îmi voi sfârși povestirea începută, zise Samentu. Când în peștera Sinai am văzut hoitul acela uriaș, m-a pătruns spaima atât de tare, încât n-aș mai fi putut intra în nicio peșteră mulți ani. Dar când preoții lui Set m-au lămurit de unde vin făpturile acestea atât de ciudate, spaima mi s-a spulberat, iar curiozitatea mi s-a întețit. Iar astăzi nu se află pentru mine o îndeletnicire mai plăcută decât să rătăcesc prin subterane și să caut cărări prin întuneric. Iată de ce mersul prin Labirint nu e pentru mine cu nimic mai greu decât o plimbare prin grădina regească.

— Samentu, spuse faraonul, prețuiesc foarte mult curajul tău supraomenesc și înțelepciunea ta. Mi-ai povestit atâtea lucruri interesante, incit m-a cuprins dorința de a vizita peșterile și, cândva, mă voi îndrepta poate cu tine către Sinai. Mă tem, totuși, că nu vei fi în stare să înfrunți Labirintul. Eu voi strânge, oricum, marele sfat al egiptenilor, ca să mă împuternicească să folosesc tezaurul.

— Poți s-o faci, răspunse preotul. Strădania mea nu va fi, totuși, în zadar, fiindcă Mefres și Herhor nu vor consimți nici în ruptul capului să te atingi de comoară.

— Ești sigur că vei reuși? îl întrebă, din nou, faraonul.

— De când e Egiptul Egipt, răspunse Samentu, încercând să-l convingă, n-a existat un om care să aibă atâtea mijloace câte am eu, pentru a putea birui în lupta asta, care pentru mine nici nu-i o luptă, ci o jucărie. Pe unii îi sperie întunericul, mie însă îmi place și văd chiar bine pe întuneric. Alții nu sunt în stare să se orienteze din pricina numărului mare de încăperi și coridoare, ceea ce pentru mine-i o nimica toată. Mai sunt și cei ce nu cunosc secretul deschiderii ușilor mascate, lucru la care eu mă pricep.

De n-aș ști decât toate acestea și totuși, într-o lună, două, aș descoperi drumul Labirintului. Am însă planul amănunțit al trecerilor și. Cunosc semnele care duc din sală în sală. Ce altă piedică aș mai putea întâmpina?

— Și totuși, în adâncul inimii tale stă ascunsă îndoiala, fiindcă te-ai speriat de oșteanul care ți s-a părut că te urmărea.

Preotul dădu din umeri.

— Nu mi-e teamă de nimic ți de nimeni, răspunse el liniștit, sunt numai prevăzător. Prevăd totul și sunt pregătit chiar și pentru cazul când aș fi prins.

— Te-ar aștepta chinuri groaznice! șopti Ramses.

— Niciun fel de chinuri. Din subteranele Labirintului îmi voi deschide, drept în fața mea, poarta împărăției în care domnește lumina veșnică.

— Și nu te vei căi amarnic?

— Nu, pentru că urmăresc să ating o mare țintă: vreau să ocup locul lui Herhor.

— Îți jur că-l vei ocupa!

— Dacă nu voi pieri! răspunse Samentu. Și chiar dacă drumul spre piscurile munților duce pe lângă prăpăstii, în care, alunecând, mă voi putea prăbuși, ce însemnătate ar avea aceasta? Tu, stăpâne, te vei îngriji de soarta copiilor mei.

— Du-te dar, zise faraonul. Ești vrednic să fii cel mai de seamă ajutor al meu.

Capitolul XIX

Părăsind orașul Abydos, Ramses al XIII-lea pluti mereu în susul apei până la Tan-ta-ren (Dendera) și Kaneh, orașe situate aproape față-n față, unul pe malul răsăritean al Nilului, celălalt pe malul apusean.

În Tan-ta-ren se aflau două lucruri vrednice de văzut: iazul în care creșteau crocodilii sacri și templul Hator, pe lângă care se afla o școală superioară, unde se învăța medicina, muzica, practicile cultului religios și, în sfârșit, astronomia. Faraonul le vizită pe amândouă. Se supără când i se ceru să ardă tămâie în fața crocodililor sacri, pe care-i socotea niște reptile puturoase și proaste. Iar când unul din ei, în timpul sacrificiului, înaintând prea mult, îl apucă cu dinții de veșmânt, Ramses îl plesni în cap cu o cădelniță de bronz atât de tare, încât reptila închise ochii pentru o clipă și își întinse labele în lături; apoi se trase înapoi și intră în apă, ca și cum ar fi priceput că tânărul monarh nu suportă unele intimități, nici chiar din partea zeilor.

— Te pomenești că am săvârșit vreun sacrilegiu? îl întrebă el pe marele preot.

Demnitarul cercetă pe sub pleoape să vadă dacă nu trage careva cu urechea și răspunse:

— De-aș fi știut că luminăția-ta îi va face un asemenea dar, ți-aș fi dat o măciucă, nu cădelnița. Crocodilul ăsta e cel mai nesuferit animal din tot templul. O dată a răpit un copil.

— Și l-a mâncat?

— Părinții au fost încântați! zise preotul.

— Spune-mi, întrebă faraonul, după ce se gândi puțin, cum se face că voi, oameni înțelepți, vă puteți închina unor animale, pe care, pe deasupra, le mai și plesniți cu ciomagul când nu vă vede nimeni?

Marele preot cercetă încă o dată în jurul lui și, văzând că nu-i nimeni prin apropiere, răspunse:

— Cred, stăpâne, că nu-i bănuiești pe cei ce se închină zeului unic că ar socoti sfinte animalele. Ceea ce se spune e numai pentru gloată. Taurul Apis, căruia s-ar părea că preoții i se închină, e cel mai frumos taur din Egipt și menține rasa cornutelor noastre. Ibișii și cocostârcii curăță câmpiile noastre de hoituri; datorită pisicilor, șoarecii nu ne nimicesc grânele, iar mulțumită crocodililor avem apă bună în Nil, pentru că altminteri ne-am otrăvi. Oamenii slabi de minte și neluminați nu înțeleg însă cât ne sunt de folositoare animalele astea și, în mai puțin de un an, le-ar nimici pe toate, dacă nu le-am feri viața socotindu-le sacre. Aceasta-i taina templelor în ceea ce privește credința noastră în animale. Le cinstim pentru ca poporul să nu le ucidă, ca să putem trage astfel foloase de pe urma lor.

În templul Hator, faraonul trecu grăbit prin curțile școlii de medicină și ascultă apoi, fără prea multă tragere de inimă, horoscoapele astrologilor. Iar când marele-preot-astronom îi arătă o tablă de aur pe care era gravată harta cerului, faraonul îl întrebă:

— Și se îndeplinesc prevestirile pe care le citiți în stele?

— Uneori da.

— Dar dacă n-ați citi în stele, ci în copaci, în pietre ori în cursul apelor, s-ar adeveri și prevestirile acestea?

Marele preot se simți încurcat.

— Luminăția-ta n-ar trebui să ne socotească șarlatani. Prevestim oamenilor viitorul, pentru că asta vor să știe și, la drept vorbind, atâta înțeleg ei din astronomie.

— Dar voi ce înțelegeți?

— Noi știm cum e alcătuită bolta cerească și cum se mișcă stelele.

— Și cui poate folosi aceasta?

— Am adus Egiptului foloase destul de mari. Noi arătăm direcția în care trebuie înălțate edificiile și săpate canalele. Fără ajutorul științei noastre, corăbiile care plutesc pe mare nu s-ar putea depărta de la țărm în sfârșit. Noi întocmim calendarul, arătând și timpul când vor avea loc anumite fenomene cerești. Acum, de pildă, peste puțină vreme, vom avea o eclipsă.

Ramses însă nu-l mai asculta, se întoarse și ieși.

„Cum e cu putință, se gândi el, să construiești un templu după un joc atât de copilăresc și să mai și treci însemnările astea pe table de aur? În trândăvia lor, sfinții bărbați nici nu mai știu de ce să se apuce”.

După un timp scurt petrecut în Tan-ta-ren, monarhul se îndreptă spre celălalt mal al Nilului, unde era orașul Kaneh.

Acolo nu se aflau temple vestite, nici crocodili sacri și nici table de aur cu stele. În schimb, înflorea olăritul și negoțul. De acolo porneau două drumuri spre porturile Mării Roșii, Koseir și Berenice, și altul spre munții de porfir, de unde se aduceau statui și blocuri mari de piatră.

În Kaneh roiau fenicienii; aceștia îl primiră pe monarh cu nespusă însuflețire și-i aduseră tot felul de daruri scumpe, prețuind zece talanți.

Cu toate acestea, faraonul rămase numai o zi în Kaneh. Din Teba fusese înștiințat că venerata mumie a tatălui său se și afla în palatul din Luxor, așteptând să fie înmormântată.

Teba era în vremea aceea un oraș uriaș, ce se întindea pe o suprafață de aproape doisprezece kilometri pătrați. Aici se afla cel mai mare templu din Egipt închinat lui Amon, precum și numeroase clădiri publice și particulare. Străzile principale erau largi, drepte și pavate cu lespezi de piatră, iar casele, ce se înșiruiau de o parte și de alta a malurilor Nilului, aveau câte patru și cinci etaje. Teba fusese numită orașul cu „o sută de porți”, fiindcă fiecare templu și fiecare palat avea câte o poartă uriașă, eu piloni. Era, pe de o parte, un oraș în care înfloreau meșteșugurile și negoțul, iar pe de alta, un fel de prag al veșniciei, deoarece pe malul de apus al Nilului, între munți, se afla un număr nesfârșit de morminte de-ale preoților, nobililor și faraonilor.

Teba își datora strălucirea lucrărilor sale faraonului Amenofis al III-lea, adică Memnon, cel care găsise orașul „de lut” și-l lăsase „de piatră” și lui Ramses al II-lea, care sfârșise și întregise construcțiile începute de Amenofis.

Pe malul de răsărit al Nilului, în partea de miazăzi a orașului, se întindea cartierul uriașelor clădiri regale, palate și temple, unde rămășițele faraonului așteptau ultima ceremonie. Astăzi, pe ruinele acestui cartier, se înalță orășelul Luxor.

Când Ramses al XIII-lea sosi, Teba toată ieși să-l întâmpine; rămaseră acasă doar bătrânii și ologii, iar prin fundături hoții. Aici, pentru prima oară, poporul deshămă caii de la carul regesc, trăgând el însuși. Tot aici auzi faraonul, pentru prima dată, strigăte și blesteme îndreptate împotriva preoților, ceea ce îl bucură, precum și cererea ca ziua a șaptea să fie sărbătoare, lucru ce-l puse pe gânduri. El dorea să facă acest dar Egiptului muncitor, dar nu-și putuse închipui că gândurile lui ajunseseră atât de bine cunoscute, încât poporul așteaptă chiar traducerea lor în fapt.

Drumul care, de obicei, ținea un ceas, se prelungi mai multe ceasuri din pricina înghesuielii mulțimii. Carul regesc se oprea foarte des în mijlocul poporului și nu se putea urni din loc decât când garda luminăției-sale izbutea să-i ridice pe cei care stăteau prosternați la pământ.

Când, în cele din urmă, faraonul ajunse în cartierul regesc, ocupă unul din palatele mai mici și fu atât de ostenit, încât nu se mai gândi în ziua aceea la treburile statului. A doua zi, arse tămâie în fața rămășițelor tatălui său, ce se aflau aici, în palatul principal, spunându-i lui Herhor că mumia poate fi dusă la morminte.

Acest lucru nu avu loc însă numaidecât, fiindcă din palat mumia fu dusă în templul lui Ramses, unde rămase să se odihnească o zi și o noapte. Abia după aceea, cu deosebită pompă, fu transportată la templul Amon-Ra.

Amănuntele ceremoniei funebre fură aceleași ca și la Memfis, numărul participanților fiind însă cu mult mai mare.

Palatele regale situate pe malul drept al Nilului, în partea de miazăzi a orașului, erau legate de templul Amon-Ra, așezat în partea de miazănoapte a Tebei, printr-un drum unic în felul său. Era o alee lungă de doi kilometri, foarte largă, plantată cu arbori uriași și mărginită de două șiruri de sfincși. Unii dintre ei aveau, pe trupurile lor de lei, capete de oameni, iar alții capete de berbeci. De-a lungul drumului, erau câteva sute de asemenea sfincși.

Pe amândouă laturile aleii, se înghesuia o mulțime nesfârșită, venită din Teba și din împrejurimi; iar prin mijlocul ei înainta alaiul funebru. Veneau deci muzicile feluritelor oști, cete de bocitoare, corurile, trimișii tuturor breslelor, meseriașilor și negustorilor, precum și ai câtorva zeci de nomuri cu zeii și steagurile lor, soliile a peste zece popoare care aveau legături cu Egiptul și din nou muzici, bocitoare și coruri preoțești.

Mumia faraonului călătorea și de data asta într-o corabie de aur, însă cu mult mai prețioasă decât cea din Memfis. Carul pe care se afla barca, tras de opt perechi de boi albi, avea o înălțime de vreo două caturi și se pierdea sub grămezile de cununi, jerbe, pene de struț și țesături scumpe. Rotocoalele dese ale fumului de tămâie învăluiau carul, făcându-te să crezi că Ramses al XII-lea se înfățișează poporului ca zeii, înconjurat de nori.

De pe pilonii tuturor templelor tebane, răsunau bubuituri asemeni tunetelor, precum și lovituri puternice, și totuși tânguitoare, în discuri de bronz.

Cu toate că aleea sfincșilor era largă și cu toate că alaiul era deschis de către comandanții oștilor egiptene, astfel încât convoiul înainta în ordinea cea mai deplină, pentru străbaterea celor doi kilometri ce despărțeau palatele de templul lui Amon fu totuși nevoie de trei ceasuri.

Ramses al XIII-lea porni din palat într-un car de aur, tras de o pereche de cai focoși, când mumia lui Ramses al XII-lea se și afla în templu. Poporul îngrămădit de-a lungul aleii, și care rămăsese liniștit în timpul procesiunii, izbucni în strigăte atât de puternice la vederea monarhului iubit, încât tunetele și sunetele ce veneau de pe pilonii templelor nu se mai auziră. Fu cât pe ce ca mulțimea, cuprinsă de înflăcărare, să pătrundă în mijlocul aleii și să-l înconjoare pe faraon. Ramses, printr-un semn al mâinii, opri însă puhoiul, înlăturând astfel sacrilegiul.

În răstimpul unui sfert de ceas, carul faraonului străbătu aleea și se opri în fața uriașilor piloni al celui mai strălucit templu din Egipt.

După cum Luxorul era un întreg cartier de palate regale, în partea de miazăzi a orașului, tot așa Karnakul era cartierul zeilor în partea de miazănoapte. Iar templul lui Amon-Ra era cel mai de seamă templu din Karnak. Numai clădirea ocupa o suprafață de două hectare, iar grădinile și iazurile înconjurătoare aproape douăzeci. În fața templului se înălțau doi piloni înalți cât zece caturi. Curtea, înconjurată de o galerie sprijinită de coloane, avea aproape un hectar, iar sala coloanelor, în care se adunau stările privilegiate, aproape o jumătate de hectar. Templul acesta nu era o simplă clădire, ci o întreagă așezare. Sala, adică hipostilul, avea o lungime de peste o sută cincizeci de picioare și o lățime de șaptezeci și cinci, iar plafonul ei se sprijinea pe o sută treizeci și patru de coloane. Dintre ele, cele douăsprezece de la mijloc aveau o circumferință de cincisprezece picioare și o înălțime de șase caturi.

Statuile templului, așezate alături de piloni și în jurul iazului sacru, erau de aceleași proporții.

În fața porții uriașe, faraonul fu întâmpinat de Herhor. Marele preot al templului. Înconjurat de un întreg sobor de preoți, Herhor îl salută aproape cu trufie pe monarh și, în timp ce ardea tămâie în fața lui, nici nu-l privi măcar. Apoi, străbătând curtea, îl conduse până la hipostil, poruncind totodată ca solii mulțimii să fie lăsați să intre în curtea templului.

În mijlocul hipostilului, era așezată barca pe care se afla mumia faraonului mort, iar de o parte și de alta a sălii stăteau, față în față, două tronuri deopotrivă de înalte. Pe unul se urcă Ramses al XIII-lea, înconjurat de căpeteniile militare și de către nomarhi, pe celălalt Herhor, înconjurat de preoți. Apoi, marele preot Mefres îi dete mitra lui Amenhotep, iar tânărul faraon văzu, pentru a doua oară, pe capul lui Herhor, șarpele de aur, simbolul puterii regale. Pălind de mânie, își zise în gând:

„Cum ți-aș mai smulge ureusul, cu cap cu tot!”

Tăcu însă, știind bine că în templul acesta, cel mai mare din Egipt, Herhor era stăpân, egal al zeilor și poate chiar mai puternic decât însuși faraonul.

În timp ce mulțimea umplea curtea, în templu, dincolo de draperia de purpură ce oprea intrarea muritorilor de rând, răsunau harpele și cântările molcome; Ramses își roti privirea prin sală. Pădurea aceasta de coloane masive, acoperite de sus până jos cu picturi, lumina misterioasă ce inunda sala și tavanul suspendat, toate făcură asupra lui o impresie covârșitoare.

„Ce însemnătate mai poate avea victoria de la Lacurile Sodice? gândi el. Să construiești însă un astfel de edificiu, iată ce înseamnă să faci o operă adevărată. Și doar l-au înălțat chiar ei.”

În clipa aceea, își dădu seama limpede de puterea castei preoțești. Va fi oare el, oastea lui și chiar întreg poporul, în stare să dărâme templul? Și dacă-i greu să înfrunți clădirea, va fi mai ușor să-i dobori pe făuritorii ei?

Îl trezi din gândurile acestea neplăcute vocea marelui preot Mefres.

— Luminăția-ta, spuse bătrânul, tu, cel mai cinstit supus al zeilor (și se înclină în fața lui Herhor) și voi nomarhi, scribi, războinici și popor de rând! Prea cucernicul Herhor, marele preot al templului, ne-a chemat să judecăm, după vechiul obicei, faptele pământești ale faraonului mort, hotărând dacă are sau nu drept la înmormântare.

Faraonul se aprinse de mânie. Nu era de ajuns că-l nesocoteau pe el, dar cutezau, pe deasupra, să judece faptele tatălui său, hotărând dacă putea fi sau nu înmormântat!

Dar se liniști în curând. Nu era decât o formalitate, tot atât de veche cât și dinastiile egiptene. De fapt, nici nu era vorba de o judecată, ci de o laudă adusă celui mort.

La un semn al lui Herhor, marii preoți se așezară pe taburete. Nomarhii și ofițerii din jurul tronului lui Ramses rămaseră însă în picioare, nefiind scaune și pentru ei.

Faraonul își întipări în minte și ocara aceasta; dar făcu în așa fel, încât nu se putu ști dacă văzuse ori nu nesocotirea celor ce-d erau apropiați.

Mefres vorbea în timpul acesta despre viața fostului faraon.

— Ramses al XII-lea n-a săvârșit niciunul din cele patruzeci și două de păcate, așa încât judecata zeilor nu-l va osândi. Și cum, prin grija deosebită a preoților, mumia sa a fost înzestrată cu toate amuletele, rugăciunile, îndrumările și descântecele de trebuință, nu încape îndoială că faraonul se află în lăcașul zeilor, alături de Osiris, el însuși fiind Osiris. Firea divină a lui Ramses al XII-lea s-a văzut încă din timpul vieții sale. A domnit peste treizeci de ani, a dat poporului o pace trainică și îndelungată, a construit sau a terminat construirea multor temple. El însuși mare preot, i-a întrecut prin virtute pe cei mai cucernici dintre aceștia. De-a lungul întregii sale domnii, slăvirea zeilor și ridicarea sfintei oaste preoțești s-au aflat la loc de cinste. Iată de ce l-au îndrăgit puterile cerești, iar Honsu, unul dintre zeii tebani, primindu-i rugămintea, a binevoit să meargă în țara Buhten și să alunge acolo duhul rău din fiica regelui.

Mefres se odihni o clipă, apoi vorbi mai departe:

— Dovedindu-vă, așadar, că Ramses al XII-lea a fost zeu, vă veți întreba, cu ce scop ființa aceasta aleasă a pogorât pe pământul egiptean, petrecând aici câteva zeci de ani. A făcut astfel cu gândul de a îndrepta lumea, care din pricina apusului credinței e tot mai stricată. Căci cine se îngrijește azi de lucrurile sfinte? Cine se gândește să îndeplinească voința zeilor? Departe, spre miazănoapte, marele popor asirian crede numai în puterea spadei și înrobește popoarele în loc să cerceteze tainele înțelepciunii și ale credinței. Mai aproape de noi se află fenicienii, al căror singur zeu e aurul, pe care-l slujesc prin înșelăciune și camătă. Cât despre celelalte popoare – hitiții la răsărit, libienii la apus, etiopienii la miazăzi și grecii la Mediterană – sunt toate barbare și pornite pe jaf. În loc să muncească fură, iar în loc să cerceteze înțelepciunea beau, joacă zaruri ori trândăvesc în neștire ca vitele trudite. În toată lumea, nu se află decât un singur popor credincios și înțelept cu adevărat, poporul egiptean. Dar nu vedeți ce se întâmplă și la noi? Din pricina unor străini lipsiți de credință, care ne-au împânzit țara, religia a decăzut. Cum beau un pahar mai mult, demnitarii își bat joc de zei și de viața veșnică, iar poporul stropește cu noroi statuile sfinte și nu mai aduce jertfe templelor. Risipa a luat locul cumpătării, iar desfrânarea pe al înțelepciunii. Fiecare vrea să poarte peruci uriașe, să se ungă cu uleiuri parfumate, să aibă veșminte țesute cu fir de aur, să se împodobească cu lănțișoare și brățări bătute în pietre scumpe. Nimănui nu-i mai place turta de grâu, ci vrea plăcintă cu lapte și miere, cu berea vrea să-și spele picioarele, iar setea să și-o potolească cu vinuri străine. Iată de ce întreaga nobilime e plină de datorii, poporul împovărat de muncă și bătut, iar pe alocurea izbucnesc răscoale. Dar ce spun eu – pe alocurea? De câtva timp, din pricina unor uneltitori nevăzuți, auzim prin tot Egiptul: „Dați-ne o zi de odihnă după șase de muncă!… Nu ne mai bateți fără judecată! Dați-ne în stăpânire un petic de pământ! Toate acestea vestesc ruina apropiată a statului nostru, împotriva căreia trebuie găsită scăparea. Iar aceasta n-o putem găsi decât în religie, care ne învață că poporul trebuie să muncească, preoții, deoarece cunosc voința zeilor, să-i hotărască munca, iar faraonul și slujbașii lui să vegheze ca munca aceasta să fie bine îndeplinită. Așa ne învață religia. Călăuzit de aceste reguli a cârmuit Osiris-Ramses al XII-lea cel asemenea cu zeii. Iar noi, marii preoți, recunoscându-i meritele, vom săpa pe mormântul lui și în temple cuvintele acestea:

 „Boul Horus, puternicul Apis, care a reunit coroanele regatului, vulturul de aur care cârmuiește cu sabia, învingătorul a nouă popoare, regele Egiptului de Sus și de Jos, stăpânul celor două lumi, fiul soarelui AMEN-MER-RAMSES, îndrăgit de Amon-Ra, stăpânul și monarhul Tebaidei, fiul lui Amon-Ra, înfiat de Horus, zămislit de Hormah, rege al Egiptului, biruitorul Feniciei, stăpânitor peste nouă popoare”.{86}

Când cei de față întăriră prin strigăte hotărârea luată, de după draperie se iviră dansatoarele, care executară un dans sacru în fața sarcofagului. Preoții arseră tămâie. Apoi mumia fu scoasă din corabie și dusă în Sanctuarul lui Amon, unde Ramses al XIII-lea nu avea dreptul să intre.

Scurtă vreme după aceasta, serviciul divin luă sfârșit și cei de față părăsiră templul.

Întorcându-se la palatul din Luxor, tânărul faraon era atât de adâncit în gânduri, încât aproape că nu văzu mulțimea nesfârșită și nici nu-i auzi strigătele.

„Nu pot să-mi înșel inima, își spunea el în gând. Marii preoți mă nesocotesc, ceea ce, până acum, nu i s-a întâmplat nici unui faraon. Îmi arată, pe deasupra, și chipul în care le pot câștiga bunăvoința. Ei vor să cârmuiască statul, iar eu să veghez la îndeplinirea poruncilor lor. Dar nu va fi așa. Eu voi porunci, iar voi veți îndeplini poruncile. Ori voi pieri, ori îmi voi pune piciorul regesc pe grumajii voștri”.

Venerata mumie a lui Ramses al XII-lea rămase timp de două zile în templul lui Amon-Ra, unde nici chiar marii preoți, cu excepția lui Herhor și Mefres, nu puteau pătrunde. În fața mortului ardea o singură făclie, a cărei flacără, întreținută într-un chip miraculos, nu se stingea niciodată. Deasupra sarcofagului plutea un vultur cu cap de om, simbolul sufletului. Nimeni nu știa dacă era vorba de vreo mașinărie sau de o făptură cu adevărat vie. Un lucru, însă, era neîndoielnic: preoții care cutezau s-o privească pe furiș, de după draperie, vedeau cum vietatea aceasta, care plutea în aer, deși nu era sprijinită pe nimic, mișca totuși gura și ochii.

Ceremonia înmormântării se desfășură mai departe. Corabia de aur îl duse pe fostul faraon de cealaltă parte a Nilului, după ce trecu mai întâi, înconjurată de un alai uriaș de preoți, bocitoare, ostași și popor, în sunetul muzicii, al bocetelor și al cântărilor, prin strada principală din Teba. Largă, netedă, plantată cu arbori, era poate cea mai frumoasă stradă din Egipt: casele, cu patru sau chiar cu cinci etaje, erau acoperite de sus până jos cu mozaic sau cu basoreliefuri în culori, de parcă cineva ar fi atârnat pe fațadele lor niște covoare uriașe, viu colorate, sau le-ar fi acoperit cu tablouri imense, înfățișând munca neguțătorilor, a meșteșugarilor, a corăbierilor, precum și popoare din țări îndepărtate. Într-un cuvânt, nu era o stradă, ci mai de grabă o galerie nesfârșită de tablouri, stângaci lucrate, dar ademenitoare prin coloritul lor.

Convoiul funebru înaintase vreo doi kilometri de la miazănoapte spre miazăzi. Cam pe la mijlocul orașului, se opri și apoi coti la apus, spre Nil.

În dreptul acestui loc, se afla, în mijlocul fluviului, o insulă mare, la care se ajungea cu ajutorul unui pod plutitor. Pentru a preîntâmpina accidentele, căpeteniile militare, care conduceau procesiunea, așezară oamenii în rânduri de câte patru, poruncindu-le să înainteze foarte încet și fără cadență. Tot în acest scop, muzicile din fruntea fiecărui grup începură imnurile fiecare în alt tact.

În câteva ceasuri, procesiunea trecu peste primul pod, ajungând în insulă, de unde, cu ajutorul celui de al doilea pod, atinse malul stâng, cel apusean, al Nilului.

Dacă jumătatea de răsărit a Tebei se putea numi orașul zeilor și al regilor, cea de apus era un întreg cartier al templelor și mormintelor închinate memoriei strămoșilor.

De la Nil, alaiul se îndreptă înspre munți, pe drumul principal. La miazăzi de acest drum, pe o colină, se afla templul înălțat în amintirea victoriei lui Ramses al III-lea. Pereții templului înfățișau popoarele supuse de el: hitiți, amoreiți, filistini, etiopieni, arabi și libieni. Puțin mai jos, se înălțau cele două statui uriașe ale lui Amenhotep al II-lea, a căror înălțime, cu toate că faraonul era înfățișat șezând, era cât cinci caturi. Una din statui avea o însușire miraculoasă: la revărsatul zorilor, în bătaia razelor soarelui, scotea niște sunete asemănătoare unei harpe cu coardele rupte.

Încă și mai aproape de drum, tot pe partea stângă, se vedea templul nu prea mare, dar nespus de frumos, al lui Ramses al II-lea. Intrarea era străjuită de patru statui în mâinile cărora se zărea sceptrul faraonilor. În curte se înălța monumentul lui Ramses al II-lea, a cărui înălțime atingea patru caturi.

Drumul urca mereu, în pantă domoală, lăsând să se vadă tot mai limpede coline nespus de abrupte, ce semănau cu un burete: erau mormintele demnitarilor egipteni, în fața acestor stânci prăpăstioase se înălța templul, întru totul ciudat, al reginei Hatasu. Clădirea avea o lungime de patru sute cincizeci de picioare. Din curtea înconjurată de ziduri se pătrundea, prin niște scări, într-o altă curte înconjurată de coloane, sub care se afla templul subteran. Din curtea cu coloane se intra, tot pe scări, într-un templu săpat în stâncă, sub care se aflau alte subterane. Templul avea astfel două etaje: unul deasupra pământului, altul dedesubt, fiecare împărțindu-se la rândul lui în două părți: cea de sus și cea de jos. Scările erau imense, având în loc de balustrade două rânduri de sfincși. Intrarea fiecărei scări era păzită de câte două statui, înfățișate șezând.

Din fața templului Hatasu, începea trecătoarea întunecată ce lega mormintele demnitarilor de mormintele faraonilor. Între ele se afla, săpat în stâncă, mormântul marelui preot Retemenof, ale cărui încăperi și coridoare subterane se întindeau pe o suprafață de aproape un hectar.

Alaiul înainta pe un drum abrupt, săpat într-unul din pereții de stâncă ai trecătorii, atât de îngust, încât oamenii dădeau și ei ajutor boilor, împingând ușor corabia mortuară. În sfârșit, convoiul se opri într-un loc mai larg, aflat la vreo cincisprezece caturi deasupra fundului trecătorii. Aici era poarta ce ducea la mormântul subteran, pe care faraonul îl construise de-a lungul unei domnii de treizeci de ani. Cripta alcătuia un adevărat palat, având încăperi pentru faraon, pentru familia lui și pentru slujitori, sală de mâncare, odaie de dormit și baie, sanctuare închinate feluriților zei și, în sfârșit, o fântână, în fundul căreia se afla o odaie mică, unde avea să se odihnească pe veci mumia faraonului.

La flacăra torțelor aprinse, se vedeau pereții încăperilor acoperiți cu inscripții și imagini ce vorbeau despre înfăptuirile și petrecerile celui răposat: vânătoarea, construirea templelor și canalelor, călătoriile triumfale, ceremoniile închinate zeilor, luptele oștilor sale cu dușmanii, munca poporului. Dar nu numai atât; în odăi, în care se găsea mobilier, vase, care și arme, flori, carne, aluaturi și vin, se mai aflau și numeroase statui. Multe din ele îl înfățișau pe Ramses al XII-lea, pe preoții, demnitarii, femeile, ostașii și sclavii lui, fiindcă un faraon nu se putea lipsi nici pe lumea cealaltă de lucruri scumpe, de mâncăruri alese și de slujitori credincioși.

După ce carul mortuar se opri la intrarea mormântului, preoții scoaseră mumia din sarcofag și o puseră pe pământ, cu spatele sprijinit de stâncă. Atunci Ramses al XIII-lea arse tămâie în fața rămășițelor tatălui său, iar regina Nikotris, îmbrățișând mumia, spuse plângând:

— „Eu sunt sora ta, soția ta Nikotris; nu mă părăsi, o, făptură măreață! Dorești cu adevărat, bunul meu părinte, să mă îndepărtez? Iar dacă voi pleca și vei rămâne singur, va fi oare cineva cu tine!”{87}

În clipa aceea, marele preot Herhor arse și el tămâie în fața mumiei, iar Mefres vărsă vin, zicând:

— „Aducem jertfa aceasta celui ce-ți seamănă întocmai, lui Osiris-Mer-amen-Ramses, stăpânitorul Egiptului de Sus și de Jos, al cărui glas va spune adevărul în fața marelui zeu”.

Apoi bocitoarele și corurile preoților intonară:

Corul I: „Tânguiți-vă, tânguiți-vă. Plângeți, plângeți neîncetat, cât puteți de tare.

Bocitoarele: O, călător cucernic ce-ți îndrepți pașii spre împărăția veșnică, vai! cât de repede ne ești răpit!

Corul II: Cât de frumos e ceea ce i se întâmplă! L-a iubit nespus de mult pe zeul Honsu din Teba și de aceea zeul i-a îngăduit acum să ajungă în apus, alături de slujitorii săi.

Bocitoarele: O, tu, care ai fost înconjurat de atâția slujitori, va trebui acum să fii singur. Tu, care ai purtat straie subțiri și ți-a plăcut rufăria curată, zaci acum în veșmintele de ieri!

Corul I: în pace, în pace te îndreaptă spre apus, o, stăpânul nostru, mergi în pace. Te vom vedea din nou când va sosi ziua veșniciei, fiindcă tu te duci în împărăția ce-i unește între ei pe toți oamenii.”{88}

După aceasta, începură ultimele ritualuri ale ceremoniei.

Fură aduse animalele – boul și antilopa – pe care nu le ucise Ramses al XIII-lea, ci le sacrifică locțiitorul său în fața zeilor, marele preot Sem. Câțiva preoți de rând despicară repede animalele, iar Herhor și Mefres luară pulpele cu care atinseră pe rând gura mumiei. Însă mumia nu voia să mănânce, fiindcă era încă neînsuflețită, iar gura ei închisă. De aceea, Mefres spălă mumia cu apă sfințită, arse miresme și alaun, zicând:

— „Iată-l stând pe părintele meu, iată-l stând pe Osiris-Mer-amen-Ramses. Eu sunt fiul tău, eu sunt Horus. Vin la tine ca să te purific și să te înviez. Pun înapoi mădularele tale, unesc ce a fost tăiat, căci eu sunt Horus, răzbunătorul părintelui meu. Te așezi pe tronul lui Ra și poruncești zeilor. Fiindcă tu ești Ra, cel care purcede din Nut și care îl naște pe Ra în fiecare dimineață, care îl naște pe Mer-amen-Ramses în fiecare zi, întocmai ca și pe Ra.”{89}

Spunând acestea marele preot atingea cu amulete gura, pieptul, mâinile și picioarele mumiei.

Apoi, din nou, se auziră corurile:

Corul I: „Osiris-Mer-amen-Ramses va mânca și va bea de acum înainte tot ce mănâncă și beau zeii. Se așază în lăcașul lor, e sănătos și tot atât de puternic ca ei.

Corul II: Are putere în toate mădularele. E înverșunat ori de câte ori, flămând fiind, nu poate mânca, ori, însetat fiind, nu poate bea.

Corul I: O, zei, îmbiați-l pe Osiris-Mer-amen-Ramses cu mii și mii de carafe de vin, cu mii de veșminte, pâini și boi.

Corul II: O, voi, pământeni care veți trece pe-aici. Dacă viața vă e scumpă, iar moartea urâtă, dacă doriți ca rangurile voastre să treacă asupra urmașilor voștri, spuneți rugăciunea aceasta, pentru cel ce se află îngropat aici.

Mefres: O, voi, cei mari, voi, proroci, voi, prinți, scribi și faraoni! Voi, oameni, care peste un milion de ani veți veni după mine, dacă vreunul dintre voi, în locul numelui meu îl va pune pe al său, zeii îl vor pedepsi, nimicindu-i făptura pe acest pământ.{90}

Preoții aprinseră torțele, luară mumia și o puseră din nou în sarcofagul care amintea înfățișarea omenească. Apoi, neluând în seamă strigătele, tânguirile și împotrivirea bocitoarelor, duseră uriașa povară spre mormânt. Străbătură la lumina torțelor câteva coridoare și săli și se opriră acolo unde se afla fântâna. Coborâră sarcofagul într-o deschizătură îngustă, pe care o zidiră repede, în așa fel încât nici ochiul cel mai ager să nu poată descoperi intrarea în criptă. Apoi se întoarseră sus și cu o grijă tot atât de mare zidiră intrarea fântânii.

Toată lucrarea fu săvârșită de către preoți, fără martori, și cu o precizie atât de mare, încât mumia lui Ramses al XII-lea odihnește până în ziua de azi în tainica sa locuință, ferită de tâlhari și de curiozitatea vremurilor noi. În răstimp de douăzeci și nouă de secole au fost pângărite multe morminte regești; acesta a rămas neatins.

În timp ce un grup de preoți zideau rămășițele cucernicului faraon, alt grup, luminând încăperile subterane, îi poftiră pe cei vii la ospăț.

În sala de oaspeți intrară Ramses al XIII-lea, regina Nikotris, marii preoți Herhor, Mefres și Sem, precum și vreo cincisprezece demnitari și oșteni. În mijlocul încăperii, erau întinse mese încărcate cu mâncăruri, vinuri și flori; lângă un perete, statuia fostului faraon, sculptată în porfir, părea că-i privește pe cei de față, poftindu-i. Cu un zâmbet melancolic, să mănânce.

Ospățul începu cu un dans sacru, însoțit de cântecul uneia dintre cele mai de seamă preotese:

— „Bucurați-vă de zilele fericirii, fiindcă viața nu ține decât o clipă. Bucurați-vă de fericire, fiindcă, intrând în mormânt, zilele vă vor fi nesfârșite și vă veți odihni în veci!”{91}

După preoteasă, un proroc psalmodie în acompaniamentul harpelor:

— „Lumea e veșnic schimbătoare și în neîntreruptă înnoire. E înțeleaptă orânduirea soartei, e vrednică de cinstire hotărârea lui Osiris, după care trupul, trecut din viață, e supus nimicirii și pieirii, în vreme ce pe urma lui supraviețuiesc alte trupuri. Faraonii, acești zei care au fost înaintea noastră, acum se odihnesc în piramide; mumiile lor și cei ce le semănau aidoma au rămas. Palatele ce le-au înălțat nu se mai află pe vechile locuri, ca și cum nici n-ar fi fost.

Nu deznădăjdui, ci lasă-te în voia poftelor și bucuriei; păstrează-ți însă inima neîntinată până ce va veni ziua căinței, astfel ca Osiris, zeul a cărui inimă nu mai bate acum, să dea ascultare rugii tale.

Tânguirile lumii întregi nu pot reda fericirea celui care zace în mormânt; bucură-te deci de zilele fericirii și nu-ți nesocoti desfătările. Nu se află om care să poată lua cu sine, în lumea cealaltă, ceea ce are mai de preț. Nu se află om care să se fi întors de acolo!”{92}

Ospățul se sfârși și aleasa adunare, tămâind încă o dată statuia celui ce nu mai era, porni înapoi spre Teba. În templul mortuar rămaseră numai preoții care urmau să aducă regulat jertfe faraonului, precum și străjile puse să păzească mormântul, ca nu cumva tâlharii să fie ispitiți de săvârșirea vreunui sacrilegiu.

Din clipa aceea, Ramses al XII-lea rămase singur în cripta lui tainică. Prin ferestruica mică, ascunsă în stâncă, se strecura doar bezna. În locul penelor de struț, deasupra faraonului foșneau aripile unor lilieci uriași. În locul muzicii, răsunau în noapte vaietele sfâșietoare ale hienelor și, din când în când, urletele leilor care, din pustiul lor, îl salutau pe faraonul din mormânt.

Capitolul XX

După înmormântarea faraonului, viața își reluă cursul obișnuit în Egipt, iar Ramses al XIII-lea se întoarse la treburile statului.

În luna Epifi, adică sfârșitul lui aprilie și începutul lui mai, noul monarh vizită orașele aflate de-a lungul Nilului, dincolo de Teba. Se duse astfel la Sni, însemnat centru meșteșugăresc și negustoresc, unde se găsea și templul Kneph, adică „sufletul lumii”. Merse apoi la Edfu, al cărui templu, cu piloni cât zece caturi, avea o bibliotecă uriașă. Pe pereții acesteia erau săpate, însoțite de desene, însemnările tuturor cunoștințelor de pe vremea aceea privitoare la geografie, astronomie și teologie. Faraonul zăbovi puțin și la carierele de piatră din Hennu, iar la Nubi, adică la Kom-Ombo, aduse jertfe lui Horus, zeul luminii, și lui Sebek, zeul întunericului. Vizită insula Ab, ce semăna cu un smaragd printre stâncile ei negre, unde creșteau cele mai bune curmale, și care mai era numită „capitala elefanților”, deoarece aici se făcea cel mai intens negoț cu fildeș. Trecu, în sfârșit, și prin orașul Sunnu, de lângă prima cataractă a Nilului, vizitându-i uriașele mine de granit și de sienit, unde stâncile erau despicate cu ajutorul unor aripi de lemn mișcate de apă și unde se tăiau obeliscuri înalte cât nouă caturi.

Oriunde se ducea noul faraon al Egiptului, pretutindeni supușii îl întâmpinau cu o însuflețire fără margini. Până și osândiților care lucrau în mine și ale căror trupuri erau pline cu răni de nevindecat, le pricinui clipe de bucurie, deoarece faraonul poruncise să fie scutiți de muncă timp de trei zile. Ramses al XIII-lea putea fi mulțumit și mândru, fiindcă niciun faraon până atunci, nici chiar în cursul unei călătorii triumfale, nu fusese primit ca el, în pașnica lui drumeție. Nomarhii, scribii și marii preoți, văzând nemărginita dragoste a poporului pentru noul faraon, se înclinară în fața puterii lui, șoptindu-și între ei:

— Mulțimea-i ca o turmă de tauri, iar noi, asemeni unor furnici prevăzătoare și chibzuite. Să-l cinstim, așadar, pe noul stăpân, ca să ne putem bucura de sănătate și să ne ferim de năpastă. În chipul acesta, împotrivirea demnitarilor, ce fusese nespus de puternică cu câteva luni în urmă, pierise, făcând loc unei supuneri desăvârșite. Întreaga nobilime și preoțime se prosterna în fața lui Ramses al XIII-lea.

Rămăseseră neînduplecați doar Mefres și Herhor. Astfel că, încă din prima zi a întoarcerii faraonului la Teba, marele vistiernic îi dădu două știri neplăcute.

— Toate templele, spuse el, nu ne mai dau nimic pe credit și te roagă, în chipul cel mai umil, să le înapoiezi banii împrumutați vistieriei vreme de doi ani de zile de-acum înainte.

— Înțeleg, răspunse Ramses, lucrul e pus la cale de prea cinstitul Mefres. Cât datorăm templelor?

— Vreo cincizeci de mii de talanți.

— Timp de doi ani trebuie să plătim cincizeci de mii de talanți, repetă faraonul. Și ce mai vrei să-mi spui?

— Încasarea dărilor merge foarte greu, adăugă vistiernicul. De trei luni încoace, am primit de-abia un sfert din ce ni se cuvenea.

— Dar ce s-a întâmplat?

Vistiernicul era încurcat.

— Am auzit, spuse el, că niște oameni răspândesc zvonul, printre țărani, că sub domnia luminăției-tale pot să nu mai plătească dările…

— Ha-ha! râse Ramses. Mi se pare că oamenii aceștia seamănă ca două picături de apă cu prea cinstitul Herhor. Vrea oare să mă lase să mor de foame? Și cu ce plătești cheltuielile zilnice?

— Ne împrumută fenicienii, așa cum le-a poruncit Hiram, răspunse vistiernicul. Până acum am primit opt mii de talanți.

— Înscrisuri le dați?

— Și înscrisuri și zăloage, oftă vistiernicul. Spun ei că-i numai așa, o formă neînsemnată, dar pe de altă parte se așează pe pământurile luminăției-tale și iau tot ce apucă de la țărani.

Bucuros de primirea poporului și de umilința nobililor, faraonul nu mai era nici măcar mânios pe Herhor și pe Mefres. Trecuse vremea mâniei, acum sosise clipa faptelor și Ramses își întocmi planul pe loc.

A doua zi, chemă pe oamenii cei mai credincioși, pe marele preot Sem, pe Pentuer, Tutmozis și pe Hiram, fenicianul. Când se adunară cu toții, le spuse:

— Știți, desigur, că templele mi-au cerut să le înapoiez banii împrumutați tatălui meu veșnic viu. O datorie e un lucru sfânt, iar cea cuvenită zeilor ar fi prima pe care aș plăti-o bucuros. Dar vistieria e goală, fiindcă până și încasarea dărilor se face cu greutate. De aceea, socotesc că statul e în primejdie și sunt silit să cer din comorile păstrate în Labirint.

Cei doi preoți se mișcară tulburați.

— Știu, continuă faraonul, că după legile noastre sfinte, porunca mea nu-i de ajuns ca să se deschidă subteranele Labirintului. Dar paznicii de-acolo mi-au spus ce am de făcut. Trebuie să-i adun pe reprezentanții tuturor stărilor din Egipt, câte treisprezece din fiecare, și să obțin de la ei încuviințarea voinței mele. Ramses zâmbi și încheie: V-am chemat ca să mă ajutați să-i adun și iată ce vă poruncesc: tu, cinstite Sem, îmi vei alege treisprezece preoți și treisprezece nomarhi. Tu, Pentuer, vei alege de prin nomiuri treisprezece țărani și treisprezece meșteșugari. Tutmozis va găsi treisprezece ofițeri și treisprezece nobili, iar prințul Hiram va avea grijă să am treisprezece neguțători. Doresc ca adunarea aceasta să se țină cât mai repede, în palatul meu din Memfis, și să consimtă, fără să-și piardă vremea cu prea multă vorbărie, că Labirintul trebuie să procure bani vistieriei mele.

— Cutez să reamintesc luminăției-tale, spuse marele preot Sem, că de la adunare nu pot lipsi nici Herhor și nici Mefres, care au dreptul, ba chiar și datoria, să se împotrivească atingerii tezaurului din Labirint.

— Da, sunt întru totul de aceeași părere! răspunse faraonul cu vioiciune. Ei își vor spune părerea lor, eu pe a mea. Iar adunarea va judeca: poate exista un stat fără bani? E chibzuit lucru să înghesui, în neștire, comorile în beciuri, în timp ce statul e amenințat de prăbușire?

— Cu câteva safire din cele ce zac în Labirint s-ar putea acoperi toate datoriile pe care le aveți la fenicieni, întări Hiram. Mă voi duce îndată printre neguțători și voi aduce nu treisprezece, ci treisprezece mii, care vor vota la porunca luminăției-tale. Zicând acestea, fenicianul căzu cu fața la pământ și plecă.

După ce Hiram ieși, marele preot Sem spuse:

— Nu știu dacă a fost bine că a luat parte la consfătuire un străin.

— A trebuit! strigă faraonul. Hiram nu numai că are o mare înrâurire asupra neguțătorilor noștri, dar, ceea ce este și mai important, el e cel care ne procură azi bani. Am vrut să-l încredințez că mă gândesc la împrumuturile lui și că am mijloace să le acopăr.

Urmară câteva clipe de tăcere, de care se folosi Pentuer, pentru a spune:

— Dacă luminăția-ta îngăduie, eu pot pleca de îndată, spre a mă îngriji cu strângerea țăranilor și a meșteșugarilor. Ei vor vota cu toții pentru stăpânul nostru dar, din mulțime, trebuie aleși cei mai înțelepți. Se înclină și ieși.

— Dar tu, Tutmozis? întrebă Ramses.

— Sunt atât de sigur, stăpâne, de nobilimea și de armata ta, încât în loc să vorbesc despre acest lucru, îndrăznesc să-ți înfățișez o rugăminte de-a mea.

— Vrei bani?

— Nu [Vreau să mă însor…

— Tu? exclamă faraonul. Cine-i femeia căreia zeii i-au hărăzit o atât de mare fericire?

— Frumoasa Hebron, fiica prea cinstitului nomarh al Tebei, Antef, răspunse Tutmozis râzând. Dacă tu vei binevoi s-o ceri în căsătorie pentru mine de la familia ei vrednică de cinste, dragostea mea pentru tine ar spori și mai mult, dar mă opresc, fiindcă aș minți…

Faraonul îl bătu pe umăr:

— Lasă, lasă! Nu mă mai încredința de ceea ce știu prea bine, zise el. Mă voi duce mâine la Antef și, pe zei, cred că în răstimp de câteva zile voi putea vesti nunta! Iar acum, te poți duce la Hebron a ta…

Rămânând numai cu Sem, faraonul îl întrebă:

— Privirea ți-e posomorâtă. Te îndoiești oare că vei putea găsi treisprezece preoți gata să îndeplinească poruncile mele?

— Sunt sigur că aproape toți preoții și nomarhii vor face toate cele de cuviință pentru fericirea Egiptului și mulțumirea luminăției-tale. Nu uita însă, stăpâne, că atunci când e vorba de tezaurul Labirintului, hotărârea cea de pe urmă o ia Amon.

— Statuia lui Amon din Teba?

— Da.

Faraonul dădu disprețuitor din mâini.

— Amon, spuse el, înseamnă Herhor și Mefres. Că ei se vor împotrivi, știu prea bine; dar nici prin minte nu-mi trece să văd cum se prăbușește statul din pricina împotrivirii a doi oameni.

— Te înșeli, spuse cu gravitate Sem. E drept că de multe ori statuile zeilor fac ceea ce vor marii lor preoți, dar… nu totdeauna! În templele noastre, stăpâne, se întâmplă uneori lucruri neobișnuite, ciudate. Uneori statuile zeilor fac și spun ele singure ce vor.

— În cazul acesta sunt liniștit, îl întrerupse faraonul. Zeii cunosc starea statului și citesc în inima mea. Vreau ca Egiptul să fie fericit și întrucât aceasta e singura mea năzuință, niciun zeu înțelept și bun nu-mi va pune piedici.

— O, de s-ar împlini cuvintele luminăției-tale! șopti marele preot.

— Cred că vrei să-mi mai spui ceva, zise Ramses, văzând că preotul întârzie să-și ia rămas bun.

— Da, stăpâne. Sunt dator să-ți reamintesc că fiecare faraon, îndată după preluarea puterii și înmormântarea înaintașului său, trebuie să se gândească la două construcții: un mormânt pentru sine și un templu pentru zei.

— Da, așa-i! exclamă faraonul. M-am gândit deseori, dar, neavând bani, nu m-am grăbit să iau o hotărâre. Fiindcă, adăugă el cu înviorare, de voi construi ceva, vreau să fie, un lucru măreț, ca Egiptul să nu mă uite atât de repede.

— Luminăția-ta se gândește la o piramidă?

— Nu. N-am să pot construi o piramidă mai mare decât a lui Keops și niciun templu mai mare decât al lui Amon din Teba. Statul e prea slab pentru astfel de opere uriașe. Va trebui să fac ceva cu desăvârșire nou, fiindcă, drept să-ți spun, construcțiile noastre mă cam plictisesc. Toate sunt la fel, ca și oamenii, deosebindu-se numai prin mărime, întocmai ca un om în fire de un copil.

— Atunci? întrebă marele preot, curios.

— Am vorbit cu grecul Dion, cel mai de seamă constructor al nostru și el mi-a lăudat planul, continuă faraonul. Vreau să-mi construiesc drept mormânt un turn rotund, cu scări exterioare, așa cum a fost unul la Babilon. Iar templul îl voi înălța nu pentru Osiris, nici pentru Isis, ci pentru zeul unic, în care cred cu toții, și egipteni, și caldeeni, și fenicieni, și evrei. Vreau numai ca templul acesta să semene cu palatul regelui Assar, al cărui model l-a dăruit Sargon tatălui meu.

Marele preot dădu din cap.

— Dorințele tale sunt mari, stăpâne, dar nu-i cu putință înfăptuirea lor. Din pricina formei lor, turnurile babiloniene se răstoarnă ușor. Construcțiile noastre trebuie să dureze peste veacuri. Zeului celui unic nu trebuie să i se înalțe templu, deoarece el n-are nevoie nici de îmbrăcăminte, nici de mâncare, nici de băutură, iar lăcașul său e lumea întreagă. Cum l-ar putea deci cuprinde un templu? Unde-i preotul care ar cuteza să-i aducă jertfe?

— Atunci să construim un templu pentru Amon-Ra, spuse faraonul.

— Bine, dar să nu semene cu palatul regelui Assar, fiindcă acesta-i un edificiu asirian, iar nouă, egiptenilor, nu ne stă bine să-i maimuțărim pe barbari.

— Nu te înțeleg, îl întrerupse faraonul cam nemulțumit.

— Ascultă-mă, stăpâne, zise atunci Sem. Uită-te la melci: fiecare poartă în spate o căsuță deosebită; a unuia e răsucită dar scurtă; a altuia e răsucită și lunguiață; mai sunt și melci ale căror căsuțe sunt ca niște cutii. Tot așa construiesc și popoarele, fiecare potrivit cu firea și năravul lor. Fii bun, de asemenea, și nu uita că edificiile egiptene sunt tot atât de deosebite de cele asiriene ca egiptenii de asirieni. La noi, forma de căpetenie a fiecărei clădiri e piramida retezată, cea mai trainică dintre toate, așa cum Egiptul e cel mai trainic dintre toate statele. La asirieni, forma precumpănitoare e cubul, ce se năruie cu multă ușurință. Înfumurați și fără minte, asirienii își așază cuburile unul deasupra celuilalt, înălțând o clădire eu multe etaje, sub a căror greutate pământul se afundă. În schimb, egiptenii, umili și chibzuiți, își așază piramidele lor retezate una lângă alta. În chipul acesta, la noi nimic nu atârnă în aer, fiecare parte a clădirii rezemându-se pe pământ. Iată de ce edificiile noastre se întind în lungime, putând dura o veșnicie, pe când cele asiriene sunt înalte și sfărâmicioase, ca și statul lor ce se înalță repede azi, iar peste câteva veacuri se va preface în ruine. Asirienii sunt niște lăudăroși, de aceea la clădirile lor totul e podoabă pe dinafară: coloane, zugrăveli, sculpturi. Egiptenii modești, în schimb, ascund sculpturile și cele mai frumoase coloane în interiorul templelor, așa cum înțeleptul își ascunde gândurile înalte, simțămintele și dorințele în fundul inimii sale și nu-și împodobește cu ele pieptul. La noi, tot ce e frumos e ascuns. La ei, totul e făcut pentru a fi arătat lumii. Dacă ar putea, asirianul și-ar despica pântecul, ca să arate lumii cât de neobișnuite lucruri mănâncă el.

— Spune, spune mai departe! îl îndemnă Ramses.

— Multe nu mai am de spus, continuă Sem. Vreau numai să-ți atrag luarea-aminte asupra deosebirii dintre înfățișarea clădirilor noastre și a celor asiriene. Cândva, cu ani în urmă, la Ninive, privind turnurile asiriene ce-și înălțau semeț capetele deasupra pământului, mi s-a părut că sunt niște cai nărăvași, ridicați în două picioare și care, rupând hățurile, se vor prăbuși pe dată, rupându-și poate și picioarele. În schimb, măria-ta, încearcă să privești, de undeva de sus, un templu egiptean. Știi ce-ți va aminti? Un om care se roagă, șezând la pământ. Cei doi piloni sunt palmele înălțate spre cer. Cele două ziduri din jurul curții sunt brațele. Sala coloanelor, sau „cerească”, e capul; sălile „revelației divine” și „meselor de jertfă” sunt pieptul; iar sanctuarul tainic al zeului e inima piosului egiptean. Alcătuirea templului nostru ne învață cum trebuie să fim. „Să ai, ne spune el, palmele puternice ca pilonii, iar brațele tari ca zidurile. Mintea atât de cuprinzătoare și de bogată cum este vestibulul templului. Sufletul să-ți fie curat ca sălile «revelației» și «jertfei», iar în inimă să-l ai pe zeu, o, egiptene!” Clădirile asiriene, în schimb, spun poporului lor:

„Înalță-te deasupra oamenilor, ridică-ți capul mai sus decât alții! Nu vei face nimic măreț pe lume, dar vei lăsa, în schimb, ruini nenumărate.” Ai avea, măria-ta, curajul, încheie marele preot, să construiești la noi edificii asiriene, să imiți poporul al cărui nume trezește în Egipt simțăminte de scârbă și dispreț?

Ramses căzu pe gânduri. Cu toată povața lui Sem, el continua să creadă că palatele asiriene sunt mai frumoase decât cele egiptene. Îi ura însă atât de mult pe asirieni, încât inima lui începu să șovăie.

— În cazul acesta, spuse el, construcția templului și a mormântului meu va mai zăbovi. Iar voi, înțelepți, care îmi sunteți binevoitori, născociți planurile unor construcții care să transmită numele meu celor mai îndepărtate generații.

„Ce mândrie supraomenească umple sufletul acestui tânăr”, își mărturisi sie-și marele preot Sem și, trist, își luă rămas bun de la faraon.

Capitolul XXI

Între timp, Pentuer se pregătea să plece iarăși în Egiptul de Jos, pe de o parte ca să-i găsească pe cei treisprezece țărani și meșteșugari, iar pe de alta ca să îndemne poporul să ceară înfăptuirea înlesnirilor făgăduite de noul faraon. Fiindcă, după părerea lui, cel mai însemnat lucru pentru Egipt era înlăturarea nedreptăților și silniciilor pe care le îndurau cei de jos. Pentuer era totodată și preot, așa încât nu numai că nu dorea decăderea castei sale, dar nu voia nici să rupă legăturile pe care le avea cu aceasta. De aceea, se duse să-și ia rămas bun de la Herhor.

Demnitarul, puternic până nu de mult, îl primi zâmbind:

— Oaspete rar, oaspete rar! spuse el. Din clipa în care ai devenit sfetnicul faraonului, nu te-ai mai arătat. De altminteri, nu numai tu ai făcut așa. Orice s-ar întâmpla însă, nu-ți voi uita serviciile, chiar de m-ai ocoli și de-acum înainte.

— Nu sunt sfetnicul stăpânului nostru și nici nu te ocolesc, mai ales că ție îți datorez eu tot ceea ce sunt astăzi, răspunse Pentuer.

— Știu, știu, îl întrerupse Herhor. N-ai vrut să primești această înaltă demnitate, ca să nu lucrezi împotriva templelor. Știu, știu, deși poate că n-ar fi fost rău să fii tu sfetnicul acestui tinerel nărăvaș, care-și închipuie că ne cârmuiește el pe noi. Nu l-ai fi lăsat să se înconjure cu trădători, care-l vor duce la pieire.

Pentuer, nevrând să vorbească despre lucruri atât de delicate, îi povesti lui Herhor pricina pentru care se ducea în Egiptul de Jos.

— Da, spuse demnitarul, Ramses al XIII-lea n-are decât să cheme sfatul tuturor stărilor. E dreptul lui. Dar îmi pare rău, adăugă el de îndată, că tu te amesteci în treaba asta. Tare mult te-ai mai schimbat în ultima vreme! Îți amintești ce i-ai spus sfetnicului meu în timpul manevrelor de la Pi-Bailos? Îți voi reaminti eu: „E nevoie, ai spus tu, să se îngrădească puterea și desfrâul faraonilor”. Iar azi sprijini tu însuți dorințele necugetate ale celui mai mare desfrânat din câți a avut Egiptul vreodată…

— Ramses al XIII-lea, îl întrerupse Pentuer, vrea să îmbunătățească soarta ponorului. Aș fi deci un nerod și un ticălos, dacă eu, fiu de țăran, nu l-aș sluji în treaba asta.

— Nu te întrebi, însă, dacă lucrul acesta ne va aduce nouă, castei preoțești, vreo pagubă?

Pentuer se miră.

— Și voi dați unele înlesniri țăranilor care aparțin templelor, strigă el. Am, de altminteri, împuternicirea voastră…

— Cum? Care? întrebă Herhor.

— Reamintește-ți de noaptea aceea când, în templul lui Set, l-am ascultat pe marele Beroes. Mefres a spus atunci că Egiptul a decăzut din pricină că oamenii nesocotesc casta preoțească, în timp ce eu am susținut că slăbiciunea statului e pricinuită de lipsurile poporului. Iar tu, după câte îmi amintesc, ai răspuns: „Mefres să se îngrijească de ridicarea preoților, iar Pentuer de îmbunătățirea soartei țăranilor. Eu voi împiedica, în schimb, războiul dintre Egipt și Asiria.”

— Vezi, spuse marele preot, ai deci datoria să fii cu noi, nu cu Ramses.

— Vrei să spui că el ar dori un război cu Asiria? întrebă Pentuer energic. Sau poate împiedică preoții să fie înțelepți? Ceea ce vrea el e ca poporul să se odihnească în ziua a șaptea și apoi ca fiecare familie țărănească să aibă un mic petic de pământ. Să nu-mi spui, dar, că faraonul vrea ceva rău prin asta, când știut e că pe pământurile templelor s-a văzut că țăranul liber și stăpân pe ogorul lui lucrează cu mult mai bine decât sclavul.

— Dar eu n-am nimic împotriva înlesnirilor făcute mulțimii, strigă Herhor. Numai că sunt sigur că Ramses nu. Va face nimic pentru popor.

— Nici vorbă, dacă nu veți voi să-i dați bani…

— Chiar de i-am da o piramidă de aur, una de argint și încă una de giuvaeruri, tot nu va face nimic, fiindcă e un copilandru nărăvaș, pe care solul asirian Sargon l-a socotit întotdeauna un flușturatic.

— Faraonul are însușiri alese…

— Nu știe însă nimic, nu se pricepe la nimic! zise Herhor. De-abia a dat puțin cu nasul pe la înalta școală preoțească și a și fugit cât a putut de repede. De aceea, azi, în treburile statului, e ca un orb, ca un copil care mișcă în neștire figurile, fiindcă habar n-are de regulile jocului.

— Totuși, cârmuiește.

— Dar cum, Pentuer? întrebă marele preot zâmbind. Deschide noi școli ostășești, înmulțește numărul unităților, înarmează tot poporul, făgăduiește mulțimii sărbători… Dar cum va duce totul la bun sfârșit? Nu ești în apropierea lui și nu știi nimic. Te încredințez eu că, atunci când poruncește, nu se întreabă de loc: cine va îndeplini acestea? Sunt oare mijloace? Care vor fi urmările?

Tu crezi că el e cel care cârmuiește. Nu el, ci eu cârmuiesc! Cârmuiesc și acum, cu toate că m-a îndepărtat. Eu fac astăzi ca încasarea dărilor să fie slabă, dar tot eu împiedic răscoala țăranilor, care altfel ar fi izbucnit de mult; mie mi se datorește faptul că nu se încetează lucrul la canale, diguri și drumuri. În sfârșit, tot eu am oprit în două rânduri ca Asiria să ne declare război, pe care smintitul ăsta îl stârnește cu pregătirile lui militare. Ramses cârmuiește! El nu face decât încurcături. Ai putut vedea chipul cum știe el sa gospodărească, în Egiptul de Jos: bea și petrecea mereu cu alte femei, prefăcându-se că se îngrijește de bunul mers al nomurilor, nepricepând de fapt nimic din toate astea. Dar ce e mai rău, e că s-a dat cu fenicienii, cu nobilimea decăzută și cu tot felul de uneltitori care-l împing la pieire.

— Dar victoria de la Lacurile Sodice? întrebă Pentuer.

— Recunosc, are energie și e priceput în treburile ostășești, răspunse Herhor. E singurul lucru la care se pricepe. Dar, spune și tu, ar fi câștigat el bătălia de la Lacurile Sodice fără ajutorul tău și al altor preoți? Știu bine că voi l-ați înștiințat despre fiecare mișcare a bandelor libiene. Și, mai spune-mi: ar fi fost el în stare, chiar cu ajutorul vostru, să câștige bătălia, de pildă, împotriva lui Nitager? Nitager este un adevărat maestru, pe când el numai un ucenic.

— Unde vrei să ajungi cu ura ta? întrebă Pentuer.

— Ură! repetă marele preot. Pot eu oare urî un flușturatic, care se mai află pe deasupra și la strâmtoare, împresurat ca un cerb de vânători? Trebuie să recunosc însă că puterea lui este atât de dăunătoare pentru Egipt, încât dacă Ramses al XII-lea ar fi avut un frate, ori dacă Nitager ar fi fost mai tânăr, Ramses ar fi fost încă de pe acum înlăturat.

— Ca tu să-i iei locul, izbucni Pentuer.

Herhor nu se supără de fel.

— Rău te-ai mai prostit, Pentuer, spuse el ridicând din umeri, de când faci politică de unul singur. Se înțelege că, dacă n-ar fi faraon, aș avea datoria să fiu eu, în calitatea mea de mare preot al zeului Amon din Teba și de conducător al marelui sfat preoțesc. Dar am eu nevoie de una ca asta? De peste zece ani, nu dispun oare de o putere mai mare decât a faraonilor? Și chiar și astăzi, după ce-am fost îndepărtat, nu sunt eu acela care fac tot ce socotesc că-i trebuincios în stat? Toți marii preoți, vistiernicii, judecătorii, nomarhii și chiar comandanții de oști, care acum mă ocolesc, sunt siliți totuși să îndeplinească fără crâcnire toate poruncile tainice ale marelui sfat, prevăzute cu pecetea mea. Se află oare în Egipt vreun om care să nu le îndeplinească? Tu însuți, ai cuteza să li te împotrivești?

Pentuer lăsă capul în jos. Dacă și după moartea lui Ramses al XII-lea se menține tainicul sfat preoțesc, atunci Ramses al XIII-lea va trebui sau să i se supună, sau să ducă împotriva lui o luptă pe viață și pe moarte. Faraonul avea cu sine poporul întreg, oastea întreagă, numeroși preoți precum și cea mai mare parte a demnitarilor. Preoțimea se putea bizui de-abia pe câteva mii de credincioși, pe comorile lor și pe organizarea deosebit de bună. Forțe cu totul inegale și, totuși, rezultatul luptei era cât se poate de îndoielnic.

— Ați hotărât deci pieirea faraonului! șopti Pentuer.

— Câtuși de puțin. Nu vrem decât salvarea statului.

— În cazul acesta, ce ar trebui să facă Ramses al XIII-lea?

— Nu știu, răspunse Herhor. Știu însă ce a făcut tatăl său. Ramses al XII-lea și-a început și el cârmuirea tot cu porniri nechibzuite. Când n-a mai avut bani și prietenii lui cei mai înflăcărați au început să-l părăsească, și-a îndreptat fața spre zei. S-a înconjurat de preoți, a învățat de la ei, căsătorindu-se chiar cu fiica marelui preot Amenhotep. Iar după vreo cincisprezece ani, a ajuns el însuși mare preot, deosebit de cucernic și foarte învățat.

— Dar dacă Ramses nu va face la fel? întrebă Pentuer.

— Ne vom descurca și fără el, spuse Herhor. Iar după o clipă, adăugă: Ascultă, Pentuer. Eu știu nu numai ce face, dar chiar și ce gândește faraonul ăsta al tău, a cărui încoronare solemnă n-a avut încă loc, prin urmare, în ochii noștri nu înseamnă nimic. Știu că vrea să facă din preoți slugile lui, iar el să fie singurul stăpân al Egiptului. Un astfel de gând e însă o nesăbuință și chiar o trădare. Nu faraonii, după cum bine știi, au creat Egiptul, ci zeii și preoții. Nu faraonii sunt cei care urmăresc creșterea apelor Nilului și-i prevăd revărsările; nu faraonii au învățat poporul să semene, să culeagă roadele, să crească animale. Nu faraonii vindecă bolile și veghează să fie ferit statul de dușmanii din afară. Spune-mi, ce s-ar fi întâmplat dacă sfânta noastră castă ar fi lăsat Egiptul la bunul plac al faraonilor? Cel mai înțelept dintre ei n-are decât experiența câtorva zeci de ani, pe când casta preoțească a cercetat și învățat timp de zeci de mii de ani. Cel mai puternic monarh n-are decât o singură pereche de ochi și de mâini, pe când noi avem mii de ochi și mii de mâini în toate nomurile și chiar și în țările străine. Se pot oare asemui meritele faraonului cu ale noastre? Iar dacă cumva nu ne-am înțelege, cine va trebui să plece: noi, ori el?

— Ce trebuie să fac eu acum? întrebă Pentuer.

— Fă ce-ți poruncește tinerelul tău, numai nu trăda tainele sfinte. Celelalte… lasă-le pe seama timpului. Doresc din inimă ca tânărul ce se numește Ramses al XIII-lea să se trezească și bănuiesc că ar face lucrul acesta dacă… dacă nu s-ar fi înconjurat de trădători mârșavi, deasupra cărora atârnă mâna zeilor încă de pe acum.

Pentuer își luă rămas bun de la marele preot. Plecând, era plin de presimțiri triste. Nu-și pierdu însă cumpătul, știind că orice ar izbuti să facă azi pentru îmbunătățirea traiului poporului, va fi bun făcut și va rămâne, chiar dacă faraonul ar ceda în fața puterii preoților.

„În cel mai rău caz, se gândi el, trebuie să fac ce pot și ceea ce e de datoria mea. Cândva, lucrurile tot se vor îndrepta, iar sămânța aruncată acum va rodi.”

Se hotărî, totuși, să nu mai stârnească poporul. Dimpotrivă, își propuse să-i liniștească pe nerăbdători, ca să nu mărească necazurile faraonului.

Peste câteva săptămâni, Pentuer trecu hotarul Egiptului de Jos, însemnându-i în drumul său pe țăranii și meșteșugarii cei mai destoinici, din rândurile cărora s-ar fi putut alege trimișii la adunarea convocată de faraon. Pretutindeni, în drumul său, întâlni semnele unei fierberi nespus de mari; atât țăranii cât și meșteșugarii cereau plată pentru orice fel de lucrări publice și, de asemeni, ca ziua a șaptea să fie zi de odihnă, așa cum fusese odinioară. Numai datorită mustrărilor preoților de prin temple nu izbucnise încă răscoala și nu întrerupseseră lucrul.

Fu izbit, totodată, de câteva lucruri noi, pe care acum o lună nu le băgase de seamă. Mai întâi, poporul se împărțise în două tabere. Unii erau de partea faraonului și potrivnici preoților, alții erau împotriva fenicienilor. Primii spuneau că preoții trebuie să-i dea faraonului comorile din Labirint; ceilalți șopteau că faraonul îi ocrotește prea din cale-afară pe străini. Cel mai ciudat, însă, dintre toate, era zvonul izvorât nu se știe de unde, că Ramses al XIII-lea ar da semne de nebunie, întocmai ca și fratele său vitreg și mai vârstnic, care tocmai din această pricină fusese înlăturat de la tron. Vestea asta era răspândită printre preoți, scribi și chiar printre țărani.

— Cine v-a spus minciuna asta? îl întrebă Pentuer pe unul din cunoscuții lui.

— Nu-i minciună, spuse acesta, din păcate e adevărat. Faraonul a fost văzut în palatele din Teba, cum alerga gol prin grădină. Iar într-o seară, luminăția-sa s-a urcat pe un copac, sub ferestrele reginei Nikotris, și a stat de vorbă cu ea.

Pentuer îl încredință că numai două săptămâni se scurseseră de când îl văzuse pe faraon sănătos tun. Își dădu însă pe loc seama că nu era crezut.

„Fără îndoială, asta-i isprava lui Herhor! gândi el. De altminteri, numai preoții ar fi putut avea vești atât de grabnic din Teba.”

Pentru o clipă, îl părăsi dorința de a mai alege oamenii, dar își recăpătă iarăși energia, spunându-și mereu că ceea ce poporul va căpăta astăzi nu va putea pierde mâine. Afară de cazul unor întâmplări neobișnuite.

Dincolo de Memfis, la miazănoapte de piramide și de Sfinx, chiar la hotarul deșertului, se înălța templul nu prea mare al zeiței Nut. Acolo locuia bătrânul preot Menes, cel mai bun cunoscător din Egipt al stelelor și totodată meșter iscusit. Ori de câte ori era vorba să se construiască în țară un mare edificiu sau un mare canal, Menes venea la fața locului și da indicațiile cuvenite. Altminteri ducea o viață modestă și singuratică, noaptea cercetând stelele iar ziua lucrând la construirea unor aparate ciudate.

Pentuer, care nu mai fusese de câțiva ani prin partea locului, fu izbit de părăsirea și de lipsa de grijă în care se afla templul. Zidul de cărămidă se dărăpăna, copacii se uscaseră în grădină, iar în curte rătăceau câteva găini și o capră prăpădită. În preajma templului, nu era niciun om. Numai când Pentuer începu să strige, ieși din pilon un bătrân. Era desculț, purta pe cap o tichie mur dară, ca țăranii, în jurul șoldurilor o zdreanță, iar în spinare o piele de panteră năpârlită. Și totuși, ținuta lui era plină de demnitate, iar ochii plini de înțelepciune. Aruncă o privire vioaie oaspetelui, zicându-i:

— Mi se pare mie, sau. Tu ești Pentuer?

— Da, eu sunt, răspunse musafirul, îmbrățișându-l din inimă pe bătrân.

— O, o, spuse Menes, căci el era, văd că te-ai schimbat de când umbli cu cei mari! Ai pielea netedă, mâinile mai albe și un lanț de aur la gât. Asemenea podoabe ar putea aștepta mult și bine zeița Nut, mama cerului!

Pentuer vru să-și scoată lanțul, dar Menes îl opri, zâmbind:

— Lasă-l acolo! zise el. Dacă ai ști ce fel de giuvaeruri avem pe cer, nu te-ai grăbi să dăruiești aur. Te pomenești că vii să te așezi la noi?

Pentuer dădu din cap:

— Nu, răspunse el. Am venit numai să mă închin ție, divinul meu dascăl.

— Și apoi, la curte din nou? râse bătrânul. O! Dacă ați ști voi ce pierdeți părăsind înțelepciunea pentru palate, ați fi cei mai nemângâiați oameni.

— Ești singur aici?

— Ca palmierul în deșert. Mai ales astăzi, când surdomutul meu s-a dus cu coșul la Memfis să cerșească ceva pentru Ra și pentru preotul lui.

— Și nu ți-e urât?

— Mie? se miră Menes. De când nu ne-am văzut, am mai smuls zeilor câteva taine, pe care nu le-aș da nici pentru cele două coroane ale Egiptului!

— E un lucru ascuns? întrebă Pentuer.

— De ce ascuns? Acum un an am terminat măsurătorile și calculele privitoare la mărimea pământului.

— Ce înseamnă asta?

Menes își roti privirea în jur și zise cu glas mai coborât:

— Doar știi că pământul nu-i neted ca masa, ci un glob uriaș, pe fața căruia se află mări, țări, orașe.

— Da, știu, zise Pentuer.

— Dar nu știu toți, răspunse Menes. Și nu s-a știut de loc cât de mare poate fi globul acesta…

Și tu știi? întrebă Pentuer, aproape înspăimântat.

— Știu. Pedestrimea noastră mărșăluiește pe zi aproape treisprezece mile. Globul pământesc e însă atât de uriaș, încât i-ar trebui cinci ani ca să-l înconjoare.

— O, zei! exclamă Pentuer. Nu te înspăimântă oare faptul că te gândești la astfel de lucruri?

Menes ridică din umeri:

— E un lucru atât de cumplit să măsori? întrebă el. A măsura piramida ori pământul e totuna. Am făcut lucruri mai grele când am măsurat depărtarea dintre templul nostru și palatul faraonului, fără să trec Nilul.

— Mare minune! șopti Pentuer.

— Ce fel de minune? Am descoperit eu un lucru și mai de mirare, de care vă veți înspăimântă cu adevărat. Dar despre aceasta să nu vorbești nimănui. Știi, în luna Paofi, vom avea o eclipsă de soare. Ziua se va schimba în noapte. Și să mor de foame dacă am greșit socotelile, fie chiar și cu a douăzecea parte dintr-o oră.

Pentuer atinse amuleta ce-o purta la piept, spuse o rugăciune, apoi zise:

— Am citit în cărțile sfinte că, spre îngrijorarea oamenilor, nu o dată s-a făcut noapte la amiază. Dar ce poate însemna lucrul acesta, nu știu.

— Vezi piramidele? întrebă Menes pe neașteptate, arătând spre deșert.

— Le văd.

— Acum pune mâna în fața ochilor. Vezi piramidele? Nu le vezi. Eclipsa de soare înseamnă același lucru. Între soare și noi se așază luna, care-l acoperă pe părintele luminii și face noapte.

— Și se va întâmplă lucrul acesta la noi? întrebă Pentuer.

— În luna Paofi. I-am scris faraonului, crezând că va aduce, în schimb, vreo jertfă uitatului nostru templu. Citind însă scrisoarea, a, râs de mine, poruncind solului meu să-i ducă știrea lui Herhor.

— Iar Herhor?

— Ne-a dat treizeci de măsuri de orz. E singurul om din Egipt care prețuiește înțelepciunea; tânărul faraon nu-i decât un ușuratic.

— Nu fii aspru cu el, zise Pentuer. Ramses al XIII-lea vrea să îndrepte soarta țăranilor și a meșteșugarilor; le va da ziua a șaptea spre odihnă, nu va mai lăsa să fie bătuți fără judecată și poate că le va dărui chiar pământ.

— Iar eu îți spun că-i ușuratic, zise Menes cu supărare. I-am trimis acum două luni mai multe însemnări despre cum s-ar putea ușura munca țăranilor și el iar a râs de mine. E un nepriceput și un trufaș.

— Îl judeci fără temei. Dar arată-mi însemnările și poate că-ți voi ajuta să le dai viață.

— Însemnări, repetă bătrânul. Nu-i vorba de niște însemnări, ci de un lucru gata făcut. Se ridică de pe laviță și, împreună cu Pentuer, se îndreptă spre iazul din grădină, lângă care se afla un frunzar pe deplin acoperit de ierburi agățătoare. Acolo văzu Pentuer o roată mare, fixată pe un ax orizontal, cu numeroase cupe pe cercul de dinafară. Menes intră înăuntrul roții și începu s-o miște cu picioarele. Roata se învârtea, iar cupele luau apă din iaz și o vărsau într-un jgheab aflat mai sus.

— Curioasă născocire! zise Pentuer.

— Dar poți ghici ce poate face roata asta pentru poporul egiptean?

— Nu…

— Închipuiește-ți-o c-ar fi de cinci ori sau de zece ori mai mare și că înăuntrul ei ar sta nu un om, ci câteva perechi de boi.

— Acum… parcă văd ceva, zise Pentuer, dar tot nu pricep prea bine.

— E atât de simplu! răspunse Menes. Cu ajutorul acestei roți, boii sau caii ar putea scoate apă din Nil, pe care s-o verse în canalele aflate tot mai sus. În felul acesta, o jumătate de milion de oameni, care muncesc astăzi la căratul găleților, ar putea să se odihnească. Vezi acum că înțelepciunea poate face mult mai mult pentru fericirea oamenilor decât faraonii.

Pentuer clătină din cap:

— Cât lemn va trebui pentru roțile astea, câți boi, cât nutreț! Mi se pare mie că roata ta nu va putea înlocui ziua a șaptea de odihnă.

— Văd că oamenii mari nu prea ți-au folosit, spuse Menes. Cu toate că ți-ai pierdut istețimea pe care o prețuiam odată, îți voi mai arăta ceva. Poate că, într-o bună zi, te vei întoarce pe calea înțelepciunii, iar când voi muri eu, vei avea poftă să te îndeletnicești cu îmbunătățirea și răspândirea născocirilor mele.

Se întoarseră la piloni. Menes puse câteva vreascuri sub o oală de aramă. Suflă până ce izbucniră flăcările și, în scurtă vreme, apa începu să fiarbă. Din oală ieșea o țeavă dreaptă, astupată cu o piatră mare. Când în oală se auzi un sâsâit, Menes zise:

— Stai în firida asta și privește. Mișcă manivela fixată de țeavă și într-o clipă piatra, în ciuda greutății ei, sări în aer, iar încăperea se umplu de rotocoale de abur.

— Minune! strigă Pentuer. Dar, liniștindu-se pe loc, întrebă: și piatra asta cum va îmbunătăți traiul oamenilor?

— Nu piatra, răspunse înțeleptul, pierzându-și răbdarea. Dar nu uita ce-ți voi spune eu acum: va veni ziua când calul și boul vor înlocui munca omului, iar apa fierbinte va înlocui munca boului și a calului.

— Și țăranii ce folos vor avea? insistă Pentuer.

— Vai, omule! strigă Menes, apucându-se cu mâinile de cap. Nu știu: ai îmbătrânit ori te-ai prostit de tot, dar văd că numai gândul ăsta îți umple mintea, de parcă n-ar mai fi nimic altceva pe lume. Dacă înțelepții ar lua seama numai la țărani, ar trebui să azvârle cărțile și socotelile lor și să se facă ciobani!

— Fiecare lucru trebuie să aducă folos, adăugă Pentuer încurcat.

— Voi, curtenii, zise Menes cu amărăciune, folosiți adesea două măsuri! Când un fenician vă aduce un rubin ori un safir, nu întrebați ce foloase aduce, ci cumpărați giuvaerul și-l închideți bine, iar când vi se înfățișează un înțelept cu o născocire ce-ar putea să schimbe fața lumii, numaidecât îl întrebați: ce foloase putem avea de-aici. Se vede că vă e teamă ca născocitorul să nu vă ceară un pumn de orz pentru un lucru pe care mintea voastră nu-l poate pricepe.

— Te-ai supărat. N-am vrut să-ți pricinuiesc niciun necaz.

— Nu m-am supărat, dar îmi pare rău. Acum douăzeci de ani, în templul acesta am fost cinci oameni; lucram la descoperirea unor taine. Azi am rămas numai eu singur și, pe zei, nu numai că nu pot găsi un urmaș, dar nici măcar un om care să mă înțeleagă.

— Crede-mă că aș rămâne bucuros aici până la moarte, ca să pot cunoaște născocirile tale divine, zise Pentuer. Dar spune-mi: mă pot eu oare închide în templu, astăzi, când e în joc soarta statului, fericirea poporului și când eu pot…

— … Schimba soarta statului și a câtorva milioane de oameni? îl întrerupse Menes, batjocoritor. O, voi, copii îmbătrâniți, care purtați mitre și lănțișoare scumpe! Pentru că vă e îngăduit să luați apă din Nil, vi se pare că puteți opri creșterea și scăderea apelor fluviului. Nici oaia nu face altfel: merge în coada turmei și își închipuie că ea o împinge înainte!

— Gândește-te, însă: faraonul cel tânăr are inima plină de porniri vrednice de laudă, vrea să dea poporului ziua a șaptea spre odihnă, judecători care să facă dreptate și chiar pământ.

Menes clătină din cap, spunând:

— Toate acestea sunt lucruri mărunte. Faraonii cei tineri îmbătrânesc, iar poporul… poporul a mai avut nu o dată ziua a șaptea pentru odihnă, a avut și pământ. Apoi le-a pierdut. Ah, de s-ar fi schimbat numai asta! Dar câte dinastii și câți preoți nu s-au perindat de trei mii de ani încoace în Egipt, câte orașe și câte temple nu s-au prefăcut în ruine, câte petice noi de pământ nu s-au ivit! Toate lucrurile s-au schimbat, afară de unul singur: că doi și cu doi fac patru, că triunghiul e jumătatea dreptunghiului, că luna poate acoperi lumina soarelui și că apa care fierbe poate arunca o piatră în aer. În lumea asta pieritoare, ceea ce ține și rămâne e numai înțelepciunea. Vai de acela care, pentru lucruri trecătoare ca norii, părăsește ceea ce e veșnic! Inima lui nu-și va găsi nicicând liniștea, iar cugetul lui se va legăna ca luntrea în mijlocul vijeliei.

— Zeii vorbesc prin gura ta, dascăle, spuse Pentuer după o clipă de gândire, dar dintre multe milioane de oameni, abia unul poate deveni întruchiparea înțelepciunii. Și-i bine că-i așa. Ce-ar fi oare dacă țăranii și-ar petrece nopțile privind la stele, dacă oștenii ar socoti, iar demnitarii și faraonul, în loc să cârmuiască, ar zvârli pietrele în sus cu ajutorul apei clocotite? Ar muri cu toții de foame mai înainte ca luna să facă o singură dată ocolul pământului. Și nicio roată ori un cazan din lume n-ar fi în stare să apere țara de năvala barbarilor și nici n-ar putea face dreptate celor năpăstuiți. Așadar, încheie Pentuer, cu toate că înțelepciunea e ca soarele, sângele și răsuflarea de trebuincioasă, nu putem fi înțelepți cu toții.

Menes nu spuse nimic la aceste cuvinte.

Pentuer mai rămase câteva zile în templul zeiței Nut, bucurându-se când de priveliștea deșertului, când de aceea a roditoarei văi a Nilului. Privea stelele împreună cu Menes, cerceta roata pentru scoaterea apei din fluviu și uneori se îndrepta spre piramide. Admira sărăcia și geniul învățătorului său, spunându-și în gând:

„Fără îndoială că Menes e un zeu întruchipat de un om, de aceea nu se îngrijește de viața pământească. Dar roata lui de scos apă nu va fi folosită în Egipt, mai întâi fiindcă nu avem lemn, apoi fiindcă pentru punerea în mișcare a unor astfel de roți ar trebui cam o sută de mii de boi. Și unde s-ar găsi nutreț pentru ei, chiar și în Egiptul de Sus?”

Capitolul XXII

În timp ce Pentuer cutreiera țara pentru găsirea celor treisprezece țărani și meșteșugari, Ramses al XIII-lea se afla la Teba, punând la cale însurătoarea lui Tutmozis.

Mai întâi, înconjurat de o suită strălucită, stăpânul celor două lumi se duse într-un car aurit până la palatul cinstitului Antef, nomarhul Tebei. Demnitarul ieși până la poartă în întâmpinarea faraonului și, scoțându-și din picioare sandalele scumpe, îngenunche, ajutându-i lui Ramses să coboare.

Răspunzând acestei cinstiri, faraonul întinse mâna să i-o sărute și-i spuse că din acea clipă era prietenul lui, având dreptul să intre încălțat chiar și în sala tronului.

Când ajunseră în uriașa sală a palatului lui Antef, faraonul îi vorbi acestuia în fața întregului alai:

— Știu că, așa precum cinstiții tăi strămoși locuiesc în mormintele cele mai frumoase, la fel și tu, urmașul lor, ești cel mai de seamă dintre nomarhii Egiptului. Știi, desigur, că la curtea mea, în oastea ca își în inima mea regească, primul loc îl ocupă căpetenia gărzii mele, Tutmozis. După părerea înțelepților, bogătașul care nu așază cea mai scumpă piatră în inelul cel mai frumos, face cât se poate de rău. Și cum neamul tău, Antef, îmi e cel mai scump, iar Tutmozis mi-e cel mai drag, m-am gândit să vă unesc, ceea ce s-ar putea ușor întâmplă, dacă fiica ta, frumoasa și înțeleaptă Hebron, îl va lua de soț pe Tutmozis.

Prea cinstitul Antef răspunse:

— Luminăția-ta, stăpânul lumii vii și al împărăției apusene! Așa cum Egiptul întreg și tot ceea ce e în el îți aparține, la fel și casa aceasta, cu toți cei ce-o locuiesc, e a ta. Și de vreme ce inima ta dorește ca fiica mea, Hebron, să devină soția lui Tutmozis, mă învoiesc ca așa să fie.

Faraonul îi răspunse atunci lui Antef că Tutmozis primește douăzeci de talanți pe an din vistieria sa, având totodată însemnate bunuri în diferite nomuri. La rândul său, cinstitul Antef spuse că singura lui fiică, Hebron, va avea cincizeci de talanți în fiece an, precum și dreptul de a se folosi de bunurile tatălui ei în acele nomuri în care curtea regală se va opri timp mai îndelungat. Și cum Antef nu avea niciun fiu, toată averea sa uriașă, lipsită de datorii, avea cândva să fie a lui Tutmozis, împreună cu demnitatea de nomarh al Tebei, dacă lucrul acesta era pe placul faraonului.

După terminarea tocmelilor, se ivi și Tutmozis, mulțumindu-i lui Antef mai întâi pentru că își dădea fiica după un sărac ca el și apoi pentru că-i dăduse acesteia o atât de aleasă creștere. Se înțeleseră apoi ca ceremonia căsătoriei să aibă loc în câteva zile, fiindcă Tutmozis, în calitatea lui de căpetenie a gărzii, nu avea vreme pentru ceremonii prea îndelungate.

— Îți urez fericire, fiul meu, încheie Antef zâmbind, precum și multă răbdare în căsnicie. Fiindcă scumpa mea fiică, Hebron, are douăzeci de ani, ea e cea care dă tonul modei în Teba și-i deprinsă să aibă propria ei voință, îți mărturisesc că toată autoritatea mea se sfârșește pentru totdeauna la portița grădinilor fiicei mele. Și tare mă tem că demnitatea ta nu va face asupra-i o prea mare impresie.

Nobilul Antef îi invită apoi pe oaspeți la un ospăț bogat, în cursul căruia apăru frumoasa Hebron, cu un mare alai de însoțitoare. În sală se aflau numeroase mese pentru două sau patru persoane, precum și o masă mai mare, așezată mai sus, pentru faraon. Spre a-l cinsti pe Antef și pe Tutmozis, faraonul se apropie de Hebron și o invită la masa sa.

Hebron era într-adevăr frumoasă și părea o fată cu experiență, ceea ce nu era un lucru neobișnuit în Egipt. Ramses văzu repede că logodnica nu-i dădea nicio atenție viitorului ei soț, dar că, în schimb, arunca priviri grăitoare spre el.

Dar nici lucrul acesta nu părea ciudat, în Egipt.

Când oaspeții se așezară în jurul meselor, muzica începu să cânte, iar dansatoarele veniră printre comeseni, aducând vin și flori. Ramses spuse:

— Cu cât mă uit mai mult la tine, Hebron, cu atât mă minunez mai mult. Dacă ar intra aici un străin, ar crede că ești zeiță sau mare preoteasă, iar nu o fericită logodnică.

— Te înșeli, măria-ta, răspunse ea. În clipa aceasta sunt fericită, dar nu pentru că sunt logodnică.

— Cum așa? o întrebă faraonul.

— Căsătoria nu mă ispitește și aș voi mai degrabă să fiu mare preoteasă în templul zeiței Isis, decât soție.

— Atunci de ce te măriți?

— Fac asta pentru tatăl meu, care ține cu orice chip să aibă un urmaș al renumelui său. Dar, mai ales, pentru că tu vrei așa, stăpâne.

— Poate nu-ți place Tutmozis?

— Nu spun asta. Tutmozis e chipeș, se îmbracă mai bine decât oricare bărbat din Egipt, cântă frumos și câștigă premii la jocuri și întreceri. Iar demnitatea lui de căpetenie a gărzii tale e una din cele mai de seamă din țară. Cu toate acestea, dacă n-ar fi fost rugămintea tatălui meu și porunca ta, stăpâne, n-aș fi consimțit să fiu soția lui. De altminteri, nici n-am să-i fiu soție cu adevărat! Lui Tutmozis îi ajung averea mea și demnitățile moștenite de la tatăl meu, iar restul îl va găsi la dansatoare.

— Și el știe nefericirea ce-l așteaptă?

Hebron zâmbi.

— Știe de mult; chiar de n-aș fi fost fiica lui Antef, ci a ultimului parastit, și tot n-aș fi consimțit să fiu soția unui om pe care nu-l iubesc. N-aș putea iubi decât pe cineva care să fie mai presus decât mine.

— Așa să fie oare? se miră Ramses.

— Am doar douăzeci de ani. De șase ani sunt înconjurată de admiratori. Le-am cunoscut însă repede prețul… stau mai degrabă de vorbă cu preoții învățați, decât să ascult cântecele și declarațiile tinerilor spilcuiți.

— În cazul acesta, n-ar trebui să stau lângă tine, Hebron, deoarece nu sunt nici măcar un tânăr spilcuit și nici nu stăpânesc înțelepciunea preoților.

— O, tu, stăpâne, ești mai presus de ei toți! răspunse Hebron îmbujorată la față. Tu ești căpetenia oștirii care a câștigat victoria. Ești năvalnic ca leul și isteț ca uliul. Înaintea ta, milioane de oameni cad cu fața la pământ, iar statele tremură. Nu știi oare ce spaimă trezește numele tău la Tir și la Ninive? Zeii ți-ar putea pizmui puterea.

Ramses se simți tulburat.

— O, Hebron, Hebron! Dacă ai ști ce neliniște semeni în inima mea!

— De aceea consimt să mă căsătoresc cu Tutmozis. Voi fi mai aproape de tine și astfel, măcar la câteva zile, te voi putea vedea, stăpâne. Zicând acestea, se ridică de la masă și plecă.

Antef băgă de seamă și, înspăimântat, se apropie grăbit de Ramses.

— O, stăpâne! strigă el, oare fiica mea n-a spus vreun cuvânt nepotrivit? E ca o leoaică-nestăpânită.

— Liniștește-te, spuse faraonul. Fiica ta e plină de înțelepciune și de cumințenie. A plecat pentru că a văzut cum vinul îi înveselește din cale-afară pe oaspeți.

Într-adevăr, în sală era mare zarvă, iar glasul lui Tutmozis se auzea cel mai tare.

— Pot să-ți spun în taină, luminăția-ta, șopti Antef, că bietul Tutmozis va trebui să fie tare îngăduitor cu Hebron.

Acest prim ospăț se prelungi până dimineața. Faraonul plecă numaidecât după cele întâmplate, dar ceilalți rămaseră, la început pe jilțuri, apoi pe jos, până ce, beți morți, Antef trebui să-i trimită pe la casele lor.

Peste câteva zile, avu loc ceremonia căsătoriei.

La palatul lui Antef veniră marii preoți Herhor și Mefres, nomarhii vecini și cei mai înalți demnitari din Teba. Sosi apoi, într-un car cu două roți, Tutmozis, înconjurat de oștenii gărzii, iar la urmă luminăția-sa Ramses al XIII-lea. Faraonul era însoțit de marele scrib, de căpetenia arcașilor, de căpetenia cavaleriei, de marele judecător, de marele vistiernic, de marele preot Sem și de mai mulți sfetnici.

Când aleșii oaspeți se aflară în sala strămoșilor prea cinstitului Antef, se ivi și Hebron, îmbrăcată în veșminte albe, urmată de un alai numeros de prietene și slujitoare. Atunci, tatăl ei arse tămâie în fața lui Amon, în fața statuii tatălui său și în fața lui Ramses al XIII-lea, care stătea pe un postament și spuse că o scoate pe Hebron de sub ocrotirea sa. Îi dărui, totodată, în fața judecătorului o casetă de aur, unde se afla actul de zestre, întocmit pe papirus.

După o mică gustare, mireasa se urcă într-o lectică scumpă, purtată de opt demnitari ai nomului. În fața ei mergeau muzica și cântăreții, în jurul lecticii alți demnitari, iar în urma ei o mare mulțime de oameni. Întreg alaiul se îndreptă spre templul lui Amon, prin cele mai frumoase străzi din Teba, în mijlocul unei mulțimi tot atât de numeroase ca la înmormântarea faraonului.

La templu, poporul rămase în curte, iar tânăra pereche, faraonul și demnitarii intrară în sala coloanelor. Aici, Herhor aprinse tămâie în fața statuii dezvelite a zeului Amon, preotesele executară un dans sacru, iar Tutmozis citi de pe papirus următorul act:

„Eu, Tutmozis, căpetenia gărzii măritului Ramses al XIII-lea, te iau de soție pe tine, Hebron, fiica nomarhului teban Antef. Îți dăruiesc acum suma de zece talanți, pentru faptul că binevoiești să-mi fii soție. Pentru îmbrăcăminte îți dau trei talanți pe an, iar pentru cheltuielile casei câte un talant pe lună. Dintre copiii pe care-i vom avea, cel mai vârstnic fiu va fi moștenitorul averii pe care o am astăzi, cât și a celei ce-o voi agonisi în viitor. Dacă nu voi trăi cu tine, dacă ne vom despărți și îmi voi lua altă soție, voi fi dator să-ți plătesc din averea mea patruzeci de talanți. Fiul nostru, când va prelua averea, va fi dator să-ți plătească cincisprezece talanți pe an. Iar copiii avuți cu altă soție nu vor avea drept la averea fiului nostru cel dintâi născut”.{93}

Marele judecător, în numele lui Hebron, citi apoi actul prin care mireasa făgăduia să-l hrănească și să-l îmbrace bine pe soțul ei, să poarte de grijă casei lui, familiei, slujitorilor, lucrurilor și sclavilor, încredințând soțului administrarea averii pe care i-o dăduse și pe care avea să i-o mai dea cu timpul tatăl ei.

După citirea actelor, Herhor îi dădu lui Tutmozis un pahar de vin.

Mirele îl bău până la jumătate, mireasa își înmuie buzele și apoi arseră amândoi tămâie în fața unei draperii de purpură.

Părăsind templul zeului Amon din Teba, tânăra pereche și strălucitorul lor alai se îndreptară, prin aleea sfincșilor, spre palatul regal. Pâlcuri-pâlcuri de oameni și de oșteni îi întâmpinau cu urale, aruncându-le în cale flori.

Tutmozis locuise până atunci în odăile faraonului. În ziua nunții, monarhul îi dărui însă un mic și minunat palat, în fundul grădinilor, înconjurat de o pădurice de smochini, de mirt și de baobabi, unde tinerii căsătoriți puteau să petreacă fericiți și netulburați. În colțul acesta liniștit se iveau așa de rar oameni, încât nici păsările nu-și luau zborul în fața lor.

Când oaspeții și tânăra pereche ajunseră în noua lor locuință, avu loc ceremonia deplină a căsătoriei. Tutmozis o luă pe Hebron de mână, conducând-o lângă focul ce ardea în fața statuii zeiței Isis. Mefres vărsă atunci pe capul miresei câteva picături de apă sfințită. Hebron atinse focul cu mâna, iar Tutmozis împărți cu ea o bucățică de pâine și îi puse în deget inelul său, semn că din clipa aceea devine stăpâna averii, a slujitorilor, a turmelor și a sclavilor mirelui.

În timpul acesta, preoții înălțau imnuri nupțiale, purtând statuia zeiței Isis prin toată casa, iar preotesele executau dansuri sacre.

Ziua se sfârși cu felurite petreceri. Și un mare ospăț, în timpul căruia toți băgară de seamă că Hebron îl însoțea necontenit pe faraon, pe când Tutmozis, destul de departe de ea, se îndeletnicea doar cu cinstirea oaspeților.

Când se iviră stelele, Herhor părăsi ospățul și, scurtă vreme după el, se strecurară afară și câțiva dintre cei mai înalți demnitari. Pe la miezul nopții, în subteranele templului Amon se adunară marii preoți Herhor, Mefres și Mentezufis, judecătorul suprem din Teba precum și nomarhii din Abu, Hor și Emsuh. Mentezufis cercetă coloanele groase, închise porțile și stinse luminile; în încăperea joasă rămase aprinsă o singură lampă, ce ardea în fața statuii lui Horus. Demnitarii se așezară pe trei bănci de piatră, iar nomarhul din Abu le spuse:

— Dacă mi s-ar cere să vorbesc despre firea luminăției-sale Ramses al XIII-lea, vă spun drept că n-aș fi în stare s-o fac.

— Un smintit! adăugă Mefres.

— Dacă-i smintit, nu știu, răspunse Herhor. Știu însă că-i un om foarte primejdios. De două ori până acum, Asiria ne-a adus aminte de încheierea definitivă a păcii, iar acum, după câte aud, începe să fie neliniștită de înarmarea Egiptului.

— Asta încă n-ar fi nimic, spuse Mefres. Ceea ce-i mai rău e că nelegiuitul acesta se gândește cu tot dinadinsul să se atingă de comorile Labirintului.

— Eu, zise nomarhul din Emsuh, socot că sunt și mai amenințătoare făgăduielile pe care le face țăranilor. Veniturile statului și ale noastre vor scădea cu siguranță, dacă poporului i se va îngădui să lenevească ziua a șaptea. Iar dacă faraonul va da și pământ țăranilor…

— E gata să facă lucrul acesta, șopti marele judecător.

— Să facă chiar una ca asta? întrebă nomarhul din Hor. Aș crede mai degrabă că vrea numai bani. Așa că, dacă i s-ar da ceva din comorile Labirintului…

— Nu se poate, îl întrerupse Herhor. Statul nu-i amenințat de nicio primejdie, ci numai faraonul, ceea ce nu-i totuna. Și apoi, așa cum digul e puternic atâta vreme cât nu-l străbate nici cel mai mic fir de apă, la fel și Labirintul, e plin câtă vreme nu ne atingem de prima bucățică de aur. După aceasta pot aluneca toate celelalte. Și apoi, cui să-i încredințăm noi tezaurul zeilor și al statului? Unui tinerel care nesocotește credința, umilește preoții și răscoală poporul? Nu-i el oare mai rău decât Assar? E drept că acesta-i un barbar, în schimb, nu ne pricinuiește pagube.

— E necuviincios din partea faraonului să-i facă ochi dulci, în văzul lumii, soției prietenului său și chiar din ziua nunții, mărturisi îngândurat judecătorul.

— Ea însăși îl momește! spuse nomarhul din Hor.

— Orice femeie momește bărbații, spuse cel din Emsuh. Judecata e dată însă omului tocmai ca să-l ferească de păcat.

— Nu-i oare faraonul bărbatul tuturor femeilor din Egipt? șopti nomarhul din Abu. În afară de asta, păcatele le judecă zeii; pe noi ne privesc doar treburile statului.

— E un om primejdios! Primejdios! zise nomarhul din Emsuh, amenințând cu mâna. Nu încape îndoială că poporul și-a luat nasul la purtare. Din clipă în clipă se poate răscula. Atunci să vedeți cum niciun mare preot și niciun nomarh nu va mai fi sigur de puterea, de averea și chiar de viața lui.

— Am eu leac pentru răscoală, îl liniști Herhor.

— Ce leac?

— Mai întâi, spuse Mefres, răscoala poate fi ocolită dacă îi vom lămuri pe cei mai cu scaun la cap din rândurile mulțimii că cel care le făgăduiește atâtea e nebun.

— E cel mai sănătos om de sub soare! șopti nomarhul din Hor. Trebuie doar să înțelegem ce anume urmărește el.

— E nebun! Nebun! întări și Mefres. Fratele său vitreg, cel vârstnic, se cațără în copaci ca maimuțele și bea cu parastiții, iar el va face, în scurtă vreme, același lucru.

— Nu se cade și nici nu-i cinstit să facem nebun un om cu mintea întreagă, zise nomarhul din Hor. Fiindcă, în clipa când poporul își va da seama de minciună, nu ne va mai da crezare în nicio privință și atunci nu am mai putea împiedica răscoala.

— De vreme ce spun că Ramses e nebun, înseamnă că am și dovezi, adăugă Mefres. Ascultați. Demnitarii se așezară mai bine pe lavițele lor. Spuneți-mi, urmă Mefres, ce om cu mintea sănătoasă și moștenitor al tronului pe deasupra, ar cuteza să se lupte la circ cu un taur, în fața a câtorva mii de asiatici? Ce prinț egiptean în toate mințile ar da târcoale noaptea templului fenician? Ce om ar trece-o fără pricină, în rândurile sclavelor, pe prima lui femeie, pricinuindu-i moartea, ei și copilului ei? Cei de față fremătară, îngroziți. Toate acestea, zise marele preot, le-am văzut în Pi-Bast, iar împreună cu Mentezufis am fost martori ai ospețelor și bețiilor lui, în timpul cărora, cu mințile pe jumătate pierdute, moștenitorul hulea zeii și aducea ocări preoților.

— Așa a fost, întări Mentezufis.

— Și ce gândiți oare, continuă Mefres tot mai aprins, despre un comandant suprem care își părăsește armata ca să fugărească prin deșert câțiva bandiți libieni? Trec cu vederea o mulțime de lucruri mărunte, ca, de pildă, gândul de a da țăranilor pământ și zile de odihnă, dar vă întreb: poate fi oare socotit în toată firea omul care a săvârșit atâtea nelegiuiri, așa, fără nicio pricină?

Toți tăceau, afară de nomarhul din Hor, care dădea semne de oarecare nedumerire.

— Trebuie să cugetăm bine asupra lucrului acesta, adăugă judecătorul suprem, ca să nu-i facem cumva vreo nedreptate omului.

Atunci vorbi Herhor:

— Mefres îl judecă cu blândețe socotindu-l nebun, spuse el pe un ton hotărât. Altminteri ar trebui să-l socotim un trădător. Toți cei de față se frământară, neliniștiți. Da! Omul care se numește Ramses al XIII-lea e un trădător, fiindcă nu numai că-și tocmește hoți și iscoade pentru a afla drumul la comorile Labirintului, nu numai că nesocotește pacea cu Asiria, de care Egiptul are neapărată trebuință…

— Grele învinuiri! rosti judecătorul.

— … ci, ascultați-mă bine, se înțelege pe ascuns cu ticăloșii de fenicieni în vederea săpării unui canal între Marea Roșie și Marea Mediterană. Iar canalul acesta e cea mai mare primejdie ce-ar putea amenința Egiptul, deoarece ne-ar putea îneca țara într-o clipă. Nu mai e deci vorba aici de comorile Labirintului, ci de templele, casele și ogoarele noastre, de șase milioane de oameni, nerozi, ce-i drept, dar nevinovați și, în sfârșit, de viața noastră și a copiilor noștri.

— Dacă-i așa… oftă adânc nomarhul din Hor.

— Eu și cu Mefres vă încredințăm de adevărul celor spuse precum și de faptul că omul acesta a pus statul în fața unor asemenea primejdii, cum încă niciodată n-au amenințat Egiptul. De aceea v-am chemat aici, să găsim mijloacele de scăpare. Trebuie însă să ne grăbim, deoarece hotărârile acestui om sunt aprige ca vânturile deșertului și ar putea chiar să ne îngroape sub ele.

În sala întunecată, domni pentru o clipă tăcerea.

— Ce sfaturi am putea da noi? întrebă nomarhul din Emsuh. Noi stăm în nomurile noastre, departe de curte. Și-apoi, nu numai că nu cunoaștem gândurile acestui… nebun, dar nici măcar nu ni le putem închipui, nevenindu-ne aproape să credem… De aceea, socot că lucrul cel mai bun e să lăsăm totul pe seama ta, Herhor, și a lui Mefres. Ați descoperit boala, născociți acum și leacul. Iar dacă răspunderea aceasta uriașă vă neliniștește, luați-l drept ajutor și pe marele judecător.

— Da! Da! Bine ai spus, întăriră demnitarii cu convingere.

La lumina unei torțe pe care o aprinse, Mentezufis puse pe masă, în fața statuii zeului, un papirus, pe care fură scrise următoarele: „Date fiind primejdiile ce amenință statul, puterea adunării tainice trece în mâinile lui Herhor, care va avea drept ajutoare pe Mefres și pe judecătorul suprem.” Actul acesta, întărit cu iscăliturile demnitarilor prezenți, fu pus într-o cutie și închis într-o ascunzătoare, sub altar.

Pe lângă aceasta, fiecare din cei șapte demnitari se legă cu jurământ să îndeplinească toate poruncile lui Herhor și să aducă fiecare în conspirație încă alți zece demnitari. Iar Herhor le făgădui să le dea dovezi după care faraonul se împotrivește la stăruințele de-a încheia pace, ducând negocieri cu fenicienii în vederea construirii canalului și vrând totodată să pătrundă mișelește în Labirint.

— Viața și cinstea mea sunt în mâinile voastre, încheie Herhor. Dacă cele spuse de mine sunt neadevărate, mă puteți osândi la moarte, iar trupul mi-l puteți arde pe rug.

Nimeni nu se mai îndoi acum că marele preot spusese curatul adevăr. Fiindcă niciun egiptean nu și-ar încredința trapul rugului și sufletul pieirii.

***

Zilele de după nuntă, Tutmozis le petrecu alături de Hebron, în micul palat dăruit de faraon. În fiecare seară, venea însă în încăperile locuite de cei din gardă, unde, în tovărășia ofițerilor și a dansatoarelor, își petrecea nespus de vesel nopțile. Văzându-i purtarea, prietenii înțeleseră că Tutmozis se căsătorise cu Hebron numai pentru zestre, ceea ce, de altfel, nu miră pe nimeni.

După cinci zile, Tutmozis îl vesti pe faraon că-și poate relua slujba. În chipul acesta, își vedea soția numai la lumina soarelui, noaptea stând de veghe lângă odăile faraonului.

Într-o seară, Ramses îi spuse:

— În palatul ăsta se găsesc atâtea unghere bune de tras cu urechea și de privit pe furiș, încât îmi este urmărită fiecare mișcare. Chiar și în odăile cinstitei mele mame se aud iarăși vocile tainice, care amuțiseră parcă după alungarea preoților. Din pricina asta, nu pot primi pe nimeni la mine și trebuie să ies din palat ca, într-un loc sigur, să țin sfat cu slujitorii mei.

— Să te întovărășesc? întrebă Tutmozis, văzând că faraonul își caută mantia.

— Nu. Tu trebuie să rămâi aici și să veghezi ca nimeni să nu pătrundă în odaia mea. Să nu lași pe nimeni să intre, chiar de-ar fi mama, ori umbra tatălui meu, veșnic viu. Spune-le că dorm și că nu vreau să văd pe nimeni.

— Voi face cum ai poruncit, spuse Tutmozis, ajutând stăpânului să-și îmbrace mantia cu glugă. Stinse apoi lumina în odaia de dormit, iar faraonul ieși prin coridoarele laterale.

Ajungând în grădină, Ramses se opri și se uită cu grijă în jurul lui. Dându-și apoi seama în ce parte se afla, porni grăbit spre micul palat oferit lui Tutmozis. După câteva minute de drum, dintr-o alee umbroasă, cineva îi răsări în față și-l întrebă:

— Cine-i acolo?

— Nubia, răspunse faraonul.

— Libia, rosti cel care întrebase și care se trase acum înapoi, oarecum speriat. Era un oștean din gardă. Faraonul îl privi atent și-i strigă:

— Ah, tu ești, Eunana! Ce faci aici?

— Cercetez grădina, așa cum fac în fiecare noapte de câteva ori, căci uneori se furișează hoți.

Faraonul se gândi și spuse:

— Bine faci. Să nu uiți însă că prima datorie a unui om din gardă e să tacă. Fugărește-i pe hoți, dar dacă te întâlnești cu cineva de seamă, fă-te că nu vezi și taci, taci întruna, chiar de-ar fi însuși marele preot Herhor.

— O, stăpâne! strigă Eunana, numai să nu-mi poruncești să mă ploconesc noaptea în fața lui Herhor ori a lui Mefres. Nu știu dacă, la vederea lor, spada nu mi-ar ieși singură din teacă.

Ramses zâmbi.

— Spada ta îmi aparține, spuse el, și numai atunci când poruncesc eu poate ieși din teacă. Îl salută apoi-pe Eunana și porni mai departe. După un sfert de ceas de umblet pe poteci greșite, faraonul ajunse lângă un chioșc, ascuns între tufișuri. Părându-i-se că aude un foșnet, întrebă cu glas înăbușit:

— Hebron?

O siluetă înveșmântată, de asemenea, într-o mantie de culoare închisă, alergă spre el, îi căzu la piept și-i încolăci gâtul cu brațele, șoptind:

— Tu ești, stăpâne? Tu ești? Te-am așteptat atâta…

Faraonul, simțind că-i lunecă din îmbrățișare, o luă în brațe și o duse în chioșc. În clipa aceea, pelerina i se desprinse de pe umeri. Ramses o trase câteva clipe după el, dar, în cele din urmă, o lăsă pe drum.

***

A doua zi, regina Nikotris îl chemă pe Tutmozis la ea. Văzând-o, acesta fu cuprins de spaimă. Regina era nespus de palidă, ochii erau adânciți în fundul capului, iar privirea lor aproape rătăcită.

— Șezi, zise ea arătându-i un, scăunel lângă jilțul său.

Tutmozis șovăi.

— Șezi! Și… și… jură-mi că ce vei afla acum nu vei spune nimănui…

— Pe umbra tatălui meu, rosti el.

— Ascultă-mă, Tutmozis, glăsui regina încet, ți-am fost apropiată ca o mamă. De-mi vei trăda taina, zeii te vor pedepsi. Ba nu! Vor face să cadă și asupra ta o parte din năpasta ce apasă asupra neamului meu.

Tutmozis asculta uluit. „Și-o fi pierdut mințile?” gândi el înspăimântat.

— Uită-te la fereastra aceea, la copacul acela… Știi tu pe cine-am văzut astă-noapte în copac, dincolo de fereastră?

— Să fi venit din Teba fratele vitreg al luminăției-sale?

— Nu, nu era el, șopti regina suspinând. A fost… fiul meu… Ramses al meu!

— În copac? Astă-noapte?

— Da! Lumina torței cădea chiar pe fața și pe trupul lui. Avea tunica în dungi albe și albastre. Privirea îi era pierdută. Râdea sălbatic, ca și nefericitul lui frate, spunându-mi: „Privește, mamă, eu știu să zbor, lucru ce nu-i în stare să facă nici Seti, nici Ramses cel Mare, nici Keops. Privește cum îmi cresc aripile!” întinse mâna spre mine, iar eu, pierdută de durere, i-am atins peste fereastră mâinile și fața, pe care curgea o sudoare rece. La urmă, alunecă de pe copac și fugi.

Tutmozis asculta cu inima înfricoșată. Deodată se izbi peste frunte.

— N-a fost Ramses! zise el hotărât. A fost altcineva, care-i seamănă leit, un ticălos, grecul Lykon, cel care i-a ucis fiul, iar acum se află în mâinile marilor preoți. N-a fost Ramses! E o ticăloșie pusă la cale de către nemernicii de Herhor și Mefres.

Pe fața reginei licări speranța, dar numai pentru o clipă.

— Să nu-mi fi recunoscut eu fiul?

— Lykon îi seamănă nespus de mult, zise Tutmozis. E isprava preoților. Ticăloșii! Moartea e prea puțin pentru ei!

— Așadar, faraonul a dormit astă-noapte acasă? întrebă deodată regina.

Tutmozis se tulbură și lăsă ochii în jos.

— Prin urmare, n-a dormit?

— A dormit… răspunse Tutmozis cu jumătate de glas.

— Minți! Dar spune-mi cel puțin dacă purta sau nu tunica în dungi albe și albastre?

— Nu-mi amintesc, șopti Tutmozis.

— Iarăși minți! Dar mantia asta, spune! Nu-i a lui Ramses? Sclavul a găsit-o tot în copac. Regina se ridică repede și scoase din ladă o mantie de culoare închisă, în aceeași clipă, Tutmozis își aminti că faraonul se întorsese după miezul nopții fără mantie și că-i spusese chiar că și-o pierduse undeva, în grădină. Șovăi, rămase pe gânduri, apoi răspunse hotărât:

— Nu, regină! N-a fost faraonul! A fost Lykon și asta-i fapta preoților, despre care trebuie să-i spunem faraonului.

— Dar dacă a fost Ramses? întrebă din nou regina, cu toate că în ochii ei se putea citi o scânteie de nădejde.

Tutmozis se tulbură. Bănuiala lui cu privire la Lykon era firească și putea fi adevărată. Dar nu lipseau nici celelalte dovezi. Regina îl văzuse pe Ramses, el se întorsese acasă după miezul nopții, purtase o tunică în dungi albe și albastre, mantia și-o pierduse… Și-apoi, și fratele lui era nebun… Și, în sfârșit, putea oare greși inima unei mame? Pe negândite, în sufletul lui Tutmozis se strecurară îndoielile, asemenea unor năpârci veninoase.

Din fericire, pe măsura șovăielilor lui, în inima reginei sporeau semnele nădejdii.

— Ce bine că mi-ai amintit de Lykon acela. Acum știu: din pricina lui, Mefres l-a învinuit pe Ramses că și-a ucis fiul, iar astăzi se folosește tot de el ca să-l defăimeze pe faraon. Nu spune nimănui nimic despre cele ce ți-am dezvăluit. Dacă a fost Ramses, dacă într-adevăr s-a abătut asupra lui năpasta asta, poate că-i ceva trecător. Nu trebuie umilit prin răspândirea unor asemenea vești și nici nu trebuie înștiințat despre întâmplarea asta. Iar dacă-i vorba de o mârșăvie pusă la cale de preoți, trebuie să fim, de asemeni, cu băgare de seamă. Deși cei care umblă cu asemenea înșelătorii nu pot fi puternici.

— Voi cerceta chiar eu lucrurile și dacă mă încredințez…

— Numai nu-i spune nimic lui Ramses! Te rog, pe umbrele părinților tăi! strigă regina, împreunându-și mâinile. Faraonul nu i-ar ierta, i-ar trimite în fața judecății. Iar atunci, va trebui să se întâmple una din cele două nenorociri ce sunt cu putință: sau să fie trimiși la moarte cei mai înalți preoți ai statului, sau să fie iertați. Și apoi, ce va mai fi?

Îl poți urmări, în schimb, pe Lykon și-l poți ucide fără milă, ca pe o fiară sălbatică, ca pe un șarpe.

Tutmozis își luă rămas bun de la regina pe deplin liniștită în timp ce lui îi crescuseră bănuielile.

„Dacă Lykon, ticălosul ăsta de grec, pe care preoții îl țin închis, mai trăiește încă, își spunea el în gând, atunci, în loc să se cațăre pe copaci și să se arate reginei, ar fi vrut înainte de orice, să fugă. I-aș înlesni fuga și l-aș încărca cu bogății eu însumi dacă mi-ar mărturisi adevărul și ar căuta ocrotire împotriva mișeilor acelora. Dar… tunica… mantia… de unde le-a luat? Cum să. Se înșele mama lui?”

De atunci, Tutmozis începu să-l ocolească pe faraon și nu cuteza să-l privească în ochi. Cum însă și Ramses îi ascundea ceva, se părea că relațiile lor, atât de prietenești, se răciseră.

— Într-o seară, faraonul îl chemă însă din nou și-i spuse:

— Trebuie să stau de vorbă cu Hiram despre niște treburi însemnate și am să ies iarăși. Veghează aici, lângă odaia mea, iar dacă ar vrea cineva să mă vadă, să nu-l lași!

După ce Ramses dispăru în coridoarele tainice ale palatului, Tutmozis fu iarăși cuprins de neliniște.

 „Te pomenești, își spunea el în gând, că l-or fi otrăvit preoții cu vreo buruiană, iar el fuge de acasă tocmai fiindcă se simte gata să izbucnească. Dar, vom vedea noi.”

Și într-adevăr, văzu. Faraonul se întoarse târziu, după miezul nopții; purta, ce-i drept, pe umeri o mantie, dar nu pe a sa, ci una ostășească. Tutmozis se zvârcoli până dimineața, fără să închidă ochii, tot așteptând să-l cheme iarăși regina. Dar nu-l chemă; în schimb, trecându-și dimineața garda în revistă, Eunana îl rugă să stea puțin de vorbă. Când rămaseră singuri, Eunana se aruncă la picioarele lui, rugându-l să nu spună nimănui ceea ce-i va destăinui.

— Dar ce s-a întâmplat? întrebă Tutmozis, simțind un fior rece în inimă.

— Ieri, pe la miezul nopții, spuse Eunana, doi dintre oștenii mei au prins în grădină un om care alerga gol, scoțând strigăte neomenești. A fost adus în fața mea și, poți să mă ucizi dacă vrei! Eunana căzu din nou la picioarele lui Tutmozis. Omul acela gol… acela… nu, nu-ți pot spune…

— Cine era? îl întrebă Tutmozis înfricoșat.

— Nu pot spune o vorbă mai mult, gemu Eunana. Mi-am scos mantia și i-am acoperit sfânta goliciune. Am vrut să-l aduc la palat, dar… dar stăpânul mi-a poruncit să rămân și să tac… să tac…

— Și unde s-a dus?

— Nu știu, nu m-am uitat și n-am îngăduit nici ostașilor să se uite. A pierit undeva, în tufișurile grădinii. Am poruncit oamenilor, sub pedeapsa cu moartea, să-și închipuie că n-au văzut și n-au auzit nimic.

Tutmozis izbuti, între timp, să-și vină în fire.

— Nu știu, spuse el rece, nu știu și nu înțeleg nimic din tot ce mi-ai povestit. Nu uita însă că eu însumi am alergat gol odată, când băusem prea mult vin. Și i-am răsplătit cum se cuvine pe cei ce m-au văzut. Țăranii, Eunana, țăranii și muncitorii umblă întotdeauna goi, iar cei mari numai când au chef. Și dacă mie, sau vreunuia dintre demnitari i-ar veni pofta să stea cu capul în jos, oșteanul înțelept și cucernic nu trebuie să se mire văzând așa ceva.

— Înțeleg, răspunse Eunana, uitându-se cu vioiciune în ochii comandantului. Și nu numai că voi spune vorbele acestea oștenilor, dar voi umbla gol chiar astă-seară prin grădină, ca să se știe că cei mari au dreptul să facă tot ce le place.

Cu tot numărul neînsemnat al celor ce-l văzuseră pe faraon sau pe omul ce-i semăna leit, în stare de nebunie, vestea acestor întâmplări atât de ciudate se răspândi nespus de repede. În câteva zile numai, locuitorii Tebei, de la sacagii și parastiți până la neguțători și scribi, șopteau cu toții că Ramses al XIII-lea a fost atins de năpasta care îi înlăturase pe frații lui mai vârstnici de pe tron. Teama și respectul față de faraon erau atât de mari, încât nimeni nu cuteza să vorbească cu glas tare, mai ales în fața oamenilor străini. De știut, însă, știau cu toții; singurul care nu știa nimic era Ramses. Cel mai ciudat era însă faptul că zvonul dăduse ocol nespus de repede întregii țări, ceea ce dovedea că se răspândise prin mijlocirea templelor. Fiindcă numai preoții cunoșteau taina de a se purta veștile de la un capăt la celălalt al Egiptului, în timp de zece-cincisprezece ceasuri.

Cu Tutmozis nimeni nu vorbea de-a dreptul despre veștile defăimătoare. Căpetenia gărzii faraonului le bănuia însă, la fiecare pas. Din purtarea oamenilor cu care avea de-a face, ghicea că slujitorii, oștenii și furnizorii curții șușotesc despre nebunia stăpânului, amuțind doar în clipa când cineva mai mare i-ar fi putut auzi. Pierzându-și însă răbdarea și fiind cuprins de teamă, se hotărî, în sfârșit, să stea de vorbă cu nomarhul Tebei.

Îndreptându-se spre palatul acestuia, îl găsi pe Antef întins pe o canapea, într-o încăpere ce semăna mai mult a grădină, plină de plante neobișnuit de rare. La mijloc, se afla o fântână cu apă de trandafiri; în colțuri stăteau statuile zeilor, iar pe pereți erau zugrăvite faptele vestitului nomarh. La căpătâiul său, stătea un sclav negru, care își răcorea stăpânul cu un evantai din pene de struț. Pe pardosea stătea scribul nomului și citea raportul.

Pe fața lui Tutmozis se putea citi atâta îngrijorare, încât nomarhul dădu numaidecât drumul scribului și sclavului; ridicându-se apoi în capul oaselor, cercetă toate colțurile odăii, ca nu cumva să tragă cineva cu urechea.

— Cinstite părinte al soției mele Hebron, spuse Tutmozis, văd, din partea ta, că ai ghicit despre ce anume vreau să-ți vorbesc.

— Nomarhul Tebei trebuie să fie totdeauna prevăzător, răspunse Antef. Și-apoi, căpetenia gărzii măritului faraon nu mă poate cinsti cu vizita sa pentru un lucru lipsit de însemnătate.

O clipă, cei doi se uitară unul la altul. În cele din urmă, Tutmozis se așeză lângă socrul său și-i șopti:

— Ai auzit oare ticăloasele vești răspândite de dușmanii statului despre stăpânul nostru?

— Dacă-i vorba de fiica mea, Hebron, răspunse repede nomarhul, îți spun numai că acum tu îi ești stăpân și nu mă poți învinui cu nimic.

Tutmozis dădu nepăsător din mână și spuse mai departe.

— Niște netrebnici răspândesc vestea că faraonul e nebun. Ai auzit de lucrul acesta?

Antef dădu din cap și într-o parte și în cealaltă atât de nelămurit, încât ar fi putut să însemne tot atât de bine da, cât și nu. În sfârșit, spuse:

— Prostia e mare ca marea, totul poate fi cuprins în ea.

— Aici nu-i vorba de prostie, ci de o nelegiuire a preoților, care, având la îndemână un om ce-i seamănă aidoma faraonului, se slujesc de el în chip mârșav. Și-i povesti nomarhului despre grecul Lykon, precum și despre nelegiuirea ce-o săvârșise la Pi-Bast.

— Despre Lykon, care a ucis copilul prințului moștenitor, am auzit, răspunse Antef. Dar unde sunt dovezile că Mefres l-a întemnițat pe Lykon în Pi-Bast, că l-a adus la Teba și că-l lasă să pătrundă în grădinile palatului ca să se prefacă a fi faraonul nebun?

— Tocmai de aceea, te întreb, ce-i de făcut? Sunt doar căpetenia gărzii și trebuie să veghez asupra cinstei și siguranței stăpânului nostru.

— Ce-i de făcut? Ce-i de făcut? repetă Antef. Întâi de toate, să veghezi ca veștile nelegiuite să nu ajungă la urechile faraonului.

— De ce?

— Ca să nu se întâmple o mare nenorocire. Dacă stăpânul va auzi despre Lykon, va fi cuprins de mânie, de o mânie cumplită! Și se va răzbuna, firește, pe Herhor și Mefres. Poate-i va ocări, poate-i va întemnița, ori poate-i va ucide. Dar orice ar face, va fi făcut fără vreo dovadă, și atunci, ce se va întâmplă? Egiptul, cu toate că nu mai aduce astăzi jertfe zeilor ca pe vremuri, va sări totuși în apărarea unor preoți învinovățiți pe nedrept. Și, atunci, ce va fi? Eu socot, adăugă el, apropiindu-și gura de urechea lui Tutmozis, eu socot că asta ar putea aduce sfârșitul dinastiei.

— Atunci, ce să facem?

— Un singur lucru, strigă Antef. Să-l găsești pe acest Lykon, să dovedești că Mefres și Herhor l-au ascuns și că i-au poruncit să se prefacă a fi ieșit din minți. Asta poți face, dacă ții la bunul renume al faraonului. Să strângi dovezi, cât mai multe dovezi! La noi nu-i Asiria, preoții mari nu pot fi pedepsiți fără judecata tribunalului suprem. Și niciun tribunal nu-i va putea condamna fără mărturii grăitoare. Și-apoi, ești pe deplin încredințat că nu i-au dat faraonului vreo otravă amețitoare? Lucrul acesta ar fi fost doar cu mult mai ușor de făcut, decât să trimiți noaptea un om care nu cunoaște nici cuvântul de noapte al palatului, nici palatul, nici grădina. Am auzit și eu despre Lykon de la un om de încredere, de la Hiram adică. Dar nu pot pricepe în ce chip ar putea face Lykon niște lucruri atât de ciudate în Teba.

— Ah, bine că mi-am adus aminte, îl întrerupse Tutmozis. Unde-i Hiram?

— Îndată după nunta voastră, a plecat la Memfis, iar în zilele acestea a fost la Hiten.

Tutmozis se tulbură din nou.

„În noaptea aceea, socoti el în gând, când a fost adus omul acela gol la Eunana, faraonul mi-a spus că se duce să-l întâlnească pe Hiram. Iar dacă Hiram nu era în Teba, înseamnă că încă de pe atunci luminăția-sa nu prea știa ce face.”

Amețit, Tutmozis se întoarse acasă. Nu numai că nu știa ce trebuia să facă în situația neobișnuită în care se afla, dar nici măcar nu știa ce să mai creadă. Când vorbise cu regina, era sigur că în grădină fusese Lykon, trimis de marii preoți, pe când acum se îndoia tot mai mult. Și dacă așa stăteau lucrurile cu Tutmozis, care îl vedea în fiecare zi pe Ramses, ce trebuie să se fi petrecut în mințile străinilor? Până și oamenii cei mai credincioși ai faraonului puteau șovăi, auzind din toate părțile că stăpânul lor e nebun.

Era prima lovitură pe care preoții i-o dădeau lui Ramses al XIII-lea. Neînsemnată la prima vedere, dar cu urmări deosebit de însemnate.

Tutmozis nu numai că se îndoia, dar și suferea. Ascundea, sub o înfățișare de ușurătate, o fire nobilă și hotărâtă. Acum, când era în joc onoarea și autoritatea faraonului, pe Tutmozis îl chinuia neputința în care era silit să se zbată. Se vedea aidoma căpeteniei unei fortărețe împresurate de dușmani, care, neajutorată, stă și privește. Gândul acesta pusese atât de mult stăpânire pe el, chinuindu-l, încât într-o zi, întâlnindu-l pe marele preot Sem, îl întrebă cu îndrăzneală:

— Ai auzit ce zvonuri umblă pe socoteala stăpânului nostru?

— Faraonul e tânăr, așa că pot umbla fel de fel de zvonuri, răspunse Sem, privindu-l ciudat pe Tutmozis. Dar lucrurile acestea nu mă privesc. Îl înlocuiesc pe faraon în slujirea zeilor și-mi dau silința să-mi îndeplinesc însărcinarea aceasta cât se poate de bine; în celelalte nu mă amestec.

— Știu că ești unul dintre slujitorii săi credincioși, zise Tutmozis, și n-am de gând să mă amestec în tainele preoțești. Trebuie să-ți atrag însă luarea-aminte asupra unui amănunt. Am aflat, în chip cât se poate de neîndoielnic, că Mefres îl ascunde pe un oarecare grec, Lykon, care s-a făcut vinovat de îndoită nelegiuire: aceea de a fi ucigașul fiului faraonului și de a semăna prea mult la chip cu luminăția-sa. Bine ar fi, deci, ca Mefres să nu atragă o pată de neșters asupra cinstitei caste preoțești și să dea cât mai degrabă ucigașul pe mâna judecății. Fiindcă, de-l vom găsi noi pe Lykon, jur că Mefres își va pierde nu numai demnitatea, ci și capul. În statul nostru, nimeni nu poate ocroti, fără teamă de a fi pedepsit, ucigașii și nici ascunde oameni care seamănă aidoma la chip cu măritul faraon.

Sem, care fusese de față când Mefres îl luase pe Lykon din mâinile pazei, se neliniști. Îi era poate teamă să nu fie socotit părtaș. Totuși, răspunse:

— Voi încerca să-l înștiințez pe Mefres despre aceste bănuieli îndrăznețe. Dar tu știi răspunderea ce apasă asupra celui care învinuiește un om de a fi săvârșit o nelegiuire?

— Știu și sunt răspunzător de ceea ce fac. Sunt atât de încredințat de adevărul spuselor mele, încât nu-mi fac de loc griji asupra urmărilor ce le-ar putea avea. Neliniștea o las pe seama lui Mefres, căruia îi doresc să nu mă vadă silit să trec la fapte.

Convorbirea aceasta n-a fost lipsită de urmări. Din clipa aceea, nu l-a mai văzut nimeni pe omul ce-i semăna faraonului. Zvonurile însă nu încetară. Iar Ramses al XIII-lea continua să nu știe nimic, deoarece, temându-se ca faraonul să nu ia măsuri prea aspre împotriva preoților, nici Tutmozis nu îndrăzni să i le aducă la cunoștință.

Capitolul XXIII

La începutul lunii Paofi, adică la sfârșitul lui iulie și începutul lui august, faraonul, regina Nikotris și curtea se întoarseră din Teba la palatul din Memfis.

Spre sfârșitul călătoriei, ce avea loc, și de data aceasta, tot pe Nil, Ramses al XIII-lea cădea deseori pe gânduri, iar o dată îi spuse lui Tutmozis:

— Bag de seamă un lucru ciudat: mulțimea care se înghesuie pe amândouă malurile e parcă și mai numeroasă decât atunci când pluteam dinspre cealaltă parte. Strigătele ei, însă, sunt cu mult mai slabe, în urma noastră vin tot mai puține bărci, iar flori ni se aruncă și mai puține.

— Așa e, stăpâne, răspunse Tutmozis. Se prea poate ca poporul să fie ostenit din pricina căldurilor nespus de mari.

— Ai vorbit cu înțelepciune, îl lăudă faraonul și fața i se lumină.

Tutmozis nu credea însă de loc în cuvintele pe care le rostise. Își dădea seama și, ce era și mai rău, toți cei din alaiul faraonului își dădeau seama că înflăcărarea mulțimii se mai domolise, ca și cum dragostea ei pentru faraon ar fi scăzut. Era oare urmarea zvonurilor despre boala nefericită a lui Ramses, sau a unor noi uneltiri? Tutmozis nu știa. Ceea ce știa, era că răceala aceasta era pricinuită de preoți.

Ce mulțime neroadă! își spuse el, neputându-și stăpâni disprețul ce-l simțea. Nu de mult se lăsau înghițiți de apă, numai și numai ca să poată zări divinul său chip, iar acum se codesc să strige mai mult. Au uitat oare ziua a șaptea de odihnă și peticul de pământ pe care li-l va da?

Îndată ce sosiră la palat, faraonul porunci să se adune toți cei ce trebuiau să hotărască asupra comorilor din Labirint. În același timp, dădu poruncă slujitorilor care-i erau credincioși să stârnească mulțimea împotriva preoților și să ceară ziua a șaptea de odihnă.

În scurtă vreme, Egiptul de Jos începu din nou să fiarbă, asemeni unui stup de albine. Țăranii cereau nu numai ziua de sărbătoare, dar și plata în bani peșin a lucrărilor publice. Prin cârciumi și pe străzi, meșteșugarii îi blestemau pe preoții care voiau să îngrădească puterea sfântă a faraonului. Numărul fărădelegilor crescuse, dar vinovații nu voiau să răspundă în fața judecății de faptele lor. Scribii deveniseră umili și nimeni nu cuteza să lovească în oamenii de rând, știind că aceștia se puteau răzbuna. În temple, jertfele erau tot mai rare, iar zeii care păzeau hotarele nomurilor erau tot mai adesea loviți cu pietre și stropiți cu noroi, sau chiar doborâți la pământ.

Preoții, nomarhii și oamenii lor fură cuprinși de spaimă. În zadar puneau judecătorii să strige în piețe și pe drumuri că, după vechile legi, țăranii, meșteșugarii și chiar neguțătorii sunt opriți să se țină de clevetiri ce-i împiedică să-și vadă de munca lor; mulțimea continua să arunce în crainici cu legume putrezite și sâmburi de curmale, în râsetul și huiduielile tuturora.

Nobilii începură atunci să se adune la palat și, căzând la picioarele faraonului, să-i ceară să-i apere.

— Am ajuns, strigau ei, să se prăbușească pământul sub picioarele noastre, ca și cum s-ar apropia sfârșitul lumii. Lucrurile cele mai obișnuite își ies din fire, cugetele au ajuns la mare răspântie, iar de nu ne mântui tu, stăpâne, ceasurile vieții noastre sunt numărate.

— Vistieria mi-i goală, armata puțin numeroasă, paznicii nu și-au primit simbria de mult, răspundea faraonul. Dacă vreți să trăiți liniștiți și netulburați, trebuie să-mi faceți rost de bani. Cum însă inima mea suferă din pricina tulburării voastre, voi face tot ce-mi va sta în putință să fie liniște.

Faraonul porunci să se strângă oștile și să fie așezate în cele mai de seamă puncte ale țării. În același timp, îl înștiință pe Nitager să lase hotarul răsăritean în grija ajutorului său, iar el, împreună cu cinci din cele mai bune pâlcuri ale sale, să pornească spre Memfis. Făcuse toate acestea nu atât pentru a-i apăra pe demnitari de furia mulțimii, cât pentru a avea la îndemână forțe mari, în cazul când preoții ar răscula Egiptul de Sus și oamenii ce aparțineau templelor.

În palatul faraonului ca și în împrejurimi, domnea în ziua de zece Paofi o mare mișcare. Se adunaseră cei care urmau să-i recunoască faraonului dreptul de a se atinge de comorile Labirintului, precum și o mare mulțime de oameni, care voia numai să privească spre locul unde urma să se țină neobișnuita întrunire.

Procesiunea delegaților începu de dimineață. În frunte, pășeau țăranii cu tichii și șorțuri albe; fiecare ținea în mână o bucată de pânză groasă pentru a-și acoperi spinarea în fața faraonului. Urmau meșteșugarii, îmbrăcați la fel ca țăranii, de care se deosebeau numai prin pânza mai subțire ce-o duceau în mâini și prin cingătorile mai înguste și împodobite cu cusături de felurite culori.

Veneau apoi neguțătorii, îmbrăcați toți cu cămăși și mantii lungi. Unii dintre ei aveau și peruci, pe mâinile și picioarele lor se puteau vedea brățări scumpe, iar pe degete inele. Urmau ofițerii cu bonete și tunici în dungi negre și galbene, albastre și albe, albastre și roșii. Doi dintre ei, în loc de tunici, aveau pe piept platoșe de alamă.

După un răstimp, se iviră treisprezece nobili cu peruci mari și veșminte albe până în pământ. După ei pășeau nomarhii, purtând coroane pe cap și veșminte tivite pe margini cu fâșii de purpură. Alaiul era închis de preoți, care aveau capetele și fețele rase și purtau pe spinare piei de panteră.

Intrară cu toții în sala mare a palatului faraonilor, unde, pe trepte, erau așezate șapte bănci: cea mai de jos pentru țărani, cea mai de sus pentru casta preoților.

În curând, purtat într-o lectică, apăru și Ramses al XIII-lea, în fața căruia se prosternară toți cei de față. După ce stăpânitorul celor două lumi se urcă pe un tron înalt, îngădui supușilor săi credincioși să se ridice și să stea jos. Intrară apoi și se așezară, pe niște tronuri mai joase, marii preoți Herhor, Mefres și paznicul Labirintului, care avea o casetă în mână. O suită strălucitoare de ofițeri îl înconjură pe faraon, la spatele căruia stăteau doi slujitori mai de seamă ai curții ou evantaie din pene de păun.

— Egipteni credincioși! spuse stăpânul celor două lumi. După cum știți, armata, curtea și demnitarii mei se zbat în lipsuri mari, cărora nu le poate face față vistieria mea sărăcită. Despre cheltuielile mele nici nu vă mai pomenesc, fiindcă mănânc și mă îmbrac ca un oștean, în vreme ce fiecare ofițer ori mare scrib are mai mulți slujitori și mai multe femei decât mine.

În rândul celor întruniți se auzi un freamăt de admirație.

— A fost obiceiul până acum, continuă Ramses, că atunci când vistieria avea nevoie de bani, să se sporească dările pe care le plătește mulțimea. Eu însă, cunoscându-mi poporul și sărăcia lui, nu numai că n-aș vrea să-l împovărez mai mult, ci dimpotrivă, bucuros aș fi să-i fac unele înlesniri…

— Să ne trăiești veșnic, stăpâne! răsunară strigăte de pe câteva din băncile de jos.

— Din fericire pentru Egipt, adăugă faraonul, statul nostru are comori cu ajutorul cărora armata poate fi plătită, demnitarii scoși din datorii, iar poporul ajutat. Vor putea fi, de asemeni, plătite toate datoriile către temple sau către fenicieni. Tezaurul acesta, adunat de slăviții mei strămoși, zace în beciurile Labirintului. Poate fi însă folosit numai dacă voi toți, laolaltă, veți recunoaște că Egiptul e în primejdie, iar eu, faraonul, am dreptul să dispun de comorile strămoșilor mei.

— Recunoaștem! Te rugăm, stăpâne, să iei cât e de trebuință! se auziră strigăte din toate băncile.

— Mărite preot, se adresă atunci faraonul lui Herhor, sfânta castă preoțească are ceva de spus în această privință?

— Foarte puține cuvinte, răspunse marele preot, ridicându-se. După legile străvechi, tezaurul Labirintului poate fi atins numai atunci când statul nu dispune de niciun fel de alte mijloace. Astăzi, însă, lucrurile nu stau așa. Căci dacă nu le-am plăti fenicienilor datoriile izvorâte dintr-o camătă neomenească, nu numai că s-ar umple vistieria, dar și poporul de rând, care lucrează astăzi pentru fenicieni, ar răsufla ușurat în munca lui grea.

Dinspre bănci veni iarăși un freamăt de încuviințare.

— Sfatul tău, mărite preot, e plin de înțelepciune – spuse faraonul liniștit, dar e primejdios. Dacă vistiernicul meu, nomarhii și demnitarii s-ar învăța să nu-și plătească datoriile față de străini, astăzi n-ar mai plăti datoriile fenicienilor, iar mâine ar putea să uite și de datoriile față de faraon și față de temple. Și cine-mi poate spune că mulțimea de rând, îndemnată de pilda celor mari, nu va socoti și ea că are dreptul să uite de îndatoririle ce le are față de noi?

Lovitura fu atât de puternică, încât Herhor se ghemui în jilțul lui și amuți.

— Iar tu, mare paznic al Labirintului, ai ceva de spus? îl întrebă faraonul.

— Am aici o casetă cu pietricele albe și negre. Fiecare om din adunare va primi câte două pietricele; una din ele o va arunca în urnă. Cine vrea ca luminăția-ta să se atingă de tezaurul Labirintului va pune o piatră neagră; cine vrea să nu fie atinsă comoara zeilor, va pune o piatră albă.

— Nu consimți, stăpâne, îi șopti faraonului vistiernicul. Nu-i mai bine să ne spună fiecare, pe față, ce crede el în sufletul lui?

— Să păstrăm vechile obiceiuri, adăugă Mefres.

— Bine, să se pună pietricelele în urnă, hotărî faraonul. Inima mea e curată, iar năzuințele mele neclintite.

Mefres și Herhor își încrucișară privirile cu înțeles.

Paznicul Labirintului, însoțit de doi oșteni, trecu de la o bancă la alta și înmână fiecărui om câte două pietricele: una neagră și una albă. Bieții trimiși ai poporului erau peste măsură de tulburați, văzând în fața lor atât de înalți demnitari. Unii țărani stăteau chiar prosternați cu fața la pământ, necutezând să ia pietricelele și abia cu multă greutate pricepură că pot arunca în vas numai o singură piatră: neagră ori albă.

— Eu aș vrea să fiu și pe placul zeilor și al faraonului, șopti un bătrân păstor.

Până la urmă, înalții demnitari izbutiră să-i lămurească și țăranii înțeleseră ce anume li se cerea. Astfel, începu strângerea voturilor. Fiecare delegat se apropia de urnă și vâra piatra în așa chip, încât ceilalți să nu-i vadă culoarea.

În vremea aceasta, marele vistiernic se dădu în spatele tronului și-i șopti faraonului la ureche:

— Totul e pierdut! Dacă ar fi votat pe față, cei mai mulți ar fi fost de partea noastră; dar așa, să mi se usuce mâna dacă nu vor fi vârâte în vas cel puțin douăzeci de pietre albe!

— Liniștește-te, slujitor credincios, răspunse Ramses zâmbind. Am la îndemână mai multe oști decât voturile potrivnice nouă.

— La ce bun? oftă vistiernicul. Doar e știut că dacă cei mai mulți ni se împotrivesc, porțile Labirintului nu se vor deschide.

Ramses continuă să zâmbească.

Votul delegaților se termină. Paznicul Labirintului ridică vasul și vărsă pietricelele pe o tavă de aur.

Din nouăzeci și unu de oameni care votaseră, optzeci și trei vârâseră pietricele negre și numai opt dintre ei, albe.

Oștenii și demnitarii înmărmuriră; marii preoți aruncară adunării priviri triumfătoare, dar fură cuprinși îndată de neliniște, fiindcă Ramses continua să zâmbească.

Nimeni nu cutează să vestească cu glas tare căderea hotărârii faraonului. Acesta rupse tăcerea cu glasul său obișnuit, ca și cum nimic nu s-ar fi întâmplat.

— Dreptcredincioși egipteni, bunii mei slujitori! Ați îndeplinit porunca și mila mea e cu voi. Timp de două zile, veți fi oaspeții casei mele. Iar când vă veți primi darurile, vă veți întoarce la familiile și îndeletnicirile voastre. Pacea și binecuvântarea mea fie cu voi! Apoi faraonul părăsi sala, împreună cu suita, iar Herhor și Mefres se cercetară, cu teamă, unul pe celălalt.

— Nu pare mâhnit de loc, șopti Herhor.

— N-am spus eu că-i o fiară turbată? răspunse Mefres. Nu se va sfii să ia măsuri drastice și de nu i-o luăm înainte…

— Zeii ne vor apăra, pe noi și templele noastre.

Seara, în odaia lui Ramses al XIII-lea, se întruniră slujitorii săi cei mai credincioși: marele vistiernic, marele scrib, Tutmozis și Kalipos, căpetenia grecilor.

— O, stăpâne, gemu vistiernicul, de ce n-ai urmat pilda strămoșilor tăi veșnic vii? Dacă oamenii ar fi votat pe față, am fi avut acum dreptul să ne atingem de tezaurul Labirintului.

— Așa e, adăugă marele scrib.

Dar faraonul clătină din cap:

— Vă înșelați. Chiar dacă tot Egiptul ar fi strigat într-un glas să se dea vistieriei comoara Labirintului, marii preoți tot n-ar fi consimțit.

— Atunci de ce i-am mai neliniștit chemând adunarea? Fapta ta a tulburat și a ațâțat nespus de mult mulțimea, care-i azi ca o apă umflată.

— Nu mi-e teamă de creșterea apelor, zise faraonul. Oștile mele vor fi ca niște diguri în calea lor. În schimb, ținerea adunării mi-a fost de mult folos, deoarece mi-a arătat. Slăbiciunea dușmanilor: optzeci și trei de pietre pentru noi, opt pentru ei! Asta înseamnă că din unsprezece oameni ei se pot bizui pe unul, iar eu pe zece. Dar nu vă mângâiați cu gândul ăsta, continuă faraonul. Între mine și marii preoți lupta a și început. Ei sunt fortăreața căreia i-am cerut să se predea. S-a împotrivit, o vom lua deci cu de-a sila.

— Să trăiești veșnic! strigară Tutmozis și Kalipos.

— Poruncește, stăpâne! zise marele scrib.

— Iată care-i porunca: Tu, vistiernicule, vei împărți o sută de talanți paznicilor, căpeteniilor din cetele de lucrători și slujbașilor ce cârmuiesc satele în nomurile Seft, Neha-chent, Neha-pehu, Sebt-Het, Aa, Ament, Ka. În aceleași locuri, vei da cârciumarilor orz, grâu și vin, în așa fel ca mulțimea să aibă, fără bani, mâncare și băutură. Lucrul acesta îl vei face de îndată, pentru ca până la douăzeci Paofi alimentele să fie acolo unde sunt de trebuință.

Vistiernicul se ploconi până la pământ.

— Tu, îi spuse el marelui scrib, scrie și poruncește ca mâine să se vestească pe străzile capitalelor nomurilor, că barbarii din deșertul apusean se pregătesc să se năpustească în mare număr în sacrul ținut al Fayumului. Tu, Kalipos, vei trimite la miazăzi patru din oștile grecești. Două se vor opri lângă Labirint, iar celelalte două vor înainta până la Hanes. Dacă străjile preoților vor veni dinspre Teba, le vei respinge și nu le vei lăsa să se îndrepte spre Fayum. Iar dacă poporul, răzvrătit împotriva preoților, va amenința Labirintul, grecii tăi îl vor ocupa.

— Dar dacă paznicii cetății se vor opune? întrebă Kalipos.

— Asta ar însemna că nesocotesc poruncile faraonului, spuse Ramses. Iar tu, Tutmozis, vei trimite trei oști la Memfis și le vei așeza în apropierea templelor Ptah, Isis și Horus. Dacă mulțimea mânioasă va încerca să atace templele, ofițerii vor pătrunde înăuntru, neîngăduind mulțimii să atace locurile sfinte și-i vor feri de ocări pe marii preoți. Și în Labirint, și în templele din Memfis se vor găsi preoți care vor întâmpina armata cu ramuri verzi. Ofițerii le vor cere cuvântul de trecere și se vor sfătui cu ei.

— Dar dacă unii vor cuteza să se împotrivească? întrebă Tutmozis.

— Asta ar însemna răzvrătire, răspunse Ramses. Templele și Labirintul trebuie ocupate de către armată în ziua de douăzeci și trei Paofi, continuă el, adresându-se marelui scrib. Așadar poporul, atât la Memfis cât și la Fayum, se poate aduna încă din ziua de optsprezece, la început în cete mici, apoi tot mai numeroase. Dacă pe la douăzeci se vor porni mișcări mărunte, nu trebuie împiedicate. Templele însă pot fi atacate de-abia în zilele de douăzeci și doi și douăzeci și trei. Iar când armata va ocupa aceste puncte, liniștea trebuie să domnească pretutindeni.

— Oare n-ar fi bine ca Herhor și Mefres să fie închiși pe loc? întrebă Tutmozis.

— De ce? Nu ei mă privesc, ci templele și Labirintul, pentru ocuparea cărora armata nu este încă pregătită. De altminteri, Hiram, care a pus mâna pe scrisorile lui Herhor către asirieni, se va înapoia de-abia pe la douăzeci. Deci numai la douăzeci și unu Paofi vom avea dovezile că marii preoți sunt trădători și vom vesti acest lucru poporului.

— Prin urmare, trebuie să plec la Fayum? întrebă Kalipos.

— A, nu! Tu și Tutmozis veți rămâne lângă mine cu oștile cele mai bune. Trebuie să avem oameni pentru cazul. Când marii preoți ar atrage de partea lor o parte a mulțimii.

— Nu te temi, stăpâne, de trădare? întrebă Tutmozis.

Faraonul dădu nepăsător din mână.

— Trădarea picură necontenit, ca apa dintr-un butoi crăpat. Marii preoți îmi cam bănuiesc gândurile, dar și eu le cunosc dorințele. Cum însă le-am luat-o înainte cu strângerea forțelor, ei vor fi mai slabi. În răstimp de zece – cincisprezece zile, nu se poate înjgheba o oștire.

— Dar șarlataniile lor? întrebă Tutmozis.

— Nu se află șarlatanii pe care să nu le poată spulbera securea! spuse Ramses râzând.

Tutmozis fu gata, în clipa aceea, să-i povestească faraonului despre uneltirile marilor preoți în legătură cu Lykon. Dar, și de data aceasta, îl opri gândul că de se va mânia prea tare faraonul, își va pierde liniștea, care făcea atunci din el un om puternic. Căpetenia unei oștiri nu trebuie să se gândească la nimic altceva în ajunul bătăliei, decât numai la bătălie. Cât despre Lykon, îi va suna și lui ceasul, când preoții vor fi în temniță.

La un semn al lui Ramses, Tutmozis rămase în odaie, iar ceilalți trei demnitari se ploconiră adânc în fața faraonului și ieșiră.

— În sfârșit, oftă marele scrib când fu afară, în sfârșit, se va termina cu atotputernicia căpățânilor rase.

— Era și timpul, adăugă vistiernicul. În ultimii zece ani, oricare dintre clerici a strâns cu mult mai mult bănet decât nomarhul din Teba sau cel din Memfis.

— Socot că Herhor își pregătește pe tăcute luntrea, ca s-o șteargă mai înainte de douăzeci și trei Paofi, adăugă Kalipos.

— Parcă o să pățească ceva! zise scribul. Luminăția-sa, neîndurător astăzi, îi va ierta de cum se vor umili.

— Iar la rugămintea reginei Nikotris, le va lăsa chiar și averile, adăugă vistiernicul. Oricum, în stat se va statornici liniștea, care a început să ne cam lipsească.

— Mi se pare însă că luminăția-sa face prea mari pregătiri, zise scribul. Eu aș termina totul cu ajutorul oștilor grecești, fără să mă ating de mulțime.

— E tânăr… îi place mișcarea, zarva… adăugă vistiernicul.

— Cum se cunoaște că nu sunteți ostași! sări Kalipos. Când e vorba de luptă, trebuie să-ți strângi toate forțele, fiindcă niciodată nu știi ce te poate aștepta.

— Da, dacă mulțimea n-ar fi cu noi, răspunse scribul. Dar așa, ce lucru neașteptat s-ar putea ivi? Nu se vor pogorî ei, zeii, să apere Labirintul!

— Vorbești așa, fiindcă ești liniștit, zise Kalipos, fiindcă Știi că un mare strateg veghează, străduindu-se să prevadă totul. Altfel, ar tremura poate carnea pe tine.

— Nu văd ce lucruri neașteptate s-ar putea ivi, stărui marele scrib. Afară de cazul când marii preoți ar răspândi din nou vestea că faraonul a înnebunit.

— Vor mai încerca ei și alte uneltiri, zise vistiernicul, căscând, dar de fapt nu mai au de loc putere. Mulțumesc zeilor din inimă că mi-au ajutat să fiu în tabăra faraonului. Și acum, să mergem la culcare.

După ieșirea demnitarilor din odaia faraonului, Tutmozis deschise ușa ascunsă într-unul din pereți și-l aduse pe Samentu. Faraonul primi cu bucurie pe marele preot al zeului Set, îi dădu mâna să i-o sărute și-i îmbrățișă capul.

— Pace ție, bunule slujitor, spuse el. Ce vești mi-aduci?

— Am fost de două ori în Labirint, răspunse preotul.

— Și cunoști bine drumul?

— L-am cunoscut și mai înainte, acum însă am mai descoperit ceva. Tezaurul se poate prăbuși, poate omorî oamenii și distruge nestematele care sunt bogăția lui cea mai de preț. Faraonul își încreți sprâncenele. De aceea, urmă Samentu, luminăția-ta va binevoi să pregătească vreo cincisprezece oameni siguri, cu care voi pătrunde în Labirint în noaptea din ajunul atacului și voi ocupa încăperile din vecinătatea tezaurului. Îndeosebi pe cea de deasupra.

— Vei intra cu ei?

— Da. Cu toate că mă voi mai duce încă o dată în Labirint, ca să văd pentru ultima oară dacă sunt în stare sau nu să previn ruina fără ajutorul lor. Oamenii, chiar cei mai credincioși, sunt nesiguri, iar prezența lor ar putea stârni bănuiala câinilor de pază.

— Dacă nu te și urmăresc…

— Crede-mă, stăpâne, răspunse preotul ducând mâna la piept, ca să mă poată urmări ar trebui o adevărată minune. Orbirea lor e aproape copilărească. Simt ei de pe acum că-i cineva care ar vrea să pătrundă în Labirint; dar, nerozii, îndoiesc străjile la portițele știute, în timp ce eu singur, în timp de o lună, am descoperit trei noi intrări ascunse, pe care ori le-au uitat, ori nici nu le-au știut. Numai niște duhuri le-ar putea șopti despre pătrunderea mea în Labirint sau despre locul în care m-aș găsi. Altminteri, în trei mii de săli și coridoare e cu neputință să dea de mine.

— Samentu are dreptate, spuse Tutmozis. Poate că suntem mult prea prevăzători față de șoarecii ăștia.

— Nu vorbi așa, zise Samentu. Față de măritul faraon ei par, ce-i drept, un pumn de nisip din întinsul deșertului, dar Herhor și Mefres sunt nespus de isteți! Ar putea folosi împotriva noastră asemenea arme și vicleșuguri, în fața cărora să înmărmurim de uimire. Templele noastre sunt pline de taine ce-i pun pe gânduri chiar pe înțelepți; cât despre oamenii de rând, pe aceștia îi zăpăcesc cu totul.

— Ne mai poți spune ceva despre asta? întrebă faraonul.

— Vă pot spune de pe acum că soldaților luminăției-tale li se vor întâmplă lucruri ciudate în temple: ba li se vor stinge torțele, ba vor fi înconjurați de flăcări și de lighioane groaznice, ba un zid le va opri drumul, ba la picioarele lor se va căsca o prăpastie. În unele coridoare, vor fi opriți cu un potop de apă, în altele, mâini nevăzute vor arunca pietre. Nu mai vorbesc apoi de câte tunete și glasuri vor auzi în jurul lor!

— În fiecare templu se află însă preoți tineri, care-mi sunt binevoitori, iar în Labirint vei fi chiar tu, spuse faraonul.

— Și securile noastre, adăugă Tutmozis. Cel care dă înapoi în fața flăcărilor și a sperietorilor, ori își pierde vremea ascultând glasurile tainice, nu-i oștean.

— E întocmai precum spui, strigă Samentu. Dacă veți păși cu îndrăzneală înainte, nălucile se vor spulbera, glasurile vor amuți, iar flăcările vor înceta să pârjolească. Și acum, încă un cuvânt, stăpâne, zise Samentu, întorcându-se spre Ramses. Dacă voi pieri…

— Asta nu! îl întrerupse repede faraonul.

— Dacă voi pieri, urmă Samentu cu un zâmbet trist, va veni la luminăția-ta un tânăr preot al zeului Set, cu inelul meu. Așadar, armata să ocupe Labirintul, să-i alunge pe paznici și să nu-l părăsească, fiindcă tânărul acesta, într-o lună, poate chiar mai degrabă, va deschide drumul ce duce la tezaur cu ajutorul îndrumărilor pe care i le voi lăsa eu. Dar, te rog, stăpâne, spuse preotul îngenunchind, un singur lucru să faci când vei învinge: să mă răzbuni și, mai presus de orice, să nu-l ierți nici pe Herhor, nici pe Mefres. Nici nu bănui cât te dușmănesc! De vor învinge ei, vei pieri și tu și dinastia ta.

— Nu se cade oare ca învingătorul să fie mărinimos? întrebă faraonul posomorât.

— Nicio mărinimie! Nicio iertare! strigă Samentu. Cât trăiesc ei, pe tine, stăpâne, și pe mine ne paște moartea, ocara și chiar pângărirea leșurilor noastre. Poți îmblânzi mai degrabă leul, îi poți cumpăra pe fenicieni, ți-i poți face prieteni pe libieni și etiopieni, poți înduioșa inima unui preot caldeean, dar pe prorocul egiptean, care a gustat din plăcerile belșugului și ale puterii, nu ți-l poți apropia cu nimic. Doar moartea, fie a lui, fie a ta, pune capăt luptei.

— Așa e, Samentu, întări Tutmozis. Din fericire, nu faraonul, ci noi, oștenii, vom hotărî sfârșitul luptei dintre preoți și faraoni.

Capitolul XXIV

În ziua de douăsprezece Paofi, începură să se răspândească, din mai toate templele egiptene, fel de fel de vești înspăimântătoare. Ba că în ultimele zile se răsturnase altarul templului Horus, iar în templul zeiței Isis statuia începuse să plângă; ba că în templul lui Amon din Teba, ca și la mormântul lui Osiris din Dendera, se făceau prorociri cumplite. Din semne sigure, se spunea, preoții aflaseră că o mare primejdie amenință Egiptul, chiar mai înainte de sfârșitul lunii.

De aceea, marii preoți Herhor și Mefres porunciră să se facă procesiuni în jurul templelor și să se aducă jertfe prin case.

Chiar a doua zi, la treisprezece Paofi, la Memfis avu loc o mare procesiune. Zeul Ptah și zeița Isis fură scoși din templele lor. Cele două zeități fură purtate spre inima orașului, înconjurate de un număr mic de credincioși, îndeosebi femei. Trebuiră, însă, să dea înapoi, fiindcă egiptenii se porniseră să le batjocorească, iar cei de alte credințe merseseră și mai departe, aruncând cu pietre asupra sfintelor bărci ale zeităților. Paznicii nu numai că nu-i pedepsiră pe îndrăzneți, ci unii dintre ei luau chiar parte la glumele necuviincioase ale mulțimii. De pe la amiază, niște necunoscuți începură să șoptească mulțimii că preoții nu vor îngădui să se facă niciun fel de înlesniri faraonului, vrând chiar să pună la cale o răscoală împotriva lui. Spre seară, în apropierea templelor, se adunară cete-cete de muncitori, huiduindu-i și blestemându-i pe preoți. În același timp. Aruncau cu pietre în porțile templelor, iar un necredincios îndrăzni chiar să rupă, în văzul tuturor, nasul statuii lui Horus, așezată de strajă la poarta templului său.

La câteva ore după apusul soarelui, marii preoți se adunară în templul Ptah, împreună cu sprijinitorii lor cei mai credincioși. Erau de față Herhor, Mefres, Mentezufis. Trei nomarhi și marele judecător din Teba.

— Cumplite vremuri! spuse acesta din urmă. Am aflat în chip. Neîndoielnic că faraonul vrea să răscoale mulțimea împotriva templelor.

— Eu am auzit, adăugă nomarhul din Sebes, că lui Nitager i s-a poruncit să vină, cât mai grabnic, cu trupe proaspete, ca și cum aici n-ar fi fost destule.

— Comunicațiile dintre Egiptul de Jos și cel de Sus au fost întrerupte începând de ieri, vorbi la rândul lui nomarhul din Aa. Drumurile sunt păzite de armată, iar galerele măritului faraon scotocesc orice corabie ce plutește pe Nil.

— Ramses al XIII-lea nu-i „mare”, îl întrerupse Mefres pe un ton sec, deoarece n-a primit până acum coroanele din mâinile zeilor.

— Toate acestea sunt lucruri mărunte, spuse marele judecător. Mai rea decât toate e însă trădarea. Am vești sigure că numeroși preoți mai tineri îl sprijină pe faraon, înștiințându-l de tot ce se întâmplă.

— Sunt și dintre aceia care au făgăduit să înlesnească armatei ocuparea templelor, adăugă Herhor.

— Cum? Să intre armata în temple? întrebă nomarhul din Sebes.

— Cel puțin aceasta e porunca primită pentru ziua de douăzeci și trei ale lunii, răspunse Herhor.

— Și cucernicia-ta poate vorbi cu atâta liniște? întrebă nomarhul din Ament.

Herhor ridică din umeri. Nomarhii începură să se cerceteze cu privirea unul pe altul.

— Nu mai înțeleg nimic! spuse în sfârșit nomarhul din Aa, aproape mânios. Templele au de-abia câteva sute de soldați, preoții trădează, faraonul ne taie drumul spre Teba și îndeamnă mulțimea la răscoală, iar marele Herhor vorbește despre toate acestea de parcă ne-ar pofti la un ospăț. Să ne apărăm, dacă mai e cu putință, sau…

— … Să ne supunem „măritului” faraon? întrebă Mefres batjocoritor. Pentru treaba asta nu va fi niciodată prea târziu!

— Dar noi am vrea să știm câte ceva despre mijloacele de apărare ce le avem, îndrăzni nomarhul din Sebes.

— Zeii îi vor apăra pe credincioși, răspunse Herhor.

Nomarhul din Aa își frângea mâinile.

— Dacă-i vorba să-mi deschid inima, trebuie să vă spun că și pe mine mă uimește nepăsarea voastră, spuse marele judecător. Aproape toată mulțimea ne e potrivnică.

— Mulțimea-i ca orzul în lan: se apleacă încotro bate vântul, zise Herhor.

— Dar armata?

— Ce armată nu cade cu fața la pământ în fața lui Osiris?

— Știu, îl întrerupse nomarhul din Aa, nerăbdător, dar nu-l văd nici pe Osiris și nici vântul acela care poate întoarce mulțimea de partea noastră. În schimb, faraonul încă de pe acum a momit-o de partea lui cu făgăduieli, iar mâine îi va face daruri.

— Mai puternică e spaima decât făgăduielile și darurile, răspunse Herhor.

— Și de ce i-ar fi frică? De cei trei sute de oșteni ai noștri?

— O să le fie frică de Osiris.

— Dar unde-i Osiris? întrebă, ieșindu-și din fire, nomarhul din Aa.

— O să-l vedeți cu toții. Și va fi fericit acela care în ziua aceea va fi orb. Herhor rostise cuvintele acestea cu o atât de desăvârșită liniște, încât o tăcere grea coborî peste adunare.

— La urma urmelor, ce vom face? întrebă după o clipă marele judecător.

— Faraonul vrea ca norodul să atace templele în ziua de douăzeci și trei Paofi, spuse Herhor. Noi va trebui să facem însă totul, pentru ca atacul să aibă loc în ziua de douăzeci.

— O, zei veșnic vii! strigă din nou nomarhul din Aa, ridicându-și mâinile. De ce trebuie să atragem chiar noi nenorocirea asupra capetelor noastre, și încă _mai devreme cu două zile?

— Ascultați-l pe Herhor, spuse Mefres cu glas poruncitor, și faceți tot ce vă stă în putință ca atacul să aibă loc în ziua de douăzeci Paofi, dimineața.

— Dar dacă ne vor înfrânge într-adevăr? întrebă judecătorul.

— Dacă minunile lui Herhor nu vor fi de ajuns, atunci îi voi chema eu însumi pe zei în ajutor, spuse Mefres, în ochii căruia luciră scântei ce nu prevesteau nimic bun.

— Da, spuse marele judecător, voi, marii preoți, aveți taine pe care nu ni le puteți împărtăși nouă. Vom face deci ce porunciți. Vom face ca atacul să aibă loc în ziua de douăzeci. Dar, băgați bine de seamă, sângele nostru și al copiilor noștri va cădea asupra capetelor voastre…

— Să cadă!

— Așa să fie! strigară într-un singur glas cei doi mari preoți. Apoi, Herhor încheie: de zece ani cârmuim statul și în tot acest răstimp nimeni dintre voi n-a avut de suferit nimic din partea noastră, iar fiecare făgăduială a fost împlinită. Mai așteptați deci câteva zile și nu vă pierdeți credința: veți vedea puterea zeilor și vă veți primi răsplata.

Puțină vreme după aceea, nomarhii își luară rămas bun de la preoți, fără să încerce măcar a-și ascunde tristețea și neliniștea. Rămaseră numai Herhor și Mefres.

După o tăcere îndelungată, Herhor spuse:

— Da, Lykon a fost bun, câtă vreme s-a prefăcut a fi nebun. Dar ca să-l putem da drept Ramses…

— Dacă s-a înșelat chiar mama lui, înseamnă că-i seamănă nespus de mult. Și ca să stea pe tron și să spună câteva vorbe celor din jur, nu va fi mare lucru. De altminteri, vom fi și noi pe aproape.

— E un măscărici tare mărginit, oftă Herhor, frecându-și fruntea.

— E mai deștept decât milioane de alți oameni, fiindcă are o deosebită putere a văzului și poate aduce mari foloase statului.

— Îmi tot pomenești de nemaipomenita putere a văzului lui, spuse Herhor. Aș vrea să mă încredințez și eu, în sfârșit, de lucrul acesta.

— Vrei? îl întrebă Mefres. Să mergem. Dar, pe zei! Să nu pomenești nici inimii tale ce vei vedea.

Se coborâră în subteranele templului Ptah și intrară într-o pivniță încăpătoare, luminată de un opaiț. La lumina aceasta slabă, Herhor văzu un om care mânca la o masă. Omul purta tunica gărzii faraonului.

— Lykon, îi spuse Mefres, cel mai înalt demnitar al statului vrea să se încredințeze de însușirile cu care te-au înzestrat zeii.

Grecul dădu la o parte blidul și începu să mormăie:

— Blestemată fie ziua în care picioarele mele au atins pământul vostru! Ar fi fost mai bine să trudesc în mână și să fiu bătut cu nuiaua.

— Pentru asta nu-i niciodată prea târziu, spuse Herhor cu asprime.

Grecul amuți. Și, deodată, văzând în mâna lui Mefres un glob. Negru de cristal, începu să tremure. Păli, privirea i se tulbură, pe față i se iviră broboane mari de sudoare. Ochii lui erau pironiți într-un singur punct, ca și cum ar fi fost țintuiți de globul de cristal.

— Doarme, șopti Mefres. Nu ești uimit?

— Nu se preface?

— Pișcă-l, înțeapă-l, opărește-l! îl îndemnă Mefres.

Herhor scoase de sub veșmântul lui alb un stilet și se repezi, ca și cum ar fi vrut să-l lovească între ochi. Dar grecul nu se clinti și nici chiar pleoapele nu-i tremurară.

— Privește aici, porunci Mefres, apropiind globul de fața lui Lykon. Îl vezi pe cel care a răpit-o pe Kama?

Grecul se smuci de pe scaun, cu pumnii strânși și cu spume la gură.

— Lăsați-mă! strigă el cu vocea răgușită. Lăsați-mă să-i sorb sângele!

— Unde-i acum? întrebă Mefres.

— Într-un mic palat, înspre grădina de pe malul apei celei mai apropiate. E… cu o femeie frumoasă… șopti Lykon.

— Se numește Hebron și e soția lui Tutmozis, spuse Herhor. Trebuie să recunoști, Mefres, că nu-i nevoie de o îndoită putere a văzului ca să știi lucrul acesta.

Mefres își supse buzele subțiri.

— Dacă nu crezi, îți voi arăta lucruri și mai cumplite. Lykon, găsește-l acum pe trădătorul care caută drumul tezaurului.

Grecul, adormit, privea cu încordare în globul de cristal și după o clipă spuse:

— Îl văd… E îmbrăcat în haine de cerșetor…

— Unde se află?

— E culcat în curtea unui han, ultimul înainte de Labirint. Stă acolo de dimineață.

— Cum arată?

— Are barba și părul roșcat.

— Acum ce mai zici? îl întrebă Mefres pe Herhor.

— Ai iscoade bune, fu răspunsul lui Herhor.

— Labirintul, în schimb, e prost păzit! zise Mefres mânios. La noapte mă voi duce acolo, ou Lykon, ca să-i înștiințez pe paznici. Dar, dacă voi izbuti să salvez tezaurul zeilor, vei îngădui să devin eu paznicul lui?

— Cum dorești, spuse Herhor cu nepăsare. Iar în sinea lui, adăugă: „Prea cuviosul Mefres începe, în sfârșit, să-și arate colții și ghearele. Vrea să fie, nici mai mult nici mai puțin, paznic al Labirintului. Iar pe iscoada lui, Lykon, l-ar vrea faraon!

Pentru a astupa lăcomia ajutoarelor mele, zeii ar fi trebuit să facă nu un singur Egipt, ci zece.”

După ce părăsiră subteranele, Herhor se întoarse, în miez de noapte, pe jos, la templul zeiței Isis, unde locuia. Mefres porunci să se pregătească două lectici cu cai. Într-una, câțiva preoți tineri îl așezară pe Lykon, care dormea cu capul învelit într-un sac, iar în cealaltă se urcă Mefres, singur; înconjurați de câțiva călăreți, porniră în trap spre Fayum.

***

În noaptea de paisprezece spre cincisprezece Paofi, marele preot Samentu, potrivit făgăduielii făcute faraonului, pătrunse în Labirint, printr-un coridor știut numai de el. Avea la el mai multe torțe, dintre care una era aprinsă, iar în spate purta un coș nu prea mare, cu unelte. Se strecura nespus de lesnicios dintr-o sală într-alta, dintr-un coridor într-altul; printr-o singură atingere, mișca blocurile de piatră ale coloanelor și pereților, unde se aflau ușile secrete. Uneori șovăia. Atunci descifra semnele tainice de pe pereți și le compara cu semnele de pe amuletele ce le purta la gât.

După o jumătate de ceas de umblet, ajunse la tezaur, unde, mutând o lespede din pardosea, pătrunse în sala de dedesubt. Era o sală joasă, dar încăpătoare, al cărei tavan se sprijinea pe o mulțime de coloane, scurte și groase. Samentu lăsă coșul jos și, aprinzând două torțe, începu să descifreze la lumina lor inscripțiile de pe ziduri.

„Cu toată înfățișarea mea pocită, glăsuia o inscripție, sunt cu adevărat fiul zeilor. Mânia mea-i cumplită. În văzduhul necuprins, mă prefac în foc și fulgere. Ferecat, sunt trăsnet nimicitor și nu se află pe lume clădire să-mi stea în cale. Numai apa sfințită mă poate îmblânzi; ea îmi ia puterile. Mânia mi se aprinde tot atât de iute din flăcări, cât și din cea mai mică scânteie.

În fața mea, totul se prăbușește. Sunt ca și Tyfon, care răstoarnă copacii cei mai înalți și clintește stâncă”.

„Într-un cuvânt, își mărturisi Samentu, fiecare templu cu taina lui, necunoscută celorlalte!”

Deschise apoi o coloană, de unde scoase un vas mare. Capacul vasului, lipit cu ceară, avea o deschizătură prin care trecea un șnur lung și subțire, terminat nu se știe unde, înăuntrul coloanei. Preotul rupse o bucățică din șnur, o apropie de torță și-și dete seama că arde nespus de repede și cu un fel de sâsâit. Scoase cu băgare de seamă capacul și văzu că înăuntrul vasului se afla un soi de nisip și de pietricele de culoare cenușie. Scoase câteva din ele și, dându-se mai la o parte, apropie torța. Într-o clipă, izbucni o vâlvătaie, iar pietricelele se topiră, lăsând un fum gros și un miros neplăcut. Mai scoase apoi încă puțin nisip cenușiu, îl presără pe pardosea, puse la mijloc o bucată de șnur și, peste toate astea, așeză un bolovan greu. Apropie apoi torța; șnurul porni să ardă mocnit, iar după o clipă, în mijlocul flăcărilor, piatra sări în sus.

— L-am prins pe fiul zeilor, spuse preotul zâmbind. Tezaurul nu se va prăbuși.

Trecu așa de la o coloană la alta, le deschise și scoase vasele ascunse înăuntrul lor. Fiecare vas avea șnurul lui, pe care Samentu îl tăia, punând vasele într-un singur loc.

— De! își spuse preotul. Luminăția-sa, faraonul, ar putea să-mi dăruiască jumătate din comorile astea sau măcar să-l facă nomarh pe fiul meu! Și îl va face negreșit, fiindcă-i un domnitor mărinimos. Iar mie mi se cuvine pe puțin templul lui Amon din Teba.

După ce termină cu sala de jos, se întoarse în tezaur, de unde pătrunse în sala de sus. Aici, de asemeni, se găseau inscripții pe ziduri, coloane numeroase, iar în ele vase cu șnururi și pietricele, ce făceau explozie când li se dădea foc.

Samentu tăie șnururile, scoase vasele din interiorul coloanelor, apoi înfășură bine, într-o cârpă, puțin nisip cenușiu.

Ostenit, se așeză jos. Arsese șase torțe; noaptea era, desigur, pe sfârșite.

„Nu mi-aș fi închipuit niciodată, își mărturisi el în gând, că preoții de aici au o pulbere atât de neobișnuită. Și când te gândești că pot fi aruncate în aer toate fortărețele asiriene cu ajutorul ei! De! Nici noi nu destăinuim totul discipolilor noștri.”

Obosit cum era, se porni pe visuri. Era sigur că va ocupa cea mai înaltă demnitate din stat, mai mare chiar decât a lui Herhor. Ce va face atunci? Nespus de multe, îi va învăța pe urmași și le va lăsa avere. Se va strădui să afle tainele templelor, ceea ce lui îi va aduce o putere nemărginită, iar Egiptului superioritate de netăgăduit asupra Asiriei. Faptul că tânărul faraon își bate joc de zei, va înlesni statornicirea credinței într-un singur zeu, de pildă Osiris și alipirea Feniciei, Iudeii, Greciei și Libiei la Egipt.

Vor începe, în același timp, lucrările la canalul ce va lega Marea Roșie de Marea Mediterană. Când de-a lungul canalului se vor construi fortărețe și vor fi concentrate numeroase trupe, tot comerțul cu popoarele necunoscute din răsărit și apus va ajunge în mâinile Egiptului.

Ar trebui de asemenea, ca Egiptul să aibă o flotă a sa, cu corăbieri egipteni. Dar, mai presus de orice, trebuie strivită Asiria, care pe an ce trece devine tot mai primejdioasă. Trebuie să se pună capăt huzurului și lăcomiei preoților. N-au decât să fie înțelepți, să se bucure de bunăstare, dar să slujească statul, nu să-l stoarcă, așa cum fac astăzi, în folosul lor.

„Nu mai târziu de luna Hator, voi fi atotputernic! Tânărul faraon ține prea mult la femei și la armată, ca să se mai îngrijească de cârmuirea țării. Iar dacă nu va avea fii, atunci fiul meu, fiul meu…”

Se trezi. Arsese încă o torță; era timpul sa părăsească subteranele Labirintului. Se ridică, luă coșul și părăsi sala de deasupra tezaurului.

„N-am nevoie de ajutoare, gândi el, zâmbind. Am făcut totul cu mâna mea… eu singur… preotul disprețuit al zeului Set!”

Trecuse prin câteva zeci de încăperi și coridoare, când deodată se opri. I se păruse că, pe pardoseala sălii în care intrase, se zărea o dâră subțire de lumină. Într-o clipă, fu cuprins de o spaimă atât de cumplită, încât stinse torța. Dar dispăruse și dâra de lumină de pe pardosea. Își încordă auzul, dar n-auzea decât zvâcniturile sângelui în tâmple.

— Mi s-a părut! șopti el.

Cu mâinile tremurânde, scoase din coș un mic vas, în care ardea mocnit o bucată de iască, și aprinse torța din nou.

„Sunt tare somnoros!” gândi el.

Se uită prin sală și se apropie de zidul cu ușa ascunsă. Apăsă pe locul unde trebuia, dar ușa nu se deschise. Apăsă încă o dată și încă o dată, dar tot degeaba.

„Ce înseamnă asta?” își zise el mirat.

Uitase de dâra de lumină. I se întâmplă un lucru neobișnuit, uimitor. Deschisese în viața lui sute de uși tainice ba chiar, și aici, în Labirint, încât de data asta nu putea înțelege ce se întâmplă.

Și din nou fu cuprins de spaimă. Începu să gonească de la un perete la altul, încercând peste tot ușile tainice. În sfârșit „una cedă. Răsuflă adânc. Se găsea într-o sală uriașă, plină, ca de obicei, de coloane. Torța o lumina numai în parte, restul încăperii uriașe pierzându-se într-un întuneric apăsător.

Bezna, mulțimea coloanelor și mai ales faptul că nu cunoștea sala, îi dădu curaj. În mintea lui licări scânteia unei nădejdi copilărești: i se părea că dacă el nu cunoștea locul acela, nici altcineva nu-l putea cunoaște, nimeni nu va nimeri până acolo.

Se mai liniști puțin și, simțind că i se moaie picioarele, se așeză. Sări însă din nou în picioare și începu să se uite în jur, ca și cum ar fi vrut să se încredințeze dacă era cu adevărat amenințat de vreo primejdie și de unde anume, din ce ungher întunecos s-ar fi putut năpusti asupră-i.

Ca nimeni altul în Egipt, era obișnuit să rătăcească în întuneric, prin subterane. Trecuse de atâtea ori prin asemenea clipe de spaimă! Ceea ce simțea încă, acum, era cu totul altceva, un simțământ atât de cumplit, încât se temea să-i spună pe nume.

În cele din urmă, după o mare sforțare, izbuti să-și adune gândurile.

— Dacă în adevăr am văzut lumină, dacă în adevăr ușa a fost închisă de cineva. Înseamnă că am fost trădat. Ce va fi mai departe?

„Moartea!” șopti. Un glas, ascuns undeva în fundul sufletului lui.

— Moartea?

Fața i se broboni de sudoare, răsuflarea i se opri. Și, deodată, fu cuprins de o spaimă nebună. Începu să alerge prin sală și să izbească în pereți cu pumnii, căutând ieșirea. Uitase unde se afla și cum de ajunsese acolo. Se rătăcise, nemaiputându-se orienta nici cu ajutorul amuletelor.

Fără să vrea, își dădu seama că în el. Sălășluiesc doi oameni: unul aproape nebun, celălalt liniștit și înțelept, înțeleptul își spunea că totul poate fi doar o nălucire, că nimeni nu-l descoperise, nimeni nu-l căuta și că va scăpa de acolo, numai să se liniștească puțin. Celălalt Însă, nebunul, nu asculta de glasul judecății, ci dimpotrivă, îl răpunea încetul cu încetul pe potrivnicul său lăuntric.

O, de s-ar putea ascunde în vreuna din coloane! Atunci n-ar avea decât să-l caute. Nu l-ar găsi nimeni, iar el, trăgând un somn zdravăn, și-ar recăpăta stăpânirea de sine.

„Ce mi se poate întâmplă? se gândi el iar, dând din umeri. De m-aș liniști numai, încolo… pot să alerge după mine prin tot Labirintul. Ca să-mi taie toate drumurile, ar avea nevoie de câteva mii de oameni, iar ca să descopere în care anume sală mă aflu, le-ar trebui o adevărată minune. Să zicem, însă, că m-au prins. Mare ispravă! Iau sticluța asta, o apropii de gură și într-o clipă fug acolo unde nimeni nu mă mai poate prinde. Nici chiar zeii.”

Dar, în ciuda acestor chibzuieli, fu cuprins din nou de o spaimă atât de cumplită, încât pentru a doua oară stinse torța și, tremurând din tot trupul și clănțănind din dinți, se trânti la picioarele unei coloane.

„Cum a fost cu putință? Cum a fost cu putință să intru aici? se mustra el. Nu mai aveam oare ce mânca, nici pe ce să dorm? Nici vorbă că am fost descoperit.
Labirintul are doar o mulțime de paznici ageri ca dulăii și numai un copil sau un smintit își poate închipui că-i înșală. Avuția! Puterea! Unde-i comoara care să merite să-ți dai o zi din viață? Și iată că eu, om în toată firea, m-am încumetat…”

I se păru că aude o ciocănitură grea. Se ridică repede și, în fundul sălii, zări o lumină.

Da! O lumină adevărată, nu o închipuire. În capătul îndepărtat al unui perete, se vedea o ușă deschisă, prin care chiar în clipa aceea intrau, cu băgare de seamă, câțiva oameni înarmați și care purtau torțe.

La ivirea lor. Preotul simți un fior rece în picioare, în inimă. În cap. Acum nu era numai descoperit, ci și urmărit. Împresurat.

Cine l-a putut trăda? Un singur om. Se înțelege, tânărul preot al zeului Set, pe care-l inițiase destul de amănunțit în planurile sale. Ca să nimerească singur drumurile Labirintului, trădătorul ar fi avut nevoie de o lună întreagă; în înțelegere cu paznicii, i-a putut da de urmă chiar într-o zi.

În clipa aceea, preotul încercă simțămintele prin care trec cei osândiți la moarte. Îl părăsi orice teamă, fiindcă spaima sa închipuită se spulberă în fața torțelor adevărate. Și nu numai că-și recăpătă toată stăpânirea de sine, ci i se păru chiar că era cu mult mai presus decât oricare altă ființă. O clipă, și nu va mai fi amenințat de nicio… de nicio primejdie!

Gândurile îi treceau prin cap cu iuțeala și limpezimea fulgerului. Își aminti întreaga lui viață: muncă, primejdii, nădejdi, ambiții și toate i se părură o nimica toată.
La ce mai slujea, în clipa aceea, să fii chiar faraon sau să ai nestematele tuturor comorilor regale?

„Totul nu-i decât deșertăciune, pulbere, și, mai rău chiar, amăgire. Un singur lucru e mare și adevărat – moartea.”

Între timp, oamenii eu torțe, tot cercetând cu băgare de seamă coloanele și ungherele, ajunseseră la jumătatea uriașei săli. Preotul le vedea ascuțișurile lucioase ale sulițelor și înțelegea că șovăie, că înaintează cu teamă, fără tragere de inimă. La câțiva pași în urma lor, venea încă o ceată, luminată de o singură torță.

Samentu nu se simțea pornit împotriva lor, ci numai curios: cine l-a trădat? Și nici asta nu-l neliniștea prea mult. Mult mai însemnată i se părea întrebarea: de ce trebuie omul să moară. Și de ce s-a născut? Fiindcă în fața morții, viața întreagă, oricât de lungă și de bogată în fapte ar fi fost, se scurtează atât de mult, încât ți se pare că n-a ținut decât o clipă dureroasă.

— Pentru ce toate acestea? Cui folosesc ele?

Dar îl trezi glasul unuia din oamenii înarmați.

— Aici nu-i și nici nu poate fi cineva! Se opriră cu toții.

Samentu simțea simpatie pentru oamenii aceștia care nu voiau să meargă mai departe și inima bătu mai tare în el.

Încet, se apropie și ceata a doua, vorbind aprins.

— Cum poți bănui, mărite preot, că cineva a pătruns aici? se auzi un glas tremurând de mânie. Doar toate intrările sunt păzite, mai ales acum. Și chiar de s-ar fi furișat, numai ca să moară de foame…

— Și totuși, privește-l pe Lykon, răspunse alt glas. Dă semne de parcă dușmanul s-ar afla aici, aproape.

„Lykon? gândi Samentu. Ah, e grecul care seamănă cu faraonul. Dar ce văd? Mefres l-a adus aici!”

În clipa aceea, Lykon se năpusti prin somn înainte și se opri în fața coloanei în dosul căreia se ascunsese Samentu. Oamenii înarmați alergară după el și, la lumina torțelor, zăriră silueta neagră a preotului.

— Cine-i? strigă căpetenia lor, cu glas răgușit.

Samentu înaintă câțiva pași. Apariția lui făcu o impresie atât de puternică, încât oamenii care purtau torțe se dădură înapoi. Ar fi putut trece printre oamenii aceștia înspăimântați fără ca nimeni să-i stea împotrivă. Dar preotul nu se mai gândea la fugă.

— Vedeți, omul meu atoateștiutor nu s-a înșelat! strigă Mefres întinzând mâna. Iată trădătorul!

Samentu se apropie de el, zâmbind, și-i spuse:

— Te-am cunoscut după strigăt, Mefres. Când nu poți fi șarlatan, ești doar nerod. Cei de față înmărmuriră. Samentu continuă să vorbească cu o liniște batjocoritoare. Adevărul e că acum ești și șarlatan și nerod. Șarlatan, pentru că vrei să-i convingi pe paznicii Labirintului că ticălosul ăsta are darul prorocirii, iar nerod, pentru că îți închipui că te cred. Mărturisește mai bine, din capul locului, că în templul Ptah se află planurile Labirintului.

— Nu-i adevărat! strigă Mefres.

— Întreabă-i pe oamenii ăștia, pe cine cred: pe tine ori pe mine? Eu mă aflu aici, fiindcă am găsit planurile în templul zeului Set; pe când tu ai pătruns prin mila nemuritorului Ptah, încheie Samentu râzând.

— Legați-l pe trădătorul și mincinosul acesta! strigă Mefres.

Samentu se trase câțiva pași înapoi. Scoase. Repede de sub veșmânt sticluța și, ridicând-o la gură, zise:

— Mefres, ai să rămâi prost până la moarte. Ești deștept numai când e vorba de bani.

Puse sticluța la gură și, în aceeași clipă, se prăbuși pe pardoseală.

Oamenii se năpustiră asupra lui, îl ridicară, dar le căzu din mâini, neînsuflețit.

— Aici să rămână, ca și ceilalți, spuse paznicul Labirintului.

Părăsiră apoi sala și închiseră cu grijă ușa tainică. În scurtă vreme, ieșiră cu toții din subteranele Labirintului.

Cum ajunse în curte, Mefres porunci preoților lui să pregătească lecticile de drum și, împreună cu Lykon, care continua să doarmă, porni spre Memfis.

Uluiți încă de ciudata întâmplare, paznicii Labirintului se uitau când la însoțitorii lui Mefres, care dispăreau în norii galbeni de praf ai drumului, când unul la altul.

— Nu pot crede, spuse marele paznic al Labirintului, că vreun om a putut pătrunde în zilele noastre în subterane.

— Uiți că numai astăzi au făcut-o trei? întrebă unul dintre preoții mai tineri, uitându-se la el pe sub sprâncene.

— Da, da, așa-i! răspunse marele preot. Zeii mi-au întunecat oare mintea? adăugă el, frecându-și fruntea și strângând amuleta ce-i atârna pe piept.

— Dintre care doi au fugit, continuă preotul cel tânăr, ticălosul Lykon și marele preot Mefres.

— De ce nu mi-ai spus asta acolo, în subterane! izbucni preotul.

— De unde era să știu eu ce se va întâmplă?

— Vai mie! strigă marele preot. Ar trebui să fiu un biet paznic al Labirintului, iar nu căpetenia lui. Am fost înștiințați că cineva se furișează în Labirint și n-am vestit lucrul acesta. Iar acum, i-am lăsat să plece pe doi dintre cei mai primejdioși, care vor aduce aici pe oricine le va plăcea. O, vai mie!

— Nu trebuie să te lași doborât de deznădejde, îi spuse alt preot. Legea noastră e limpede. N-ai decât să trimiți la Memfis patru sau șase din oamenii noștri, împuterniciți cu cele de cuviință. De celelalte vor răspunde numai ei.

— Eu însă mi-am pierdut mintea! se văicări marele preot.

— Ce-a fost, a fost, îl întrerupse preotul mai tânăr, nu fără batjocură. Un lucru e limpede, cei care au pătruns în subterane și au umblat prin ele ca la ei acasă, oamenii aceștia nu mai pot trăi.

— Alegeți dar șase oameni din străjile noastre.

— Da, așa trebuie să se întâmple, întăriră și ceilalți preoți.

— Cine știe dacă Mefres n-a fost înțeles cu Herhor? șopti careva.

— Ajunge! strigă marele preot. Dacă îl vom găsi pe Herhor în Labirint, vom face așa cum cere legea. Dar nu ne e îngăduit să bănuim pe nimeni. Scribii să pregătească hotărârile împotriva lui Mefres și Lykon, cei aleși să-i urmărească cât mai repede, iar voi înmulțiți străjile. Trebuie, de asemenea, cercetat și văzut pe unde a pătruns Samentu. Deși sunt încredințat că nu se va găsi nimeni să-i calce pe urme atât de repede.

Peste câteva ceasuri, șase oameni plecară spre Memfis.

Capitolul XXV

Haosul domnea în Egipt încă din ziua de optsprezece Paofi. Legăturile fuseseră întrerupte între partea de jos și cea de sus a statului, comerțul încetase, pe Nil nu pluteau decât vasele de pază, iar drumurile gemeau de trupele ce se îndreptau spre orașele cu temple vestite.

Pe ogoare lucrau numai țăranii care aparțineau preoților. Pe pământurile dregătorilor, ale nomarhilor și mai cu seamă ale faraonului, inul nu fusese strâns, trifoiul rămăsese neatins, iar strugurii n-avea cine să-i culeagă. Țăranii nu făceau nimic, ci, hoinărind în bande, cântau, mâncau, beau și-i amenințau când pe preoți, când pe fenicieni.

În orașe prăvăliile erau închise, iar meșteșugarii rămași fără lucru vorbeau zile în șir despre cele ce frământau țara. Faptele îngrijorătoare nu erau noi pentru Egipt; de data aceasta, însă, părea că se vor petrece lucruri atât de amenințătoare, încât cei ce strângeau birurile și chiar judecătorii începură să se ascundă, cu atât mai mult cu cât paznicii priveau cu multă îngăduință fărădelegile săvârșite de poporul de rând.

Părea, de asemeni, ciudat și belșugul alimentelor și al vinului. În cârciumi, mai ales în cele feniciene, atât în Memfis cât și prin nomuri, putea să mănânce și să bea cine voia și cât voia, în schimbul unei plăți aproape neînsemnate, sau chiar pe degeaba.

Se spunea că luminăția-sa faraonul dăruia poporului un ospăț ce avea să se prelungească timp de o lună.

Din pricina comunicațiilor anevoioase și chiar întrerupte, orașele nu prea știau ce se petrece în vecinătatea lor. Numai faraonul și, încă și mai bine decât el, preoții își dădeau seama de situația în care se afla țara, și anume de ruptura dintre Egiptul de Sus și Egiptul de Jos, dintre Teba și Memfis. La Teba cârmuia casta preoților, la Memfis faraonul. La Teba se spunea că Ramses al XIII-lea a înnebunit și vrea să vândă Egiptul fenicienilor; la Memfis se zvonea că preoții vor să-l otrăvească pe faraon și să-i aducă în țară pe asirieni.

Poporul de rând, atât cel din partea de miazănoapte a țării cât și cel din miazăzi, ținea cu Ramses. Era însă o forță șovăitoare. Când cuvânta trimisul faraonului, țăranii erau gata să se năpustească asupra templelor și să-i ciomăgească pe preoți; dar când se ivea vreo procesiune de-a preoților, cădeau cu fața la pământ și înmărmureau, ascultând vestirea unor urgii ce urmau să se abată asupra Egiptului chiar în luna aceea.

Înspăimântați, demnitarii și nomarhii se duseră aproape cu toții la Memfis ca să-l roage pe faraon să-i scape de furia țăranilor răsculați. Cum însă Ramses al XIII-lea pe ei îi sfătuia să fie răbdători, iar pe de altă parte nu mustra mulțimea, nobilii începură să se sfătuiască cu preoții.

E adevărat că și Herhor tăcea ori îi îndemna tot la răbdare; ceilalți preoți însă, încredințau nobilimea că Ramses e nebun și-i vârau în cap că ar trebui înlăturat.

La Memfis, locuitorii erau împărțiți în două tabere. Necredincioșii, care beau, făceau zarvă și aruncau cu noroi în zidurile templelor și chiar asupra statuilor; și cei credincioși, în cea mai mare parte a lor bătrâni și femei, care se rugau pe străzi și strigau în gura mare că se apropie primejdia, rugându-se zeilor să-i salveze. Necredincioșii săvârșeau în fiecare zi câte un sacrilegiu; printre oamenii pioși, în schimb, se întâmplă zilnic ca vreun bolnav sau olog să se vindece. Dar, lucru ciudat, nici unii nici alții nu-și făceau rău unii altora, trăind în deplină înțelegere. Faptul venea de acolo că, în cele ce săvârșeau, erau îndrumați de către cei de sus.

Faraonul nu-și adunase încă toate trupele și nu strânsese toate dovezile împotriva preoților; de aceea, nu dăduse încă semnalul atacului asupra templelor. Se părea că și preoții așteaptă ceva. Se vedea însă bine că nu se mai simțeau tot atât de slabi ca în primele zile de după întrunirea stărilor. Chiar și Ramses cădea pe gânduri când i se raporta din toate părțile că țăranii de pe pământurile preoților nu se alătură aproape de loc celorlalți, ci își văd de munca lor.

„Ce-or fi însemnând toate astea? se întreba el. Își închipuie oare capetele rase că nu voi cuteza să mă ating de temple? Ori or fi având unele mijloace de apărare pe care eu nu le cunosc?”

În ziua de nouăsprezece Paofi, straja îl informă pe faraon că în noaptea trecută mulțimea începuse să strice zidurile ce înconjurau templul lui Horus.

— Voi ați poruncit să facă lucrul acesta? îl întrebă faraonul pe șeful pazei.

— Nu. S-a năpustit ea singură.

— Opriți-o cu binișorul. Opriți-o, zise faraonul. Peste câteva zile va putea face ce-i va plăcea. Acum, însă, să nu treacă la fapte prea violente. Ramses al XIII-lea, în calitatea lui de comandant suprem și de învingător în bătălia de la Lacurile Sodice, știa prea bine că mulțimea, o dată dezlănțuită, n-o va mai putea opri nimeni. Trebuia să nimicească sau să fie nimicită. Dacă templele nu se vor apăra, mulțimea ar putea să le vină de hac. Dar dacă vor încerca să se apere? În cazul acesta, mulțimea va fugi și în locul ei va trebui să vină armata, care, ce-i drept, era numeroasă, dar nu atât cât ar fi trebuit după socotelile faraonului. În afară de asta, Hiram nu se întorsese încă din Pi-Bast cu scrisorile ce dovedeau trădarea lui Herhor și a lui Mefres. Și, lucrul cel mai însemnat, preoții care erau de partea faraonului urmau să vină în ajutorul armatei de-abia în ziua de douăzeci și trei Paofi. În ce chip ar fi putut fi vestiți, în numeroasele și depărtatele temple în care se găseau? Și-apoi, nu era oare mai cuminte să înlăture orice legături cu ei, tocmai pentru a nu-i trăda?

Din toate aceste pricini nu voia Ramses al XIII-lea să fie atacate templele mai devreme.

Între timp însă, în ciuda voinței sale, fierberea crescuse. Lângă templul zeiței Isis, fuseseră uciși niște credincioși care vestiseră zile de cumpănă pentru Egipt, sau care, printr-o minune, își recăpătaseră sănătatea. În preajma templului Ptah, mulțimea se năpustise în timpul ceremoniei, îi bătuse pe preoți și sfărâmase corabia sfântă în care călătorea statuia zeului. Aproape în același timp, niște oameni, care veneau din Sohem și Anu, vestiră că acolo mulțimea pătrunsese în temple și că la Herau pângărise chiar Sanctuarul.

Spre seară, veniră aproape pe furiș, la palatul faraonului, un grup de preoți. Plângând, cucernicii proroci se prosternară la picioarele faraonului, cerându-i ocrotire pentru zei și temple. Întâmplarea aceasta, cu totul neașteptată, umplu inima lui Ramses de o bucurie nespusă și de o mândrie încă și mai mare. Le porunci preoților să se ridice și le răspunse binevoitor că oștile lui sunt totdeauna gata să apere templele, numai să fie chemate.

— Nu mă îndoiesc, spuse el, că răzvrătiții vor da înapoi, văzând că templele sunt ocupate de armată.

Preoții șovăiau.

— Luminăția-ta știe, răspunse cel mai bătrân dintre ei, că armata nu poate pătrunde nici chiar în curtea templelor. Trebuie dar să vedem și părerea marilor preoți.

— Bine, sfătuiți-vă, zise faraonul. Eu nu știu să fac minuni și din palatul meu nu pot apăra templele.

Preoții îl părăsiră întristați pe faraon, care, după plecarea lor, își chemă sfatul. Era încredințat că preoții se vor supune voinței lui și nici nu-i da prin gând că era vorba de un șiretlic, pus la cale de Herhor, ca să-l înșele.

Când demnitarii se strânseră în odaia sa, Ramses le spuse cu mândrie:

— Am vrut să ocup templele din Memfis abia în ziua de douăzeci și trei Paofi. Socot însă că-i mai bine să facem lucrul acesta mâine.

— Trupele noastre nu s-au adunat încă, îl vesti Tutmozis.

— Și nici scrisorile lui Herhor către asirieni nu le avem, adăugă marele scrib.

— Nu-i nimic, răspunse faraonul. Poporul să afle chiar mâine că Herhor și Mefres sunt trădători, iar nomarhilor și preoților le vom înfățișa dovezile peste câteva zile, când se va întoarce Hiram din Pi-Bast.

— Noua poruncă a luminăției-tale schimbă foarte mult planul dintâi, zise Tutmozis. Mâine nu vom putea ocupa Labirintul. Iar dacă templele din Memfis vor cuteza să reziste, nu avem nici măcar berbeci să le forțăm porțile.

— Tutmozis, îi spuse faraonul, nu sunt dator să dau socoteală de poruncile pe care le dau. Țin numai să vă încredințez că inima mea judecă mai adânc mersul faptelor. Dacă poporul atacă încă de pe acum templele, mâine va voi să pătrundă în ele. Dacă nu-l vom sprijini, va fi respins și, în orice caz, peste trei zile nu va mai fi în stare de fapte îndrăznețe. Iar dacă preoții ne trimit încă de pe acum soli, e semn că se simt slabi. În schimb, peste câteva zile s-ar putea să câștige o parte și mai mare din rândurile mulțimii.

Curajul și spaima sunt ca vinul în vas: scad pe măsură ce sunt deșertate și numai acela apucă să bea, care își întinde pocalul la timp. Dacă poporul astăzi e pregătit pentru atac, iar dușmanii sunt speriați, să nu mai stăm pe gânduri, deoarece, cum v-am mai spus, norocul ne poate părăsi peste câteva zile sau chiar să se întoarcă împotriva noastră.

— Și hrana se termină, adăugă vistiernicul. Peste trei zile mulțimea va trebui să se întoarcă la muncă, fiindcă nu mai avem cu ce s-o hrănim.

— Vezi! îi spuse faraonul lui Tutmozis. Eu însumi i-am poruncit căpeteniei străjii să potolească însuflețirea mulțimii. Dar dacă nu poate fi zăgăzuită, atunci trebuie să câștigăm. Luntrașul încercat nu luptă împotriva curentului ori a vuitului, ci le îngăduie să-l poarte în voia lor.

În clipa aceea, sosi știrea că poporul se năpustește împotriva străinilor, atacând pe greci, asirieni și mai ales pe fenicieni. Numeroase prăvălii fuseseră prădate și câțiva oameni uciși.

— Iată dovada că mulțimea nu trebuie întoarsă din drum! strigă faraonul mânios. Mâine, armata să se afle în apropierea templelor și să pătrundă numaidecât în ele, dacă poporul le atacă, ori dacă speriat de preoți dă înapoi. E adevărat că strugurii trebuie culeși în luna Paofi. Dar se află oare vreun grădinar pe lume care i-ar lăsa pe butuc dacă s-ar coace cu o lună mai devreme?

Am vrut, cum v-am spus, să întârzii mișcarea mulțimii până la terminarea pregătirilor noastre, dar dacă treaba nu poate fi amânată, să câștigăm de pe urma vântului prielnic și să înălțăm sus pânzele! Herhor și Mefres trebuie să fie întemnițați chiar mâine și aduși la palat. Iar cu Labirintul vom termina peste câteva zile.

Recunoscură cu toții că porunca faraonului era bună și se despărțiră admirându-i hotărârea și înțelepciunea. Până și căpeteniile militare mărturisiră că-i mai bine să te folosești de prilejul ce se ivește, decât să te tot pregătești pentru prilejul ce nu se va ivi niciodată.

Se făcuse noapte. Sosi în fugă al doilea curier de la Memfis, cu știrea că străjile izbutiseră să-i ocrotească pe străini, dar că mulțimea era furioasă și că nu se putea ști ce va face mâine.

Din clipa aceea, curierii începură să sosească unul după altul. Unii aduceau vestea că cete mari de țărani, înarmați cu topoare și bâte, se îndreaptă din toate părțile spre Memfis. Din alte părți, venea știrea că mulțimea din ținuturile Perne, Sohem și On fuge pe câmp, strigând în gura mare că mâine va fi sfârșitul lumii. Un curier aduse o scrisoare de la Hiram, care spunea că sosește curând. Altul anunță că oștenii templelor pătrund pe furiș în Memfis și, ceea ce era mai rău, că pâlcuri puternice, alcătuite din mulțime și unități militare, potrivnice fenicienilor și chiar faraonului, înaintează dinspre Egiptul de Sus.

„Până să ajungă ei aici, își spuse faraonul în gând, marii preoți vor fi în mâinile mele și voi avea și pâlcurile lui Nitager, care-au întârziat cu câteva zile.”

I se dădu, în sfârșit, de veste că oștenii prinseseră pe alocurea preoți travestiți, care încercaseră să pătrundă în palatul faraonului, desigur cu gânduri rele.

— Să fie aduși în fața mea, porunci faraonul râzând. Vreau să-i văd pe cei care au cutezat să nutrească gânduri rele față de mine.

Pe la miezul nopții, regina Nikotris ceru să fie primită de faraon.

Era palidă și tremura. Porunci oștenilor să plece și, rămânând singură cu faraonul, spuse plângând:

— Fiule, semnele sunt foarte rele.

— Aș fi vrut mai degrabă să aud vești sigure despre forțele și planurile dușmanilor mei.

— Astă-seară, statuia zeiței Isis din sanctuarul meu și-a întors fața la perete, iar apa din sfântul vas s-a făcut ca sângele.

— Asta înseamnă că în palat se află trădători. Nu sunt însă prea primejdioși, de vreme ce nu pot decât să mânjească apa și să întoarcă statuile cu fața la perete.

— Toți slujitorii noștri, poporul întreg e încredințat că, atunci când armata va pătrunde în temple, o mare nenorocire va cădea asupra Egiptului.

— O și mai mare nenorocire e obrăznicia preoților. Lăsați de tatăl meu, veșnic viu, să pătrundă în palat, își închipuie acum că au ajuns stăpânii lui. Dar, pe zei, eu ce voi mai fi, până la urmă, față de atotputernicia lor? Nu-mi e oare îngăduit să-mi cer drepturile de domnitor?

— Cel puțin… cel puțin, zise regina după o clipă de gândire, fii milostiv. Da, așa-i, drepturile trebuie să le dobândești, dar nu îngădui oștenilor să pângărească templele sfinte și să facă rău preoților. Nu uita că zeii, în mărinimia lor, sunt cei ce dăruiesc bucurie Egiptului, iar preoții, cu toate greșelile ce le au, căci cine nu greșește? aduc foloase neprețuite țării. Gândește-te că dacă i-ai sărăci și alunga, ai nimici înțelepciunea ce face ca statul nostru să fie mai presus ca altele.

Faraonul îi cuprinse amândouă mâinile, o sărută și-i răspunse zâmbind:

— Așa sunteți voi, femeile: exagerați întotdeauna! Tu, mamă, îmi vorbești de parcă aș fi căpetenia unor hicsoși sălbatici, iar nu faraon. Vreau eu răul preoților? Urăsc eu oare înțelepciunea lor, fie chiar și cea care nu ne aduce folos nici cât un uten, cum ar fi urmărirea stelelor, care și fără veghea lor tot se mișcă? Nu mă supără înțelepciunea și nici credința lor, ci starea în care au adus Egiptul: țara se usucă de foame și se teme până și de cea mai mică amenințare din partea Asiriei. Preoții, însă, în ciuda înțelepciunii lor, nu numai că nu vor să mă ajute în înfăptuirea planurilor mele, ci mi se împotrivesc în chipul cel mai nerușinat. Îngăduie-mi, mamă, să le dovedesc că nu ei, ci eu sunt stăpânul moștenirii mele. Cu cei umili n-aș putea fi aspru, pe cei obraznici îi voi zdrobi în picioare. Ei știu lucrul acesta, dar încă nu le vine să creadă și, neavând forțe adevărate, vor să mă înspăimânte cu prorocirile lor mincinoase. E ultima lor armă, ultima lor scăpare. Când vor înțelege însă că nu mă tem de năluciri, se vor îmblânzi și atunci nicio piatră din templele lor nu va cădea, niciun inel din comorile lor nu va dispare. Îi. Cunosc bine: au astăzi atâta îndrăzneală pentru că eu sunt departe de ei. Dar când voi întinde brațul meu puternic, vor cădea cu fața la pământ și toată zarva aceasta se va sfârși, spre liniștea și bunăstarea tuturor.

Regina îmbrățișă picioarele faraonului și ieși liniștită, rugându-l totuși să-i respecte pe zei și să fie milostiv cu slujitorii lor.

După plecarea ei, faraonul îl chemă pe Tutmozis.

— Așadar, mâine, armata va ocupa templele, spuse el. Spune-le ofițerilor că voința mea este să nu se atingă nimeni de lucrurile sfinte și nici să ridice brațul asupra preoților.

— Nici chiar asupra lui Mefres și Herhor? întrebă Tutmozis.

— Nici chiar asupra lor, răspunse faraonul. Vor fi destul de pedepsiți când îi vor înlătura din demnitățile lor. Silindu-i să se aciuiască pe lângă învățații din temple, ca să se roage acolo și să cerceteze, netulburați, înțelepciunea.

— Va fi așa cum poruncești, luminăția-ta, cu toate că…

Ramses ridică un deget în sus, semn că nu voia să audă niciun fel de lămuriri. Apoi, ca să schimbe vorba, spuse zâmbind:

— Îți amintești, Tutmozis, de manevrele de la Pi-Bailos? Au trecut doi ani! Când mă mâniase atunci obrăznicia și lăcomia preoților, ți-ai fi putut închipui că mă voi răfui atât de curând cu ei? Dar sărmana Sara! Dar micuțul meu fiu! Cât era de frumos! Pe fața faraonului alunecară două lacrimi. De n-aș fi fiul zeilor milostivi și mărinimoși, prin grele clipe ar trece mâine dușmanii mei. Câte umilințe m-au făcut să îndur! De câte ori plânsul mi-a umbrit ochii!

Capitolul XXVI

În ziua de douăzeci Paofi, Memfisul părea a fi în mare sărbătoare. Încetase orice fel de muncă și nici chiar hamalii nu mai purtau poveri. Mulțimea se revărsase toată în piețe și pe străzi, ori se îmbulzea în jurul templelor, îndeosebi în jurul templului Ptah, care avea zidurile cele mai întărite. Înăuntru se aflau înalții demnitari și preoții cu Herhor și Mefres în frunte.

Armata se afla și în apropierea templelor, împrăștiată prin mulțime, ca să poată sta de vorbă cu oamenii fără a fi stingherită.

Printre ei, foiau nenumărați precupeți cu coșuri de pâine, cu ulcioare ori cu burdufuri pline de vin. Împărțeau totul pe degeaba. Când se nimerea câte unul să întrebe de ce nu cer bani, răspundeau că luminăția-sa faraonul își cinstește supușii, pe când alții spuneau:

— Mâncați și beți, dreptcredincioșilor egipteni, fiindcă nu se știe de vom mai apuca ziua de mâine! Aceștia erau oamenii preoțimii. Iscoade numeroase mișunau prin mulțime. Unii spuneau ascultătorilor cu glas tare că preoții se răscoală împotriva faraonului, vrând chiar să-l otrăvească pentru că făgăduise poporului ziua a șaptea de odihnă. Alții șopteau că faraonul a înnebunit și s-a înțeles cu străinii să nimicească templele și Egiptul. Cei dintâi îndemnau lumea să atace templele, în care preoții și nomarhii se sfătuiau cum să-i asuprească și mai mult pe meșteșugari și țărani. Ceilalți își exprimau temerea că de vor fi atacate templele, o mare nenorocire s-ar putea abate asupra oamenilor.

Cu toate acestea, nu se știe de unde, sub zidurile templului Ptah apărură câțiva pari zdraveni și niște grămezi de pietre.

Oamenii înstăriți din Memfis, care se plimbau prin mulțime, n-aveau nicio îndoială că tulburarea aceasta fusese pusă la cale. Scribii mărunți, străjile, căpeteniile cetelor muncitorești și oștenii travestiți nu mai făceau nicio taină din faptul că voiau să îndemne poporul la cucerirea templelor. Nici parastiții, cerșetorii, slugile templelor și preoții de rând nu izbuteau să înșele pe nimeni, fiindcă orice om cu judecată vedea bine cum ațâțau mulțimea.

Locuitorii din Memfis erau uimiți de purtarea preoților, ca și de faptul că înflăcărarea de ieri a mulțimii începea acum să scadă. Nu puteau înțelege ce se petrecea și nici cine era vinovat de toată tulburarea. Panica mai era sporită și de către niște oameni pe jumătate nebuni, care alergau goi pe străzi, zgâriindu-și trupul până la sânge și strigând:

— Nenorocire Egiptului! Necredința a întrecut orice măsură și se apropie ceasul judecății! Zeii își vor arăta puterea, pedepsind cutezanța celor nelegiuiți!

Armata stătea liniștită, așteptând ca mulțimea să năvălească în temple. Întâi fiindcă asta fusese porunca faraonului și apoi, cum căpeteniile bănuiau că preoții pregătiseră înăuntru capcane, preferau să piară în ele mulțimea, nu soldații. Și așa, aceștia urmau să aibă destul de furcă.

Mulțimea însă, cu tot îndemnul iscoadelor și cu tot vinul împărțit pe degeaba, șovăia. Țăranii se uitau să vadă ce fac meșteșugarii, meșteșugarii se uitau la țărani și așteptau cu toții, ceva.

Deodată, pe la ceasul unu după-amiază, dinspre străzile lăturalnice se revărsă spre templul Ptah un puhoi de oameni beți, înarmați cu topoare și drugi. Erau pescari, marinari greci, păstori, tâlhari libieni și chiar ocnași din minele din Turra. În fruntea lor pășea un muncitor de statură uriașă, cu o torță în mână. Se opri în fața porții templului și, cu un glas puternic, începu să vorbească mulțimii:

— Știți voi, oameni buni, ce fac marii preoți și nomarhii aici în templu? Se sfătuiesc, vrând să-l silească pe faraon să ia din hrana muncitorilor câte o turtă de orz pe zi, iar asupra țăranilor să apese o nouă povară, o dare de o drahmă pe cap de om.

— Și, credeți-mă ce vă spun, faceți o mare prostie și o nemernicie stând așa cu mâinile încrucișate. Trebuie să prindem șobolanii ăștia din temple și să-i dăm pe mâna faraonului, stăpânul nostru, împotriva căruia ei, nelegiuiții, uneltesc! Căci dacă măritul nostru stăpân va fi silit să se plece în fața sfatului capetelor rase, cine își va mai da silința să ușureze viața poporului cinstit?

— Așa e! se auziră voci în mulțime.

— Măritul stăpân a poruncit sa ni se dea ziua a șaptea drept odihnă.

— Să ni se dea pământ…

— Totdeauna a avut inimă milostivă pentru oamenii de rând! Vă aduceți aminte că, acum doi ani, i-a scos din temniță pe țăranii aduși în fața judecății pentru că ar fi năvălit asupra casei evreicei?

— Cu ochii mei am văzut acum doi ani cum a poruncit să fie bătut scribul care lua țăranilor dări nedrepte.

— Să trăiască în veci măritul nostru stăpân, Ramses al XIII-lea, ocrotitorul celor asupriți!

— Priviți, oameni buni, se auzi un glas de departe. Vitele se întorc singure de la pășune, ca și cum s-ar apropia seara.

— Lăsați vitele în pace! Hai să vedem ce fac preoții.

— Hei, voi de acolo! strigă o matahală de om, aflat lângă poarta templului. Deschideți-ne de bună voie, ca să ne încredințăm despre ce treburi țin sfat marii preoți și nomarhii!

— Deschideți! De nu, răsturnăm poarta!

— Ce ciudat, se auzi glasul de departe, păsările se pregătesc de culcare și nu-i decât amiază…

— Se petrece ceva în văzduh.

— O, zei! Noaptea se apropie, iară eu n-am adunat încă verdeață pentru prânz, zise o fată cuprinsă de uimire.

Vorbele acestea erau însă înecate de zarva puhoiului de oameni beți, ca și de zgomotul parilor izbiți în poarta de aramă a templului. Dacă mulțimea n-ar fi fost atât de atentă la cele din jur, ar fi băgat de seamă faptul neobișnuit ce se petrecea în natură. Soarele lucea, pe cer nu era nicio urmă de nor și totuși lumina se împuțina, iar o adiere răcoroasă se făcea tot mai simțită.

— Mai dați aici un par, încă unul! strigau cei care atacau templul. Poarta începe să slăbească!

— Izbiți tare! Încă o dată!

Zgomotul mulțimii era asemeni urletului furtunii. Pe alocurea, din sânul ei se desprindeau grupuri mici ce se alăturau atacatorilor. În cele din urmă, întreaga masă de oameni se îndreptă încet-încet spre zidurile templului.

Între timp, cu toate că nu era decât amiază, întunecimea sporea. În grădinile templului Ptah, începură să cânte cocoșii. Furia mulțimii devenise însă atât de cumplită, încât puțini luară seama la aceste schimbări.

— Priviți! strigă un cerșetor, se apropie ziua judecății. Zeii… Vru să mai spună ceva dar, izbit cu bâta în moalele capului, se prăvăli pe loc.

Pe zidurile templului porniră să se cațăre oameni goi, dar înarmați. Căpeteniile porunciră oștenilor să fie cu armele pregătite, siguri fiind că, în scurtă vreme, vor trebui să sprijine atacul mulțimii.

— Ce-o mai fi și asta? șopteau soldații, ridicând ochii spre cer. Nu se văd nori și totuși e întuneric ca pe vreme de furtună.

— Izbește! Sparge! strigau oamenii din fața templului. Zgomotul parilor răsuna tot mai des.

Atunci, pe terasa de deasupra porții se ivi Herhor, înconjurat de preoți și demnitari. Înaltul pontif purta odăjdii de aur și mitra lui Amenhotep, pe care se vedea șarpele regesc. Cercetă uriașa mulțime a poporului care înconjura templul și, aplecându-se asupra puhoiului de oameni care izbeau în porți, spuse:

— Oricine ați fi voi, dreptcredincioși sau păgâni, în numele zeilor vă cer să dați pace templului…

Zarva amuți dintr-o dată; nu se mai auzeau decât izbiturile parilor în poarta de aramă. În curând, însă, încetară și loviturile.

— Deschide poarta! strigă de jos omul cu statură uriașă. Vrem să ne încredințăm dacă uneltiți cumva vreo trădare împotriva stăpânului nostru.

— Fiule, răspunse Herhor, cazi cu fața la pământ și roagă-i pe zei să-ți ierte sacrilegiul.

— Roagă-i tu pe zei să te apere! strigă omul și, luând un bolovan, îl aruncă în sus, spre marele preot.

În acest timp, din fereastra pilonului țâșni o coloană subțire, lichidă, ce-l izbi drept în față pe uriaș. Acesta se clătină, dădu de câteva ori din mâini și se prăbuși. Oamenii din apropierea lui scoaseră un strigăt de groază, la care cei din rândurile mai îndepărtate, necunoscând întâmplarea, răspunseră prin râsete și blesteme.

— Dărâmați poarta! strigară apoi, și o ploaie de pietre zbură în direcția lui Herhor și a alaiului său.

Herhor înălță mâinile în sus. Iar când mulțimea amuți iarăși, marele preot spuse cu glas tare:

— Zei! Las sub ocrotirea voastră sfintele temple, împotriva cărora se ridică trădătorii și cei ce hulesc.

Iar peste o clipă, de undeva de deasupra templului, răsună un glas ca din altă lume:

— Îmi întorc fața de la poporul blestemat. Întunericul să cadă asupra pământului!

Se petrecu atunci un lucru cumplit: pe măsură ce glasul vorbea, soarele își pierdea strălucirea. Și, o dată cu ultimul cuvânt, se făcu beznă, ca noaptea. Pe cer luciră stelele, iar în locul soarelui rămase un inel negru, înconjurat de un cerc în flăcări.

Un țipăt neomenesc izbucni din o sută de mii de piepturi. Cei care asaltau poarta azvârliră parii, iar țăranii căzură cu fața la pământ.

— Iată, a sosit ziua judecății și a morții! se auzi un glas tânguitor din fundul străzii.

— Zei! Fiți milostivi! Mărite preot, alungă năpasta de pe capul nostru! striga mulțimea.

— Vai și amar de oștenii care îndeplinesc poruncile unor căpetenii nelegiuite! tună alt glas, puternic, din templu.

Drept răspuns, mulțimea căzu cu fața la pământ, iar în rândurile soldaților aflați în fața templului se iscă o mare învălmășeală. Se împrăștiară aruncând armele și fugind în neștire, spre fluviu. Unii, alergând ca orbii prin întuneric, se izbeau de zidurile caselor; alții se prăbușeau pe caldarâm, loviți de moarte de cei din preajmă. În câteva minute, în locul soldaților în șiruri strânse, stăteau aruncate la pământ sulițe și securi, iar la răscrucea străzilor se înălțau grămezi de răniți și morți.

Nici chiar după o bătălie în lege, nenorocirile n-ar fi fost atât de mari.

— O, zei! O, zei! gemea și plângea mulțimea, milostiviți-vă de cei nevinovați.

— Osiris! strigă Herhor, fii milostiv, arată-ți fața poporului tău nefericit!

— Ascult pentru întâia oară ruga preoților, fiindcă sunt milostiv, răspunse glasul de pe cealaltă lume.

Și, în clipa aceea, bezna se împrăștie, iar soarele își recăpătă strălucirea.

Și din nou izbucniră țipete, plânsete și rugi. Oamenii, beți de bucurie, salutau învierea soarelui. Necunoscuții se îmbrățișau, câțiva oameni se prăbușiră morți și, cu toții, se târau în genunchi spre templu, ca să-i sărute zidurile blagoslovite.

Sus, deasupra porții, sta Herhor cu privirea ațintită la cer, în timp ce doi preoți sprijineau brațele lui sfinte, cu care alunga întunericul și izbăvea poporul de la pieire.

Scene, aproape întru totul asemănătoare, avură loc în tot Egiptul de Jos. În fiecare oraș, în ziua de douăzeci Paofi, mulțimea se strânsese dis-de-dimineață la porțile templelor, iar pe la amiază grupuri de oameni încercaseră să ia cu asalt porțile sfinte. Pretutindeni, pe la ceasurile unu, deasupra porților se ivise marele preot al templului, înconjurat de alai, blestemându-i pe necredincioși și făcând beznă. Iar când mulțimea, înspăimântată, fugi ori se aruncă la pământ, marii preoți înălțară rugi lui Osiris, pentru a-și arăta iarăși chipul, și lumina zilei coborî din nou pe pământ.

În chipul acesta, datorită eclipsei de soare, casta înțeleaptă a preoților izbuti să zdruncine încrederea ce-o avea mulțimea în Ramses al XIII-lea și în Egiptul de Jos. În câteva clipe, domnia faraonului ajunse, fără știrea lui, la marginea prăpastiei. Și nu mai putea fi salvată decât printr-o adâncă înțelepciune și o bună înțelegere a celor petrecute. Și tocmai în aceste clipe hotărâtoare, lucrul acesta lipsea în palatul faraonului, unde începuse să domnească neorânduiala. În ziua de douăzeci Paofi, o dată cu revărsatul zorilor, pentru a fi mai aproape de locul evenimentelor, faraonul se mutase din clădirea principală într-un mic palat, la o depărtare de numai o oră de mers pe jos, de Memfis. De o parte a clădirii erau cartiruite trupele asiatice, iar de alta se afla micul palat al lui Tutmozis și al soției sale, frumoasa Hebron. Împreună cu faraonul, se mutară și demnitarii ce-i erau credincioși, precum și garda sa, în care Ramses avea o nemărginită încredere.

Faraonul era foarte bine dispus. Se îmbăiase, mâncase cu poftă micul dejun și începuse să-i primească pe curierii care soseau în mare grabă din Memfis, aproape din sfert în sfert de ceas. Cu toții spuneau același lucru: că marii preoți și câțiva nomarhi se închiseseră, împreună cu Herhor și Mefres, în templul Ptah; că armata era plină de avânt, iar poporul în fierbere; că toți îl binecuvântau pe faraon și așteptau ordinul lui de atac.

Când, pe la ceasurile nouă, al patrulea curier spuse aceleași cuvinte, faraonul își încreți sprâncenele:

— Dar ce mai așteaptă? întrebă el. Să atace numaidecât!

Omul răspunse că nu venise încă grupul principal, cel care urma să atace templul și să spargă poarta de aramă.

Știrea aceasta nu-i plăcu faraonului. Clătină capul în semn de nemulțumire și trimise un ofițer la Memfis ca să grăbească atacul.

— Ce înseamnă tărăgănarea aceasta? întrebă el. Am crezut că voi fi trezit cu știrea că armata a ocupat templul. În asemenea împrejurări, graba e hotărâtoare.

Oșteanul plecă. În preajma templului Ptah nu se schimbase însă nimic. Mulțimea aștepta ceva, iar cei care erau așteptați nu ajunseseră încă la fața locului.

Se părea că, dintr-o poruncă necunoscută, se întârzia îndeplinirea voinței faraonului.

La ceasurile nouă dimineața, în fața micului palat în care stătea faraonul, se opri lectica reginei Nikotris. Regina pătrunse aproape cu forța în odaia fiului ei și, plângând, i se aruncă la picioare.

— Ce s-a întâmplat, mamă? o întrebă Ramses, ascunzându-și cu greutate nerăbdarea. Ai uitat că în tabără nu-i loc pentru femei?

— Astăzi nu mă voi mișca de lângă tine. Nu te voi părăsi nicio clipă! strigă ea. E drept că ești fiul zeiței Isis și că ea te ocrotește, dar aș muri de neliniște dacă te-aș ști singur.

— Mă amenință vreo nenorocire? întrebă faraonul în glumă.

— Preotul care cercetează mersul stelelor, mărturisi regina plângând, a mărturisit uneia din slujitoare că dacă astăzi, că dacă ziua de azi o vei petrece cu bine, vei trăi și vei domni o sută de ani.

— Aha! Și unde-i preotul care îmi cunoaște soarta?

— A fugit la Memfis, răspunse regina.

Faraonul rămase pe gânduri, apoi zise, râzând:

— Așa cum libienii aruncau cu pietre asupra noastră la Lacurile Sodice, tot așa și preoții ne trimit azi amenințări. Fii liniștită, mamă! Vorbăria, chiar a preoților, e mai puțin primejdioasă decât pietrele și săgețile.

De la Memfis sosi în goană un nou curier, cu știrea că totul merge bine, dar că mulțimea încă nu era gata.

Pe fața frumoasă a faraonului se iviră semnele mâniei. Tutmozis, dorind să-l liniștească, îi spuse:

— Mulțimea nu este ca armata, nu se poate aduna la ceasul hotărât; nu ascultă de poruncă. Dacă ocuparea templelor ar fi fost încredințată oștilor, ele ar fi fost acum acolo.

— Ce tot spui, Tutmozis? strigă regina. Cine a mai pomenit vreodată, ca armata egipteană…

— Ai uitat, interveni și Ramses, că potrivit poruncilor mele, armata n-are sarcina să atace, ci să apere templele de năvala mulțimii?

— De aceea se și întârzie lucrurile, răspunse Tutmozis, pierzându-și răbdarea.

— Ia te uită ce mai sfetnici are faraonul! izbucni regina. Porunca lui Ramses de a nu pângări lăcașul zeilor e cât se poate de înțeleaptă, iar voi, în loc să-l ascultați, îl îndemnați să se slujească de forță.

Tutmozis simți cum i se urcă sângele în cap. Din fericire, fu chemat de un oștean, care-i spuse că la poartă se află un bătrân care dorește să-i vorbească faraonului.

— Astăzi, mormăi oșteanul, fiecare ține morțiș să ajungă în fața faraonului, ca și cum măria-sa ar fi stăpânul unei cârciumi.

Tutmozis gândi că totuși, pe vremea lui Ramses al XII-lea, n-ar fi cutezat nimeni să vorbească în felul acesta despre cârmuitorul țării. Se făcu însă că nu bagă de seamă.

Bătrânul, pe care-l opriseră demnitarii din gardă, era prințul fenician Hiram. Purta o tunică ostășească prăfuită și era obosit și supărat.

Tutmozis porunci ca tirianul să fie lăsat să intre, iar când ajunseră amândoi în grădină, îl întrebă:

— Socot că te vei îmbăia și schimba mai înainte de a te înfățișa faraonului?

Sprâncenele cărunte ale prințului se zburliră ca la un arici, iar ochii i se împăienjeniră și mai tare.

— După cele văzute, spuse el aspru, pot nici să nu-l mai văd pe faraon.

— Cum? Ai doar scrisorile marilor preoți către asirieni…

— La ce vă pot folosi ele, când v-ați împăcat cu preoții?

— Ce tot spui, prințe? se miră Tutmozis.

— Știu eu ce spun! răspunse Hiram. Ați luat zeci de mii de talanți de la fenicieni, sub cuvânt că veți libera Egiptul de puterea preoților, iar acum, drept răsplată, ne jefuiți și ne ucideți. Știi ce se întâmplă în Egiptul întreg de la mare până la prima cataractă? Pretutindeni, din porunca preoților, mulțimea îi urmărește pe fenicieni ca pe niște câi.ni.

— Ai înnebunit, prințe? În clipa aceasta, poporul cucerește templul Ptah!

Hiram îl privi neîncrezător.

— Nu-l va cuceri! spuse el. Ori ne înșelați, sau voi înșivă sunteți înșelați. Era vorba să dobândiți mai întâi Labirintul cu tezaurul lui și asta abia în ziua de douăzeci și trei Paofi. Între timp, vă irosiți puterile încă de azi la poarta templului Ptah, iar Labirintul s-a dus. Ce se întâmplă aici? Unde vă e capul? La ce slujește cucerirea unor clădiri goale? Sau poate vreți ca preoții, speriați, să întărească paza Labirintului?

— Vom cuceri și Labirintul, îl întrerupse Tutmozis.

— Nu veți cuceri nimic! Da, nimic! Labirintul putea fi cucerit numai de un singur om, împiedicat însă de tulburările de astăzi din Memfis.

Tutmozis se opri în drum.

— Ce vrei să spui? întrebă el scurt.

— Despre neorânduiala care domnește la voi. Nu mai sunteți un stat, ci o mână de căpetenii și slujbași, pe care îi alungă preoții unde și când vor. De trei zile, în tot Egiptul de Jos domnește o zăpăceală așa de mare, încât mulțimea ne atacă pe noi, fenicienii, singurii voștri prieteni. De ce? Pentru, că v-a scăpat din mâini cârma țării, iar preoții au și pus stăpânire pe ea.

— Vorbești fără să știi cum stau lucrurile, răspunse Tutmozis. E drept că preoții ne pun piedici și pun la cale atacuri împotriva fenicienilor. Puterea e însă în mâinile faraonului și tot ceea ce se întâmplă se desfășoară după poruncile lui.

— Chiar și atacul de astăzi, al templului Ptah? întrebă Hiram.

— Da. Am luat eu însumi parte la consfătuirea tainică, în cursul căreia faraonul a poruncit să fie ocupat templul astăzi, și nu la douăzeci și trei ale lunii.

— Iar eu îți spun ție, căpetenia gărzii, că sunteți pierduți. Știu, neîndoielnic, că atacul de astăzi a fost hotărât în sfatul marilor preoți și al nomarhilor, ținut în templul Ptah la treisprezece Paofi.

— De ce ar fi hotărât chiar ei atacul împotriva lor înșiși? întrebă Tutmozis, batjocoritor.

— Pesemne că au ei o socoteală. M-am încredințat că se pricep mai bine decât voi să-și vadă de treburile lor.

Convorbirea fu întreruptă de un oștean, care-l chemă pe Tutmozis la faraon.

— Era să uit! adăugă Hiram. Pentuer, care are să-i spună un lucru de seamă faraonului, a fost oprit pe drum de către soldații voștri.

Tutmozis se luă cu mâinile de cap și trimise îndată câțiva oșteni să-l caute pe Pentuer. Apoi, porni în grabă spre odaia faraonului, iar după câteva clipe se întoarse, spunându-i fenicianului să-l urmeze.

Intrând, Hiram o găsi aici pe regina Nikotris, marele vistiernic, marele scrib și câțiva ofițeri. Ramses al XIII-lea, mânios, umbla repede prin sală.

— Iată pricina nenorocirilor faraonului și a Egiptului! strigă regina, arătându-l pe fenician.

— Vrednică regină, răspunse tirianul liniștit și înclinându-se, timpul va arăta cine l-a slujit credincios pe faraon și cine nu.

Ramses al XIII-lea se opri, pe neașteptate, în fața lui Hiram.

— Ai scrisorile lui Herhor către asirieni? întrebă el.

Fenicianul scoase de sub veșminte o legătură și i-o întinse, tăcut, faraonului.

— De lucrul acesta am avut nevoie! exclamă el, triumfător. Să se vestească numaidecât poporului că marii preoți au trădat statul.

— Fiul meu, interveni regina cu glas rugător, pe umbra tatălui tău și pe zei, te rog să amâni cu câteva zile acest lucru. Trebuie să fii foarte prevăzător cu darurile fenicienilor.

— Luminăția-sa poate arunca scrisorile în foc, zise Hiram. Nu țin de loc la ele.

Faraonul se gândi o clipă, apoi ascunse legătura sub tunică și-l întrebă pe Hiram:

— Ce se aude din Egiptul de Jos?

— Pretutindeni, mulțimea se năpustește asupra fenicienilor. Casele noastre sunt dărâmate, averile jefuite și până acum au fost uciși zeci de oameni.

— Am auzit! Asta-i isprava preoților, spuse faraonul.

— Mai bine, fiule, spune că sunt urmările necredinței și ale lăcomiei fenicienilor, adăugă regina.

Hiram, întorcându-se spre regină, spuse:

— De trei zile căpetenia străjii din Pi-Bast, împreună cu două ajutoare, e în Memfis, pe urmele nelegiuitului și șarlatanului Lykon.

— Care a fost crescut în templele feniciene! strigă regina.

— Lykon, urmă Hiram, pe care marele preot Mefres l-a furat din mâinile străjii și ale tribunalului. Lykon, care la Teba, dându-se drept Ramses al XIII-lea, alerga gol prin grădină, ea un nebun.

— Ce spui? strigă faraonul.

— Luminăția-ta n-ai decât s-o întrebi pe venerata ta mamă, care l-a văzut, răspunse Hiram.

Ramses, nedumerit, se uită la mama lui.

— Da, spuse regina, l-am văzut pe nemernicul acela, dar ca să-ți cruț durerea, nu ți-am spus nimic. Trebuie să adaug însă că nu are nimeni vreo dovadă că Lykon a făcut lucrul acesta din îndemnul marilor preoți, deoarece tot atât de bine îl puteau pune la cale și fenicienii.

Hiram zâmbi batjocoritor.

— Mamă! Mamă! o mustră Ramses, în inima ta preoții sunt oare mai buni chiar decât mine?

— Tu ești fiul și stăpânul meu cel mai drag, spuse regina tulburată, dar nu-i pot îngădui unui străin, unui păgân, să vorbească urât despre sfânta castă preoțească din care ne tragem amândoi. O, Ramses! strigă ea, căzând în genunchi, alungă-i pe sfetnicii cei răi care te îndeamnă să hulești templele, să ridici brațul asupra urmașului bunicului tău Amenhotep! Mai e încă timp! Mai e încă timp pentru împăcare, pentru salvarea Egiptului.

Deodată, în sală intră Pentuer, cu veșmintele în neorânduială.

— Ei, tu, tu ce vrei să-mi spui? întrebă faraonul cu o liniște ciudată.

— Astăzi, poate chiar în clipa asta, răspunse preotul mișcat, va fi o eclipsă de soare.

Faraonul, uimit, se dădu înapoi.

— Ce-mi pasă mie de eclipsă și încă în clipa de față?

— Stăpâne, zise Pentuer, așa am gândit și eu până am citit în vechile cronici descrierea eclipselor. Lucrul e atât de înspăimântător, încât poporul întreg ar trebui prevenit.

— Așa e! întări Hiram.

— De ce nu ne-ai vestit mai din vreme? întrebă Tutmozis.

— Soldații m-au ținut două zile închis. Mulțimea n-o mai putem anunța, dar dați cel puțin de știre armatei din preajma palatului, ca măcar ea să nu fie cuprinsă de panică.

Faraonul își frânse mâinile.

— Ah, urâtă treabă! șopti el, apoi adăugă tare: cum se vor petrece lucrurile și când?

— Ziua se va preface în noapte, spuse preotul. Va ține atâta timp, se pare, cât îți trebuie ca să faci cinci sute de pași. Și va începe la amiază. Așa mi-a spus Menes.

— Menes? repetă faraonul. Cunosc numele acesta, dar…

— El ți-a trimis o scrisoare în care-ți vorbea despre lucrurile acestea. Dar, dați de știre armatei.

Îndată trâmbițele răsunară. Garda și unitățile asiatice prezentară armele și faraonul, înconjurat de suita sa, dădu de știre armatei despre eclipsă, spunând soldaților să nu se înspăimânte, fiindcă întunericul va trece îndată, iar el însuși va rămâne cu ei.

— Să trăiești în veci! răspunseră rândurile înarmate.

Totodată, fură trimiși la Memfis câțiva din călăreții cei mai încercați.

Căpeteniile erau în fruntea oștilor, faraonul se plimba prin curte îngândurat, demnitarii vorbeau în șoaptă cu Hiram, iar regina Nikotris, rămasă singură în odaie, se prosternă în fața statuii lui Osiris.

Era după ora unu și, într-adevăr, lumina soarelui începuse să se împuțineze.

— Și va fi noapte cu adevărat? îl întrebă faraonul pe Pentuer.

— Va fi, dar pentru foarte scurtă vreme.

— Dar cu soarele ce se va întâmplă?

— Se va ascunde în dosul lunii.

„Trebuie să le arăt bunăvoința mea înțelepților care cercetează mersul stelelor”, își spuse în sinea sa faraonul.

Întunericul creștea văzând cu ochii. Caii asiaticilor începură să dea. Semne de neliniște și, cârduri-cârduri, păsărelele se lăsară deasupra grădinii, ciripind de zor și punând stăpânire pe toți copacii.

— Hai, începeți! strigă Kalipos, adresându-li-se grecilor lui.

Tobele bubuiră, flautele șuierară și, în acest acompaniament, corpul grecesc trase un cântec săltăreț despre fiica unui preot, care se temea atât de tare de stafii, încât nu putea ațipi decât prin cazărmi.

Deodată, pe dealurile galbene dinspre Libia, se lăsă un întuneric ca de moarte, care acoperi cu o iuțeală fulgerătoare Memfisul, Nilul și grădinile palatului. Noaptea cuprinse pământul, iar pe cer răsări un glob de cărbune, înconjurat de o cunună de flăcări.

O zarvă cumplită acoperi cântecul corpului grecesc, asiaticii sloboziră strigătul lor de luptă, trăgând spre cer un nor de săgeți, ca să sperie duhul cel rău care voia să înghită soarele.

— Zici că cercul acela negru e luna? îl întrebă faraonul pe Pentuer.

— Așa spune Menes…

— E un mare înțelept! Și întunericul se va împrăștia de îndată?

— Da.

— Dar dacă luna s-ar desprinde și ar cădea pe pământ?

— E cu neputință. Iată și soarele! strigă Pentuer, bucuros.

Din rândurile oștilor răsunară urale în cinstea lui Ramses al XIII-lea.

Faraonul îl îmbrățișă pe Pentuer.

— Într-adevăr, spuse el, am văzut un lucru ciudat. Dar n-aș vrea să-l mai văd încă o dată. Simt că, de n-aș fi fost ostaș, spaima mi-ar fi cuprins inima.

Hiram se apropie de Tutmozis, șoptindu-i:

— Trimite curieri și la Memfis, fiindcă tare mă tem că marii preoți au și făcut acolo un pocinog.

— Crezi?

Hiram încuviință din cap și spuse:

— N-ar fi cârmuit ei statul timp atât de îndelungat și nici n-ar fi îngropat cele nouăsprezece dinastii ale voastre, dacă nu s-ar fi priceput să se folosească de fenomene asemenea celui de astăzi.

Faraonul se întoarse în palat, după ce mai întâi mulțumi oștenilor pentru curajul lor în timpul unei întâmplări atât de neobișnuite. Vorbea liniștit, chiar blajin, dar continua să fie îngândurat, în timp ce pe chipul lui frumos se citea neliniștea. Într-adevăr, în sufletul lui se dădea o luptă aprigă. Începea să înțeleagă că preoții dispun de forțe pe care el nu numai că nu le lua în seamă, dar despre care nici măcar nu voise să audă sau la care nu voise să se gândească. Preoții care cercetau mersul stelelor crescuseră, în curs de câteva minute, nespus de mult în ochii lui. Și faraonul își făgădui în gând că va trebui să cunoască și el înțelepciunea asta ciudată, care zdruncină planurile oamenilor într-un chip atât de îngrozitor.

Câțiva curieri plecară în goană de la palat spre Memfis, ca să afle ce se petrecuse acolo în cursul eclipsei. Înapoi însă nu se mai întorceau, spre neliniștea celor din suita faraonului. Nimeni nu se mai îndoia acum că în preajma templului Ptah se întâmplaseră lucruri nedorite. Și erau bucuroși, parcă, atât faraonul cât și oamenii săi de încredere, de fiece minut ce trecea fără vești de acolo.

Între timp, așezându-se lângă Ramses, regina Nikotris îi șoptea:

— Îngăduie-mi și mie să-mi spun părerea, Ramses. Femeile au adus destule foloase statului. E de ajuns să-ți amintești de regina Nikotris de pe timpul dinastiei a șasea, ori de Makara, întemeietoarea flotei din Marea Roșie! Nu ne lipsește nici judecata, nici curajul, ascultă dar ce-ți voi spune. Dacă templul Ptah n-a fost cucerit, dacă preoții n-au pățit nimic, te voi împăca eu cu Herhor. O vei lua de soție pe fiica lui și domnia ta va fi slăvită. Nu uita că bunicul tău, sfântul Amenhotep, a fost și el mare preot și locțiitor al faraonului și că tu însuți poate n-ai fi domnit, dacă sfânta castă preoțească n-ar fi dorit să fie pe tron cineva care se trage din propriul ei sânge. Așa-i răsplătești pentru faptul că ți-au dat puterea?

Faraonul o asculta; se gândea și el că înțelepciunea preoților e o forță uriașă, iar lupta împotriva lor – grea.

Abia pe la ceasurile trei, se ivi primul om dinspre Memfis, ofițerul care stătuse în preajma templului. Îi spuse faraonului că templul n-a fost cucerit din pricina mâniei zeilor, că mulțimea a fugit, că preoții triumfă și că în rândurile armatei chiar, s-au iscat neorânduieli în cursul nopții celei îngrozitoare, deși atât de scurtă.

Luându-l apoi la o parte pe Tutmozis, oșteanul îi mărturisi fără ocol că soldații sunt speriați și că în urma panicii ce-i cuprinsese fuseseră atâția răniți și morți, ca după o bătălie adevărată.

— Și ce se întâmplă acuma cu ei? întrebă Tutmozis, înmărmurit.

— Am izbutit, firește, să-i strângem din nou și să refacem rândurile. Dar despre folosirea lor împotriva templelor nici nu mai poate fi vorba. Mai ales acum, după ce preoții s-au îngrijit de răniți. Soldatul care vede un cap ras și pielea de panteră e ispitit să cadă cu fața la pământ. Și va mai trece multă vreme până să cuteze vreunul a trece prin poarta sfântă a templului.

— Dar preoții ce fac?

— Îi binecuvântează pe oșteni, le dau să mănânce și să bea, spunându-le că de atacul împotriva templului nu ei sunt de vină, ci totul a fost pus la cale de fenicieni.

— Și voi îngăduiți să-i înșele cu astfel de minciuni? strigă Tutmozis.

— Doar faraonul ne-a poruncit să ferim preoții de furia mulțimii, răspunse oșteanul. De ni s-ar fi îngăduit să ocupăm templele, am fi intrat în ele încă de la ceasurile zece dimineața, iar marii preoți ar fi stat în beciuri.

Din nou veni un oștean și-l vesti pe Tutmozis că încă un preot sosit din Memfis cere să fie primit de către faraon.

Tutmozis îl cercetă pe noul-venit. Era un om încă destul de tânăr, cu un chip sculptat parcă în lemn. Venea din partea lui Samentu.

Ramses îl primi numaidecât, iar preotul căzu cu fața la pământ și-i înmână inelul, la a cărui vedere faraonul păli.

— Ce înseamnă asta? întrebă el.

— Samentu nu mai trăiește, răspunse preotul.

Pentru câteva clipe, Ramses amuți. Apoi întrebă:

— Cum s-a întâmplat?

— Se pare că a fost descoperit într-una din sălile Labirintului și, ca să nu îndure chinurile, s-a otrăvit. Și pare-se că l-a descoperit chiar Mefres, cu ajutorul unui grec, despre care se zice că seamănă aidoma cu măria-ta.

— Din nou Mefres și Lykon! exclamă Tutmozis mânios. Stăpâne, i se adresă el faraonului, nu te vei descotorosi niciodată de trădătorii ăștia?

Ramses al XIII-lea se sfătui din nou cu oamenii săi de încredere. Îi chemă la el pe Hiram și pe preotul care venise cu inelul lui Samentu. Pentuer nu voi să ia parte la consfătuire, iar regina Nikotris veni nechemată.

— Văd, șopti Hiram la urechea lui Tutmozis, că după alungarea preoților, vor începe femeile să cârmuiască Egiptul.

Când înalții demnitari fură cu toții de față, faraonul dădu cuvântul preotului venit din partea lui Samentu. Acesta nu voi să vorbească nimic despre Labirint. Arătă în schimb, pe larg, că templul Ptah nu e de loc apărat și că ar fi de ajuns câteva zeci de oșteni ca să fie prinși toți cei ce se ascund în el.

— Omul ăsta e un trădător! strigă regina. El însuși e preot și ne îndeamnă să folosim forța față de ceilalți preoți.

Pe fața preotului nu tresări însă niciun mușchi.

— Vrednică regină, spuse el, de vreme ce Mefres l-a dus la pieire pe învățătorul și ocrotitorul meu, Samentu, aș fi un câine dacă n-aș căuta să-l răzbun. Moarte pentru moarte.

— Tânărul ăsta îmi place! șopti Hiram.

Într-adevăr, cei de față simțiră parcă adierea unui vânt proaspăt. Oștenii luară o ținută mai dreaptă, demnitarii îl priviră pe preotul cel tânăr cu oarecare curiozitate și chiar fața faraonului se mai învioră.

— Nu-l asculta, fiul meu! se rugă regina.

— Ce crezi, i se adresă deodată faraonul tânărului preot, că ar face Samentu acum, dacă ar trăi?

— Sunt încredințat, răspunse preotul cu vioiciune, că ar fi intrat în templul Ptah, ar fi ars tămâie în fața zeilor, dar i-ar fi pedepsit pe trădători și pe ucigași.

— Iar eu îți spun că ești cel mai mârșav dintre trădători! strigă regina.

— Nu-mi fac decât datoria, răspunse preotul cu multă stăpânire de sine.

— Într-adevăr, spuse Hiram, omul acesta e discipolul lui Samentu! El e singurul care vede limpede ceea ce ne rămâne de făcut.

Demnitarii îi dădură dreptate lui Hiram, iar marele scrib adăugă:

— De vreme ce am început lupta împotriva preoților, trebuie s-o ducem până la capăt. Mai ales astăzi, când avem scrisori doveditoare că Herhor uneltește cu asirienii, ceea ce înseamnă înaltă trădare a statului.

— Nu face decât să continue politica lui Ramses al XII-lea! interveni regina.

— Eu sunt însă Ramses al XIII-lea! răspunse faraonul, pierzându-și răbdarea.

Tutmozis se ridică de pe scaun.

— Stăpâne, îngăduie să mă îngrijesc eu de toate acestea. E peste măsură de primejdios să mai prelungim starea asta tulbure în care ne aflăm și ar fi o nelegiuire și o nerozie să nu ne folosim de prilej. De vreme ce preotul acesta spune că templul nu e apărat, îngăduie-mi să mă duc eu acolo, cu o mână de oameni, aleși de mine…

— Merg cu tine, adăugă Kalipos. Din câte știu eu până acuma, dușmanul care, triumfă prea repede, adesea prin asta își ascunde slăbiciunea. Pe când, dacă atacăm templul Ptah…

— Nu trebuie să-l atacați, ci să intrați acolo pentru a duce la îndeplinire porunca faraonului, care vă cere să-i întemnițați pe trădători, spuse marele scrib. Pentru asta nu-i nevoie de forțe multe. De câte ori nu se repede un singur paznic în ceata de hoți și prinde câți poftește?

— Fiul meu, cuvântă regina, n-are putința să se împotrivească sfaturilor voastre, dar el nu vrea să săvârșească o nelegiuire, el vă oprește să…

— Dacă-i așa, sări tânărul preot al zeului Set, îi pot spune luminăției-tale încă ceva… Răsuflă adânc, de câteva ori, dar glasul îi rămase înăbușit: pe străzile Memfisului preoții spun că…

— Ce anume? Vorbește fără frică, îl îndemnă faraonul.

— Că măria-ta ești nebun, că nu ai consacrarea de mare preot și nici măcar pe cea de faraon și că poți fi detronat.

— Tocmai de asta mă tem și eu, șopti regina.

Faraonul se năpusti din jilț.

— Tutmozis! strigă el cu un glas în care se putea simți că-și recăpătase energia. Ia oameni câți vrei, mergi la templul Ptah și adu-i aici pe Herhor și pe Mefres, învinuiți de înaltă trădare. De se vor putea dezvinovăți, îi voi ierta; altminteri…

— Te-ai gândi bine? îl întrerupse regina.

De data asta, indignat, faraonul nu-i răspunse, iar marii demnitari începură să strige:

— Moarte trădătorilor! De când oare faraonul Egiptului e silit să-și jertfească slujitorii credincioși și să-și îndrepte mila spre niște ticăloși?

Ramses al XIII-lea înmână lui Tutmozis legătura cu scrisorile lui Herhor către asirieni și spuse solemn:

— Trec puterea mea asupra lui Tutmozis, căpetenia gărzii, până la liniștirea răscoalei preoților. Lui să-i dați ascultare. Și tu, cinstită mamă, tot lui să i te adresezi.

— Bine faci, înțelepte stăpâne! strigă marele scrib. Nu faraonul se cade să se lupte cu răsculații, iar lipsa unui om hotărât ne-ar putea aduce pieirea.

Și marii demnitari se ploconiră cu toții în fața lui Tutmozis. Regina Nikotris căzu, gemând, la picioarele fiului ei.

Tutmozis ieși în curte, înconjurat de ofițeri. Porunci alinierea primului corp de gardă și spuse:

— Am nevoie de câteva zeci de oameni gata să piară pentru gloria măritului nostru stăpân.

Din rânduri se desprinseră atâția oșteni și ofițeri de câți era nevoie, iar în fruntea lor se afla Eunana.

— Sunteți gata să vă dați viața? întrebă Tutmozis.

— Gata, alături de tine! strigă Eunana.

— Nu veți muri, ci-i veți birui pe ticăloși, spuse Tutmozis. Oștenii care fac parte din această expediție vor deveni ofițeri, iar acestora li se va mări de două ori rangul. Aceasta v-o spun eu, Tutmozis, din voința faraonului, comandantul nostru suprem.

— Să trăiești în veci!

Tutmozis porunci să se înhame douăzeci și cinci de care cu două roți, în care să se urce voluntarii. El și cu Kalipos încălecară și, în scurtă vreme, porniră cu toții spre Memfis, învăluiți în rotocoalele de pulbere.

Văzând acestea de la fereastra palatului, Hiram se ploconi în fața faraonului, șoptindu-i:

— Acum abia cred că luminăția-ta n-a luat parte la uneltire alături de marii preoți.

— Ai înnebunit? izbucni Ramses.

— Iartă-mă, mărite stăpâne, dar atacul de astăzi împotriva templului a fost pus la cale de preoți. Și nu pot pricepe în ce chip ai căzut în această cursă.

Erau ceasurile cinci după-amiază.

Capitolul XXVII

În același timp, preotul de strajă din pilonul templului Ptah îi vesti pe marii preoți și nomarhii care țineau sfat, că cineva dădea semnale din palatul faraonului.

— Se pare că luminăția-sa ne dă semne de împăcare, zise râzând unul dintre nomarhi.

— Mă îndoiesc, spuse Mefres.

Herhor ieși pe terasa pilonului. Semnalele din palat îi erau adresate lui. Se întoarse repede și le spuse celor adunați:

— Preotul cel tânăr s-a purtat nespus de bine. În clipa asta, Tutmozis se îndreaptă spre noi cu câteva zeci de oameni, ca să ne întemnițeze sau să ne ucidă.

— Și tu cutezi să-l mai aperi pe Ramses? strigă Mefres.

— Trebuie să-l apăr și-l voi apăra, fiindcă am jurat lucrul acesta reginei. Căci de n-ar fi fost vrednica fiică a marelui Amenhotep, lucrurile n-ar fi stat așa cum stau.

— Bine, dar eu n-am jurat! spuse Mefres și părăsi sala.

— Ce vrea să facă? întrebă unul dintre nomarhi.

— A dat în mintea copiilor, bătrânul! spuse Herhor ridicând din umeri.

Cam pe la ceasurile șase seara, fără să fie de nimeni opriți, oamenii faraonului se apropiară de templul Ptah, iar căpetenia lor bătu în poartă. I se deschise pe loc.

Când Tutmozis pătrunse în curtea templului, se minună văzându-l în fața lui pe Herhor, înveșmântat în odăjdiile lui Amenhotep și înconjurat numai de marii preoți.

— Ce vrei, fiule? îl întrebă marele preot, nedumerit parcă de întâmplare.

Tutmozis își recăpătă însă repede stăpânirea de sine și spuse:

— Herhor, mare preot al lui Amon din Teba! Pe temeiul scrisorilor pe care i le-ai trimis lui Sargon, satrapul asirian, și pe care le am asupra mea, ești învinuit de înaltă trădare a statului și va trebui să te dezvinovățești în fața faraonului.

— Dacă tânărul monarh, spuse Herhor liniștit, vrea să cunoască țelurile politicii veșnicului viu Ramses al XII-lea, să se înfățișeze înaintea marelui sfat preoțesc, unde îi vom da lămuririle cuvenite.

— Îți cer să mă urmezi de îndată, iar dacă nu vrei, te voi sili, strigă Tutmozis.

— Fiule, rog zeii să te ferească de nenorocirea și pedeapsa pe care o meriți.

— Vii? întrebă Tutmozis.

— Îl aștept pe Ramses aici, răspunse Herhor.

— Rămâi dar aici, șarlatanule! strigă Tutmozis. Scoase spada și se năpusti asupra lui Herhor. În clipa aceea, Eunana, care se afla în spatele lui, ridică securea și-l lovi cu toată puterea pe Tutmozis între gât și umărul drept, încât sângele țâșni în toate părțile. Tutmozis se prăbuși la pământ, despicat, aproape, pe din două.

Câțiva soldați se năpustiră cu sulițele întinse spre Eunana, dar, după o scurtă luptă, camarazii lor fură doborâți. Mai mult de jumătate din cei care veniseră erau oamenii preoților.

— Trăiască marele Herhor, stăpânul nostru! strigă Eunana, învârtindu-și arma însângerată.

— Trăiască în veci! repetară soldații și preoții căzând apoi cu fața la pământ. Cucernicul Herhor ridică brațele și-i binecuvântă.

Părăsind curtea templului, Mefres coborî în subterane, unde stătea închis Lykon. De cum păși pragul, marele preot scoase globul de cristal. Văzându-l, grecul fu cuprins de furie.

— Înghiți-v-ar pământul! Leșurile voastre să nu-și găsească tihnă! blestemă el cu glas din ce în ce mai slab. În cele din urmă, amuți. Ațipise.

— Ia stiletul ăsta, porunci Mefres, dându-i un stilet cu lamă subțire. Ia-l și du-te în grădina palatului. Oprește pe aleea cu smochini și așteaptă-l acolo pe acela care ți-a răpit-o pe Kama.

Lykon începu să scrâșnească din dinți, cuprins de o mânie neputincioasă.

— Iar când îl vei zări, trezește-te, încheie Mefres.

Aruncă apoi asupra grecului o mantie ostășească cu glugă, îi șopti cuvântul de trecere la ureche și, printr-o portiță tainică a templului, îl scoase din subterane, într-o stradă pustie a Memfisului. Apoi, cu vioiciunea unui om tânăr, Mefres se sui pe terasa pilonului și, luând câteva stegulețe de felurite culori, începu să facă semne înspre palatul faraonului. Pesemne că fu văzut și înțeles, de vreme ce pe chipul de pergament al marelui preot flutură un zâmbet. Înfășură stegulețele, părăsi terasa pilonului și începu să coboare treptele fără grabă. Deodată, când ajunse la etajul întâi, fu înconjurat de câțiva oameni care, peste tunicile vrâstate în negru și alb, purtau niște mantii de culoare închisă.

— Iată-l, acesta e Mefres, spuse unul dintre ei. Și îngenuncheară tustrei în fața marelui preot, care, instinctiv, ridică mâna ca pentru binecuvântare. Dar, deodată, lăsând-o în jos, întrebă:

— Cine sunteți voi?

— Paznici ai Labirintului.

— Și de ce mi-ați aținut calea? întrebă el și, în aceeași clipă, mâinile și buzele subțiri începură să-i tremure.

— Nu-i nevoie, cred, să-ți amintim, mărite preot, spuse unul dintre ei, continuând să stea în genunchi, că acum câteva zile ai fost în Labirint, al cărui drum îl cunoști tot așa de bine ca și noi, deși nu faci parte din tagma paznicilor noștri. Înțelept cum ești, știi bine ce poruncește legea noastră în asemenea împrejurări.

— Ce înseamnă asta? strigă Mefres cu glas ridicat. Sunteți niște ucigași trimiși de Her… Dar nu-și termină vorba. Unul din paznici îl apucă de mâini, celălalt îi aruncă o pânză pe cap, iar un al treilea îi stropi fața cu un lichid străveziu. Mefres se clătină și căzu. Îl stropiră din nou. Când muri, paznicii îl așezară într-o nișă; în mâna moartă îi strecurară un papirus, apoi se mistuiră în coridoarele pilonului.

Trei oameni, la fel îmbrăcați, îl urmăreau pe Lykon aproape din clipa în care, scoțându-l din templu, Mefres îi dăduse drumul pe strada pustie. Ascunși nu departe de portița prin care ieșise grecul, îl lăsară la început să treacă, în scurtă vreme, unul dintre ei băgă de seamă însă că mișcările lui aveau ceva ciudat. Porniră cu toții pe urmele lui.

Și, lucru ciudat, Lykon, ca și cum i-ar fi presimțit pe urmăritori, coti pe neașteptate pe o stradă cu multă lume, apoi spre o piață unde forfotea mulțimea și, apucând pe o stradă pescărească, fugi spre Nil. Aici, într-o fundătură, găsi o luntre mică, sări în ea și, cu o iuțeală neobișnuită, începu să vâslească spre celălalt mal al fluviului.

Se afla la o depărtare de câteva sute de pași de mal când, pe urmele lui, porni o barcă cu un lopătar și trei călători.

Și abia apucară aceștia să se desprindă de mal, când se ivi o a doua barcă, tot cu trei călători, dar cu doi lopătari.

Cu toții îl urmăreau din răsputeri pe Lykon.

În prima barcă se aflau paznicii Labirintului; îi cercetau atent pe cei din urma lor pe cât le îngăduia amurgul, care, după asfințitul soarelui, se lăsa nespus de repede.

— Cine-or fi cei trei? șopteau paznicii Labirintului între ei. De alaltăieri tot dau târcoale templului, iar azi îl urmăresc pe grec. Încearcă oare să-l scape de urmărirea noastră?

Micuța luntre a lui Lykon ajunsese la celălalt mal. Grecul sări din ea și, grăbit, își îndreptă pașii spre grădinile palatului. Uneori se împiedica și cădea, dar se ridica iar în picioare și se prindea cu mâinile de cap; după câteva clipe, însă, pornea din nou, atras parcă de o putere nevăzută. După el, ajunseră cei trei necunoscuți din barca a doua, care îi întrecuseră pe paznici.

La câteva sute de pași de grădina palatului, amândouă cetele se ajunseră. Noaptea căzuse; era însă o noapte luminoasă.

— Cine sunteți? îi întrebă unul dintre paznicii Labirintului pe necunoscuți.

— Sunt căpetenia străjii din Pi-Bast și urmăresc, cu doi dintre oamenii mei, un mare nelegiuit.

— Iar noi suntem paznicii Labirintului și-l urmărim tot pe omul acesta.

Se cercetau unii pe alții în timp ce mâinile le țineau încleștate pe spade și pumnale.

— Ce vreți să faceți cu el? întrebă în cele din urmă căpetenia străjii.

— Trebuie să îndeplinim o poruncă.

— Dar leșul îl veți lăsa?

— Cu tot ce are asupra lui, răspunse căpetenia paznicilor.

Străjile șușotiră între ele.

— Dacă spuneți adevărul, zise, în sfârșit, căpetenia străjii, n-o să vă stăm în cale. Dimpotrivă, o să vi-l dăm pentru o clipă, când îl vom avea în mâinile noastre…

— Jurați?

— Jurăm.

— Putem dar merge împreună.

Și se amestecară, în timp ce grecul le scăpase din vedere.

— Blestematul! strigă căpetenia străjii. A dispărut din nou.

— Îl vom găsi, răspunse paznicul Labirintului, sau poate că la întoarcere va trece tot pe aici.

— De ce se îndreaptă spre grădina palatului?

— E unealta marilor preoți; dar se va întoarce înapoi la templu, spuse paznicul.

Se hotărâră să-l aștepte împreună.

— A treia noapte pierdută! zise căscând unul dintre oamenii străjii.

Se înfășurară în mantii și se întinseră pe iarbă.

Îndată după plecarea lui Tutmozis, regina Nikotris, cu buzele strânse de mânie, părăsi în tăcere odaia fiului ei. Când Ramses vru s-o liniștească, ea-l întrerupse cu asprime:

— Te las, și-i rog pe zei să-mi îngăduie să te întâmpin și mâine tot ca faraon.

— Te îndoiești, mamă?

— Cum să nu mă îndoiesc, când asculți sfaturile nebunilor și trădătorilor? Se despărțiră mânioși.

Faraonul își recăpătă însă repede buna dispoziție și începu să vorbească voios cu demnitarii. Dar, pe la ceasurile șase, începu însă să fie cuprins de neliniște.

— Din clipă în clipă, trebuie să primesc vești de la Tutmozis, spuse el.

— Nu știu, răspunse marele vistiernic. Poate că n-au găsit prea repede bărci la Nil. Poate că cei din templu li s-au împotrivit…

— Dar preotul acela tânăr unde-i? întrebă deodată Hiram.

— Preotul? Cel care a venit din partea lui Samentu? întrebară și demnitarii, încurcați. Da, așa-i… Unde ar putea fi?

Trimiseră oșteni să-l caute în grădină. Aceștia scotociră toate potecile, dar preotul nu era nicăieri.

Întâmplarea aceasta făcu să piară voioșia demnitarilor. Fiecare era tăcut, adâncit în gânduri, neliniștit.

La asfințitul soarelui, un slujitor îi șopti faraonului că frumoasa Hebron e bolnavă rău și că-l roagă să se ducă s-o vadă.

Demnitarii, știind cum stau lucrurile cu faraonul și frumoasa Hebron, se priviră cu înțeles. Și nu se împotriviră când acesta le spuse că se duce în grădină. Datorită străjilor numeroase, grădina era tot atât de bine păzită ca și palatul, în anumite clipe, astfel că nimănui nu-i trecu prin minte să vegheze măcar de departe asupra lui Ramses, știind totodată bine că asta i-ar fi displăcut faraonului.

Când faraonul dispăru în coridor, marele scrib îi spuse vistiernicului:

— Timpul trece așa de încet, ca un car ce se târăște în pustiu. Sau poate Hebron are vreo veste de la Tutmozis?

— Să-ți spun drept, răspunse vistiernicul, plecarea lui, cu câteva zeci de oameni, spre templul Ptah, mi se pare nebunie curată.

— Dar faraonul la Lacurile Sodice, când l-a fugărit pe Tehenna o noapte întreagă, a fost oare mai chibzuit? întrebă Hiram. Curajul hotărăște totul.

— Unde o fi oare preotul cel tânăr? întrebă vistiernicul.

— A venit fără știrea noastră și a plecat fără să ne spună nimic, zise Hiram. Fiecare dintre noi se poartă de parcă ar unelti ceva.

Vistiernicul clătină capul, nedumerit.

Ramses străbătu repede drumul ce ducea până la micul palat al lui Tutmozis. Când intră în odaie, Hebron i se aruncă de gât, plângând.

— Mor de teamă! strigă ea.

— Ți-e frică să nu pățească Tutmozis ceva?

— Crezi că de el îmi pasă mie? zise ea disprețuitoare. Numai tu mă interesezi, numai la tine mă gândesc. Mi-e teamă să nu ți se întâmple ceva.

— Binecuvântată fie spaima ta, care pentru o clipă măcar m-a scăpat de necazurile mele, spuse Ramses râzând. O, zei, ce zi grea! De-ai fi fost la sfatul nostru! De-ai fi văzut mutrele sfetnicilor mei! Și, pe deasupra, unde mai pui că mamei i-a plăcut să cinstească adunarea noastră cu prezența ei. Nu mi-am închipuit niciodată că demnitatea de faraon poate fi atât de plicticoasă!

— Nu vorbi prea tare despre asta, îl sfătui Hebron. Ce vei face dacă Tutmozis nu va izbuti să ocupe templul?

— Îi voi lua comanda supremă, iar eu îmi voi ascunde coroana în sipet și-mi voi pune pe cap coiful ostășesc, răspunse Ramses. Sunt sigur că, de voi porni eu însumi în fruntea oastei, răscoala va fi înăbușită.

— Care răscoală? întrebă Hebron.

— Da! Ai dreptate, sunt două răscoale, spuse Ramses zâmbind. A mulțimii împotriva preoților și a preoților împotriva mea. O îmbrățișă pe Hebron și-i șopti: Cât ești de frumoasă astăzi! De câte ori te văd, ești mereu alta și din ce în ce mai frumoasă.

— Lasă-mă! șopti Hebron. Uneori mi-e teamă să nu mă muști…

— Să te mușc? Nu. Dar aș putea, sărutându-te, să te ucid. Nici nu știi cât ești de frumoasă.

— Desigur, pe lângă chipul sfetnicilor tăi… Hai, lasă-mă!

— Aș vrea să mă prefac într-un rodiu. Să am atâtea brațe câte crengi are arborele ca să te strâng cu ele. Să am atâtea mâini și atâtea guri câte frunze și câte flori are el, ca într-o singură clipă să-ți pot săruta ochii, gura, sânii…

— Ai gânduri nespus de ușuratice pentru un faraon al cărui tron e amenințat.

— În clipele de dragoste nu mai port grija tronului, o întrerupse el. Și atâta vreme cât am o spadă, voi avea și puterea.

— Oștirea îți este împrăștiată, zise Hebron apărându-se.

— Mâine vor sosi trupe noi, iar poimâine îi voi strânge pe cei care s-au răzlețit. Nu-ți bate capul cu asemenea nimicuri. O clipă de dezmierdare face mult mai mult decât un an de cârmuire.

***

Un ceas după apusul soarelui, faraonul o părăsea pe frumoasa Hebron și se întorcea agale spre micul său palat. Era visător, somnoros. Își zicea, în gând, că preoții erau tare proști în încercarea lor dea-i sta împotrivă. De când era Egiptul, nu avusese un faraon mai bun decât el.

Pe neașteptate, un om înfășurat într-o pelerină neagră răsări dintr-un tufiș de smochini și-i aținu calea. Faraonul, ca să-l vadă mai bine, își apropie fața de fața lui și deodată strigă:

— Ah, tu ești, ticălosule? Hai la corpul de gardă! Era Lykon. Ramses îl înșfăcase de ceafă. Grecul horcăi și îngenunche la pământ. În același timp, faraonul simți durere usturătoare în partea stângă a pântecelui. Tot mai muști? strigă el. Și cu amândouă mâinile îl strânse puternic de gât, iar când auzi trosnetul vertebrelor rupte, îl azvârli cu scârbă. Lykon căzu, zvârcolindu-se de moarte. Faraonul făcu câțiva pași. Se pipăi în partea unde simțea durere și dădu de prăselele unui stilet.

— M-a rănit? Trase oțelul subțire și apăsă rana.

„O fi având oare vreunul dintre sfetnicii mei o cataplasmă?”

Simți greață și iuți pașii.

Chiar lângă palat, îi ieși în cale un oștean, care-i strigă:

— Tutmozis nu mai trăiește. L-a ucis Eunana-trădătorul!

— Eunana? repetă faraonul. Dar ceilalți?

— Aproape toți oamenii lui Tutmozis erau vânduți preoților!

— Ah, trebuie să pun capăt la toate astea! spuse Ramses. Trâmbițele să cheme oștile asiatice.

Răsunară trâmbițele și asiaticii începură să iasă grămadă din taberele lor, trăgând caii după ei.

— Dați-mi calul, porunci faraonul. Dar simți o amețeală puternică și adăugă: Nu! Să vină lectica. Nu vreau să mă obosesc. Deodată, se prăbuși în brațele oștenilor. Era cât pe-aci să uit, spuse el cu glas tot mai slab. Aduceți-mi coiful și spada, spada de oțel de la Lacuri… Pornim spre Memfis…

Din micul palat, demnitarii și slujitorii alergară cu torțe. Pe faraon îl sprijineau căpeteniile, fața îi era cenușie, ochii se înecau în ceață. Întinse mâna ca și cum ar fi căutat arma; mișcă buzele și, în mijlocul tăcerii tuturor, încetă să mai sufle, el, stăpânitorul celor două lumi: cea pământească și cea veșnică.

Capitolul XXVIII

De la moartea lui Ramses al XIII-lea și până la înmormântarea lui, statul fu cârmuit de către San-amen-Herhor, în calitatea lui de mare preot al templului Amon din Teba și de locțiitor al faraonului stins.

Deși scurtă, cârmuirea aceasta fu cât se poate de prielnică Egiptului. Herhor potoli răscoalele mulțimii și, așa cum fusese din timpurile vechi, îngădui muncitorilor să se odihnească în ziua a șaptea a săptămânii. Introduse o severă disciplină în rândurile preoțimii, îi ocroti pe străini și mai ales pe fenicieni, încheie pace cu Asiria, fără să renunțe însă la Fenicia, care rămase, ca și până atunci, supusă Egiptului.

Dreptatea se făcea repede, dar fără cruzime. Nimeni nu cuteza să-i bată pe țărani, care se puteau adresa judecății, dacă aveau timp îndeajuns și martori destui.

Herhor se îngriji și de plata datoriilor care împovărau bunurile faraonului și ale statului. În acest scop, îi înduplecă pe fenicieni să renunțe la o parte din banii ce li-i datora vistieria, iar pentru acoperirea restului, luă din Labirint uriașa sumă de treizeci de mii de talanți. — în acest fel, în timp de trei luni, se statornici liniștea și bunăstarea în stat, iar oamenii spuneau:

— Binecuvântată fie cârmuirea lui San-amen-Herhor! Zeii l-au hărăzit într-adevăr să cârmuiască, spre a elibera Egiptul de nenorocirile pricinuite de. Ramses al XIII-lea, om trândav și ușuratic.

Fuseseră de ajuns câteva zeci de zile, pentru ca să se uite că toate înfăptuirile lui Herhor nu erau decât împlinirea năzuințelor tânărului și nobilului faraon.

***

În luna Tobi, adică la sfârșitul lui octombrie și începutul lui noiembrie, după ce mumia lui Ramses al XIII-lea fusese depusă în peșterile regale, în templul zeului Amon din Teba avu loc marea adunare a celor mai înalți demnitari. Erau de față aproape toți marii preoți, nomarhii și căpeteniile armatei, iar printre aceștia și gloriosul comandant al armatei răsăritene, Nitager.

În aceeași sală uriașă a coloanelor, unde cu o jumătate de an în urmă preoții îl judecaseră pe Ramses al XII-lea și se arătaseră neînduplecați față de Ramses al XIII-lea, în același loc se adunaseră acum, sub conducerea lui Herhor, spre a da dezlegare celei mai însemnate trebi a statului. Și astfel, în ziua de douăzeci și cinci Tobi, la amiază, Herhor, împodobit cu mitra lui Amenhotep, se așeză pe tron, iar ceilalți pe jilțuri, și consfătuirea începu.

Se termină nespus de repede, ca și cum rezultatul ei ar fi fost dinainte știut.

— Mari preoți, nomarhi și căpetenii! începu Herhor. Ne-am adunat aici din pricina unei triste și însemnate treburi. O dată cu moartea veșnicului viu Ramses al XIII-lea, a cărui domnie scurtă și furtunoasă s-a sfârșit în chip atât de nefericit (și Herhor suspină), o dată cu moartea lui Ramses al XIII-lea, s-a stins și dinastia a douăzecea, cea plină de glorie.

Prin rândurile celor de față, trecu un freamăt.

— Dinastia nu s-a stins, spuse, aproape aspru, puternicul nomarh al Memfisului. E încă în viață vrednica regină Nikotris, așa că tronul îi aparține ei.

După o clipă de tăcere, Herhor răspunse:

— Vrednica mea soție, regina Nikotris…

Acum, prin rândurile adunării, nu mai trecu un freamăt, ci un strigăt ce ținu câteva minute. Când amuți, Herhor vorbi mai departe, liniștit și răspicat:

— Vrednica mea soție, regina Nikotris, nemângâiată în durerea ei după moartea fiului, a renunțat la tron.

— Îngăduiți-mi! strigă nomarhul din Memfis. Locțiitorul spune că regina e soția sa. E o știre cu totul nouă, despre al cărui adevăr trebuie să ne încredințăm.

La un semn al lui Herhor, judecătorul suprem al Tebei scoase dintr-un toc de aur și citi cu glas tare actul de căsătorie încheiat cu două zile mai înainte între marele preot al lui Amon, San-amen-Herhor, și regina Nikotris, fosta soție a lui Ramses al XII-lea, mama lui Ramses al XIII-lea.

După citirea actului, urmă o tăcere de mormânt. Apoi, Herhor spuse:

— Deoarece soția mea și unica moștenitoare a tronului a renunțat la drepturile sale și cum, în chipul acesta, s-a sfârșit domnia dinastiei a douăzecea, trebuie să alegem un nou faraon.

Acesta va trebui să fie un om în puterea vârstei, energic și priceput în meșteșugul cârmuirii. De aceea, vă sfătuiesc să-i încredințăm această demnitate supremă…

— Lui Herhor! strigă cineva.

— Viteazului Nitager, comandantul armatei răsăritene, încheie Herhor.

Nitager rămase un oarecare timp cu ochii pe jumătate închiși și cu zâmbetul pe buze. Apoi se ridică și vorbi:

— Nu vom duce nicicând lipsă de oameni bucuroși să poarte titlul de faraon. Poate că se găsesc chiar mai mulți decât e trebuință. Din fericire, înșiși zeii, înlăturându-i pe jinduitorii primejdioși, ne-au arătat omul cel mai vrednic de cinstea aceasta. Și socot că voi face un lucru chibzuit dacă, în loc să primesc coroana, voi striga: Trăiască în veci luminăția-sa San-amen-Herhor, primul faraon al noii dinastii!

Cu puține excepții, cei de față repetară strigătul. Judecătorul suprem aduse, în același timp, pe o tipsie de aur, două mitre: una albă, a Egiptului de Sus, și alta roșie, a Egiptului de Jos. Una fu luată de către marele preot al zeului Osiris, iar cealaltă de către marele preot al zeului Horus și amândoi le înmânară lui Herhor, care, sărutând șarpele de aur, le puse pe cap.

După aceasta, începu ceremonia urărilor, care ținu câteva ceasuri. Fu scris apoi actul de înscăunare, pe care cei ce luaseră parte la alegere își puseră pecețile. Din clipa aceea, San-amen-Herhor deveni faraon adevărat, stăpânitor al celor două lumi, precum și asupra vieții și morții supușilor săi.

Către seară, faraonul se întoarse obosit în odăile sale vechi, unde îl găsi pe Pentuer. Preotul avea o înfățișare jalnică, iar pe chipul lui slăbit era zugrăvită frământarea și tristețea. Când Pentuer se prosternă, Herhor îl ridică și-i spuse zâmbind:

— N-ai iscălit pentru alegerea mea, nu mi-ai adus nicio urare și mă tem că voi fi cândva silit să te asediez în templul lui Ptah. Cum de te-ai hotărât să nu stai lângă mine? Îl prețuiești mai mult pe Menes?

— Iartă-mă, măria-ta, răspunse preotul, dar îmi displace atât de mult viața la curte, încât singura mea dorință e să mă dăruiesc înțelepciunii.

— Nu-l poți uita pe Ramses? întrebă Herhor. Și nu l-ai cunoscut decât foarte puțin timp, pe când cu mine ai lucrat câțiva ani.

— Să nu mă osândești. Dar Ramses al XIII-lea a fost primul faraon care și-a dat seama de soarta nenorocită a poporului egiptean.

Herhor zâmbi.

— O, voi, cărturarii, zise el, clătinând capul. Doar tu, tu însuți i-ai atras luarea-aminte lui Ramses asupra stării în care se afla mulțimea. Iar acum, inima ți-e îndurerată după el, deși el n-a făcut nimic pentru popor. Tu ai făcut totul, iar nu el. Ciudați oameni mai sunteți voi, cu toată mintea voastră mare și luminată, urmă Herhor. Tot așa-i și Menes. Preotul ăsta se crede drept cel mai blajin om din Egipt, cu toate că e acela care a răsturnat dinastia, iar mie mi-a pregătit drumul puterii. Dacă n-ar fi fost înștiințarea lui despre eclipsa soarelui în ziua de douăzeci Paofi, poate că și eu și Mefres am fi cioplit pietre în cariere. Fie! Du-te acum și-l salută din partea mea pe Menes. Știu să fiu recunoscător și aceasta-i marea taină a puterii. Spune-i lui Menes că-i voi îndeplini orice dorință, numai să nu-mi ceară, de pildă… să renunț la tron. Iar tu, întoarce-te la mine după ce te vei odihni; îți voi păstra o demnitate însemnată. Și atinse cu mâna capul, plecat cu umilință, al preotului.

Epilog

În luna Mehir, adică la sfârșitul lui noiembrie și începutul lui decembrie, Pentuer ajunse la templul de dincolo de Memfis, unde Menes făcea mari cercetări asupra cerului și pământului.

Bătrânul înțelept, adâncit în gânduri, nu-l recunoscu nici de data aceasta pe Pentuer. După ce-și aduse aminte de el, îl îmbrățișă și-l întrebă:

— Te duci din nou printre țărani să-i faci să-l sprijine pe faraon?

— Am venit să rămân cu tine și să te slujesc, răspunse Pentuer.

— Așaaa! se miră Menes, uitându-se bine la el. Așa va să zică! Te-ai săturat, într-adevăr, de viața de la curte și de toate demnitățile? Atunci, ziua de azi e o zi binecuvântată! Când vei începe să privești lumea de pe terasa pilonului meu, te vei încredința cât e de mică și de urâtă. Și cum Pentuer nu răspunse nimic, Menes se duse la treburile lui. Când, peste câteva ceasuri, se întoarse, își găsi discipolul șezând în același loc, cu privirea pironită în depărtare, unde se zărea palatul faraonilor.

Menes îi dădu o turtă de orz, o ulcică cu lapte și-l lăsă în pace.

Așa trecură câteva zile. Pentuer mânca puțin, vorbea și mai puțin, noaptea, uneori, sărea pe neașteptate din pat, iar zilele și le petrecea fără să facă nimic, uitându-se în neștire în gol.

Lui Menes nu-i plăcu treaba asta. Așa că, într-o bună zi, așezându-se pe lavița de piatră, alături de Pentuer, îl întrebă:

— Ai înnebunit de-a binelea, ori duhurile rele ți-au întunecat mintea numai pe o bucată de vreme? Pentuer îl privi cu ochii înecați în ceață. Privește în jurul tău, spuse bătrânul. E cel mai plăcut anotimp al anului. Nopțile lungi și înstelate, zilele răcoroase, pământul acoperit cu flori și iarbă proaspătă. Apa e mai străvezie decât cristalul, pustiul e liniștit, pe când văzduhul răsună de freamăte, de cântec. Dacă pe pământul ăsta mort, primăvara poate trezi atâtea minunății, cât de împietrită trebuie să-ți fie inima, de vreme ce nu simte nimic? Ești ca un om mort în mijlocul firii atât de vii. Sub soarele ei, ești asemenea unei grămezi de noroi uscat, ce acoperă, cu mirosul ei urât, mireasma narciselor și a violetelor.

— Mi-e sufletul bolnav, răspunse Pentuer.

— Ce ai?

— Cu cât mă gândesc mai mult, cu atât sunt mai sigur că, dacă nu l-aș fi părăsit pe Ramses al XIII-lea, dacă l-aș fi ajutat, ar fi trăit și astăzi el, cel mai bun dintre toți faraonii. A fost înconjurat de sute de trădători; și niciun om cinstit nu i-a arătat calea spre scăpare.

— Crezi, într-adevăr, că ai fi putut să-l salvezi? întrebă Menes. O, trufie de înțelept mărginit! Nici toate mințile la un loc n-ar fi fost în stare să scape șoimul rătăcit printre ciori, iar tu crezi că i-ai fi putut schimba soarta, de parcă ai fi fost un zeu.

— Socoți că Ramses trebuia să piară?

— Firește! întâi, pentru că a fost un faraon războinic, iar Egiptul de azi nu-i prețuiește pe luptători. Alege brățara în locul spadei, chiar dacă aceasta ar fi de oțel; după cum îi place mai mult un cântăreț ori un dansator bun, decât un oștean neînfricat; așadar, câștigul și înțelepciunea, iar nu războiul. Dacă în luna Mehir ar da rod măslinul ori dacă violetele ar înflori în luna Tot, și rodul și florile ar pieri, fiind ori întârziate, ori prea timpurii. Vrei ca pe timpul lui Amenhotep și al lui Herhor să viețuiască un faraon din epoca hicsoșilor? Fiecare lucru are timpul lui de înflorire ca și de ofilire. Ramses al XIII-lea s-a născut într-un timp nepotrivit; a trebuit, dar, să piară.

— Socoți că nu l-ar fi putut scăpa nimic? întreba Pentuer.

— Nu văd ce anume. N-a domnit nici la timpul potrivit și n-a avut nici rolul pe care l-ar fi vrut și a mai nimerit, pe deasupra, într-o vreme de decădere a statului. Era ca o frunză tânără pe un copac aproape putrezit.

— Vorbești despre decăderea statului cu atâta liniște! se minună Pentuer.

— Văd lucrul acesta de câteva decenii și l-au văzut din templul acesta și înaintașii mei. Am avut deci destulă vreme ca să mă obișnuiesc cu gândul.

— Ai darul prorociei?

— Câtuși de puțin. Dar se află o măsură a fiecărui lucru. După mișcările stegulețului, poți ști încotro bate vântul; de crește sau descrește fluviul, ne spune fântâna de lângă Nil; iar despre declinul statului ne învață din vremuri străvechi Sfinxul. Și arătă în direcția piramidelor.

— Despre asta nu știu nimic, șopti Pentuer.

— Citește scrierile vechi ale templului nostru și te vei încredința că, de câte ori Egiptul a avut epoci înfloritoare, Sfinxul a fost întreg și s-a înălțat sus, deasupra deșertului. Dar când statul începea să decadă, Sfinxul se acoperea de crăpături, se fărâmița iar nisipurile ajungeau până la picioarele lui. Și astăzi, ca de câteva decenii încoace, Sfinxul se fărâmițează. Și cu cât se va ridica nisipul mai sus în jurul lui, cu cât pe trupul lui se vor ivi zbârcituri, cu atât statul se va apleca tot mai mult.

— Și va pieri?

— Câtuși de puțin. Așa cum noaptea e urmată de zi, iar după secarea apelor urmează revărsarea. Lor, tot așa, după timpurile de decădere, vin cele de înflorire a vieții. Povestea de totdeauna! De pe unii copaci frunzele cad în luna Mehir, ca să poată crește iarăși în luna Pahono. Egiptul e și el un arbore milenar, iar dinastiile lui sunt crengile. Sub ochii noștri, începe să crească cea de-a douăzeci și una ramură; avem oare de ce să fim triști? De faptul că, în ciuda ramurilor ce cad, arborele trăiește mai departe?

Pentuer căzu pe gânduri; privirea ochilor lui, însă, era mai vie.

După alte câteva zile, Menes îi zise lui Pentuer:

— Hrana e pe sfârșite. Trebuie să mergem în părțile Nilului, să mai strângem câte ceva pentru un timp.

Își puseră amândoi în spinare niște coșuri mari și, dis-de-dimineață, începură să cutreiere satele de pe malul fluviului. Se opreau, de obicei, lângă colibele țăranilor și cântau felurite imnuri, iar Menes, ciocănind apoi la ușă, zicea:

— Suflete milostive, egipteni dreptcredincioși, dați pomană slujitorilor zeiței înțelepciunii!

— Și oamenii, de cele mai multe ori femei, dădeau ba un pumn de grâu, ba puțin orz, ori o turtă, ba un pește uscat. Uneori, însă, se năpusteau asupra lor dulăi răi, sau copiii păgânilor dădeau în ei cu pietre și noroi.

Erau ciudați acești cerșetori umili, dintre care unul înrâurise timp de câțiva ani cârma statului, iar celălalt schimbase mersul istoriei prin cunoașterea celor mai adânci taine ale firii.

În satele bogate, erau primiți mai bine; într-una din case, unde avea loc o nuntă, li se dădu de mâncare, fură cinstiți cu bere și li se îngădui să înnopteze acolo. Nici fețele și capetele lor rase, nici pielea de panteră năpârlită, nu făcură vreo impresie asupra locuitorilor din partea locului. Poporul din Egiptul de Jos, amestecat cu oameni de alte credințe, nu se deosebea prin cuvioșenie, ci-și băteau chiar joc de preoții zeiței înțelepciunii, cărora nici statul nu le purta de grijă. Stând culcați pe maldărele de trestie proaspătă, Menes și Pentuer ascultau cântecele de nuntă, strigătele oamenilor beți și, din când în când, ciorovăielile musafirilor voioși.

— Nemaipomenit! zise Pentuer. Au trecut abia câteva luni de la moartea faraonului, care a fost binefăcătorul țăranilor, și aceștia au și uitat de el. E scurtă, într-adevăr, recunoștința omenească.

— Dar ce vrei, îl întrebă Menes, ca oamenii să-și pună în vecii vecilor cenușă în cap? Când crocodilul răpește o femeie ori un copil, crezi că apele Nilului încetează să mai curgă? Nu, curg mai departe, fără să le pese nici de leșuri, nici de scăderea sau creșterea fluviului. La fel stau lucrurile și cu viața poporului. Fie că se sfârșește o dinastie și începe alta, fie că statul e sau nu zguduit de răscoale și războaie, fie că înflorește bunăstarea ori sărăcia, oamenii trebuie să mănânce, să bea, să doarmă, să se căsătorească și să muncească, așa cum copacul crește fără să țină seama de-i timp ploios ori secetos. Trebuie, deci, să îngădui oamenilor să joace dacă au picioare sănătoase, să plângă ori să cânte, după cum li-e felul simțămintelor.

— Veselia lor pare, totuși, ciudată, dacă te gândești la cele ce ai spus tu însuți despre decăderea statului, adăugă Pentuer.

— Nu-i de loc ciudată, pentru că tocmai ei sunt statul, iar viața lor e viața statului. Întotdeauna oamenii sunt cuprinși de tristețe sau de bucurie și nu-i ceas în care cineva să nu râdă, iar altul să nu ofteze. Desfășurarea faptelor de până acum ne învață că, atunci când între oameni e bucurie mai multă, statul înflorește; iar când lacrimile curg mai des, statul e în declin.

Nu trebuie să ne legăm de cuvinte, ci să ne uităm la oameni. În casa asta e bucurie, deci nu se cade să oftezi. Tot ce-ți este îngăduit e să stărui ca un număr tot mai mare de căsuțe să fie mulțumite.

Când înțelepții se întoarseră din nou la templul lor, Menes. Urcă împreună cu Pentuer pe terasa pilonului. Îi arătă un glob mare de marmură, pe care, cu ajutorul unor puncte aurii, însemnase el însuși poziția câtorva sute de stele, și-i porunci ca jumătate de noapte să urmărească mersul lunii pe cer.

Pentuer se apucă bucuros de treabă și, pentru prima oară în viață, se încredință cu ochii lui că, timp de câteva ceasuri, bolta cerească s-a rotit oarecum spre apus, în timp ce luna a trecut, printre stele, spre răsărit. Un lucru atât de simplu ca acesta îl știa Pentuer foarte bine, dar numai din auzite. Dar când acum, pentru prima oară, văzuse cu ochii lui mișcarea cerului și pribegia tăcută a lunii, fu atât de mișcat, încât căzu cu fața la pământ și plânse. În fața minții lui se dezvălui o lume nouă, a cărei frumusețe o prețui cu atât mai mult, cu cât el însuși era un mare înțelept.

După câteva zile, veni la ei un bogătaș, care le propuse să alcătuiască planul și lucrările unui canal pe pământurile lui. Le dădea, în schimb, hrană pe tot timpul lucrărilor, precum și o capră cu un ied.

Cum templul avea nevoie de lapte, Menes se învoi și porniră amândoi să lucreze. Nivelară terenul, fixară direcția canalului și începură săpăturile.

Munca aceasta grea îl învioră pe Pentuer, iar când se afla împreună cu Menes, avea chiar gust de vorbă. Numai când era în tovărășia altor oameni se posomora; râsetele și cântecele lor îi măreau parcă suferința.

Nopțile nu se duceau în sat, ci dormeau pe câmp, unde simțeau adierea lanurilor înflorite și puteau asculta glasul bucuriei omenești, fără a lua ei înșiși parte la ea.

Într-una din seri, muncile câmpului fură întrerupte mai devreme, fiindcă în sat sosise după cerșit un preot sărac, însoțit de un copil mic. Umblau din casă în casă, cerând pomană. Băiatul cânta din flaut o melodie tristă, iar când se oprea, preotul începea, cu o voce puternică, un cântec pe jumătate lumesc, pe jumătate bisericesc.

Menes și Pentuer stăteau culcați pe o colină și priveau norii în flăcări, pe al căror fundal auriu se profilau puternic triunghiurile negre ale piramidelor, ca și tulpinile negricioase și pâlcurile de palmieri. Între timp, preotul umbla din casă în casă și cânta, odihnindu-se după fiecare strofă timp îndelungat.

„Cât de liniștit e stăpânitorul cel drept! Minunata prevestire s-a împlinit. Încă de pe timpul lui Ra, vremurile cele vechi se duc și în locul lor vin altele, noi. În fiecare dimineață soarele răsare și în fiecare seară se ascunde la asfințit. Bărbații zămislesc, femeile nasc, fiecare piept respiră aer proaspăt. Dar toți cei care s-au născut, toți până la unul, merg spre locul hărăzit omului.”{94}

— La ce bun toate astea? întrebă Pentuer pe neașteptate. De-ar fi măcar adevărat că viața le-a fost dată oamenilor pentru a crește virtutea și zeii. Dar nu-i așa. Omul crud și mișel, mama care ajunge soața ucigașului fiului ei, ibovnica ce plănuiește înșelăciunea în clipa dezmierdărilor, toți aceștia trăiesc în bunăstare și-s puternici. Cei înțelepți, în schimb, sunt siliți a se ofili în trândăvie, iar cei puternici și nobili pier, ei și amintirea lor.

„Petrece-ți în voioșie ziua asta, prințe, cânta preotul, căci viața ta n-are zile multe! Unge-te cu uleiuri înmiresmate și arde tămâie, iar cununile de lotus să împodobească trupul tău și al surorii tale, care, sălășluind în inima ta, stă alături de tine. Cântece de slavă s-auziți în cinstea voastră. Alungați grijile și înveseliți-vă, căci în curând va veni ziua când va veți duce în împărăția tăcerii.”

— Uleiuri înmiresmate, cununi de lotus și-apoi… tăcere! adăugă Pentuer. Măscăriciul care face pe războinicul are mult mai mult înțeles decât lumea asta în care maimuțărim cu toții ceva, fără niciun folos pentru noi. Trecerea noastră prin viață e departe de a fi o înșiruire de clipe pline de voioșie. Cel care nu-i chinuit de foame își simte inima zbuciumată de neliniște ori de pofte. Iar de se întâmplă să ai o clipă de liniște, atunci, din străfundul sufletului, se înalță gândul tăcerii veșnice.

„Petrece o zi în veselie, cânta preotul – o, tu, Nefarhotep, bărbat cu mâini neprihănite! Eu cunosc soarta străbunilor tăi: zidurile înălțate de ei s-au prăbușit, orașele lor nu mai sunt, de parcă n-ar fi trăit niciodată. Nimeni nu se întoarce de pe tărâmul unde sunt ei să ne spună cum e acolo și să ne aline inimile. Și așa va fi mereu, până ce voi înșivă nu vă veți apropia de locul unde s-au dus ei.”

— Ai văzut tu vreodată o mare liniștită? îl întrebă Menes pe Pentuer. Nu-i așa că-i plictisitoare ca somnul fără vise? Numai după ce vântul brăzdează fața ei netedă, când un val se prăbușește în gol iar celălalt se înalță, când deasupra ei luminează fulgerele iar din adâncuri răsună glasuri amenințătoare ori jalnice, abia atunci marea e frumoasă. La fel e și un fluviu. Atâta vreme cât curge mereu într-o singură parte, îți pare că-i mort; pe când, dacă o ia la stânga ori la dreapta, capătă farmec. Și tot așa se întâmplă și cu munții: dacă ar fi fost deopotrivă de înalți ar plictisi, pe când așa, piscurile lor cu înălțimi felurite și văile adânci îți încântă vederea.

„Pune și mir pe cap, îmbracă-te în straie subțiri și unge-te cu uleiuri sfințite, cânta preotul. Înveșmântează-te cât poți de frumos și nu îngădui inimii tale să se mâhnească. Trăiește pentru plăcere, atâta vreme cât te afli pe pământ, și nu-ți întrista inima înainte de a sosi ziua tânguirii și pentru tine”.

— Așa e și viața omului, spuse Menes. Plăcerile sunt ca un fel de piscuri, iar suferințele ca niște văi prăpăstioase, și numai toate la un loc alcătuiesc viața, ce-i asemenea lanțului zdrențuit al munților libieni, la care ne uităm cu admirație.

„Căci omul a cărui inimă nu mai bate, cânta preotul, nu aude tânguirile și nu se întristează de jalea altuia. Așadar, luminează-te la față și petrece-ți zilele în voioșie, înmulțindu-le numărul”.

— Auzi? întrebă Pentuer arătând spre sat. Omul a cărui inimă nu mai bate nu numai că nu se întristează de jalea altuia, dar nici nu se bucură de propria lui viață, oricât de frumoasă ar fi ea. La ce mai slujește atunci frumusețea vieții, dacă o răscumperi cu dureri și lacrimi de sânge?

Noaptea se lăsa tot mai mult. Menes se înfășură în mantie și răspunse:

— De câte ori te vor năpădi asemenea gânduri, du-te la unul din templele noastre și privește-le pereții împodobiți cu chipuri de oameni, animale, arbori, fluvii și stele aidoma celor din lumea în care trăim. Pentru omul neînvățat, zugrăvelile acestea nu au niciun preț și poate că mulți s-au întrebat la ce slujesc și de ce se irosește muncă pentru facerea lor. Dar înțeleptul se apropie cu sfințenie și, cuprinzându-le cu privirea, citește în ele istoria timpurilor vechi și tainele înțelepciunii.

Cuprins

„Faraonul” în creația lui Bolesław Prus 5

Prima parte 18

Capitolul I 19

Capitolul II 30

Capitolul III 34

Capitolul IV 40

Capitolul V 48

Capitolul VI 55

Capitolul VII 63

Capitolul VIII 68

Capitolul IX 74

Capitolul X 80

Capitolul XI 86

Capitolul XII 94

Capitolul XIII 104

Capitolul XIV 109

Capitolul XV 119

Capitolul XVI 124

Capitolul XVII 130

Capitolul XVIII 137

Capitolul XIX 147

Capitolul XX 156

Capitolul XXI 167

Capitolul XXII 175

Capitolul XXIII 181

Capitolul XXIV 187

Capitolul XXV 199

Capitolul XXVI 210

Capitolul XXVII 218

Capitolul XXIX 238

Capitolul XXX 245

Capitolul XXXI 253

Capitolul XXXII 265

Capitolul XXXIII 274

Capitolul XXXIV 283

Capitolul XXXV 294

Capitolul XXXVI 305

Capitolul XXXVII 313

Capitolul XXXVIII 323

Capitolul XXXIX 332

Partea a doua 342

Capitolul I 343

Capitolul II 355

Capitolul III 371

Capitolul IV 378

Capitolul V 391

Capitolul VI 405

Capitolul VII 413

Capitolul VIII 421

Capitolul IX 428

Capitolul X 440

Capitolul XI 450

Capitolul XII 457

Capitolul XIII 464

Capitolul XIV 472

Capitolul XV 484

Capitolul XVI 492

Capitolul XVII 512

Capitolul XVIII 524

Capitolul XIX 540

Capitolul XX 553

Capitolul XXI 560

Capitolul XXII 571

Capitolul XXIII 588

Capitolul XXIV 598

Capitolul XXV 610

Capitolul XXVI 617

Capitolul XXVII 634

Capitolul XXVIII 642

Epilog 646

{1} Capitala Egiptului în perioada Regatului Mijlociu (aproximativ 2100—1600 î.e.n.) și a Regatului Nou (aproximativ 1600—1100 î.e.n.)

{2} În mitologia vechiului Egipt imaginea zeului Honsu – înfățișat totdeauna ca un copil, purtând discul lunii pe cap – întruchipa adorarea lunii.

{3} Una din provinciile Siriei, țară tributară Egiptului.

{4} Egiptul de Sus (valea îngustă a fluviului din partea de miază-zi a țării) și Egiptul de Jos (delta Nilului) formau două regate separate. Unificarea lor a fost rezultatul cotropirii Egiptului de Jos de către cel de Sus, atribuită în general lui Menes, primul faraon al Egiptului (perioada Regatului Timpuriu, aproximativ 3000 î.e.n.). Faptul acesta era celebrat de regi ca o sărbătoare la urcarea lor pe tron.

{5} Căpeteniile nomurilor – provincii în care era împărțit Egiptul în perioada ce-a precedat formarea statului unificat. Mai târziu, nomurile se mențin, având fiecare câte un ora? principal și zeii lor locali.

{6} Hiții – popor care a trăit în mileniile III-II î.e.n., în părțile de răsărit ale Asiei Mici și în nordul Siriei.

{7} Boul era unul din animalele cele mai venerate în Egiptul antic, privit ca o întrupare a forței și fecundității. Cultul lui, ca și al celorlalte animale, de altfel, își are obârșia în străvechile reprezentări totemice din orânduirea gentilică (considerarea unui animal ca strămoș al tribului respectiv). Mai târziu, venerarea boilor s-a contopit cu adorația altor zei. Astfel, boul Apis era socotit ca întruchipând sufletul zeului Ptah–  divinitate principală a orașului Memfis.

{8} Unul din faraonii Regatului Vechi (1204-1173 î.e.n.), cunoscut, îndeosebi, prin bătăliile purtate împotriva hitiților, cât și prin construcțiile ridicate pe vremea lui.

{9} Zeul principal al Tebei. În mitologia vechiului Egipt, Amon era de obicei înfățișat sub chipul unui berbec.

{10} Instalații pentru scos apa, asemănătoare fântânilor cu cumpene.

{11} În mitologia vechiului Egipt cărăbușii erau venerați, fiind socotiți simboluri ale celui mai mare dintre zei – Ra, zeul soarelui.

{12} În antichitate, mașini de război cu care se aruncau proiectile.

{13} Text autentic (n. A.).

{14} Text autentic (n. A.).

{15} În mitologia Egiptului antic, Osiris era zeul fertilității, al vegetației și, în același timp, judecătorul „lumii de dincolo de mormânt”. Ca răsplată, morții „merituoși” arau, semănau și culegeau roadele de pe câmpiile osirice.

{16} Vechea denumire a insulei Elefantina, aflată pe cursul primei cataracte a Nilului.

{17} În mitologia Egiptului antic, soția zeului suprem Amon-Ra, mama zeului Honsu.

{18} Popor din Asia care în secolul al XVII-lea î.e.n. A cucerit Egiptul, îndeosebi partea de nord a tării. Dominația hicsoșilor în Egipt a durat 100 de ani.

{19} Vechii egipteni îi considerau sacri (Apis) numai pe acei boi care prezentau anumite semne: culoarea neagră, o pată triunghiulară pe frunte, iar pe spinare pete ce aduceau cu un cărăbuș în zbor sau cu un șoim cu aripile întinse.

{20} În mitologia Egiptului antic, Ka reprezenta sufletul „nemuritor” al omului, care ar fi continuat să trăiască și după moartea trupului.

{21} Vânt uscat și arzător din Egipt, care bântuie în lunile de primăvară.

{22} Text autentic (n. A.).

{23} Ca și Sidonul, mare port comercial al Feniciei, așezat la marea Mediterană. A atins o mare înflorire în sec. X î.e.n.

{24} Cei ce se îndeletniceau cu prepararea mumiilor, la vechii egipteni.

{25} E vorba de acoperământul pe care-l purtau pe cap monarhii Egiptului antic, precum și statuile zeilor, numit atef. Culoarea albă reprezenta Egiptul de Sus iar cea roșie Egiptul de Jos. Ele aveau semnificația de coroană, simbolizând puterea faraonului asupra ambelor țări.

{26} Ținut tributar Egiptului aflat pe litoralul sudic al Mării Roșii.

{27} În vechiul Egipt, imaginea unei cobre pe coroană și diademă; reprezenta simbolul puterii regale.

{28} Fiu al lui Osiris și al zeiței Isis, Horus era înfățișat, de obicei, în mitologia Egiptului antic, sub chipul unui om cu cap de șoim. Cultul lui Horus avea semnificația cultului faraonului în viață.

{29} Soție a lui Osiris și mamă a lui Horus, Isis era venerată în mitologia Egiptului antic ca zeiță a căsniciei și a maternității. Era de obicei înfățișată sub chipul unei femei ținând un prunc în brațe.

{30} Zei din mitologia feniciană: Baal – divinitate supremă, zeul cerului; Tammuz – zeul vegetației care moare și reînvie; Baalit – zeița supremă, soția lui Baal; Astoret – zeița naturii și a iubirii.

{31} Text autentic (n. A.).

{32} Nilul, zeul Hapi, în mitologia Egiptului antic, era venerat ca aducător al umezelii dătătoare de viață și al recoltei. Statuile îl înfățișau ca pe un bătrân, ținând în mâini un vas din care curgea apă.

{33} Text autentic (n. A.).

{34} Zeu creator în mitologia vechiului Egipt, închipuit ca având trup de om și cap de berbec.

{35} Astoret

{36} Divinitate principală a orașului Memfis, zeul Ptah era considerat, în mitologia vechiului Egipt, ocrotitorul artelor și meșteșugurilor.

{37} A construit, la începutul celui de al treilea mileniu î.e.n., două dintre cele mai vechi piramide ale Egiptului, la Medum (între Memfis și Fayum).

{38} Port în partea de sud a Palestinei.

{39} Capitala unui nom din Egiptul de Jos.

{40} Oraș din Mesopotamia, aflat la încrucișarea unor mari drumuri comerciale.

{41} În mitologia vechiului Egipt, fratele lui Osiris și omorâtorul acestuia, Set, era considerat zeul pustiului, al răului și al morții.

{42} Planeta Jupiter

{43} Planeta Saturn

{44} Formule folosite de magi (n. A.).

{45} Oraș în sudul Feniciei, nu departe de hotarul Iudeii.

{46} Ținut la sudul Mării Moarte, aflat când în stăpânirea Egiptului, când@#

{47} În mitologia Egiptului antic, fiica lui Ra, zeița cerului și a iubirii, înfățișată de obicei sub chipul unei femei cu cap de vacă.

{48} Zeul apei, în mitologia Egiptului antic, înfățișat de obicei sub chipul unui crocodil.

{49} Capitala nomului Ka. Aflată în partea de sud a deltei Nilului.

{50} Text autentic (n. A.).

{51} Text autentic (n. A.).

{52} Text autentic (n. A.).

{53} Text autentic (n. A.).

{54} Planeta Venus (n. A.).

{55} Planeta Mercur (n. A.).

{56} Unitate de măsură de aproximativ 1/2 kg. (n. A.).

{57} Oază în deșertul Libiei.

{58} Construcție uriașă ridicată de Amenhotep al III-lea, în perioada Regatului Mijlociu (sec. XIX î.e.n.), la est de lacul Moeris, având 3000 de încăperi dintre care 1500 subterane și slujind drept morminte faraonilor.

{59} Povestire autentică (n.a.).

{60} Vechea denumire a orașului ce se afla pe locul actualului Assuan, în apropiere de prima cataractă a Nilului.

{61} De la orașul Canope (n. A.).

{62} Polară (n.a.)

{63} Text autentic (n. A.).

{64} Inscripție pe mausoleul faraonului Horemhep, datând din anul 1470 înaintea erei noastre.

{65} Culegere cu caracter magico-religios din Egiptul antic, cuprinzând descântece, imnuri, rugi, ritualuri funerare.

{66} Inscripții pe morminte (n. A.)

{67} Text autentic (n. A.).

{68} Text autentic (n. A.).

{69} Localitate din Egiptul antic unde se afla una din cele mai mari necropole. În textele religioase cuvântul era sinonim cu „lumea de apoi”, „lăcașul morților”.

{70} Text autentic (n.a.).

{71} Text autentic (n. A.).

{72} Zeul morții și al ritualului mortuar în Egiptul antic. Era de obicei înfățișat sub chipul unui om cu cap de șacal.

{73} Denumire dată de greci preoților egipteni care îndeplineau ritualul mortuar.

{74} Text autentic (n.a.).

{75} Text autentic (n. A.).

{76} Text autentic (n. A.).

{77} Cartea Morților (n. A.).

{78} Cartea Morților, capitolul 75 (n. A.).

{79} Cartea Morților, capitolul 148 (n. A.).

{80} Personifica, în mitologia Egiptului antic, răsăritul soarelui.

{81} Cartea Morților (n. A.).

{82} Texte autentice (n. A.).

{83} Text autentic (n. A.).

{84} Text autentic (n. A.).

{85} Vechi maxime egiptene (n. A.).

{86} Inscripție autentică pe un sarcofag (n.a.).

{87} Text autentic (n.a).

{88} Text autentic (n. A.).

{89} Text autentic (n.a.).

{90} Text autentic (n.a.).

{91} Text autentic

{92} Text autentic

{93} Text autentic (n. A.).

{94} Cântec autentic (n. A.).