PAN SOLCAN

JOCUL

roman

EDITURA ALBATROS

BUCUREȘTI, 1984

Republica Socialistă România

Un mare filosof a vrut să scrie un roman, dar pînă la urmă a renunțat. Personajele lui nu se întîlneau.

Mărturia aparține unui poet

I

Noaptea ocrotitoare ascundea fața bărbatului, dar statura lui se ghicea în întunericul primitor și calm, revărsat din abundență, la capătul unei zile de vară ciudate, calde și leneșe. Adieri tainice se izbeau de statura omului încremenit în așteptare și făceau să se simtă prezența sa acolo, s‑o semnaleze și să o deconspire. Ceva exista, se mișca în întuneric, chiar dacă nici o vibrație distinctă nu se lăsa auzită. Pînda din trupul bărbatului îi sporea încordarea, și simțurile, ca o capcană gata pregătită, se grăbeau să înhațe prada. El mai fusese acolo, chiar în acel loc, poate cu mai multe precauții decît acum, dar la fel de nestăpînit și lacom. Nu se temea că o să‑l descopere cineva, nu asta îl preocupa, ci îndîrjirea că și celălalt s‑ar fi putut să aleagă aceeași zi și aceeași oră, dacă nu cumva, mai norocos, venise chiar de ieri, și își destrăma lenea în patul larg, ostenit de plăceri bogate și în căutarea altora, care să‑l răsplătească pentru drumul și fidelitatea lui și mai ales pentru faptul că nu‑i imputa Ei niciodată viața bizară și prieteniile, și n‑o chinuia să‑l alunge pe el, care aștepta acum în noapte, nehotărît. Ar fi putut gîndi oricînd în locul celuilalt și în locul Ei, dar nu, nu asta reprezenta esențialul, și el nu era un înșelat, pentru că numai el înțelegea ce‑i cu ei toți și cum vor sfîrși, și mai cu seamă cum începuseră. De fapt, numai el o cunoscuse, celălalt apăruse din senin și tot așa avea să dispară (într‑un timp se gîndise mai bine și aproape admisese concluzia că în fond celălalt nici nu exista, căpătase ființă în disperarea din atîtea nopți de așteptări zadarnice și era sortit să piară în zori, chematul rămînea numai el, numai el). O cunoscuse la întoarcerea din Canada (abia apucase să‑și desfacă bagajele), o văzuse tot așa, în plină noapte, trecerea ei îl electrizase. Apoi o întîlnise și își recapitula chiar acum ce făcuse. „A stat alături de bărbați, nemișcată, toată seara, aproape adormită. Și după ce i‑a văzut plecați, frenezia s‑a trezit în ea, s‑a îmbrăcat în grabă și n‑a revenit decît în zori, albită de oboseală, epuizată de curgerea nopții și de dragostea bărbatului pe care îl pîndea în fiecare seară (de la ea, trebuie să‑mi mărturisesc, am învățat pînda aceasta satanică, știind cît de mult îi plăcea și cum se pregătea dumnezeiește pentru ea, absorbită, transfigurată), îl pîndea să se asigure că‑i acasă, ca să se poată duce la el și să se răstoarne în brațele lui, dîndu‑și frîu pornirilor acoperite atît de bine peste zi de firea ei blîndă, de siguranța că va trăi iarăși o noapte istovitoare, și că pînă atunci este datoare să aștepte în liniște' ca apele la piciorul unui baraj“ Îi trecu prin cap o stupiditate. Hitler, ca să‑i cucerească pe diplomații străini, întocmise un chestionar. „Ce tip de femeie preferă?“ suna una din întrebări. Ei, deci era o armă redutabilă. Uite, și azi, individul cu care își ducea zilele. Ca să scape de el, îl sintetiză într‑un portret ușor de desenat. Îl vedea mestecînd o satisfacție proaspăt cucerită, o morfolea și obrajii i se umflau, curgea pe ei ceva unsuros, o bucurie numai de el știută, și se legăna, mergea puțin crăcănat, iar primul lucru pe care îl făcea, indiferent cine ar fi fost de față, era să pună mîna pe telefon și să vorbească interminabil cu nevastă‑sa. Ea îl agasa și îl vedea cum se repezea să‑i curme vorbăria: „Hai, dragă, gata, termină, vorbim acasă. Hai, dragă, nu înțelegi? închide telefonul. La revedere“ Subțire, cu picioare rahitice, femeia se răsucise în jurul lui și nu‑l slăbea, îl pisălogea continuu, iar cînd erau împreună, topită după el, nu obosea înșirîndu‑și pretențiile.

Noaptea, răscolită de o teamă ascunsă, se înfioră. Bărbatul, în aerul rarefiat, ascultă, dar nu îndrăzni să facă nici o mișcare. Nu i s‑ar fi dezvăluit altceva decît ceea ce cunoștea. Casa își tăiase un loc în memoria lui și nu se clintea. Nici un amănunt nu se modifica, orice ar fi intervenit. Memoria, credincioasă, reașeza totul la loc. Preferă să fie dincolo cu Ea și să‑și reproducă, ca și altădată, gîndurile ei. Era tot acolo în întuneric, ea știa. Și va rămîne pînă după miezul nopții, tulburat și rănit, apoi va pleca încet, fără o hotărîre clară. Singura lui grijă va fi să străbată noaptea invers fără să întîlnească pe cineva și să doarmă o oră. Miraculos, o oră se dovedea totdeauna suficientă și, refăcut, năvălea în ziua abia născută, străin el însuși de nopțile lăsate în urmă. Un zid nevăzut căzuse și despărțea demult lumina orbitoare a zilei de nopțile întunecate de patimă. Nu se continuau, nu fuzionau, ci existau într‑o înlănțuire precară, nefirească. Sau nici atît. Se nesocoteau reciproc, se anulau una pe cealaltă, fără regrete. Sau nici nu se anulau. Nu erau conștiente de existența paralelă.

Dar mai vie decît noaptea, niciodată stinsă, patima îl îngenunchea, îl copleșea cu fluidele reci ale spaimelor și îl biciuia cu nerăbdarea de a le pune capăt, însă puteri mai mari îl țineau locului și numai irizațiile acelor avînturi îi colorau sîngele și neclintirea. O întindere nesfîrșită i se oferea și galopa în neștire, de parcă ar fi trebuit să prindă din urmă înțelesuri ce i‑ar fi scăpat pentru totdeauna. Da, fusese o iarnă a dracului atunci, și proștii cu care se înhăitase (cîți erau, trei? patru?) îmbrăcaseră cojoace grele și se înfundaseră în căciuli ce le măreau și le rotunjeau capetele, și le‑ar fi putut rostogoli ca pe niște căpățîni, semănau cu neființa unor stafii, dar deveniseră greoi și mătăhăloși, nici un aer extraterestru nu mai încăpea în ei. Doar el, subțire ca un ogar, aproape dezbrăcat, sfidător de imprudent, se ghemuise în mașina de teren cu pînza din spinare întinsă ca pe o corabie în furtună, în frigul dens, ca de frigider. Însă izbucniseră foarte repede în casa Eugeniei, tăbărîseră pur și simplu în încăperea aceea extraordinară, caldă, îmbietoare, care avea, de pe la jumătate, în lungul ei, niște trepte ca de tron, ceva nemaivăzut, iar sus, la capătul lor, se găseau două paturi, unul în stînga și altul în dreapta, somptuoase, mari, primitoare, te amețeau cînd le priveai îndelung, despărțite la mijloc de o măsuță cochetă, un fel de jucărie uitată acolo, cu siguranță fără întrebuințare și așteptând să fie luată, pentru a elibera spațiul, mult prea maiestuos și nesuportînd altceva decît paturile acelea împărătești. Înainte de prima treaptă spre uimitorul alcov, stăruia cu o ostentație ciudată o masă de sărbătoare, îmbelșugată, oferindu‑se cu impudoare, însă peste care privirile trecuseră în zbor. El n‑o observase prea bine nici mai tîrziu, cînd partea substanțială din ea se consumase, îl orbise femeia brunetă, cuprinsă de o liniște nelalocul ei, fără să aibă nevoie măcar să zîmbească, tînără, cu ochi arzători, scăldați într‑o imputare mută, eu o stăruință virilă în a‑i examina pe toți (unul era chiar ruda ei, el condusese aici clanul, din motive obscure, ar fi putut tot atît de bine să întârzie în oraș și să‑și facă apariția a doua zi, cînd și începea treaba pentru care veniseră, mai cu seamă că nimic nu‑i grăbea, timpul se întindea la picioarele lor, infinit), rareori renunța la acea stăruință și numai pentru cîteva clipe, ca să revină la insistentul ei examen, fără rezultate pentru ceilalți, dar curios, tăcerea femeii era afectuoasă și apropiată, se stabilise de la început o comunicare deplină. Trupul ei robust, pietros, de munteancă (avea însă un obraz catifelat, mătăsos, diafan, cu o lumină incertă, nestatornică, difuză, care anula conturele robusteții poate prea pronunțate, rustice, o atenua și o înnobila), trupul dăltuit dintr‑o materie grea, care nu fusese ușor de modelat, nu tresărea, nu‑l înfiora nici o undă și tocmai din această pricină răspîndea senzația acută a unei primejdii, a unei explozii retrase în adînc, a unei amenințări iminente. Matei, bărbatul nopților dăruite Marthei, prietena Eugeniei (pe atunci Martha încă nu exista pentru Matei, Eugenia îi vorbise întîia oară despre ea), o contempla din locul său, intens, și se gîndea, ca și altă dată cînd stătuse lîngă ea, sau destul de aproape de ea (o dată chiar în culisele unui teatru, cînd Eugenia se lipise pur și simplu de el, fără să vrea, și vibra încă de emoție, dar nu‑i vorbea, cu aceeași deprindere a tăcerilor ei, destinate s‑o exprime cu o consecvență și o fidelitate mai strictă decît a cuvintelor), se gîndea că ar fi fost de ajuns să‑i pronunțe numele ca ea să vină cu el, definitiv, și oricînd ar fi dorit, deși îndărătnicia din trupul ei și examenul necruțător, sceptic, contraziceau tocmai acea evidență și o transformau într‑un lucru de necrezut.

În noaptea lui, bărbatul aflat la pîndă nu uita nici o clipă pentru ce se află acolo și arsura așteptării îi amesteca întotdeauna gîndurile și i le încurca, însă el se întorcea la ele, credincios, pentru că îl însoțeau binefăcătoare și fără ele, gol, nu se imagina. Pentru a doua oară în noaptea compactă (prima dată chiar în secunda cînd sosise) perdeaua de la fereastra Marthei se clătină și un fel de lumină se undui peste ea. Nimic nu împiedica să fie momentul cînd Martha deschidea ușa, ca să vină la el, și perdeaua se mișcase ușor ca o chemare. Însă nu, se înșelase. Poate cealaltă, Eugenia, îi făcuse un semn din amintire, impunătoare, autoritară, reclamînd supunere, deși tăcea cu o cumințenie înșelătoare, pînă într‑atît de absentă că își lăsa soțul, un malac blond, grăsuliu, jovial, să‑i servească pe musafiri în locul ei* aducînd de la bucătărie, printr‑o ușă discretă, tăvi ce răspîndeau o aromă divină, încît ea, gazda, femeia, care le preparase, cu gesturi multe, extenuante, într‑o după‑amiază de muncă fără nici un răgaz, părea cea dintîi mirată și oarecum bucuroasă că cineva se îngrijise de toate și ea însăși devenise o musafiră, printre atîția bărbați, toropiți de vin, cu ochii împăienjeniți, cu sufletele răscolite, și avea putința să treacă de la unul la altul, să‑i privească pe rînd, de parcă ar fi găsit în acea seară voluptatea pierdută a examenului ei stăruitor, deprins încă în adolescență, abandonat și apoi iarăși regăsit, iar acuma transformat în sensul primordial al existenței, fără de care s‑ar fi năruit credințele ei, puterea de judecată, punînd în pericol pînă și ceea ce îi datora viitorul (fiind în afara discuției că era îndatorat față de ea, pentru că nu‑i dăruise pînă acum nimic, nici măcar promisiuni, cum intra în viața ei se și aplatiza, coama lui învolburată se pierdea, își dorise atît să ajungă actriță și nu dobîndise decît fuga în munți, lîngă bărbatul ce o răpise și care nu‑i cerea nimic, ar fi îndemnat‑o chiar el să‑l părăsească, dacă ar fi descoperit că asta ar fi apropiat‑o cu un pas de fericire). Matei, în noaptea petrecută la Eugenia, cu mult înainte ca ea să‑i fi vorbit despre Martha, se lăsase doborît de obsesia paturilor imperiale. Îl atrăgeau și îl înspăimîntau, așa cum dominau petrecerea, deasupra capetelor lor, trezind în sufletul său o orgie de visuri, și poate că și ceilalți adulmecau moliciunea așternuturilor înmiresmate, dar nu se trădau, cu teama că ucid însuși misterul care îi înrobea. Eugenia singură nesocotea cu bună știință ispita aceea a tuturor (sau era o părere?) și se mulțumea să pătrundă, cu ochii ei negri, dincolo de lumea lor săracă, pentru care nu simțise niciodată vreo atracție. O femeie care se caută pe sine, își zisese adesea Matei. Pentru ea renunțarea, sau ceea ce seamănă cu renunțarea (vorbise și cu Martha despre asta, mult mai tîrziu, cînd se cunoșteau bine și simțeau o plăcere să se asculte unul pe celălalt, să evoce zilele cînd se întîlniseră și ce aflaseră despre ei înșiși de la prietenii lor, și în primul rînd de la Eugenia, prieteni înțeleși parcă toți să‑i știe cît mai repede împreună), nu atrăgea după sine resemnarea opacă, moartea acelor fantasme ce‑i înflăcărau privirea, ci amîna numai o zi, cu o lună, sau poate indefinit, saltul năpraznic în altfel de viață, imposibil de anulat. Matei cercetase, cu permisiunea Eugeniei (ce docilă se arăta, ce bucuroasă se expunea, în muțenia ei încăpățînată, curiozității celei mai indiscrete), imperiul ce o atrăgea, și într‑un fel o dobîndise, deși continua să rămînă dincoace, lîngă malacul ei, profesoară modestă, gospodină, și poate amantă, dar toate fără nici un interes, ucise de o apatie groaznică, aproape de neînțeles, dacă în adîncul ochilor nu ar fi sclipit porțile spre alte lumi. Imperiul Eugeniei nu‑l frapase și, în cuprinsul lui, îi fusese arătată Martha, și el însuși se considera închis în hotarele acestui imperiu, numai așa întîlnirea lor, a lui, a Marthei, a Eugeniei, a celuilalt, putuse să aibă loc. Masa ajunsese pe sfîrșite și se aflau în căutare de distracții zgomotoase, dar nu se puneau de acord asupra lor, și inventivitatea cea mai deșănțată se amesteca imediat cu protestele celor ce‑și doreau altceva, în alternanța de rîsete, neputință și sublimă candoare. Într‑o stare de inconștiență, cum povestise Matei mai tîrziu, nu rezistase, și pe ascuns intrase într‑unul din paturile imperiale (Martha îi mărturisise că și ea procedase exact la fel, și încă de față numai cu bărbați, și cu Eugenia, evident, dar nu se putuse înfrîna, înnebunise, și nebunia izbucnise, nici nu avusese timp să se gîndească la urmări), intrase sub privirile îngăduitoare (sau poate chiar încurajatoare) ale Eugeniei, și toți țipaseră cinci îl descoperiseră acolo, în pijama, întins confortabil, înseninat, treaz, ca și cum, în sfîrșit, cea mai teribilă distracție își croise drum înspre ei și răzbătuse pînă la capăt. Eugenia îi alungase de lîngă el și îl sfătuise să nu țină seama de ce spun ei, să doarmă dacă asta voia, asigurându‑l că va fi un somn odihnitor și lung, și în nici un caz nu avea să‑i pară rău. Și adormise, cheful celorlalți murise cu totul, iar cînd se deșteptase, nimic nu mai exista, decît un bilet al malacului, care îi indica ce găsește de mîncare și unde să pună cheia. Refăcuse patul cu religiozitate, privind mereu aranjamentul celuilalt pat, pentru că erau absolut identice, iar gîndurile, leneșe, se odihneau în cîmpurile unei mulțumiri domoale, reconfortante. Terminase și examina ansamblul încăperii, abia foarte tîrziu remarcase că Eugenia îl supraveghea din prag (nici n‑o auzise intrînd), elegantă, bine dispusă, cu obrajii biciuiți de ger, de parcă nu trecuse prin noaptea atît de lungă și nu se atinsese nimic de ea. Matei, ca un răufăcător, gesticulase în apărarea sa, incapabil de vreo explicație, dar ea îl scosese din încurcătură ducîndu‑se spre el s‑o ajute să se dezbrace. Atunci pomenise Eugenia prima oară numele Marthei, poate fără nici o intenție (sau făcuse aluzie că și Martha dormise acolo, în acel pat, tot atît de nerăbdătoare și cu o stranie pornire de a nu scăpa ocazia? nu mai avea idee, se încurcase ceva în amintirile sale, prefera să‑i atribuie Marthei în exclusivitate mărturisirea, asta îi producea mult bine, îl încredința că existase o predestinare și că ei doi se supuseseră), îi vorbise pe tonul ei egal, cu un glas de tragediană, încît el, Matei, o vreme, cucerit de rezonanțele profunde, impresionante ale vocii Eugeniei, nu înțelesese prea bine, și făcuse un efort, încordat, sub ochii ei, să recapituleze rapid ce‑i spusese, pentru a o urmări mai departe. „Ai s‑o cunoști, îl asigurase ea, trebuie s‑o cunoști. Presupun că te așteaptă.“

Noaptea care îl adăpostea pe bărbatul însingurat urcase în punctul cel mai înalt. Mai avea doar puțin și cobora panta. Oare pe celălalt cînd îl cunoscuse? își zise Matei. Nu ea, Martha, ci el, Matei. Sau încă nu‑l cunoscuse? Martha îl adusese din viața ei de totdeauna, nu socotise necesar să‑i dea vreo explicație și nici el nu‑i ceruse. Pentru a treia oară perdeaua se mișcă și gîndurile lui Matei amuțiră. Din patima de la începutul nopții, ca și altă dată, se păstra numai cenușa. Simțurile se potoliseră. Nu, celălalt nu‑i acolo. Și n‑a fost niciodată acolo. Martha, cu chipul ei intrigat că el își pierde nopți întregi sub fereastră, în loc să intre, știind foarte bine că este așteptat, va răsări chiar acum, să‑l culeagă din singurătate și să‑l certe. Dar un timp îndelungat nu vibră decît tăcerea și Matei se reîntoarse la Eugenia. O, și ea păcătuise. Se strecurase la fel de hoțește într‑unul din paturile imperiale, iar malacul avusese inspirația, duios (era chiar seara cînd îl cunoscuse și acceptase invitația să vină în casa lui ; da, era casa lui, fiindcă ea nu avea nimic în acea casă, totul aparținea malacului), ce inspirat fusese, să‑și care musafirii în bucătărie (se găseau și trei femei, stupefiate de isprava Eugeniei, deși nu păreau s‑o dezaprobe, temîndu‑se mai puțin de consecințe și mai mult pentru ele, pentru ce vor fi capabile să facă ele, față în față cu aceeași ispită), să‑i îmbete acolo și să‑i scoată orbi și chiori, purtați cu grijă, pînă în mijlocul drumului, în speranța că vor nimeri casa, sau că femeile lor se vor pricepe să‑i ducă undeva. Și Eugenia se trezise la fel, singură în toată casa, și tot cu un bilet al malacului, să se scuze că alergase în pădure, la treburile lui, indicîndu‑i ce să mănînce și de unde și ce era datoare să facă cu cheia. Dar ea se culcase la loc și cînd malacul se reîntorsese, descheiat la cojoc (fusese tot o iarnă îndrăcită, numai cu doi ani înainte de sosirea lui Matei în casa Eugeniei), zîmbitor, bălan, cu mîini mari, îl trimisese, cu tonul cel mai obișnuit din lume, să‑i aducă puținele ei lucruri, uitînd că asta însemna un drum de o zi și jumătate, cu sania, prin ger, și era foarte posibil ca el să nu dispună imediat de timpul necesar. Un inginer, oricum, chiar dacă nu‑i altceva decît un malac bălan și singuratic, cu o casă dichisită, pregătită de însurătoare, are și treburile lui, depinde de atîția alții și atîția depind de el, și o absență mai îndelungată presupune aranjamente prealabile. Malacul, bucuros, cu o lipsă de prevedere amuzantă, cuceritoare, pornise imediat la drum și dumnezeu știe cum se descurcase, seara, pe la opt, revenise, nu consumase nici jumătate din timpul ce i‑ar fi trebuit obligatoriu să se ducă și să se întoarcă. Se încărcase, în plus, și cu daruri pentru ea. Întîi, chiar cojocul pe care îl purta cînd sosise Matei. Fusese primul dar al malacului. Paltonul ei subțirel, de oraș, o expunea unor pericole pe care malacul voise să le știe de la început înlăturate. Și apoi, multe alte daruri, cum puține femei primiseră. Probabil ținea darurile undeva în rezervă, cu spiritul lui gospodăros, și acum ocazia se ivise.

Matei, în noapte, se auzi strigat. Își alungă toate gîndurile, mai cu seamă amintirea Eugeniei, și ascultă, ca strigătul să se repete. Fără voie, părăsise ascunzătoarea și dacă luminile casei, printr‑un capriciu, s‑ar fi aprins toate atunci, l‑ar fi surprins în cîmp deschis, definitiv pierdut, prizonierul incandescenței neprevăzute. Strigătul nu se repetă. Matei, cu pași rari, ca și cum ar fi săvîrșit un ceremonial ce presupunea o concentrare maximă, se pregăti să intre, ceea ce nu se petrecuse încă niciodată pînă atunci. Sau intrase de multe ori și îi plăcea, de fiecare dată, să savureze ineditul, imaginîndu‑și că nu mai călcase vreodată pe acolo? Extraordinar cum putea să‑l însenineze și să‑l transforme un drum atît de scurt, ca o trecere de pe un tărîm pe celălalt. Patimii de la începutul serii i se opunea și îi lua locul o încîntare veche, iar dorința de a fi cît mai repede în fața Marthei devenea dureroasă. Doar cîțiva pași, ar fi putut chiar să‑i numere, și ce spații străbătea sufletul său și cît de însetat aștepta ca ea să răsară în prag și ultimele suferințe să moară și ele, să rămînă doar chipul ei, care îl îmbăta literalmente, se clătina în neștire, spre amuzamentul Marthei, nespus de șireată, niciodată dispusă să‑l scoată din transă, jucîndu‑se ea însăși, femeia experimentată, stăpînă pe știința dragostei celei mai rafinate, cu stările acelea de suspensie, de alunecare în vid. Îl întîmpina radioasă (nici o femeie nu era atît de departe de orice oboseală, de trecerea vertiginoasă a zilelor și a nopților) și nu‑l ajuta cu nimic, pînă nu‑l simțea foarte aproape de ea, cînd se oferea îmbrățișării tandre, șerpuind în brațele lui, amenințînd mereu să scape, dar reîntorcîndu‑se de bună voie în închisoarea brațelor arcuite în jurul ei. Înlănțuită, îl conducea ușor spre interior, curioasă să afle dacă Matei observă vreo schimbare sau totul a rămas la fel ca altădată. Se supunea privirilor lui, care nu se săturau de prezența Marthei, de părul ei unduios și coapsele pline, deși senzația de suplețe emana din toată ființa ei și nimic nu era în stare s‑o anuleze. Ea pretindea că este prea voinică și că de aici i s‑au tras destule necazuri, poate că și pe el îl atrăsese din aceeași pricină („ești un zăpăcit și n‑ai să recunoști, dar am simțit imediat ce te‑a cucerit, te am în mînă, n‑ai să‑mi mai fugi niciodată sau nici n‑ai de gînd să mă părăsești?“), sau mai fusese beția ce o răspîndea trupul ei și care se năștea imediat ce el intra în casă și se repeta de fiecare dată, cu aceeași intensitate, sau nu, nu era asta, îl cucerise veselia aceea nepăsătoare, și abandonarea, bucuria trezită de un om ce venea s‑o vadă, și sufletul ei care i se dăruia, pentru că Martha era alcătuită să se risipească și nu înțelegea să păstreze nimic pentru ea, așa cum avea obiceiul să arunce cu banii, fără ,ca măcar să se întrebe de unde au venit și cum s‑au sfîrșit și, mai ales, cînd are să facă rost de alții. Nici o teamă, în această privință, a banilor, nu‑i umbrea viața. De altfel toate grijile i se păreau mici, neînsemnate și ridicole. Suporta, descoperind delicii, sărăcia cea mai joasă — „mi‑i suficient un litru de lapte și pîine, zicea, și ador zilele cînd se ivește prilejul să nu mai am ce cheltui, de parcă mi s‑ar lua din brațe orice obligații de a mă complica, de a‑mi sofistica existența inutil“ —, deși casa ei, adevărată reședință, îi amețea pe vizitatori și valora o avere. Martha disprețuia însă bogăția ce o înconjura și nu o evaluase niciodată exact, dar fără ea, nu‑i nici o îndoială, farmecul femeii s‑ar fi întunecat, i‑ar fi lipsit principalul suport. Se număra printre femeile ce nu pot trăi decît într‑un anumit decor, într‑o anumită atmosferă, care le formează și le imprimă, în toți porii, pentru totdeauna, o degajare și o franchețe tonică, o vivacitate grațioasă, splendida nepăsare a ființelor făcute să placă.

Și totuși Martha îl strigase, auzise clar, și chemarea murise, n‑o descoperea nicăieri. Matei se opri, în înaintarea sa, încă o dată, și se convinse că nu va da de urmele acelui strigăt și că trebuie să parcurgă toate încăperile, pînă în apropierea Marthei, și aici să aibă surpriza că ea l‑a păcălit, că a inventat o joacă neștiută, s‑a ascuns după o perdea și i‑a permis să treacă la jumătate de metru de ea („de ce mă minți, îi va zice, pretinzi că simțurile tale mă depistează oriunde, că pătrund prin zid, și iată că ți‑am fost indiferentă“), sau a fugit cumva și vine pe urmele lui, în vîrful picioarelor, să‑l năucească, acoperindu‑i ochii, strîns, cu palmele ei parfumate și refuzînd să pună întrebarea care s‑o trădeze: ghici, cine‑i?

Cînd Matei ajunse lîngă intrarea principală, zidurile căpătară o transparenţă uimitoare, pe care el nu le-o ştiuse. Ezită. N-avea nici un sens să deschidă poarta, şi apoi uşile, să rătăcească în căutarea Marthei, mai ales că edificiul plutea într-o luminiscenţă de natură necunoscută, poate dacă s-ar fi depărtat, ar fi dispărut iar totul, în cazul cînd persista numai o iluzie, dar se simţea atras să stea locului şi să cerceteze, i se oferea posibilitatea s-o descopere pe Martha oricît de tainică ar fi fost ascunzătoarea, numai că nu recunoştea nimic, la prima impresie, din încăperile prin care alergase cu ea, ţinîndu-se de mînă, în rîsete copilăreşti, răsturnînd ce întîlneau în cale, pînă ce observa că braţele ei dezgolite sînt pline de zgîrieturi şi le întindea să le vadă şi el, ţipînd extenuată : „Vai, nu mai pot! Mor aici! Uite că mor aici în braţele tale! Ce ai să faci cu mine? Cum ai să mă îngropi?“ Se punea pe inventarea unei poveşti macabre şi nu înceta decît atunci cînd respiraţia începea să-i fie iar normală. „Mă iubeşti? dorea să ştie fără nici un motiv. Cît? Cît? Să vedem dacă este de ajuns!“ El răspundea într-un fel oarecare şi Martha sărea brusc să-i ceară socoteală, să-l pedepsească exemplar : „A, numai atît? De ăştia îmi eşti? De ăştia îmi eşti?“ Matei se vedea obligat s-o ia din nou la fugă, pe drumul invers, pentru că, într-adevăr, dacă punea mîna pe el, îl răsucea în toate chipurile şi îl mototolea ca pe o pernă, cu o furie pe care şi-o lua în serios, căutînd mereu motive de nemulţumire ca s-o alimenteze şi s-o sporească. Nu-i plăceau nasul lui, urechile, felul cum se pieptăna, cămaşa de pe el, pantofii din picioare, trăgea de tot pe ce punea mîna, promiţînd că o să-l desfigureze, cu o capacitate inepuizabilă de invenţie, agitîndu-se drăceşte, pînă cădeau amîndoi obosiţi pe un covor şi ea îl întreba, cu ochii în tavan şi trupul destins : „Eşti mulţumit? Sau mai vrei?“

Clădirea redevenise normală, ba parcă prea normală. „N‑a fost decît imaginația mea“, se învinui Matei, știind cum prindeau contur în capul lui imagini inexistente în realitate, cum anticipa, într‑un registru extraordinar, desfășurarea faptelor celor mai obișnuite. Mai ales nu se mulțumea cu ce vedeau ceilalți. Încă din copilărie se deprinsese să nu mărturisească — în clasă, cu colegii, stînd în bănci — că el vede prin pereți pînă în cancelarie. Cînd ajunsese la liceu, de cîteva ori se grozăvise și înșirase povești uluitoare. Pretindea că îl vede pe director cum o așteaptă pe profesoara de limba română, mică, virginală, abia intrată în învățămînt, uimită ea însăși de frumusețea ei și de ravagiile ce le făcuse în cancelarie, cum o aștepta și ea venea grăbită, strecurîndu‑se în biroul directorial („A luat‑o în brațe ca pe un fulg“, preciza el, profesoara era aproape imponderabilă, iar directorul înalt, falnic, viril, cavaler ireproșabil), însă colegii îl disprețuiseră pentru scornelile lui (îl simpatizau pe director și îl doreau intangibil, iar de profesoară se îndrăgostiseră toți și nu admiteau că, la un pas de ei, cineva și‑o adjudeca atît de simplu), pînă izbucni brusc scandalul: soția directorului, o femeie penibilă, însă mamă a doi gemeni, îi surprinsese pe cei doi și țipase zile în șir ca o isterică. Matei se speriase cumplit, colegii îl ocoleau la cîțiva metri, ca pe un monstru, însă reuși relativ repede să‑i convingă, în același mod flegmatic, cum îi adusese în panică și‑i zăpăcise, că orice prost era în stare să îmbine elementele cum făcuse el și să alcătuiască o prezicere care, în cazul directorului și al profesoarei, nu aștepta decît să se confirme. După ce se liniștise, încercase să‑și limpezească viziunea, dar încurcă lucrurile de tot: se autosugestionă pe rînd că nu văzuse nimic și că își mințise colegii, apoi că totul fusese chiar așa cum spusese. În plus, văzu din nou, în momentele de frămîntare, cum directorul găsise altă cale să nu renunțe la prada lui. Închiriase o cameră mică, într‑o casă vecină cu liceul, la care se ajungea printr‑o grădină discretă. Ca să se verifice, cînd îl văzu pe director că pleacă, după o astfel de întîlnire, ieși hoțește din clasă și se duse în întîmpinarea lui: da, el era, străbătea drumul îndărăt, prin grădina cu iarba crescută sălbatic, iar mica femeie continua să se joace în fața oglinzii, cîntînd, îngînînd un cîntec, un refren cunoscut, cu cîteva agrafe în dinți, foarte grijulie să‑și aranjeze părul cît mai bine, ca și cum s‑ar fi temut ca tocmai el, părul ei arămiu, o podoabă trufașă, să n‑o trădeze. Matei repetase, puțin inconștient, experiența „scornelilor“, după ce avusese proba „darului“ său, dar spaima că prea mersese departe cu mărturisirile față de colegi, dînd naștere la complicații teribile, îl determină, cu un act de voință suprem, să închidă în interiorul său acele viziuni și să nu le mai răspîndească.

Noaptea, la fel de calmă, rămăsese în spatele lui Matei. Un fragment de timp — cît durase? un minut, două minute? — abia rezistă tentației de a reveni în ascunzătoarea părăsită, în culcușul catifelat al întunericului, unde se simțea în siguranță. „Martha, voi să strige el de data asta, vin acum, uite, sînt lîngă tine!“ Va ciocăni în ușă, o dată, de două ori, de trei ori, semnalul cunoscut, pentru a o preveni, apoi va deschide cu cheia dăruită de ea, o cheie mică, ce se ascundea mereu într‑un colț de buzunar și îl exaspera cu frica, veșnic reînnoită, că are s‑o piardă, că exact cînd va trebui să se folosească de ea, își va găuri zadarnic buzunarele, căutînd‑o disperat. Cu cheia în mînă, citi stupefiat pe ușă firma cochetă a unei bănci, adică acolo, în casa Marthei, erau acum birourile unei bănci. Nemaipomenit! Și ea nici nu‑l anunțase măcar. Încercă totuși cheia, da, nu se potrivea. Ar fi vrut să răsucească firma, ca și cum în spatele ei s‑ar fi aflat dezlegarea, pe partea cealaltă ar fi fost scris răspunsul, dar nu reuși. În sfîrșit, casa era a Marthei, în mod sigur, nu nimerise în alt loc. Ușa purta încă zgîrieturile lui, ale lui Matei, cînd nu fusese atent și scosese bradul uscat, după anul nou, tot în miez de noapte, pe întuneric, pentru că nu‑i plăcea să vină la Martha decît noaptea, ziua abia dacă se gîndea la ea, însă cum se arăta seara, neliniștea se declanșa. „Nu, Martha n‑a plecat din această casă, își zise Matei. Mai mult ca sigur că s‑a retras sus, la etaj, în camerele în care și‑a trăit adolescența, stăpînite numai de ea, și unde își primea pretimpuriu iubiții (Martha îi spusese). Da, este acolo.“ Ocoli clădirea cu un pas nepăsător, de parcă povestea s‑ar fi clarificat definitiv, pentru a străbate curtea și a urca scările. Cunoștea foarte bine drumul. Martha îl dusese. Fusese și el unul din iubiții primiți aici, dar mult mai tîrziu, cînd Martha era femeie matură și el o răpise altuia, care la rîndul lui pretindea că o răpise. Răpirile acestea în lanț o fermecau, deși Martha nu credea cu totul în realitatea lor, iar el le socotise o minciună (a avut o aventură, ca orice femeie, ba poate nici nu o începuse bine și el, Matei, o curmase), bună să înfrumusețeze o viață ce se dorea cu orice preț aureolată de trăiri ieșite din comun. Scările erau aceleași, cu distanțe mari între trepte, mult prea înalte, încît te vedeai obligat să urci pieptiș, roase, adăpostite de un tunel îngust, dacă cineva ar fi venit în sens invers, trebuia să te oprești și să te lipești de perete. Totul se născuse dintr‑o ciudățenie a nu știu cui, se despărțiseră scările în două printr‑un perete, dar o parte rămăsese fără utilitate. „Este un perete subțire, zisese Martha, l‑au folosit probabil ca ascunzătoare în timpul războiului, am să‑l dau la o parte, sau am să te închid pe tine acolo, să te am oricînd la îndemînă, deși ai fi un iubit jigărit, ca o plantă fără clorofilă.“ Marthei îi plăcea cîte o turnură din acestea neașteptate, începea să spună un lucru normal și sfîrșea în modul cel mai neprevăzut, extrem de amuzată de ce‑i trecea prin cap. Bineînțeles, peretele nu se clintise de la locul lui, ca tot ce ținea de casa asta bătrînească, încîntătoare prin ce putea să adune în ea, mai cu seamă că în trei generații succesive trăiseră aici aproape numai femei singure, repede desprinse din mariaje misterioase și strîngînd în jurul lor o suită pestriță, copii crescuți de guvernante, bărbați instalați ca la ei acasă, rubedenii ce își parcelau o parte din teritoriu pe care n‑o cedau cu anii, și dominînd adunătura, ele, stăpînele, nebune și foarte nepăsătoare, toate sfîrșind bine, călătorind mult, răsfățate, obișnuite să‑și satisfacă fără reținere capriciile cele mai năstrușnice. O curiozitate a apartamentului de sus era aceea că nu se încuia niciodată, sau aproape niciodată, nici noaptea, Martha explicase faptul extrem de simplu: în prima încăpere dormea totdeauna o servitoare, se afla cineva de pază, și apoi se închidea poarta de jos, de la intrarea în curte, cu lacăte mari, grele, trebuiau trei meșteri să le desfacă, dacă se defectau cumva. Matei apăsă pe clanță și ușa cedă, dar n‑o întredeschise decît foarte puțin, pentru că nu se pregătise, da, pur și simplu nu se pregătise încă să intre. Veșnic înainta spre evenimente grave și se surprindea nepregătit. Undeva chiar lîngă el un om se întorsese greoi, în somn, și lemnăria ca de pat șubred, o improvizație de cabană, scîrțîi înfiorător. Mișcarea se repetă alături, cu bolboroseala unui bărbat extrem de obosit, răsucit de un coșmar. Privirea lui Matei, contrariată, tăie cu asprime, în interior, cîteva căi luminoase și nu mai avu nici un dubiu: se instalase aici un dormitor de șantier, cu paturi suprapuse și haine agățate la întîmplare, cu dezordinea provizoratului și mirosul greu de trupuri încinse. Coborî scările copleșit de o tristețe adîncă. Jos uită să caute urmele acelui șantier, sau poate nici nu erau pe aproape, se trezi în stradă, departe de casa Marthei, abătut, neputincios, purtat în neștire de pașii lui mari, regulați, ce‑i acompaniau gîndurile. negre. Biata Martha avusese necazuri, și încă foarte mari, cum își luase toate ale ei de acolo, cine o ajutase? O vedea în capul scărilor, dreaptă, batjocoritoare, sau jos, în birourile nesuferite de bancă (ce bancă putea fi și aceea, fără nici un leu în ea, numai cu hîrtii goale, cu viramente și contracte, cu fel de fel de înțelegeri scrise, care circulau și se schimbau între ele, ca banii să zacă leneși, bine păziți, în beciurile sucursalelor singurei bănci adevărate, Banca Națională), o zărea statuară, dînd ordine, nepermițînd să fie contrazisă, sacrificînd orice interese pentru un orgoliu mărunt, de stăpînă. capabilă să‑și dăruiască avutul, decît să scîncească pentru păstrarea lui, plină de dispreț pentru poftele acaparatorilor. Risipise, probabil, totul. Sau nici nu se prezentase și aruncase cheile. Ceva spectaculos avusese oricum loc, va afla în amănunte. O revoltă îl cutreieră fulgerător și, ca o răzbunare, opuse chipul strălucitor al Marthei mizeriei sordide ce se instalase în casa ei. Și femeia parcă se lumină într‑un nimb nepieritor. Nu o nimiceau pe ea fleacurile acestea, evacuarea, confiscarea locuinței, atribuirea unei camere de nimic. Dominatoare, Martha veni spre el, pentru a‑l dojeni: Adică ce‑ți închipui, că m‑au doborît? Asta‑i tot ce știi tu despre mine? O, Martha este arhitectă, nu o curtezană deșănțată, își zise Matei, înviorat de sfidarea ce i‑o arunca femeia, poate locui oricînd în casele din închipuirea ei, n‑are nevoie de nimic, nu mi‑a descris ea cum vom aranja mobilierul (aici se interogă involuntar: intenționa oare să întemeiem un cămin sau se referea numai la faptul că vom acționa împreună, dezinteresați, cum am făcut‑o de atîtea ori, indiferent dacă beneficiarul eram eu sau ea?), nu m‑a făcut să văd cum se aprind feeric luminile de seară și coboară odată cu ele o pace solemnă, maiestuoasă, impunătoare, și m‑a rugat chiar să mă plimb prin interioarele renovate și să‑i comunic impresiile? O, i‑am povestit ce nici nu bănuise, n‑am așteptat să mă roage a doua oară. Captivată, s‑a ghemuit lîngă mine (avea cîteodată momente de cumințenie absolută, eu însumi n‑o recunoșteam, o fetiță neștiutoare, timidă, supusă, uimită peste măsură, fascinată de prezența unui bărbat, de faptul că îl reținea lîngă ea fără să facă nimic, decît să asculte și să se minuneze, roșind la cea mai mică aluzie privind viața ei de femeie), o văd și acum cum stătea, așezată direct pe covor, cu genunchii aduși sub bărbie și înlănțuiți de brațele bronzate, mă urmărea cu capul dat pe spate și ochii mari, avizi, apoi s‑a sprijinit de mine și în cele din urmă m‑a tras jos, alături de ea, să‑i fie mai ușor să mă urmărească. Povesteam pasionat, cu detalii abundente și cu o încîntare ce mă transfigura, nu, n‑aveam cum să‑i mărturisesc că în clipele acelea călătoream în mod real prin încăperile descrise de ea, nu dispuneam de nici un fel de dovezi, în afară de buna mea credință, ca să‑i probez realitatea celor spuse, o realitate în felul meu, pe care ei încă nu i‑o explicasem, dar nutream bănuiala că nu o nesocotea cu totul, după expresia cu care recepta cuvintele mele, nu ca pe lucruri obișnuite, le primea ca pe o revelație, trăiam senzația că o răpisem și o purtam cu mine, extrem de bucuros că nu se împotrivea, și în felul acesta verificam chiar reușita mea, Martha intrase în raza puterilor mele, ceea ce nu era deloc puțin.

Matei, în noaptea liniștită, se întrebă încotro o luase. Putea să vadă pînă la el acasă, și chiar ce se petrece în casa lui (avea adesea tentația să‑și taie un drum direct, să nu mai urmeze străzile întortocheate), dar locul unde se găsea nu i se dezvăluia în nici un mod, încerca să priceapă dacă nu cumva se învîrtise în cerc, adus iarăși în fața clădirii pe care abia o părăsise, casa Marthei, cunoscută de el atît de bine. Se bucură că fără voia sa se întorsese: însemna că se înșelase, nu cercetase destul de atent casa, îl impresionase amestecul străin, Martha era în mod sigur tot acolo, poate chiar la parter, în partea cealaltă, de ce trebuia să cedeze toată casa, cine putea s‑o oblige? Descoperise: ea îl chema înapoi. Se grăbea, însă în chip ciudat, deși era în vecinătatea casei Marthei, apăruseră construcții noi, pe care nu le zărise pînă atunci, n‑avea idee de existența lor. Un taxi, cu un șofer foarte tînăr, stopă la un pas de el, cu toate că nu‑l chemase, nu‑i făcuse nici un semn. Profită să ceară o informație. Era acesta cartierul central? Și atunci unde se găsea strada Atena? „Sînteți chiar pe ea, domnule!“ Șoferul îl părăsi, fiindcă el nu fusese în stare să continue conversația, tăcuse. Casa Marthei, din strada Atena, situată chiar pe colț, acolo pe unde trecuse cu două clipe înainte, era inconfundabilă, și nu o văzuse chiar el în această noapte, nu urcase scările pînă la dormitorul primitiv și coborîse atît de dezamăgit? Admise că strada a dispărut și, evident, și casa Marthei, dar unde‑i clădirea cu parterul transformat în sediu de bancă? N‑avea sens să rătăcească. Se concentră și privi intens, în toate direcțiile. Ceva se încurcase, stăruia inutil. Vedea stradă cu stradă, clădire cu clădire. Nu, mîine (sau, pardon, azi), în plină zi, va reface drumul și misterul va cădea. Chiar așa, Martha să nu mai existe? Imposibil. Ca și cum i s‑ar fi oferit o probă de perspicacitate, îi reveni buna dispoziție și plecă spre casă. În situații neprevăzute, mintea lui nu înfrunta brutal realitatea derutantă, i se sustrăgea, se refugia în asociații care îl odihneau, rememora întîmplări similare, cu darul lor de a‑l scoate pe alt tărîm, de a‑i prilejui un răgaz. Așa s‑a petrecut și cu Tia, ce fetișcană obraznică, la paisprezece ani, cu nasul ei de grecoaică, își permitea cuceriri (și îi reușeau), ultima oară o vizitase la șaptesprezece ani, el împlinea peste o lună douăzeci și unu, îl invitase ea, locuia în Dudești, pe linia tramvaiului 19 (chiar cu ăsta mersese), într‑o casă de cărămidă, presată de imobilele vecine, unificată cu ele, o puteai distinge doar după vitrina enormă, cu produse de băcănie, aranjate ispititor, de un comerciant abil și destul de prosper. Tia, anunțată telefonic, pîndise sosirea lui și ieșise în stradă, îl prinsese de mînă cu felul ei franc (lui Matei îi plăcea foarte mult cum vorbește, graseia fermecător, vorbea cu repeziciune, un debit necurmat, și pe fața ei se instala un rîs copilăros, ironic, tot timpul ironiza ceva, pe cineva, dar fără răutate, ci numai din spirit de opoziție, de independență, pentru a‑și exersa inteligența, care se trăda continuu în ochii sclipitori), îl tîrîse pur și simplu după ea și nu‑i dăduse drumul nici cînd îl întîlniseră pe tatăl fetei (ea îl prezentase tatălui în stilul ei ironic, precizînd că „ți‑am vorbit de el, îți amintești“), se dispensase de el doar ca să dea un telefon, strecurîndu‑se după un zid de mărfuri așezate în stivă, telefonul era ascuns undeva în spatele acelei zidării de coloniale. Îl instalase în camera ei, o cutie de chibrituri, supraîncărcată, ca tot ce se putea zări în jur, nu trecuse decît prin spații foarte strîmte, cu veșnicul pericol de a atinge și de a răsturna ceva. Pe masă se găseau prăjituri, aduse din vreme, și locul, în mod evident, se eliberase ca o concesie pentru musafir, o mică omagiere a sosirii lui, o dovadă că a fost așteptat. Cu Tia, timpul zbura întotdeauna, din cauza felului ei de a sări de la una la alta, fără oprire, plină de antren, pregătită pentru curse lungi. „Și acuma o să mă scuzi, zisese absolut pe nepregătite, trebuie să mă îmbrac rapid, merg cu mama, facem o vizită, n‑aveam cum s‑o contramandez, promisesem, dar vii mîine și îți stau la dispoziție“. Începuse vacanța de primăvară și Tia zburda. Matei le însoțise, pe Tia și maică‑sa, cîteva sute de metri, pînă la o încrucișare de tramvaie, apoi se despărțiseră, fără nimic special. A doua zi i‑a fost imposibil să mai găsească, absolut imposibil, casa Tiei. Dincolo de încrucișarea de tramvaie nu mai recunoscuse nimic. Și ca totul să fie ciudat, mama Tiei nu avea nici un chip pentru el, se voalase complet, ca o peliculă fotografică. Nu‑și amintea nici dacă era înaltă sau scundă. Curios, pe Tia nici pînă astăzi nu reușise s‑o întîlnească. Se prăbușise în neant. Înfățișarea ei se păstra însă la fel de vie, încît se simțea întinerit (nu, redevenea pur și simplu tînăr, cel de atunci) ori de cîte ori se gîndea la ea. Toate amănuntele prieteniei lor stăruiau intacte. Dar mama Tiei se volatilizase.

Matei adoptă o stratagemă. „Am s‑o caut pe Eugenia. Mi‑e pur și simplu dor de ea. Risc să‑l întîlnesc pe malacul ei, dar n‑are importanță. Înțelepciunea îi dictează să nu existe în fața Eugeniei, să nu‑și impună autoritatea prin nimic. Și‑apoi individul mi‑e simpatic. Chiar doresc să beau un vin bun cu el. Voi avea grijă să duc cu mine cîteva sticle.“ Se gîndi să‑l ia pe Remus Mihalcea, prietenul său, cu mașina, să parcurgă drumul cît mai repede, pe Remus îl va expedia după aceea, are părinții prin preajmă, nici n‑ar avea rost să‑l rețină, iar la întoarcere se putea dispensa de Remus, nu mai avea de ce să se grăbească. Nu fusese vara niciodată în locurile Eugeniei. „Ea știe cu siguranță tot ce s‑a întîmplat cu Martha.“ El, nu se îndoia, s‑ar putea s‑o caute zadarnic. Firele pe care le avusese în mîini îi scăpaseră. Ca în cazul Tiei, vulpoaica aceea, cu obrăznicia ei delicioasă și nasul grecesc, ce femeie trebuie să fi ieșit din ea, și cum îl părăsise la încrucișarea de tramvaie, ca o ultimă ironie, de parcă i‑ar fi spus: ia‑o încotro dorești.

Alegerea lui Remus Mihalcea pentru călătorie — avea să‑și amintească Matei — s‑a dovedit inspirată. Discreția lui Remus este proverbială. Nu numai că nu l‑a interesat ce caut acolo, dar m‑a întrerupt de fiecare dată cînd încercam să‑i explic că doream să revăd niște prieteni. Remus, un lungan uscățiv, în eternă panică, mînjit cu uleiuri, se repezea imediat să întrebe ceva, destinzîndu‑și gîtul său interminabil, în efortul de a se concentra asupra șoselei, de parcă intenționa să‑și scoată capul prin capotă, pentru a‑și asigura o vizibilitate care să‑l împiedice de la vreo eroare. Răspunsul meu nu prezenta importanță, nici nu sînt sigur că Remus îl înregistra. Tactica lui era de a aborda mereu alt subiect și de a zice invariabil, cu o imparțialitate sfătoasă, la sfîrșitul comentariului meu: „Ei, nu mai spune!“ Se mira și mă aproba în același timp, cu aerul lui precaut, să nu comită un lucru reprobabil. Parase toate încercările mele de destăinuire și am dedus că voia să rămînă departe de rosturile călătoriei mele. Îl preocupa însă, în calitatea lui de „gazdă“, să mă simt bine în timpul drumului și repeta cu insistența sa dezarmantă: „Stai comod acolo, sau să opresc puțin și să facem loc?“ Nu mă așezasem în față, lîngă el, pentru că nici n‑aș fi avut unde, Remus Mihalcea depozitase o sumedenie de pachete informe, pe care avusese intenția să le transfere în portbagaj, apoi se răzgîndise sau uitase de ele. Mașina lui, atît de veche că părea confecționată din piese disparate, adunate de la vehicule scoase din uz, avea interiorul devastat, supraîncărcat de bagaje, pe unele nu le evacua, presupun, niciodată. S‑au adunat în ea cărți din ultimii cîțiva ani, așezate la picioare, pe bancheta din spate, pe rezemătoarea pernei, în spațiul de sus, unde călătorii aruncă de regulă un trenci, o servietă, revistele din mînă, ziarele. Erau și pachete de cărți legate încă, în ambalajul librăriilor, din loc în loc ieșea la iveală capătul unui plic, corespondența se arunca tot aici, deduc că de destule ori necitită. În universul acesta pitoresc se poate sta totuși comod, lucrurile s‑au stabilizat, nu se mai mișcă de la locul lor. La trecerea peste obstacole, saltă cîțiva centimetri și revin în poziția inițială. Remus, foarte atent cu mașina sa, o vopsește anual, el personal, asistat de Nona, soția. Drăgălașă, mignonă, Nona se alintă nemăsurat de mult, de parcă n‑ar cunoaște alt mod de a comunica, de a se înțelege cu bărbatul ei, încurajată de el, topit cînd o știe în apropiere. Mi‑a fost imposibil să cred că femeia aceasta conduce un lot pe un șantier de locuințe și anul trecut, fără să‑l pun la curent pe Remus, m‑am tîrît prin noroaie s‑o văd și s‑o aud la fața locului. De fapt, nici n‑am recunoscut‑o. Nu mai era ea. Cu o cască de protecție ce îi schimba fizionomia, energică, intratabilă, țipa cu o stridență ce o despărțea definitiv de alintările, de calineriile pe care i le stimula bărbatul ei, cucernic cînd o asculta, ca sub vraja unor mîngîieri. Indivizii admonestați protestau vehement, gesticulau și scuipau scîrbiți, iar unul și‑a permis să plece din fața ei: „Eh, ce mai atîta vorbă!“ A încremenit însă imediat cînd femeia a țipat: „Tu‑ți mama mă‑tii, vino încoace!“ După consumarea scenei, mă lămurea: „Pe ăștia trebuie să pui biciul. Sper că ți‑a plăcut cum l‑am luat.“ M‑a informat că dispune de un repertoriu de înjurături, ceva „extra“, comparabil doar cu al unui singur inginer din întreprindere, dar în gura lui sună vulgar, penibil, pentru că sînt înjurături care izvorăsc chiar din firea lui, îl definesc, îl conțin, pe cînd ea le utilizează ca pe o modalitate oarecare de corecție, și apoi este femeie, altfel se colorează o trimitere în aia a mă‑sii rostită de ea, cei care n‑au mai auzit‑o înjurînd cască gura de uimire. M‑a ținut de umăr, familiară, umplîndu‑mă de mortar, cît a conversat cu mine și la despărțire m‑a salutat soldățește, cu mina la chipiu: „Să te văd sănătos!“ Într‑una din zile, am fost martorul unei scene delicioase între ea și Remus. Nu știu ce‑i spusese el — scena se petrecea în garaj și începutul se consumase la sosirea mea —, o certase probabil și Nona se încăpățîna să persiste pe poziția ei. Calm, Remus a luat‑o în brațe ca pe un copil, fără un cuvînt, și venea cu ea în întîmpinarea mea, în timp ce Nona îl lovea cu pumnii și își aruncase pantofii din picioare, zbătîndu‑se fără putere să se elibereze, s‑a întrerupt doar strigîndu‑mi „ceau!“, schilodind cuvîntul în modul ei de a se maimuțări, iar Remus s‑a întors abia după ce a închis‑o în casă. Nona nu conduce mașina și refuză să se urce în ea cînd este Remus la volan. O confiscă însă adesea, cu prietenele ei, și aceste amice șofează pe rînd, satisfăcute, jubilînd de fericire cît de ușor se manevrează comenzile. „Merge ca un ceasornic, zice Remus despre mașina lui, și are un consum incredibil de mic pentru clasa ei.“ I s‑a propus s‑o vîndă, însă Remus a rîs politicos. Prețul oferit, derizoriu, îl descalifica pe cumpărător. „Un ageamiu, a comentat prietenul meu, o mașină nu se judecă după tinichelele de pe ea.“

Deși răspunsul meu a fost mereu pozitiv („Mi‑am găsit un loc foarte bun“, ziceam), Remus, trecînd peste protestele mele, a oprit în cîteva rînduri, m‑a dat jos, cotrobăind îndelung în mașină, ca să aranjeze totul mai bine, îndoit de mijloc, intrat pînă la jumătate, capabil să‑și scoată capul prin partea cealaltă. Ultima oară a oprit, în mod absolut inutil, în apropiere de casa Eugeniei, dar fără voia mea m‑am trădat: m‑am îndepărtat de mașină, absorbit de căutările mele, da, recunoșteam perfect locurile și bucuria creștea în sufletul meu, ca și cum Martha însăși m‑ar fi așteptat la capătul drumului, nerăbdarea mă purta de colo‑colo, priveam nesățios, îmi răspundeam la întrebările ce se nășteau, încît a fost imposibil să evaluez cît timp a trecut pînă am revenit la mașină, și dacă Remus mă strigase sau se supusese tăcut, cu înțelepciunea lui, capriciilor mele, ca întotdeauna de cînd îl cunosc. L‑am găsit cu brațele încrucișate, candid, sprijinit de capotă, visător, băiat bun și săritor, ghinionist, veșnic în pagubă, dar refuzînd să învinuiască pe cineva. „Aici poți trăi o veșnicie“, s‑a mărginit să zică și eu m‑am uitat fulgerător la el, însă o fibră n‑a tresărit pe fața lui, subtextul a ceea ce îmi spusese alunecase în adînc și nu avea nici o grijă că va reapare la suprafață.

Eugenia, exact ca în seara cînd o întîlnisem prima dată, cu deosebire că acum era vară și îmbrăcase o rochie vaporoasă, mă aștepta. „Mi s‑a spus de ieri că o să vii.“ Cine îi spusese? Nu vorbisem cu nimeni, în mod cert cu nimeni. (Remus nu intra în discuție). „Mi‑a spus chiar Martha.“ O, deci Martha există, scopul călătoriei mele era aproape atins. Mă luminasem într‑un chip straniu, bănuiesc, pentru că Eugenia a simțit nevoia să schimbe climatul. „Să‑ți arăt camera pe care o iubești și pentru care ai venit.“ Mă primise în altă încăpere, necunoscută, și la auzul numelui Marthei citise în ochii mei, nepotolită, bolnava dorință de a revedea paturile imperiale și de a retrăi noaptea cînd îmi vorbise despre Martha, descoperindu‑mi o lume sălbatică, virgină, în care rătăceam de atunci. Înainte de a mă despărți de Remus (el depusese bagajul meu în pragul casei Eugeniei și mi‑a părut bine că și‑a amintit de rucsac, altfel riscam să rămîn fără vinul adus pentru soțul gazdei, malacul ascuns încă, dar nu mă îndoiam că își va face apariția, mai ales că Eugenia este imposibil să nu‑l fi anunțat, știind de ieri că sosesc, după cum mi‑a mărturisit din prima clipă), în timpul scurt cît am fost toți trei, eu, Eugenia, el, am semnalat o particularitate: Nona și Remus o cunoșteau pe Eugenia foarte bine, existau relații strînse între ei, se tachinau cordial și Eugenia primi bucuroasă amenințarea Nonei, transmisă de Remus, că va vizita‑o spre sfîrșitul săptămînii, ba mai mult, se va instala aici două‑trei zile, și apoi urmau să plece împreună, ele două, și Nona să se întoarcă iar aici. Părea să fie un proiect de concediu discutat încă demult, nu‑i exclus să se fi petrecut asta cu o vară înainte, revizuit, completat, ca în cele din urmă să fie înlocuit cu cine știe ce escapadă neprevăzută, ivită dintr‑o inspirație momentană. Remus, somat de privirile mele, grele de imputații, contrariate de evidența unor relații ținute secrete, nu s‑a socotit dator să se explice. A plecat în stilul său zăpăcit, luînd‑o pur și simplu la fugă, frîngîndu‑și mîinile că nu izbutea să fie mai expresiv în motivarea grabei. Eugenia considera că sînt la curent, revederea noastră a decurs mai departe cît se poate de normal, am însoțit‑o în casă și, la scurt timp, îmi deschisese ușa să privesc paturile imperiale. Presupusese ce efect va avea retrăirea acelei nopți, vedea că sensibilitatea mea căzuse pradă unui veritabil delir, de aceea Eugenia s‑a supus ceremonialului tăcerii de la început, așezîndu‑se, ca într‑o reconstituire perfectă, la o oarecare distanță de locul unde fusese masa, care nu se instala aici decît în ocaziile solemne, adică acolo unde stătuse și atunci toată seara și eu o spionasem continuu, judecînd‑o cu asprime pentru indiferența ei și examenul necruțător ce voia să ne înștiințeze că nimic din viața noastră nu‑i este străin. Patul în care dormisem eu, cel din stînga, căpătase asupra mea puterea unei vraje. A fost suficient să arunc o privire, ca toată viața mea de atunci încoace să mă împresoare, fremătînd, se interpuneau imagini pe care nu le mai puteam situa în timp, se instituise o stare de vis, de parcă în acea noapte mă desfăcusem de un blestem și intrasem într‑o libertate supremă. Întîlnirea cu Martha o datoram Eugeniei și nopții cînd îmi vorbise despre ea. Pătrunsese pînă la mine predestinarea, se conjugaseră toate elementele necesare ca minunea să se înfăptuiască, să devină accesibilă. Eram încredințat că întreprinsesem o călătorie salvatoare și că Martha este și ea cu mine, de vreme ce totul îmi era cunoscut în aceste locuri și nici o schimbare nu intervenise. Esențialul consta în renunțarea la coborîrea în visul acelei nopți și reîntoarcerea în prezent. „Orice ai să‑mi povestești despre tine, m‑am trezit spunîndu‑i Eugeniei, în termeni foarte prietenești, probabil cei potriviți, pentru că n‑am observat vreun semn de neliniște, care să mă avertizeze că relațiile noastre nu sînt de asemenea natură, că n‑am dreptul să mă adresez cu atîta simplitate, orice ai să‑mi povestești despre tine, fie și niște nimicuri, îmi va face bine.“ Voiam să‑i declar că viața mea depindea, paradoxal, de a ei, că ea a fost aceea care i‑a determinat cursul din ultima vreme. „Eugenia, n‑ai idee ce mult vreau să înțelegi că fără tine nu voi găsi nici o cale de reîntoarcere la mine însumi. “ Regăsind‑o pe ea, mă convinsesem, echivala cu a reface drumul spre Martha, drum ce se pierduse, dumnezeu știe din vina cui. O examinam eu de data asta pe Eugenia, cu impudoare, îi cerusem să facă, pentru mine, cîțiva pași, să‑i recunosc mersul, și ea mă ascultase, rîzînd: „E bine așa, sau să mă opresc?“ Nu, nici Eugenia nu reprezenta dezlegarea, mi‑am dat seama imediat ce mi‑a spus: „De cîte ori vii aici, și săptămîna trecută ai făcut la fel, îmi ceri să mă ridic și să merg puțin. De ce? îți place mersul meu?“ În imposibilitate să‑i răspund (săptămîna trecută fusesem plecat din țară, lipsisem aproape o lună), m‑am mulțumit s‑o cuprind de mijloc, familiar, și s‑o rog să fie serioasă. Ce se întîmpla cu Eugenia? întinerea bizar, nu la modul obișnuit al femeilor de a recuceri pentru un timp scurt înfățișarea de odinioară, ci cu un adînc substrat biologic. Fusese o femeie corpolentă (ca și Martha) și puțin scundă, brunetă, catifelată, cu ochi arzători, dar nu‑și mai păstra vechiul tipar. Am vrut s‑o cuprind din nou, s‑o iau în brațe, să‑i verific exact talia, dar ar fi fost prea de tot, ce ar fi putut să creadă? îmi era dor de malacul bălan, m‑ar fi scutit de chinul și noile mele încurcături, însă nu se arăta și o jenă neînțeleasă mă oprea să întreb ce s‑a făcut bărbatul ei. Se ocupa, desigur, cu treburile sale, n‑avea disponibilitatea mea. „Sper să rămîi pînă diseară, mi‑a zis Eugenia. Am chemat‑o și pe Martha. “ Ar fi trebuit să‑i cer să repete ultimele ei cuvinte, dar n‑am găsit îndrăzneala necesară, ca și în cazul malacului, dispărut fără urmă, nici măcar lucrurile sale nu i le zăream prin casă. Contrar așteptărilor mele, nu m‑a invadat bucuria, de parcă Martha ar fi reapărut prea devreme și nu eram încă pregătit s‑o primesc, după ultima seară de așteptare în fața casei ei din strada Atena și dispariția inexplicabilă a întregului cartier. Eugenia, cu duioșia din noaptea cînd mă ascunsesem, purtat irezistibil de o ispită oarbă, în patul imperial și ea mă anunțase că de aceea venisem acolo, să dorm în acel pat, și că nu trebuie să mă tem și să‑i iau în serios pe ceilalți, cu aceeași duioșie de femeie dăruită vieții, și‑a trecut mîna peste fruntea mea, iar eu, în semn de recunoștință, i‑am sărutat‑o și am reținut‑o în palmele mele, apoi i‑am dat drumul, trist dintr‑o dată, nespus de trist și încurcat, ca un cuceritor în pragul izbînzii, care se vede silit să renunțe, din pricina constatării teribile că era victima unei confuzii și că nu înfăptuise adevărata cucerire, cea spre care pornise, ci alta, cu totul alta, care se substituise pe parcurs, fără știrea sa, procurîndu‑i o deziluzie amară. Nu cumva Martha m‑a interesat și m‑a subjugat numai pentru că îmi vorbise Eugenia despre ea, cînd, de fapt, în noaptea paturilor imperiale venisem pentru ea, pentru Eugenia, ea mă chemase, încă din ziua întîlnirii noastre în culisele teatrului? De ce refuzasem să accept și mă încăpățînasem să nu înțeleg? Aveam un motiv pe care acum l‑am uitat? L‑aș fi invitat pe malac să ne lase în pace și Eugenia ar fi venit cu mine ; la teatru, atunci, deziluzionată și pierdută, nu s‑ar fi despărțit de mine, dacă aș fi rostit un cuvînt. Și cred că nu‑l cunoștea nici pe malac. O suferință înceată și‑a făcut loc în sufletul meu și i‑am spus Eugeniei că aș prefera să mă plimb, pentru a scurta timpul pînă la sosirea Marthei. „Bineînțeles că ai să te plimbi. Totdeauna inventezi un pretext să fugi de mine. Plimbarea a devenit partea esențială din programul tău cînd vii aici, subterfugiul tău preferat.“ Parcă ar fi zis că mă va judeca ea într‑o zi, nu‑i voi scăpa atît de ușor. „Memorezi exact, am întrebat‑o, de cîte ori presupui că am fost eu aici?“ Eugenia s‑a amuzat. „Nu, n‑aș putea să‑ți răspund. Ai fost de prea multe ori, ca să țin minte.“ Avea aerul să zică: „Numai o dată te‑am chemat eu, în rest...“ În rest o căutam pe Martha, se înțelege. O, dar diseară vor fi amîndouă alături, adevărată desfătare, și mă voi convinge că n‑am greșit, că alegerea mea a fost perfectă, chiar dacă a presupus sacrificarea Eugeniei. „Vrei să urci pe munte? Ți‑ai adus data trecută bocanci și un costum de drumeție despre care pretinzi că este elvețian. Au să‑ți prindă bine.“ Există ceva ce mă depășește: toate vizitele mele la Eugenia și o viață măruntă care mi‑a scăpat, sînt obligat să deduc că îi cultiv cu regularitate prietenia și numai dintr‑o imprudență memoria mea a refuzat să ia în primire ceea ce i se cuvenea. În sfîrșit, nu‑i un impediment prea mare, de vreme ce ea se îngrijește să‑mi amintească mereu, ca unui copil uituc, putem continua întrevederea noastră în cele mai bune condiții. Probabil așa decurg lucrurile de fiecare dată, eu distrat și fără memorie, ea incitantă și în posesia vieților noastre ale amîndurora.

Matei alesese o cărare îngustă și urca în neștire. Binecuvînta firea lui specială, care îi procura mari înlesniri. Din întîmplările și discuțiile zilei, din întîlnirea cu Eugenia selectase un singur element: Martha va fi diseară aici. De bună voie renunțase la Remus și la paturile imperiale, iar pe Eugenia și‑o reamintea vag, pînă ce umbra ei se pierdu cu totul. Stăruia însă în rememorarea vieții lui cu Martha și își imputa că de foarte multe ori a nedreptățit‑o. Începu cu prima zi. Casa în care se adunau bărbații și venea și Martha aparținea pictorului Ieronim Gabură. Acolo a stat ea, alături de bărbați, nemișcată toată seara, aproape adormită. Și după trei zile lui Matei i s‑a spus în amănunte povestea Marthei și unde se dusese. Locuia în casa pictorului (el îi cedase o parte din apartament, în schimbul unui atelier de care îi făcuse rost Martha), plăcerea ei de a se muta din propria locuință și de a hoinări. Iubitul la care alergase după dispariția bărbaților, cuprinsă de frenezie, a rămas un necunoscut pentru Matei, închipuirea lui l‑a refuzat totdeauna, pentru că a știut, în secunda cînd a zărit‑o pe Martha, că oricine ar fi fost cel căruia îi aparținea femeia blîndă și tăcută, trebuia să renunțe la ea, trebuia, acel iubit favorizat de soartă, să se mulțumească pentru tot restul vieții cu nopțile de arșiță ce le trăise lîngă ea. Avea îndatorirea s‑o răpească pe Martha, femeile ca ea nu pot aparține mult timp unuia singur, fără ca ele însele să nu fie cuprinse de panică, de înfrigurarea că nimeni altcineva nu le dorește. Statornicia acestor femei este întotdeauna o iluzie. Oricînd pot să dispară și să revină, să reia cu pasiune egală, de la capăt, drumul căutărilor, fără a‑și reaminti rătăcirile și a le regreta. A patra zi, din prima oră a serii, bărbații se adunaseră iarăși la Gabură, cu Martha în mijlocul lor, și Matei remarcase ușor că seara decurge în mod identic cu cealaltă, deci va avea același sfîrșit, el și vedea chipul extatic al Marthei, în plină noapte, alergînd spre iubitul ei, după ce simulase atît de bine nepăsarea cea mai desăvîrșită. Nu pricepuse doar de ce mai avea nevoie să vină la acea adunare de bărbați, să se chinuie jumătate de noapte, cînd ar fi putut să‑și urmeze drumul fără orele grele de fum, discuții și vin petrecute la Gabură, mai cu seamă că nimic n‑o interesa aici. Mult mai tîrziu, Matei avea să se corecteze. O femeie își trăiește altfel propriile gînduri în societatea bărbaților, și apoi așteptarea ei n‑ar fi avut nici un sens dacă nu se supunea de bună voie pericolului de a fi oprită din drum Matei însuși n‑ar fi întîlnit‑o vreodată (deși Eugenia îl înarmase în privința Marthei cu tentații diabolice, la care, amîndoi știau, și el, și Eugenia, că n‑are cum renunța), fără serile din casa lui Gabură, n‑ar fi avut de unde s‑o ia. Gabură cultiva prieteniile femeilor, își ornamenta salonul cu ele, Martha fusese singura fără nici o concurență, de obicei se adunau aici, Matei însuși verificase, femei foarte frumoase, unele din ele pictorițe, prietene de ale bărbaților aglomerați în jurul lui Gabură, pictorul celebru și plin de succes, care vindea mai mult decît toți colegii săi împreună, tablourile sale intrau în expoziții fără nici o șansă de a putea fi achiziționate, toate erau reținute încă înainte de a li se fi uscat culoarea, imediat ce le desprindea de pe șevalet. Își programase ore de primire a cumpărătorilor, ținea acasă o expoziție permanentă, infinit mai interesantă decît cele oficiale, fie numai și pentru faptul că aici putea expune orice, nu se pronunța în prealabil nici un juriu, și apoi expunerea imediată a lucrărilor reflecta cu o fidelitate maximă procesul de creație al lui Gabură, cel atît de violent contestat de unii, încît cronicarii preferau să se perinde pe acasă și să‑și formeze opiniile sub presiunea directă a muncii extrem de laborioase a pictorului cu viața minuțios ordonată și vocația celebrității. Suita lui Gabură, și acesta era unul din păcatele sale, nu colecta prea mulți inși distinși (nu lipseau nici aceștia, se înțelege), ci mai degrabă oameni de devotament necondiționat, buni la toate, și care îl urmaseră pe Gabură de‑a lungul anilor, iar acum își culegeau răsplata. Dar oricum, strălucea cîte unul în fiecare seară, devenise chiar regula casei să se lase cîmp liber celui mai în formă, ceilalți să părăsească arena și să se retragă la galerie. Străluciri trecătoare mureau aici continuu, și iar renășteau, spre faima lui Gabură, idolul celor tineri și foarte tineri, care nutreau speranța că va sosi o zi cînd vor trece și ei pe sub luminile din salonul maestrului, în ambianța de parfum și eleganță de aici. A patra seară, Matei, cu perfidia inițiatului, pîndise sfîrșitul și anticipase fiecare mișcare a Marthei, el își zisese ulterior că fusese sigur de complicitatea ei, provocase stingerea serii, plecînd cel dintîi, parcursese o parte din drumul ce era convins că‑l va urma și femeia, se oprise și nu trebuise să aștepte decît foarte puțin pînă distinsese silueta impunătoare a celei dorite, iar cînd Martha ajunsese foarte aproape de el, se comportase ca și cum ar fi fost înțeleși, pășise în tăcere alături de ea și îi luase brațul, ca după un timp Martha să‑l anunțe că intrau la ea acasă, în adevărata ei casă. Mințise însă. Petrecuseră restul nopții în grădină, ea improvizase aici un pat comod, sub merii încărcați de fructe paradisiace în lumina lunii. Pregătise totul și spusese că nu era pentru ea nici o surpriză. (Eugenia își făcuse, probabil, datoria, își spusese Matei, nu erau femei obișnuite, nu tolerau să fie cucerite oricum și considerau cuceririle ca pe un omagiu adus frumuseții și atracției lor.) O beție necunoscută, cu arome tari, îl paralizase pe Matei. „Mi‑a fost frică, îi zisese Martha, că n‑ai să mă vrei, că n‑o găsești pe cea despre care îți vorbise Eugenia. “ Ele două, Eugenia și Martha, conspiraseră pînă la capăt. O contrariase că Matei nu venise să‑și ia prada încă din prima seară, dar consimțise că ar fi fost prea de tot pentru el să se arunce în gol. Grădina Marthei, bătrînă, închisă între ziduri medievale, înconjura casa din trei părți, și iarba creștea înaltă și sălbatică, dispăruseră cărările, înotai prin ea ca printr‑un lan de grîu. Martha se rostogolea prin iarba mătăsoasă, cu chiote ușoare, aproape goală, atrăgîndu‑l și pe el să facă la fel. Își zgîriase sînii și se juca în neștire cu mere roșii, mari, sferice, și îl invitase să aleagă, chicotind: „îl vrei pe ăla? ia‑l pe ăla, vrei sînul? ia‑ți‑l, nu mă împotrivesc. “ Se purta ca o Evă renăscută, nuditatea ei se răsfrîngea în exuberanța vegetală și o completa. Orice adaos al civilizației împovăra, viața se recucerea pe sine. Nimic provocator, ascuns, senzual. O naturalețe caldă, robustă, primitivă, atît de fericit regăsită. Matei abia se putea acomoda,, Martha îl spiona eu coada ochiului. „Casa unde te‑am adus este a bunicii, însă vara o confiscăm noi, eu și Rodi ca. S‑au trăit aici, înainte, iubiri mari, ele au devastat conacul, ca să ne lase nouă doar ruina acestei grădini. Merele nu le culege nimeni, nu dau eu voie. Am să te aduc la toamnă, să le vezi căzute pe jos, așternute ca un covor. Grădina se transformă într‑o imensă cămară, te îmbată de cum pășești în ea. Rodica, sora mea, doarme aici nopțile, toată vara, pînă cad merele. Plouă peste ea și bîntuie furtuni, dar nu își părăsește culcușul, vine șiroind de apă și urme de pămînt, cu părul încîlcit de vînturi și se ascunde în casă ca într‑o peșteră. Este frumoasă Rodica, dar tu n‑ai s‑o vezi niciodată. Nimeni nu ne‑a văzut încă pe amîndouă, pe ea și pe mine, am hotărît că una singură din noi ajunge. Au fost în neamul nostru femei care și‑au ucis bărbații, numai pentru că au trecut peste consemnele lor. Ba una și‑a pedepsit soțul, pentru rătăcirile lui, să se închidă într‑un turn și să nu‑l părăsească pînă la sfîrșitul vieții. Nu‑i interzisese să aibă o iubită, se supărase doar că o mințise, pretinzînd contrarul, cînd ea știa atît de bine care este adevărul.. Fusese mărinimoasă și‑i îngăduise acelei iubite să‑l viziteze pe proscris, tratînd‑o ca pe o mare doamnă, însă după ce plecase, înăsprise paza, iritată de gusturile îndoielnice ale bărbatului întemnițat. Rodica o moștenește pe aspra castelană și eu mă înspăimînt ce va pătimi soțul: ei.“ Martha evada în lumi fantastice și Matei nici măcar nu simțea nevoia să constate cînd depășea hotarul, ca să revină iar în limitele vieții ei. „Gabură mi‑a făcut un. portret, o mîzgăleală de ageamiu. Spera să mă cucerească, să mă încînte cu el. Orgoliul lui a fost dintotdeauna ca. femeile să‑și piardă glasul cînd ridică ochii spre el. Marota lui este să aducă femei în casă, să le găzduiască, să‑i pozeze și orașul să vuiască de zvonuri. Eu am fost prima cu care a încheiat un tîrg, cedîndu‑mi o parte din apartament în stăpînire exclusivă. Nu‑l deranja. Îl scutisem chiar de grija de a se mai ocupa de mine. Femeile, cu trupurile lor armonioase, n‑au pentru el decît o funcție artistică, în rest se chinuie să nu rămînă mai prejos de ceilalți bărbați. Am să‑ți dau cheile să i le duci. Îi dăruiesc tot ce am lăsat acolo, sau nu, golește tu casa, să nu‑i procur frisoane inutile. Îi fac, în schimb, cadou atelierul, pe care și‑așa îl folosește pentru ucenici. Lucrează pentru el o armată cenușie de simbriași, pentru a putea fi onorate comenzile doctorașilor, moașelor comunale, responsabililor de bodegi, stomatologilor care pretind că sînt oameni de trei mii de lei pe zi, cu cleștele lor și anesteziantele, toți burdușiți de minciuni și înșelătorii, răsplătiți pe cinste de Gabură, care îi fură ca în codru și îi îndeamnă să se împăuneze cu arta lui, să‑și împodobească apartamentele cu falsurile de mare măiestrie ale ucenicilor. Cîte un ucenic iese din plictiseală și aranjează atît de bine vreo temă favorită a lui Gabură, că maestrul decretează: se reține pentru expoziție. Ca să‑și menajeze orgoliul, fiindcă trebuie să știi că îi cad dinții de frică să nu i‑o ia altul înainte, mai trage pe ele cîte un penel și își pune mulțumit semnătura.“ Matei o văzuse chiar în acea noapte pe Rodica. De la o vreme, spre ziuă, Martha hotărîse să părăsească grădina și se mutaseră în casă, unde domnea același paradis al dezordinii. Dormiseră pe jos, trîntiți peste niște saltele înalte și moi, foarte potrivite pentru oasele lor ostenite de pămîntul tare al grădinii. În lumina încă lăptoasă a dimineții, Matei pășise din nou spre grădină, escortat de Martha, dar săvîrșiseră amîndoi o greșeală. O apucaseră pe altă ușă și într‑una din camere (Matei nici n‑ar fi fost atent dacă Martha nu l‑ar fi săgetat cu o privire piezișă), culcată în patul îngust, spartan, Rodica, într‑o cămașă de noapte ireală, cu bustul dezgolit pe trei sferturi, întinsă perfect pe toată lungimea patului, pură, dreaptă, senină ca fecioarele intrate în moarte fără să bănuiască, să li se arate prin ceva că trecuseră dincolo, imaterială, cu fața spre un cer nevăzut, tînăra fată continua să alunece în somn și deschisese doar ochii, neîncrezătoare, ca să renunțe apoi și să revină la tainele ce‑i permiteau să se dematerializeze. Martha, cu o pornire de ură, îl evacuase pe Matei, interpunîndu‑și trupul între el și Rodica, conducîndu‑l în cele din urmă pînă la tăietura din zid, care slujea de poartă, expulzîndu‑l în stradă.

Prima noapte cu Martha a fost o încercare grea, neuitată. Au urmat zile goale, fără nici un semn din partea, iubitei. Și brusc, în miezul zilei, s‑au încrucișat pe stradă. Dar ea nu l‑a mai recunoscut și abia i‑a răspuns la salutul timid. Între timp, el se executase și perfectase cu Gabură transferul lucrurilor, încît suporta și mai anevoie întorsătura defavorabilă. „Eu nu exist pentru tine în lume, și. cu atît mai puțin pe stradă, am uitat să‑ți precizez, îi spusese Martha, cînd îl adusese din nou în grădină. Dacă aș exista, ar trebui să mă împărți cu toți ceilalți, cu lumea avidă să mă devoreze, pe cînd așa, aici, sînt numai a ta. Eu voi ști de fiecare dată de unde să te iau și să te aduc în grădină, sau în altă parte, eu singură aleg, pentru că am o știință veche, moștenită, a ceea ce este bine, pînă vei avea permisiunea să stai sub geamurile mele și să îmbătrînești acolo. “ În cea de a doua noapte, Martha îi promisese să‑l ducă și în casa cea adevărată, casa ei, nu a bunicii. „Acum am mutat‑o pe Rodica în ea, ca să nu‑ți pricinuiască vreun rău cît te voi ține aici. Ai văzut data trecută ce era să pățești. Eugenia nu ți‑a vorbit de ea, ci de mine, pentru că nu vrea să te distrugă.“

Matei, înfruntînd muntele, reactivase cele mai vechi amintiri. Se iluzionase. Cărarea atît de obișnuită, pe care apucase, după foarte scurt timp se răsucise și abia răzbătea printre arborii bătrîni și indolenți, crescuți unii într‑alții, ocupînd fiecare palmă de loc, cum le fusese mai comod și mai trebuincios. Urcușul îl îndîrjea și efortul se transfera, cu o anume duritate și nepăsare, în sfera rememorării. Acum îl preocupa destinul Rodicăi și extraordinara precauție a Marthei de a‑i tăia orice drum către tînăra fată. La cea de a treia și a patra întîlnire, în grădină, Martha, castelana, cum o numea Matei, refuzase să‑i mai furnizeze vreo informație. O întrebase cu seninătate: „Este studentă? Se mai duce la cursuri?“ Martha îi răspunsese lapidar: „Nu știu. Ea are destinul ei propriu, noi nu discutăm astfel de lucruri.“ Ieșea Rodica în oraș și o putea întîlni cineva, bunăoară la un cinematograf? Cine erau prietenii ei? „Dacă Rodica îți seamănă, zisese Matei, de ce ai atîtea temeri? Și de ce o să‑și sugrume bărbatul?“ Martha afirmase: „Nu‑mi seamănă. Și o să‑și sugrume bărbatul ca să‑și caute altul.“ „Nu l‑ar putea îndepărta fără să‑l mai omoare?“ „Nu, este necesar să‑l ucidă. Sînt femei de care bărbații nu pot fi îndepărtați niciodată.“ Încă din primele nopți, Matei fusese convins că lanțul Eugenia‑Martha‑Rodica ducea spre mistere tot mai adînci, și că nu sfîrșea aici, sau poate nici nu sfîrșea vreodată, dar că lui nu‑i erau îngăduite decît primele două stadii, mai bine‑zis unul singur, Martha, pentru că Eugenia nu îndeplinea decît oficiul (pentru el, Matei, se înțelege) de inițiere, de introducere în tainele prime: lui, spre exemplu, i‑o dezvăluise pe Martha, se refuzase pe sine și nu pomenise un cuvînt despre Rodica. Matei se resemnase. Dar foarte adesea, dimineața cînd o zărise pe fata îndepărtată de el, cu cortegiul de emoții de atunci, reînvia și el devenea melancolic, apatic, resimțea dureros înlănțuirea, limitarea. Prețuia răgazurile, ca acesta de acum, pe munte, cînd imaginația îi hoinărea în voie și o putea determina să‑i aducă la lumină ceea ce Martha și ceilalți împingeau în obscuritate. Îl frapase cînd auzise prima oară că Rodica poartă totdeauna un cuțit la ea. Ce face cu el? Pe cine amenință și îl ține sub teroare? Pentru Matei se asocia cu totul anevoie sclipirea lamei ucigașe cu chipul ireal, de prințesă romantică al fetei, din prima noapte. Sau exact așa trebuia să arate o prințesă care flutura stiletul la întîlnirile ei de dragoste? Fata, i se spusese, își construise o ambarcațiune și coborîse cu ea spre mare. În serile cu lună, singură, conducea barca spre larg, foarte departe de țărm, o lăsa să plutească și dansa în lumina stranie, arcuindu‑și brațele pe cer. Nu crezuse în viziunea puțin prea fabricată, însă era cu totul plauzibilă vestea că își tăiase părul și îl dăruise, închis într‑o capsulă de cristal, iubitului. Și iarăși, nimic nu crezuse din ce se spunea: că își biciuia iubiții și îi arunca în drum, că o ținea pe Martha sub ascultarea ei, iar pe Eugenia o desconsidera, așternînd peste numele femeii un dispreț suveran. Era inimaginabilă pentru Matei nesocotirea Eugeniei. Ea singură deținea secretul existenței celorlalte două, tunelul subteran de unde începea viața lor își avea unul din capete în odaia cu paturi imperiale.

Matei răzbise pînă într‑o poiană. Oare cît timp să fi trecut? Se dezobișnuise să poarte la el un ceas. În copilărie, și apoi în adolescență, în prima tinerețe, stabilea timpul aproape matematic, fără ceas, se concentra puțin și spunea ora. Preciziunea scăzuse de la o vreme și se ivise o aproximație de cinci pînă la zece minute, în plus sau în minus, care îl dezgustase. Renunțase să mai evalueze timpul, dar nici nu se deprinsese să poarte un ceas. Oare Martha o fi sosit? Ca să ajungă atît de repede i‑ar fi trebuit o mașină. Nu cumva Remus, în înțelegere cu Eugenia, s‑a dus după ea? întins în iarbă, ca în grădina de demult a Marthei (oare de cînd nu mai fusese acolo?), somnola. Priveliștea din jur, odihnitoare, îl golise de gînduri, dar el se încăpățîna să rememoreze. O singurătate pustiitoare îl bîntuia în clipa cînd amintirile nu‑i mai comunicau locul ce‑l ocupase el în teritoriul lor, pentru că totdeauna fuseseră mai cuprinzătoare decît el însuși și avusese senzația că emanau din exterior, că nu se confundau cu el și că rolul lor era să exprime tîrziu, mult mai tîrziu ceea ce fusese înregistrat, dar neînțeles, oferindu‑și sensul abia acum. În atingere cu lumea din preajmă, Matei vibra de amintiri. Chiar drumul acesta, pe care îl consacrase Marthei, urcușul întovărășit de silueta ei și a Rodicăi, deținea puterea de a trezi infinit mai multe amintiri. Cea mai puternică, mai puternică decît grădina fabuloasă și decît Martha însăși, care probabil a și descins și răscolește încăperile în căutarea lui, fusese respinsă și silită să se retragă înapoi în timp, pînă în momentul cînd se întinsese în iarbă, cu mîinile sub cap și își zisese că‑i putea permite să‑i vorbească. Era cea mai puternică dintre amintiri, în acea zi, pentru că avea ca ax un drum de munte asemănător. În vara cînd o pierduse pe Tia la încrucișările de tramvaie, se întorsese acasă, în părțile lui, singuratic, mohorît, incapabil să se dedice viitorului. Absența unor scopuri îl suspendase între trecutul consumat, neatrăgător și viitorul imprecis, problematic. Instituise un timp de reflecție și își recapitulase prietenii pe care i‑ar putea indispune. Ca să nu călătorească cu trenul, după ce convenise pe cine va vedea întîi, optase pentru un drum de munte, de trei‑patru ore, care tăia o creastă și descindea într‑o vale, de‑a lungul căreia se răspîndise un sat. Parcursese drumul de șapte‑opt ori în acel an, la intervale scurte, uneori doar de cîteva zile. Memorase, în cursul drumului, detalii dintre cele mai diferite și știa cînd se vor ivi, le pîndea să le descopere, călătorind în tovărășia lor. Unul din prieteni, puțin mai tînăr decît el, coleg de liceu, băiat bun, trăind doar împreună cu o soră (vara, părinții se mutau de acasă, ca toți muntenii, apropiindu‑se de lucrul lor), îl reținuse la el. Fata, înaltă, opulentă, cu ceva de felină în mișcări, considerase că este și oaspetele ei și îl tratase cu o bunăvoință prietenoasă, mergeau împreună după treburi, se plimbau duminicile, iar serile se apropiau foarte mult unul de celălalt, stînd alături pînă tîrziu, într‑o intimitate care sporea continuu, aromitoare, fata îl atrăgea, surîzînd, dar nu părea tentată să ducă jocul prea departe. Apoi îi permisese s‑o îmbrățișeze și s‑o iubească, îi povestise că mai avusese un iubit, era liniștitoare și Matei, întîia oară, învățase că există și astfel de fete, care se iubesc fără lacrimi, candide, fără cunoștința păcatului, orgolioase, în dăruirea lor, să‑și îndeplinească menirea, mereu senine, îndatoritoare, cu prospețimea tinereții, necerînd nimic, mulțumite că se ofereau, că izbuteau să fie acceptate exact așa cum rîvneau: fără a li se încălca mîndria, fără întrebări de prisos, sau și mai bine, fără nici o întrebare. Matei o avea acum în față, rîzătoare, atît de tînără, și regreta că n‑o întîlnise în grădina Marthei, sau chiar în locul Marthei. Se sfia să o cheme pe nume, dar nu se îndoia că locul ei ar fi fost acolo, în paradisul ruinat, deși Luciana avea, la șaptesprezece ani, o știință a fericirii care nu pretindea, nu avea nevoie să‑și situeze neapărat iubirile în natura nepotolită, cu sevele ei fără astîmpăr. Trupul fetei era el însuși o grădină paradisiacă, neasemuită, care își ajungea sieși. Poate că și din pricină că locurile unde trăia erau, într‑un fel, o imensă grădină, fără paragina din grădina Marthei, o desfătare la fel de bogată și fără măsură, ca merele și iarba din raiul castelanei, atît de bătrîne, că se legau de la sine de timpurile primordiale, castelana însăși venind din aceeași vechime. O, Martha n‑ar fi putut fi ca ea. Fata primise o altfel de moștenire (Matei, cu o anumită frică, o asemuia cu sora castelanei, neîmblînzita ucigașă de trufii, o vedea ca pe ea, stăpînă absolută, decizînd viața și moartea), care o îndemna să facă dragoste cu o cerească blîndețe, suavă, să‑și ia iubitul cu ea oriunde o purtau pașii și să‑și amintească de îndatoririle ei cu o ceremonie simplă, care îl făcuse pe Matei, în acea vreme, să se cutremure de emoții neîncercate. Nimic nu l‑ar fi învățat mai bine că viața profundă este simplă și limpede, că apele tulburi nu sînt neapărat adînci. Îl dusese într‑o zi, fără să‑l prevină, într‑o casă pe care o aveau ei, acea familie, în pădure. „Înnoptăm aici, îi zisese. Vino să mă ajuți. “ Se cereau îndeplinite treburi gospodărești, rămase în seama ei, și sluga bătrînă, cu chip biblic, nu era de nici un folos, își purta făptura de umbră de ici‑colo, nefiind sigur că înțelesese cine venise și ce rost i se mai rezerva lui, un moșneag surd și cu ochii goi, uitat în mijlocul vieții, de care se desprinsese demult, nici el nu mai știa cînd. „A lucrat la noi, nu mai este de nici o trebuință, dar a cerut să moară aici și trăiește în așteptare.“ Fata lucra repede și cu pricepere, ca o nevastă harnică, și cu bucuria aceasta a femeii folositoare așteptase să vină noaptea și o trăiseră împreună, cu sluga culcată în tindă, de‑a curmezișul pragului, în credința că mai este un paznic vrednic al vieții și că‑i o cinste pentru el să mai aibă puterea să‑și facă datoria. Fata glumise, cu rîsul ei molipsitor, și se culcaseră scăldați în lumina lunii. Întindeau mîinile să dea peste razele mari, ca o urzeală, a căror ființă nedezmințită cobora pînă pe trupul lor. Era cu adevărat o nevastă și se trezea înfloritoare, nu iubea excesele, timp înainte era destul, de ce să se grăbească? Toate gesturile ei se prelungeau din iubire, deși nu‑i plăcea nici măcar să pomenească de ea, fiind adînc subînțeleasă, fără nici o nevoie s‑o aducă mereu sub priviri. Rămăseseră și noaptea următoare, și încă o noapte. Pe Matei îl uimea că fata nu trebuia să dea alor săi nici o explicație, prietenul din liceu, dacă se întîmpla să apară seara tîrziu, și ei doi, el și Luciana, se găseau împreună, în camera unde o iubise prima oară, striga „noapte bună“ din camera alăturată, atît de firesc și cu o cuviință străveche, că Matei nu avusese nici o clipă conștiința că săvîrșește ceva rău, deși resturile de pudoare îl sileau ca, după puțin timp, să treacă și el în camera unde dormea celălalt, pe care îl descoperea totdeauna citind, cu o veselie revărsată din trupul său robust, ca dintr‑un izvor prea plin, și care pe Matei vinovatul îl speria de fiecare dată, ca apoi să se liniștească, cuminte și îndatoritor. Luciana arbora o tristețe trecătoare doar cînd Matei pleca, dar nu rostea nici un cuvînt să‑l rețină, el o poreclise Loredana, ieșea în poartă să‑l conducă, rămînea dincolo, cu ochii ei veseli ușor umbriți, și Matei, abătut, simțea că îl privește pînă dispărea în zare, însă nu întorcea capul, pentru că îl copleșea un sentiment neînțeles de vinovăție și neîmplinire, ca unul ce nu era de acolo și se încărca de daruri ce nu i se cuveneau. Cînd revenea, Matei redescoperea bucuria aceea a fetei, lipsită de orice exuberanță, de un echilibru neobișnuit, atît de savant dozat, și viața se relua de acolo de unde se întrerupsese. Îl mîngîia uneori în neștire, cu o duioșie înfrigurată, de unde știa, probabil, că în curînd o să‑l piardă și îi va trebui un alt iubit, pentru că nu putea să trăiască decît în înțelesul deplin al acestui cuvînt și i s‑ar fi părut fără sens, absurd și monstruos, să se lipsească de ceea ce aparținea lumii acesteia, cu drepturile ei sfinte, inalienabile. Matei fusese constrîns să se despartă doi ani de Loredana, dar o reîntîlnise ca și cum nimic n‑ar fi intervenit, și iarăși viața lor continuase, ca și înainte. Luciana devenise femeia lui, se purtau ca soț și soție, dar lumea lor nu‑i cuprindea decît pe ei doi, ceilalți nu erau prezenți nici măcar ca martori. Parcurseseră iar, amîndoi, un an de absență, o despărțire despre care nu vorbeau, ca și despre cealaltă, preferind înțelepciunea tăcerii. Își mai rezervaseră numai o vară, pentru că Luciana îl prevenise: „Trebuie să mă mărit, am împlinit douăzeci și unu de ani.“ Regretul nu‑l rostise, dar se păstra în ființa ei și tot mai des rămînea pe gînduri, însă nu‑l împovărase pe Matei cu nici o rugăminte, ei doi nu aveau altă alegere decît să se despartă. Și cînd Loredana, cum îi spunea acum mereu, de parcă n‑ar fi voit să‑i ia adevăratul ei nume cu el, se retrăsese în spatele porții, ca să‑i urmărească plecarea, Matei aproape alergase, cuprins de o panică surdă că numai prin fugă va renunța. Dar se despărțiseră ca întotdeauna, ea cu veselia ei jucăușă, atît de adevărată, rămînînd să‑și aleagă un bărbat, măritișul sosise foarte aproape, că nu trebuia decît să întindă mîna ca să ajungă pînă la el. Poate veselia ei anunța ceva și din ciudățenia ce urma să se petreacă, un bărbat care să pretindă că este numai a lui și ea să se supună, necunoscînd altă cale. A fost însă sortit să se reîntîlnească după trei luni, în casa Lucianei, Matei făcînd parte dintr‑un grup de invitați ai fratelui ei, ea îi servise la masă tot timpul, nu se schimbase deloc, dar ei doi propriu‑zis nu vorbiseră, ca și cum se înțeleseseră că își spuseseră tot și despărțirea îi separase. Se măritase într‑adevăr, cu un bărbat pe care și‑l alesese singură, și în cîteva rînduri Matei se interesase ce face, ultima oară o învățătoare din sat îi vorbise de Loredana elogios, despre distincția și cunoscuta ei mîndrie, și spusele aveau credibilitate, cu atît mai mult cu cît învățătoarea însăși era o femeie tînără, foarte stăpînă pe cuvinte și frumusețea ei, în multe privințe asemănătoare Loredanei. Matei se gîndea în primul rînd la trupul acela înalt și mătăsos al iubitei, opulent, înzestrat cu daruri străvechi și taine moștenite, pe care fata nu și‑l trădase și îl slujise, el își amintea atît de bine, cu un ritual pătruns de rosturi neschimbate, înviorătoare, ca o beție eternă.

Lui Matei, constatase asta și altă dată, amintirile îi apăreau întîi în formă pură, intensă, ample, obligîndu‑l să le retrăiască acut, apoi își dizolvau contururile, își pierdeau realitatea atît de palpabilă, schimbîndu‑și planurile, deschise unor sensuri total diferite, încît păstra impresia că substanța lor primă constituia doar stratul inferior, care le pregătea pe celelalte, capabile să‑i ofere adevărul căutat într‑o lumină ce‑l transfigura, să‑l poarte la suprafață după decantări îndelungi, în măsură să înlăture țesătura de fapte și să rețină numai proiecția lor, ajunsă pînă în prezent, ca o a doua realitate, beată de alte înțelesuri. Poate substanța lor primă se modifica, pe neobservate, cu consimțămîntul său, pentru că niciodată nu era îndeajuns de satisfăcătoare. Poate însuși adevărul pe care îl căuta devenea altul. Învățătoarea îi povestise despre Luciana la un banchet, mai exact după încheierea lui, amîndoi coborîseră în stradă, din restaurantul prea zgomotos, și fata ce o amintea pe Loredana ezita între a rămîne la hotel și a pleca, încă în acea noapte, spre casă. Și el o întrebase unde trebuia, de fapt, să ajungă. Fata rostise numele satului și Matei, cu melancolia bărbaților lipsiți de îndrăzneală, evocase vag prieteniile lui de acolo. Speranțele sale nu se dezmințiseră. Fata îi povesti de la sine, cu înțelegerea tainică a femeilor că numai un anumit lucru are cu adevărat interes, că acolo, în satul uitat, nimeni nu trăiește altfel, iar pe Luciana o idealizase, descriindu‑i ținuta elegantă, aparițiile rare, ușoara aroganță, demnitatea pe care Matei i‑o cunoscuse dintotdeauna. Nu insistase, însă interlocutoarea sa aglomerase amănuntele, cu plăcerea de a se include și pe sine, cea care va deveni, în portretul Loredanei. Matei nu fusese deloc curios să afle cine era în definitiv acel soț al femeii despre care i se vorbea, cum arăta și ce se spunea despre el, la urma urmei lucrul acesta reprezenta esențialul după plecarea sa. De parcă ar fi fost înțeleși, fata nu pomeni nici ea nimic despre soț. Nu mai vorbise cu nimeni de atunci (ca și pînă atunci) despre Luciana. Viața lui se întemeia în bună parte pe ceea ce i se dezvăluise în acei ani și a vorbi cu cineva despre Luciana, ar fi însemnat să se explice pe sine și asta nu numai că n‑ar fi fost prea lesne, dar nu‑i vedea nici utilitatea.

Matei se ridică din iarbă, gînditor, și porni. Demult nu trăise singurătatea pînă la capătul ei și acum se ivise prilejul. Mergea cu voluptate, respirînd larg, iar amintirile zburaseră. Loredana nu părea să fi existat, nici nopțile lor împreună. Ba ar fi fost chiar mai bine să nu fi existat. Nu regreta cînd își dădea seama că nu avusese un lucru, oricare ar fi fost el, pentru că — își zicea, de fiecare dată — păstra posibilitatea să‑l aibă și depindea de el să decidă dacă îl dorea într‑adevăr. Loredana, deși fusese singura lui „nevastă“, nu‑l obseda, îi rezervase o imagine feciorelnică, inaccesibilă, și nu voia să o schimbe. Chiar acum, „faptele“ din amintiri evoluau în această direcție, cu știrea sa, procurîndu‑i o mulțumire evidentă. Eugenia, sau oricare alta, Martha sau sora ei, Rodica, n‑ar fi admis să iasă din limitele adevărului despre ele, pe cînd Loredana se amuza și îi atrăsese atenția cît de false sînt amintirile „fidele“ și ce puțin sînt în stare să rețină din esența vieții, pe care avem iluzia că o pricepem. Matei cobora bine dispus și observă foarte tîrziu că în loc să se întoarcă, își continua mersul, cobora cealaltă pantă, exact ca în drumurile spre întîlnirile cu Loredana, cînd urca pînă într‑un punct, după care drumul se desfăcea în pantă lină și îl conducea pînă la poarta ei. Constatarea că făcea contrarul a ce‑ar fi trebuit să facă nu‑l exasperă. Își zise că Loredana, din locurile ei atît de îndepărtate, sau din amintirile pe care abia le alungase, își permisese o mică farsă. Nu, nu se opri, cum ar fi fost normal, ci compuse doar, minuțios, sosirea Marthei și explicațiile Eugeniei că dintr‑un moment într‑altul el își va anunța întoarcerea. Nu dorea mai puțin s‑o vadă pe Martha (o, cît de mult se deosebea de Loredana!), prezență tonică, dar era incapabil să hotărască repede, foarte repede, că este dator să revină în casa Eugeniei. Brusc, avu o mică spaimă, tresări vizibil și se scutură ca de o amenințare. El nu le văzuse niciodată, pe Eugenia și Martha, împreună. Era peste putință să le întîlnească. La asta nu se gîndise. Ar fi reprezentat un sacrilegiu să le confrunte. Și apoi nu credea decît în existența separată a celor două. Nu se va întoarce, va merge înainte, deși nu știa îndeajuns de precis cum va petrece noaptea ce se apropia. Mîine, ei da, mîine, avea timp destul s‑o revadă pe Martha și chiar să chefuiască un pic cu malacul bălan, soțul Eugeniei.

Oamenii care îl primiră la dormit semănau cu niște vechi prieteni și Matei se chinuia să rememoreze dacă nu săvîrșea o greșeală și risca s‑o lase nereparată: nu cumva mai fusese aici și uitase? Femeia înclina să‑l trateze ca pe o cunoștință veche. „Nu credeam că o să mai veniți anul acesta. Vă amintiți? Anul trecut, cînd ați plecat, nici dumneavoastră nu erați prea sigur că o să vă mai abateți pe la noi, deși de zece ani nu ne‑ați ocolit în nici o vară. Eu vă spun sincer, vă așteptam încă săptămîna trecută. Îi spusesem chiar soțului meu că nu‑mi explic de ce întîrziați. Ați fost reținut de treburi, desigur, cu ocupațiile dumneavoastră n‑ai cum ști cînd se ivește o încurcătură.“ Da, era clar, se afla în casa unor cunoștințe vechi, altfel femeia n‑avea cum să‑i reproșeze că întîrziase și soțul părea să fie și el de acord că nu procedase tocmai bine neînștiințîndu‑i cînd anume urma să ajungă la ei. Dar cei doi își duceau viața, probabil, foarte singuri și renunțară imediat la imputările lor, în definitiv îl aveau în casă, ce mai contau cîteva zile în plus sau în minus? Ca să se verifice, Matei le vorbi despre Eugenia. „O, doamna Eugenia, spuse femeia, ușor căzută pe gînduri, ce ființă rară. Am vrut s‑o atragem în satul nostru, dar s‑a stabilit acolo și nu‑i cu putință s‑o ademenească cineva. Ați fost în casa ei? Dar în turn? Ați urcat pînă în turn?“ Matei răspunse vag, chestiunea cu turnul îl derutase. Nu‑i arătase nici un turn. Exista? Evident că exista, de îndată ce oamenii aceștia vorbeau despre el și aveau cunoștință că vizitatorii puteau să urce. Ca un lucru să existe, sub un chip sau altul, este suficient ca oamenii să admită, să se convingă că există. După cum și contrarul este adevărat. Oamenii au putința să șteargă ceea ce are pentru toți evidență, printr‑un consens general. Ca să‑și distreze ;gazdele și să treacă el însuși peste un moment dificil, povesti despre soțul Eugeniei și despre noaptea geroasă, extrem de însuflețit, însă ocoli episodul paturilor fermecătoare, împărătești, care ținea de o altă înfățișare a lucrurilor și în nici un caz nu constituia un subiect de povestire pentru astfel de oameni, oricît ar fi fost de binevoitori și de atenți cu el. Observă însă la gazdele sale un soi de reacție bizară. Nu arătau să recunoască nimic din ce le spunea. Bărbatul rupse tăcerea cel dintîi. „Cu Eugenia este o poveste, cei care urcă în turnul ei nu mai au cum să distingă, după aceea, adevărul din ceea ce văd. Ajung să creadă ce‑i învață Eugenia și chiar se roagă de ea să le vorbească mereu. Eu n‑am fost acolo, nu m‑a primit, dar bărbatul despre care amintiți, soțul acela (aici Matei constată că noua lui gazdă admite eventualitatea unei întîlniri cu el, chiar dacă ea ar fi doar ipotetică, asta numai pentru a nu contrazice verosimilitatea celor povestite de oaspete) a răspîndit prea multe pe seama ei.“ Dar, în mod curios, cu cît înainta în considerațiile despre Eugenia, rezulta că n‑avea nici un soț, că ea însăși răspîndea ceea ce apoi era trecut pe seama lui. În această categorie îngloba gazda și povestirea din noaptea geroasă, socotea cu siguranță că emana numai de la Eugenia. „Și n‑ați fost în turn? întrebă bărbatul din fața sa, neîncrezător. Vorbiți ca unul care a fost în turn.“ O privi semnificativ pe femeia lui și Matei, stingherit, nu mai știu dacă trebuie să dezmintă sau este preferabil să tacă. „Nici eu n‑am fost în turn, spuse femeia, cu un fel de părere de rău. Puține femei, după cîte am eu cunoștință, au fost în el. Doamna Eugenia spune că femeile n‑au nevoie de turnul ei, numai bărbații înțeleg lumea pe dos și ea îi ajută s‑o răstoarne la loc, să‑i dea înțelesul pe care îl are.“ Bărbatul se arătă nemulțumit: „Așa n‑ai să te faci înțeleasă. Soția mea, explică el, este profesoară, ca și doamna Eugenia, eu sînt inginer silvic (dar ce să vă mai spunem dumneavoastră toate acestea, doar știți foarte bine), și cînd vorbim despre anumite lucruri, oricît ne străduim, venim fiecare din alte sfere. Soția înclină să creadă că spiritul meu este prea realist. O vedeți, ea este la fel ca Eugenia.“ Femeia rîse: „Numai că nu am un turn.“ Apoi se îndreptă spre Matei: „Soțul meu are uneori dreptate. Ca acuma. N‑am fost prea limpede. Lumea doamnei Eugenia o poate face înțeleasă doar ea. N‑am vrut să zic că îi amețește pe bărbați, dar nu se împacă deloc cu felul lor de a vedea și a judeca, de a‑și înfățișa lumea, și atunci îi duce în turn.“ Matei deduse că viziunea prozaică o supără pe Eugenia și o socotește o denaturare, de aceea intervine să reașeze lucrurile în înțelesul lor cel dintîi. „Arătați obosit, se îngrijoră femeia, să vă fac patul și să dormiți. Mîine dimineață, odihnit, o să vă duceți s‑o întîlniți pe doamna Martha. În fiecare an veniți întîi la noi și apoi o întîlniți pe ea, de aceea știu că vă gîndiți la doamna Martha.“ Deci în fiecare an se repetă povestea. O ciudă vecină cu exasperarea îl cuprinse pe Matei. „Mi‑a fost dor de dumneavoastră, minți el, și am ținut să vă văd. Dacă n‑o făceam în această seară, n‑aș mai fi avut timp. Acum însă mă întorc. N‑am călătorit noaptea prin pădure de multă vreme și sînt nerăbdător să pornesc la drum.“ Ar fi vrut să se informeze cîți kilometri sînt pînă acolo, la Eugenia, dar un sentiment de rușine îl opri: venise chiar acum pe drumul acesta, însă este adevărat, nu fusese prea atent și, în plus, se oprise în poiană și se încurcaseră puțin toate din cauza amintirilor despre Luciana. Se despărți de gazde cu o bruschețe nelalocul ei. Ca s‑o mai atenueze îi îmbrățișă pe amîndoi, afectuos. Femeia chicoti: „De fiecare dată cînd plecați de la noi, mă strîngeți în brațe de parcă vă temeți că n‑o să mai aveți ocazia să mă vedeți. “ Dar dezminți ea însăși cele spuse și îl îmbrățișă cu o anumită disperare, înfricoșată că‑l pierde. Era o femeie nu prea înaltă, bine făcută, și îl strînse pe Matei cu atîta putere, că el stătu o clipă pe loc, după ce‑i dădu drumul din brațe, să‑și recapete respirația. „Vă așteptăm la anul“, spuse femeia, melancolică, lăsînd pe soțul ei să‑l conducă. „Sînt încă nopți cu lună, zise bărbatul, și în două ore, ba chiar mai puțin, ați ajuns. Dar să mergeți neîntrerupt, să nu priviți nici în dreapta, nici în stînga. De sus, de pe creastă, o să zăriți turnul. Noaptea este luminat. Vă duceți direct spre el.“

„Cine știe cîte se pot petrece pînă la anul“, filozofă Matei, pășind zorit, ajuns departe, dar îi păru rău de femeia de care abia se despărțise și își făgădui să revină, orice s‑ar întîmpla. Îl impresionau rugămințile femeilor pe care le întîlnea și gazda aceasta, atît de amabilă, nu‑i reamintise doar că are datoria să‑i mai viziteze, ci îi adresase o rugăminte a ei, caldă, în această privință nu se înșela. Matei o înconjură de simpatie. Își duce viața aproape singură și este încă atît de tînără. Nu știu de ce, remarcă Matei, tot cu gîndul la ea, femeile singure rămîn multă vreme tinere, aproape nu le poți ghici vîrsta. În curînd însă cei doi nu‑l mai preocupau, erau undeva prea mult în urmă. Vag, îl încercă un regret că îi uita de la an la an, dacă cele susținute de ei nu erau simplă amabilitate și se dovedeau adevărate întru totul. Și iarăși, pentru a doua oară în acea zi, răsări Luciana. De parcă pe ea o lăsase în poartă, rezemată în coate, surîzînd, atît de sigură că n‑are de ce fi tristă, el se va întoarce, orice bărbat se întoarce la o femeie care îl așteaptă, dacă este femeia lui, bineînțeles. Mergea pe drumul de munte ca un apucat, și Luciana îl însoți, credincioasă, cum mai merseseră ei doi, chiar în seara aceea cînd îl ocrotise în casa din pădure și o iubise. Ceva i se năzărise și ceruse să meargă cu ea în pădure, poate să vadă vitele în ocolul lor, nu, nu era posibil să‑și aducă aminte cu certitudine, dar vedea cum pășeau unul în urma celuilalt, fata înainte și el atent să se țină de ea. Înserarea coborîse neagră și dacă nu ar fi auzit pașii fetei și nu s‑ar fi străduit să se țină cît mai aproape de ea, s‑ar fi pierdut, s‑ar fi rătăcit. Imita, fără să vrea, mersul din seara aceea, ca și cum Loredana i‑ar fi fost și de această dată călăuză, mai ales că era o noapte tot atît de neagră, și vara era chiar aceeași, puțin amăruie, puțin nestatornică, aceleași capricii de anotimp răsfățat, într‑atît de așteptat și dorit, că i se iartă orice. Un bocanc i se desfăcu și îl examină cu milă. Nu era un defect prea mare. Cedase cusătura, dar îl va repara chiar el. Nu‑i plăcea să lase lucrurile lui pe mîinile altora și cînd se învecheau, ca bocancii aceștia, se despărțea foarte greu de ele, se simțea legat ca de ființe vii, îl durea neputința lor de a‑l mai sluji, mila față de bătrînețea și inutilitatea lor îi redeștepta momentele cele mai diverse cînd le folosise, iar înduioșarea îi întărea sentimentul că n‑are dreptul să se despartă, că este dator să le caute un loc de odihnă, să le așeze acolo și să le revadă din cînd în cînd, pios, cu toate gîndurile aplecate peste ele, pentru că o parte din sufletul lui trecuse definitiv în lucrurile credincioase din jur și s‑ar fi sărăcit nemăsurat pe sine aruncîndu‑le, disprețuindu‑le. Saci întregi cu astfel de lucruri se păstrau în locuința sa și Martha îl surprinsese într‑o zi cînd desfăcuse unul cu cărțile și caietele lui de școală, roase de vechime, învelite cu eterna hîrtie albastră, cu îndoituri la colțuri și pagini pătate de cerneală, el apuca încet o carte sau un caiet, sfios, recules, ezita înainte de a întoarce paginile, și Martha se văzuse obligată să‑l asiste pînă le trecuse prin mîini pe toate și se umpluse de praf, ca de‑o pulbere scumpă, copleșit de atîtea zile și ani, încît femeii îi trebui stăruință și tact să‑l readucă în prezent, să ia act că ea îl vizita și să i se supună, pentru că nu venea și nu‑l chema decît pentru a‑l tutela, pentru a‑l ascunde cu grijă și a‑l ști supus, pentru a‑l ocroti cu dragostea ei, în măsură să înfrîngă adversitățile și, în primul rînd, să închidă căile către ele, să‑l despartă și să‑l izoleze, ca o condiție a accesului la fericirea ce i‑o dăruia. Martha instituise tirania ascultării, fără de care farmecul ei își pierdea strălucirea, trebuia s‑o urmeze și s‑o aprobe, să‑și modeleze fiecare gînd după dorințele ei. „Cînd ai să te pătrunzi de mine, îi spusese, am să fiu cu adevărat a ta.“

De sus, da, se vedea turnul. Mersese într‑adevăr fără să privească în stînga sau în dreapta și asta îl ajutase să țină pasul cu gîndurile lui repezi, care îl conduseseră din nou la Martha, cea atît de des și pe nedrept uitată și de care se desprinsese de atîtea ori în cursul zilei. Dacă Martha este acolo și îl așteaptă, va cere să urce cu ea în turn. Orice va spune Eugenia, că numai ea este îndreptățită să‑și călăuzească musafirii pe scările înalte, abrupte, înguste și mereu răsucite ca într‑un cilindru spiralat, nu va avea importanță. Îi va zice Marthei: „Vino cu mine. Nu asculta de ea.“ Imposibil de explicat era însă teama că ele, ele două, nu pot fi împreună și că nici n‑au fost vreodată. Ba ar fi admis că nici nu se cunosc, dacă n‑ar fi știut, chiar de la ele, că‑și datorează una alteia însuși renumele pe care îl au. Nu, ele nu pot exista împreună în prezența mea, descoperi Matei, și asta îl lumină. Ele sînt, pentru mine, două ipostaze atît de diferite, încît n‑am cum le împăca. O, Eugenia, și noaptea aceea geroasă, cînd se adăpostise în casa ei, iar malacul chefuise cu prietenii aduși în mașina înghețată, protejați de ger în șubele și căciulele uriașe, pe cînd el, Matei, subțire și întunecat, zăngănise de frig ca o tinichea surprinsa de viscol. Și Martha, credincioasa Martha, cu grădinile ei rodind în neștire, și avertismentele să fie urmată. Ce femeie! Numai bărbații care merg la război au astfel de femei, puternice, sfidătoare, imune, preluînd dintr‑o dată în seama lor grijile și nenorocirile unei vieți, traversînd oceanul de patimi dezlănțuite și îngenunchind războiul, pentru că orice război sfîrșește, în cele din urmă, cu triumful vieții și întoarcerea acasă, iar învingătoarele sînt ele, femeile, și într‑o tabără și în cealaltă, numai ele pot face viața să continue, îi pot primi pe bărbați în brațele lor, cercetînd cu luare‑aminte ce‑a mai rămas din ei. De cîte ori și‑o imagina pe Martha voluntară, Matei avea o satisfacție, de parcă s‑ar fi răsplătit singur pentru o alegere nemaipomenită. Avea demult convingerea că Martha este o senzuală, orbită de puterea atracției ei, și de aici rezulta satisfacția cînd reușea să modifice puțin portretul atît de cunoscut.

Matei vedea mereu turnul, coborînd înfrigurat, răscolit de presimțiri. Ceva îl înștiința că procedase bine hotărînd să se întoarcă, se pregătea pentru el, în mod absolut sigur, o surpriză de proporții. Pentru a preîntîmpina pericolul de a nu mai fi stăpîn de propriul său destin, alcătuise aproape vijelios un plan îndrăzneț, care să‑l pună la adăpost, pe viitor, de virajele neașteptate ale evenimentelor, cum pățise chiar aseară, așteptînd‑o pe Martha, sau în atîtea rînduri. A sosit timpul să ia în stăpînire severă propria lui viață și să n‑o mai lase la discreția întîmplărilor. Se impunea s‑o răpească pe Martha. Aventura lor se sfîrșise. Se cuvenea să înceapă un trai cuviincios, liniștit, bătrînesc și așezat, cu deliciile lui încă neîncercate. Căpătase psihologia unui răpitor și cînd voi să se descheie la bluză, să‑și ușureze mersul, trase de fermoar ca de o frînghie rudimentară, apucat și disprețuitor. Brațele resimțeau de pe acum căldura prăzii, purtată pe sus, nemilos, neîndurător, ca să anuleze orice zbatere. Trupul zvelt al Marthei, cu fibre prelungi, cu mușchii tari, perfect dispuși, îl încălzea și îi accelera respirația. Greșise cînd îl concediase pe Remus Mihalcea, ar fi avut nevoie de mașina lui. Dar nu, nu va străbate în această noapte drumul pînă în oraș. Va răpi un cal (ce importanță mai avea?) și va trece pentru a doua oară peste munte, la prietenii săi. Cît se va mira femeia văzîndu‑l cu Martha în brațe, și ea, Martha, lipsită de dominația atotputernică, va zîmbi cu un altfel de triumf, al femeii care l‑a silit pe bărbat să riște totul pentru ea.

Turnul îl fascina și gîndurile lui Matei se tulburară. Prima îndatorire este să urce cu Martha în turn, fără Eugenia, pentru a rupe misterul și a ieși de sub vraja Eugeniei. Altă posibilitate nu avea să‑și îndeplinească planul răpirii, numai delimitîndu‑se de trecut. Nici nu‑i veni în minte să se revolte că nu i se arătase pînă acum turnul sau, cine știe, fusese dus, probabil, în el, fără ca măcar să i se spună. Dacă prietenii aceia îndatoritori, pe care îi vizitează el de zece ani, nu trădau secretul, risca și în această noapte să i se ascundă o mare taină și să fie purtat de viclenia jocului nesățios al Eugeniei de a‑l avea în stăpînirea ei. Nu se mai îndoia că Eugenia este la originea întîmplărilor din ultimele două zile, dar nu se putea supăra pe ea, de aceea se pregătea să acționeze bărbătește, pentru a nu ceda din cine știe ce slăbiciune sau numai amintindu‑și noaptea geroasă. Nu Eugeniei i‑o răpea pe Martha, ci lui însuși, cel de pînă atunci, veșnic predispus la concesii și oscilații. Parcă auzea glasul Marthei, disprețuitor, incitant: „Ce‑ți închipui că vei putea face fără mine? De ce te revolți? Ți‑am spus eu să mă răpești?“ Era un mod de a sugera că și prima oară, cînd o oprise să se mai ducă la celălalt (o răpise, da), ea fusese cea care îi inspirase ideea, prin întreaga ei purtare, și el nu făcuse decît să execute întocmai ceea ce era normal și se găsea pregătit.

Își dădu perfect de bine seama că au mai rămas doar cîțiva pași, dar turnul dispăruse. Se topise încet, pe nesimțite, după ce își mai păstrase două sau trei clipe contururile pe fundalul cerului întunecat. (De ce i se zisese că este o noapte cu lună? Poate a fost, dar el a întîrziat și n‑a mai prins‑o.) O tristețe moleșitoare îl acoperi pe Matei. Fusese iar înșelat. Îi era indiferent dacă Martha sosise sau nu, și în general nu‑și dorea decît să renunțe și cu prima ocazie să plece acasă la el. Distinse o siluetă venindu‑i în întîmpinare, însă nu mai avea nici o curiozitate. Voia să calce, chiar pe locul unde a fost turnul, pentru că a fost, s‑a călăuzit după el tot drumul, așa cum îl învățaseră gazdele lui. „O, ce mult te lași așteptat! sună glasul unei femei. Pîndesc de aseară să te aud venind. Ți‑ai dorit atîta să vin la tine și acum mă faci să aștept.“ Era sora Marthei, Rodica, fata cu stiletul prins în corsaj. „Ce‑i cu bocancul din piciorul tău? îl întrebă. Ești aproape desculț. Și Eugenia mi‑a zis că ți‑a oferit bocancii noi‑nouți, pe care ți i‑ai adus acum un an, și i‑ai refuzat.“ „Aceștia sînt! aproape țipă Matei. Apoi se răzgîndi: Nu știu, poate aceștia sînt, sau sînt alții. Am umblat foarte mult.“ Fata își trecu amîndouă palmele peste fruntea lui Matei, începînd din mijloc spre margini, ca o mîngîiere, parcă l‑ar fi masat ușor să‑i alunge oboseala. „Unde este turnul?“ Fata se porni pe rîs. „Turnul a fost acum trei sute de ani. Bănuiești că eram prea mică (și schiță un gest ca să arate cît de mică era) ca să‑mi amintesc ce s‑a făcut.“ Furios, Matei o îndepărtă și tot ce avea să mai știe, a doua zi, ținea de reconstituirea vagă a sosirii peste munte.

I‑am spus Eugeniei, își aminti Matei, că nu vreau s‑o văd pe Rodica. „Nici n‑ai cum. Este în America Latină. Soțul ei lucrează acolo. Nu vine în țară decît o dată la doi ani.“ Deci ieri s‑au împlinit doi ani de cînd n‑a mai fost, însă am renunțat să o contrazic. Îmi permisese să dorm în patul imperial și toate durerile mele se potoliseră. „Eugenia, ieri, mi‑ai spus că Martha va veni. Unde este?“ Eugenia, după o mică pauză, mi‑a zis: „Tu obișnuiești să pui pe seama altora ceea ce îți răspunzi singur. Nu ne‑am văzut ieri. Remus Mihalcea a trecut pe la mine și regreta că nu l‑ai însoțit, îi promiseseși că vii cu el. Spunea că a trecut pe la tine pe acasă, dar n‑a avut de unde să te ia.“ Atunci cum am ajuns eu aici? am vrut s‑o întreb, dar nu aveam putere să mă las antrenat în jocul Eugeniei. „Malacul tău unde este? am abătut eu discuția. Mi‑i dor de el și avem niște vin de băut împreună.“ Ochii Eugeniei sclipiră intens, cu o voioșie rară la ea. „Folosești mereu stratagema aceasta. Eu nu sînt căsătorită și malacul, cum îi spui tu, n‑a existat. Singurul bărbat cu care am vrut să mă căsătoresc ai fost tu, Matei, însă m‑ai refuzat. Ai motivat că nu poți avea grija unei neveste și că eu sînt o nevastă prea pretențioasă. Dar cine este «malacul»? M‑ai întrebat de cîteva ori pînă acum și încep să fiu intrigată.“ Modul Eugeniei de a devia lucrurile nu‑mi convenea și m‑ar fi amuzat să‑l văd pe malac intrînd pe ușa și să‑i strig: „Uite‑l! Soțul tău! Privește‑l bine, pînă nu‑l pierzi iar.“ Mai era o chestiune în suspensie, puțin neclară, cea a bocancilor. „Am să‑mi iau bocancii pe care i‑am lăsat anul trecut. Aceștia pe care îi port uite în ce hal au ajuns.“ „Matei, lasă, te rog, glumele, m‑a admonestat Eugenia, în primul rînd nu porți bocanci, ci pantofi, și sînt foarte buni, chiar am vrut să știu unde i‑ai cumpărat. Las la o parte faptul că nu‑mi imaginez să fi avut vreodată bocanci. Este o încălțăminte pe care o detești. În plus, anul trecut ne‑am văzut la mare, la Mamaia, n‑aveai să umbli cu bocancii după tine.“ Ar fi fost meschin, după jongleriile verbale ale femeii, să verific dacă vinul adus de mine și sortit să fie băut cu malacul, se mai găsește. Mi‑era doar că Eugenia va uita complet de el și în cele din urmă va trebui să‑l arunce. „Am să‑ți ofer un coniac, mi‑a zis, ca să te înviorezi. Altă băutură, în casă, nici nu există. “ Evident, Eugenia se situase pe un alt plan decît mine și eu refuzam în continuare să mă angajez într‑o adevărată dispută. Sînt însă profund amărît, pînă azi, în ce privește turnul, misteriosul turn, n‑am pus nici o întrebare. Îmi pierise din minte, absolut cu totul. Foarte tîrziu a înviat amintirea lui, cînd nu mai eram lîngă Eugenia. Poate nu s‑ar fi încurcat în așa hal lucrurile, încît să uit de turn, dacă Eugenia, stînd pe marginea patului imperial (eu abia mă trezisem), n‑ar fi spus: Ți‑amintești serile petrecute la mine?“ Nu, nu mi le‑aminteam. Eu nu mi‑aminteam decît serile împreună cu Martha. Întrebarea a avut darul să răstoarne totul. În fond, care erau relațiile mele cu Eugenia? Nu cumva?... N‑am îndrăznit să merg pînă la capăt. Eugenia însăși m‑a părăsit pentru cîteva minute, ca să aducă sticla de coniac și să‑mi toarne un pahar, ceea ce însemna că nici ea nu voia ca relațiile noastre să fie definite, ci întrebase numai din nevoia femeilor de a provoca o evocare. „Matei, acum să mă asculți bine, m‑a prevenit, după ce a băut paharul ei și și‑a turnat încă unul. Eu n‑am dreptul să‑ți fac nici o imputare că te ții după Martha. Tu singur hotărăști ce crezi că este bine sau nu. Trebuie să eviți însă — asta chiar te rog — situațiile delicate. Din cîte am înțeles, nu ești în stare să dai de urmele ei. Ți‑am notat telefonul, ca să poți intra în legătură cu ea. Dar să nu săvîrșești eternele tale greșeli. O cunoști încă prea puțin, ca să‑i spui pe nume. Ai grijă să‑i vorbești cu toată politețea necesară, altfel riști să se supere și mă implici și pe mine, fiindcă prin intermediul meu ai aflat despre ea și ai cunoscut‑o. “

Din tot ce mă înconjura rămăsese neatinsă o singură realitate, cea a paturilor imperiale. Poate aici se afla și dezlegarea. Dar eu încă n‑o doream. Îmi trebuiau Martha și grădina paradisiacă.

II

Pentru prima oară, cele spuse de Eugenia nu se asociau paturilor imperiale, nășteau în jurul lor o altă atmosferă, de o austeritate care nu se împăca, în sufletul meu, cu nimic din ce păstram din noaptea geroasă. Le‑am dat însă creditul cuvenit, dar foarte curînd avea să se dovedească, în chip neașteptat, că sfaturile Eugeniei nu‑mi erau de nici un folos. Încă înainte de a mă decide să‑i telefonez Marthei, am avut certitudinea tulburătoare că ea, Martha, purta numele meu. Nu mă simțeam pregătit să aflu vreo explicație și am amînat orice confruntare. Înspăimîntat de eventualitatea unui adevăr neprevăzut, m‑am văzut silit să alunec mult mai adînc în amintirile mele, singura cale de a mă înarma pentru ceea ce, în ultimă instanță, tot avea să urmeze. Cum puteam evita să știu cînd a primit Martha numele meu? Mi‑a fost ușor să‑mi cîștig amînarea. Totdeauna am avut slăbiciunea de a îmbrățișa repede o soluție care îmi înlesnea fuga, coboram panta renunțării cu un calm confortabil, care mă regenera. Am fost, probabil, de la început, adeptul vieții liniștite și fuga de agitație nu numai că n‑a aruncat nici o umbră de umilință asupra mea, ci consideram că mi se cuvine, ca o răsplată prea mult amînată. De data aceasta am fugit extrem de departe, în adolescență. N‑a fost numai o fantezie momentană, deși sufletul meu era deschis spre orice evadare, ci mai degrabă un vechi vis al meu. Multe nopți s‑au legănat cu acele aduceri aminte spre care mă îndreptam acum, dar niciodată n‑am avut curajul să mă duc pînă acolo, poate și de teamă că o amintire atît de veche este amenințată să se destrame la cea mai mică intenție de a‑i verifica autenticitatea. Ea conținea prea mult din ceea ce nu se cere probat, dar starea în care ajunsesem, după ce am aflat că Martha purta numele meu, nu permitea să se țină seama de un asemenea neajuns. Cu o nostalgie firească, în ultima seară, chemînd somnul, am retrăit, în stare pură, amintirile spre care alergam. Mă alarma gîndul că ar fi posibil să le pierd sau să le înlocuiesc. Deliciul de a medita încet pe marginea lor, cu o voluptate trează, dar în același timp gata să mă împingă în somn, îl cunoscusem și îl cultivasem pînă la rafinamente subtile. Unul din micile mele păcate este rememorarea și, cu timpul, am transformat‑o într‑un viciu. Nevinovat, este drept. Ca să adorm, chem vechi amintiri liniștitoare și momente lungi mă pierd în labirinturile lor. Ce plăcut este să știi că ființele care te înconjoară, chemate pe o asemenea cale, au existat într‑adevăr și s‑au contopit în viața ta, că orice mîngîiere redeșteptată o urmează atît de fidel pe cea petrecută aievea, cu deosebirea că a dobîndit în plus o nemurire străină atunci și șlefuirea marilor gesturi ale unei vieți. Poate nu rămîne din noi decît gesticulația și patetismul momentelor sublime, pentru că ele însoțesc devenirea și într‑un fel o determină. Mă pregăteam să pășesc spre cele mai vechi amintiri încărcat de emoții, cu sufletul unui biruitor: Martha nu mă putea prinde, îi scăpasem. Urma, trebuia să vizitez o gară. Atît. Să cobor din tren și să mă aventurez pe peron și în micile săli de așteptare, să ascult rezonanța propriilor mei pași (ce bine ar fi fost să fiu singur, toți călătorii să ocolească în acele ore gara) și apoi să ciocănesc șinele de cale ferată, să‑mi aplec urechea spre ele și să aud de la mari depărtări cum se apropie trenurile de altădată. Era o gară de răscruce, liniile se bifurcau și porneau spre marginile țării, dar în două direcții diferite, altfel nici n‑ar fi avut sens buclele elegante care le despărțeau, făcînd ca o scurtă vreme trenurile să meargă aproape paralel, să se privească unele pe altele, ca pe neobservate să se îndepărteze și să nu se mai simtă, un timp, decît zvîcnetul locomotivelor și, la mari intervale, șuieratul lor, desfăcîndu‑se peste întinderile nesfîrșite ca un strigăt dezolant. În gara aceea mi‑am îngropat toate amintirile adolescenței și una din întîmplări (o, cum voi putea‑o povesti?), al cărei martor unic sînt, poartă în ea începuturile tuturor căutărilor mele, dacă nu cumva evenimentele pe care le‑am dezlănțuit sau m‑au implicat, de‑a lungul unei vieți, se contopesc în enigma acelor clipe, în străfulgerarea că aș fi putut să descopăr, definitiv, drumul către o fericire fără sfîrșit. Martha, orgolioasa Martha, dacă ar ști ea că nu‑i decît uzurpatoarea, că mult înaintea ei prin gara de la răscruce și‑a fluturat pletele în vînt, la fereastra unui tren (și era un tren de seară, cînd tristețile se amplifică și frumusețea atinge limite dureroase), într‑un grup nesfîrșit de fete, în grupuri de fete atîrnînd ca niște ciorchine, fantastica moștenitoare a unei stirpe necugetate, ale cărei femei acoperiseră de splendoare pe bărbații unei epoci. Scos din minți, am sărit din trenul de alături și ce a urmat se va prelungi, poate, cîteva sute de ani. Îi marcăm pe cei de după noi cu tot ce am agonisit și devastările noastre sfîșie și în ei credințe și taie drumuri necruțătoare spre dezolări imposibil de înfrînt. Ar trebui să avem puterea de a ne rezuma viața la acele clipe care ne conțin, care absorb ființa noastră și n‑o mai restituie, aruncîndu‑ne amăgirea că am mai exista și în afara lor, adevăr derizoriu, subminat fără încetare. Sau ar trebui ca existența noastră să se curme atunci, în faldurii strălucirii, fără păreri de rău, scutită de mediocritate și supraviețuire cenușie. Ce bine ar fi dacă am suprima viitorul și am trăi numai clipa prezentă, chiar dacă durerile ar fi și mai fără speranță (ar fi numai dureri, fără nimic de așteptat după ele), dar fericirile, o, fericirile, ar deveni fără moarte, nimic altceva n‑ar fi posibil în locul lor, orice devastare ar fi suprimată, iar intensitatea s‑ar retrăi continuu pe sine. Am pierde doar alternanța și memoria schimbărilor, dar am recuceri adîncimile pierdute și sferele înalte, cele mai înalte (pentru că ar fi o gradație, nu ar domni neagra monotonie). Și, suprimînd viitorul, trecutul ar muri și el. Ne‑am naște perpetuu, fără raportare la nimic.

Iubirile adolescenței sînt divine. Restul este pasiune, patimă și foame, și nu de puține ori, în urmă, calcul și meschinărie. Iubirile adolescenței, atinse de aripa morții sau numai zbuciumîndu‑se sub umbra sfîrșitului, distilează disperări pure. Fiecare fibră devine sensibilă, o sensibilitate de floare bolnavă. Iubirile adolescenței nu sînt niciodată împărtășite. O durere infinită curge în lume, invadează universul și îl absoarbe. N‑am să uit nopțile fără somn, întins în patul monahal, cu gîndurile ca o flacără vie și setea de perfecțiune și sublim, totul într‑o ardere înceată, negrăbită, ca o jertfă izbăvitoare. Și apoi iarăși zilele fără capăt, pînă în amurg, rătăcire și suferință, iar undeva chipul palid, într‑o fereastră a închipuirii, ca o fluturare de păreri de rău.

Cea dintîi se numea Eva și poate nu era nici măcar frumoasă, mult mai tîrziu mi s‑a părut foarte schimbată, cu sînii mari și repede predispusă să cadă în brațe. Dar a fost o trestie și umbla printre bănci ca o părere, o privire a ei înnegura o după‑amiază. Nici n‑aveam nevoie s‑o văd, pînă într‑atît chipul ei se impregnase în simțuri și se transformase într‑o prezență inseparabilă. Nu i se putea scrie și nici nu i se putea vorbi, ar fi fost și una și alta fără sens, nici măcar n‑avea rost să fie întrebată dacă și ea înțelegea ce se petrece. Dar a intervenit o despărțire fulgerătoare, și a durat cîțiva ani, iar revederea a fost simplă, neemoționantă: devenise femeie, lipicioasă și insistentă, puțin prea voinică aproape fără pretenții, dăruindu‑și farmecele în neștire, de teamă să nu se risipească și nimeni să nu se mai bucure de ele. La următoarea revedere, avea un trecut și, de fapt, fără ca ea să știe, murise. Poate murise frumos, nu mai țin minte și nu avea însemnătate.

Pe celelalte nu le mai chema în nici un fel. Se puteau schimba între ele, puteau fi înalte și subțiri sau numai duioase, abia ajungînd pînă la umăr, cu ochii deschiși larg, ei înșiși infiltrați de patimă, se puteau roti oricît, important era să‑și treacă una alteia darurile și să nu uite de ele. Sub o fereastră, n‑am văzut, luni în șir, decît o umbră. Cunoșteam orele la care se ridică de la masă, cu o carte în mînă, și traversează odaia, în timp ce părul îi cade pe spate, pentru că își scutura capul, întotdeauna, să‑și alunge oboseala sau pur și simplu să‑și dezmorțească, în acest fel, gîtul lung, armonios, lipsit de orice podoabe. Punea cartea undeva în raft și se întorcea cu alta, repetînd întocmai mișcările, în lumina prinsă în tavan, prea abundentă pentru taina acelei umbre, dar insuficientă s‑o descifreze. Foarte tîrziu, ca un ultim act, deschidea fereastra și înlătura perdeaua, în timp ce lumina se stingea singură. În răcoarea nopții, aplecată în geam, zeitate mută, intra în lume și eu abia respiram, îngrozit să nu se producă un cataclism și să dispară de acolo. Avea puterea să rămînă așa, tăcută și nemișcată, un timp indefinit. Se desprindea apoi foarte încet și refăcea, invers, mișcările anterioare. De fiecare dată, după închiderea ferestrei, ritualul se încheia pentru mine. În camera alăturată, alte trei sau patru fete, gălăgioase, predispuse să te ia din stradă cu ele, veșnic chicotind, cu o impudoare curioasă în mișcările și rîsul lor, veneau din alt univers și își pierduseră umbra. Cea mai expansivă dintre ele, vioara primă a grupului, pe nume Tudorița, cu un rafinament de fată care a cunoscut toate relele pămîntului, cu o plăcere a dezmățului permis numai pe jumătate, în al patrulea an de liceu, avea mai mulți iubiți decît clase promovate, pentru că o prinsese vîrsta măritișului în cursul inferior. Cu părul pe frunte și un mers de curtezană, își arăta dinții frumoși, dar vulgaritatea răzbătea peste toate, peste eleganța și tinerețea ei, peste micile avansuri pe care obișnuia să le facă tuturor, învățate cu o artă anume, de viitoare femeie irezistibilă, și deși singurele afișate cu ostentație, avansurile acestea erau cele mai puțin stridente, poate și din pricină că era făcută să placă, dar nu se pricepuse să‑și cultive mai nimic din ce constituiau armele unei adevărate femei. Colegele Tudoriței o secondau nepăsătoare, dezmățate, cînd erau în cameră, însă mult mai timide pe stradă, aproape cuviincioase. Eu vedeam însă rar, foarte rar ce se petrece în camera lor și nici nu auzeam rîsul destinat să provoace și să cheme, pentru că alături umbra lunară își continua netulburată recitalul, iar supremația umbrei devenise indiscutabilă. A dominat doi ani puterea de atracție a celorlalte, cu părul ei revărsat în neștire și tăcerile dozate savant, în intervalele dintre deplasările prin cameră, ieșirea în fereastră și întunericul desăvîrșit al somnului. Pășea dimineața, în stradă, cea dintîi, lucru ce îi permitea să nu se grăbească și să arboreze o demnitate princiară. Nu avea curiozitățile mărunte ale străzii, nu întorcea privirea în stînga sau în dreapta, mergea spre centrul orașului în mod aproape solemn și grupurile cu care se întîlnea, inevitabil, o ocoleau la o anume distanță, cu un respect exagerat și neînțeles. N‑o însoțea niciodată vreo colegă și nici nu se asocia cu vreuna pe drum, răspundea cu un zîmbet deschis, prietenesc, dacă era salutată și cu o ușoară înclinare a capului, dar în secunda următoare chipul ei redevenea impenetrabil. N‑avea nimic de comunicat și nu aștepta nici un mesaj. Fetele din camera învecinată nu doreau s‑o știe împreună cu ele, își păstraseră relațiile intacte, însă la o temperatură care le desființa. Se împrieteniseră însă, aceste fete, cu gazda mea și chiriașele ei, făcîndu‑le vizite interminabile și sîcîindu‑mă, adresîndu‑mi de fiecare dată o mică necuviință, ceva între insultă și prostie crasă, dar nu eram supărat pe ele, pentru că aveau ceva de mînze neîmblînzite și meritau atenție, în nerușinarea lor, mai ales că ele însele nu pretindeau altceva decît să nu rămînă neobservate, preferind sacrificarea reputației unei popularități recunoscute. Chiriașele gazdei mele, două specimene total diferite, căsătorite amîndouă, dar una cu soțul plecat, dispărut, și cealaltă cu soțul aproape tot timpul absent (la cafenea, la vînătoare sau hoinărind prin oraș, pînă ce într‑una din zile nu s‑a mai reîntors nici el), aveau disponibilitatea necesară să‑și primească prietenele mult mai tinere și să le învețe cîte ceva. Recunosc că au avut delicatețea să le prevină că pe seama lor, femei tinere, cu bărbați bătrîni, s‑au născut prea multe legende, dar s‑ar putea ca demersul acesta să fi urmărit efectul contrar. Cert este că după o anumită oră, nu mai tîrziu de nouă seara, le expediau acasă, însoțindu‑le cu rîsul lor pînă în stradă și silindu‑le, pur și simplu, să se despartă. Una dintre femei era mică, blondă, firavă, armonioasă în totul, cu un soi de milă bolnăvicioasă în fața suferinței. O dureau lungile noastre munci cu cărțile de școală și pedepsele pe care le aplica gazda celor mai mici, suferea pînă la crispare cînd i se aduceau la cunoștință mizeriile din viața de școală. Vara, îmbrăcată sumar (ea era cea căreia îi fugise bărbatul), ieșea dintr‑o verandă prelungă și se plimba melancolică. Ca să i se cucerească atenția, cîte unul dintre noi (eu nu m‑am pretat niciodată la asemenea joc), își provoca singur o suferință, intra în pînza de apă a ploii năucitoare și răbda să curgă tonele de apă pe el, în timp ce mica femeie implora să părăsească locul, îngrozită de ce se întîmplă. Zile în șir, după aceea, se interesa alarmată dacă n‑a răcit, dacă nu s‑a ivit o pneumonie, temîndu‑se că i se ascunde adevărul și este victima unei mistificări. Tolera să fie luată în brațe și purtată pe sus ca un copil, dar nu prelungea prea mult glumele acestea, din aceeași milă atotstăpînitoare, știind ce chinuri provoacă îndepărtarea după o intimitate prea îndelungată, cum spunea chiar ea. Avea un aer copilăresc și o “bunătate ciudată, nu lucra nicăieri, dar își permitea cheltuieli relativ mari. Iubea, în chip bizar, discreția în ce privește viața ei intimă, după ce afișa în rest o nepăsare aproape scandaloasă (se dezbrăcase în una din zile și într‑o îmbrăcăminte extrem de sumară, roză, traversase de cîteva ori curtea, uluindu‑i și pe cei care o cunoșteau foarte bine). Nu o însoțea nici un bărbat acasă, sau cel puțin nu era văzut, în zori însă, foarte adesea, pe portița îngustă a grădinii, de parcă s‑ar fi dus într‑o inspecție de dimineață, cîte un bărbat se strecura precaut și dispărea imediat, acoperit de ecranul aleilor de trandafiri, drepte și compacte, cu plantele urcate pînă în vîrful scărilor subțiri de lemn întinse în întîmpinare. De ce îi supunea unor încercări grele, în loc să‑i evacueze direct în stradă, rămînea un mister. Casa era divizată inițial în două (noi trăiam înghesuiți în altă clădire, scundă, neaerisită, friguroasă, o fostă bucătărie de vară sau o magazie retransformată), în prima din diviziuni locuia gazda, și vara, fiul și nora ei, în cea de a doua, chiriașele, care la rîndul lor își împărțiseră pe din două spațiul, avînd grijă să utilizeze intrări proprii, de cea mai mare importanță pentru felul lor de viață și armonia prieteniei lor. Eda, mica femeie, se presupunea că încă n‑a împlinit douăzeci și cinci de ani. Biografia sa rupsese orice legături cu exteriorul, nu exista nici o informație de unde venise, spre ce se îndreaptă, datele despre ea se rezumau la ce se vedea. Cealaltă femeie, Rozina, poate cu doi ani mai mare sau nici atît, avea o statură atletică și dacă nu i se vedea fața, putea fi considerată oricînd mama micii blondine. Nu formau o pereche și evitau să iasă în lume alături. Acasă, se completau reciproc. Rozina se pricepea la gospodărie, cu brațele ei robuste și torsul de luptătoare, iar cealaltă îndeplinea treburile mărunte, care reclamau ceva mai multă atenție și o delicatețe specială, ea se îngrijea să distreze musafirii, chiar pe bărbații veniți pentru cealaltă, să prepare cafele și să asigure aranjamentul micilor întruniri, fie și atunci cînd nu se arătau decît Tudorița și prietenele ei. Dar preferințele Tudoriței mergeau spre femeia soldat, poate și din pricina alurii ei dominatoare, sau a tăcerii în care se închidea cea mai mare parte din vreme și care ridica extraordinar cota intervențiilor ei. Mult mai bună cunoscătoare a vieții (cea mică nu avea decît pretențiile unei gîsculițe, declara ea singură, în ciripitul ei precipitat, de pasăre prețuită pentru penajul ei multicolor), inspira încredere și siguranță. Viguroasă, mare, fără a fi însă dizgrațioasă, iubea bărbații plăpînzi și deșirați, alături de care era atît de impunătoare, încît ființele acelea care se alintau pe lîngă ea contrariau cu interesul lor pentru o astfel de femeie, stîrnind compasiune. Ea îi trata pe bărbații curtenitori și fricoși cu un aer distant, cu o superioritate nu lipsită de distincție. Nu părea să aibă pentru ei mai mult de o privire sumară și faptul că îi accepta „fără nici o ceremonie, aproape fără să se observe vreo schimbare la ea, conținea destul de mult mister, mai ales că avea o slujbă bine plătită și un adorator statornic — antrenorul unei echipe de fotbal, popular în oraș, om cu destui bani, capabil să întoarcă destinele unor tineri spre o carieră faimoasă și rentabilă —, care se preocupa, cu pedanterie și eleganță, de cumpărăturile femeii, de administrarea veniturilor ei, permițîndu‑și, astfel, să adauge cu discreție ceea ce considera că lipsea. Menajul celor două femei, pestriț și deocheat, decurgea într‑o liniște inexplicabilă, fără contorsiuni, în deplină onorabilitate. Erau salutate în cartier și înconjurate de stimă, iar gazda mea le oferea protecția, convinsă că proceda cit se poate de bine, conform unui cod ce întrunea aprobarea. Tudorița și secondantele ei, adepte ale școlii inegalabile a vieții, veneau cu regularitate să urmeze aici cursurile de ucenicie, destul de smerite, pentru că se considerau încă niște începătoare foarte departe de orice performanță lipsită de riscuri. Se intimidară puțin și se fîstîciră abia cînd printre musafirii celor două femei se treziră față în față cu unul din profesorii lor, dar care, la un semn al Rozinei, le sărutase mîna și le mîngîiase înțelegător. Nimic rău nu săvîrșeau aici, afirma gazda, o femeie moapsă, scundă și foarte grasă, purtînd în halatele ei interminabile scrisori ale fiului și norei și cerînd să‑i fie citite pînă la saturație. Nu și le citea singură, nici atunci cînd soseau, deși fusese funcționară și avea deprinderea elementară a cititului, păcat pentru care fiul se dovedea prudent și întocmea epistole de uz general, foarte sărace în informații de familie, și acelea convenționale, și extinzîndu‑se în schimb în descripții de spectacole, mode, scandaluri mondene din marele oraș unde se stabilise. Gazda își păstrase aprecierea că nimic rău nu se săvîrșea chiar și după ce Tudorița, descoperită de un ofițer, își concediase ceilalți iubiți, categorisiți prea romantici, și se consacra, cu destul zel și nopți pierdute, descifrării unei iubiri furtunoase, care o amenința cu eliminarea din liceu. Ea avea însă cunoștință de cazul celebru cînd principele Carol, viitorul Carol al II‑lea, pentru a fi despărțit de Zizi Lambrino, fusese sedus de frumusețea unei fete, manevrată abil de anturajul regal, la sugestia serviciului secret (fiind trimisă ca soră într‑o unitate militară, sau ceva asemănător, pentru a ieși în calea moștenitorului tronului, spre a‑l acapara). O fată într‑adevăr cuceritoare, elevă, surprinsă de poliția de moravuri într‑un parc, în cursul unor îndeletniciri suspecte, încercînd probabil să racoleze niște admiratori, capabili să‑i satisfacă nu numai pasiunea, ci și capriciile, ambițiile hiperdimensionate de femeie prematur ispitită de succese. Șantajată, acceptase încă la poliție compromisul și aventura ei se dovedi, pînă la urmă, fructuoasă, dincolo de granițele primelor ei ambiții naive de necunoscătoare. A figurat în zestrea regală multă vreme și o astfel de predecesoare nu putea să n‑o impresioneze pe Tudorița și să‑i sugereze că și ea, oricînd, în ciuda adversităților, va găsi o ieșire. Eliminarea din liceu îi apărea, în asemenea condiții, o amenințare palidă, jignitoare prin categoria de riscuri la care era dispusă să se expună, mult peste această cotă și cu aureola cuvenită unei fete de talia ei, bine făcută și cu predispoziții spre dragoste, cu calitățile înnăscute ale unei femei menite să cucerească, considerîndu‑se dintr‑o rasă cu pretenții ridicate, susținute de averea ce erau dispuși să i‑o dea părinții, dacă s‑ar ivi o partidă care să merite efortul. Pînă la urmă nu s‑a găsit decît un preot scund și sufocat de succesul său, cu o parohie mare, pierdută undeva în munți. Episodul, ascuns în cutele viitorului, n‑o împiedica încă să spere că iubitul faimos o așteaptă.

Cum s‑ar rupe o peliculă, memoria veche se opri și Matei simți năvălind întrebarea: Și, totuși, cînd a primit Martha numele meu? Numele ei de familie, nici vorbă, a fost altul, și nu cunosc pe nimeni care să‑mi poarte numele și să fi putut să i‑l ofere. O poveste cam încurcată și plină de ciudățenii, spre care Matei nu se dorea atras, cel puțin în acele momente. Se pregăti să întîmpine întrebarea cu aceeași indiferență și lipsă de bunăvoință.   Socoti o idee bună să se îndepărteze de ea pe calea pe care apucase, dar rememorarea nu mai decurgea senină. El știa, dintr‑o mai veche experiență, că memoria sa accepta cu ușurință perturbări.

N‑a fost chiar așa — se admonestă Matei —, Tudorița îți plăcea și ție, ai fi gravitat în orbita ei, dacă n‑ai fi avut dezavantajul de a fi cu doi ani mai mic decît ea și dacă fata pistruiată (avea pistruii aceia îndrăciți, ascunși vederii, dar foarte obraznici cînd îți permitea să stai aproape de ea) n‑ar fi ghicit adversitatea ce i‑o porți și nu te‑ar fi disprețuit, ea și prietenele ei, de altfel niște proaste toate, consideri tu, însă cu optica de acum, nu cu dureroasa insatisfacție de la șaptesprezece ani. Umbra pe care ai iubit‑o și‑a păstrat puritatea pînă la capăt și prezența sub fereastra ei, trează și astăzi, aproape că ar putea reîncepe, dacă n‑ai ști atît de bine cum s‑a sfîrșit. brusc acea lume, parcă s‑ar fi scufundat. Mica blondină, o femeie păpușă, cunoscîndu‑ți drama (aveai acum optsprezece ani), a acceptat s‑o vezi foarte des și să nutrești iluzia că vei obține acceptarea în intimitatea ei, era doar atît de mică și de fragilă, predispusă să se sacrifice, ca și cum acesta i‑ar fi fost destinul și nu înțelegea să se sustragă. Apoi o avantaja extraordinar vîrsta indefinită, poate avea tot atîția ani cît și tine și nesocotea cu totul bărbații pe care îi primise pînă atunci și alesese jocul, pentru că se juca în toate, incapabilă să‑și asume gravitatea existenței.

Matei nu duse mai departe adversitatea față de el (ar fi putut continua admonestarea cu multe probe și nuanțe, pentru a‑și dovedi inconsecvența și vinovăția), mica blondină surîdea în amintire cu inimitabila ei candoare, încît Matei se înduioșă și dezarmă imediat. A fost impură viața mea divizată între umbra imaculată și grațiile micii blondine. Își impută Matei. Mă echilibrase însă neînchipuit soluția de a rezerva serile recitalului acelei umbre, după ce îmi consacram după‑amiezile jocului (și el nevinovat) cu mica femeie. Într‑un fel, am fost chiar iubitul ei, fiindcă îmi era permis orice, mi‑a lipsit îndrăzneala (cum avea să se întîmple și în anul următor, într‑o cu totul altă conjuncție), mi‑a lipsit îndrăzneala să iau ce mi se cuvine. O purtam' în brațe și chicotea satisfăcută, copilărindu‑se, se abandona cu grație și poate era foarte mulțumită că nu îndrăzneam, asta o împăca neașteptat cu sine, pentru că sacrificiul ei nu se mai dovedea riscant, oferindu‑i, în schimb, plăcerea rară de a ști că făcuse exact ce își dorea. Mult mai tîrziu am admis că și bărbații adăpostiți la ea se jucau, în sensul cel mai propriu al cuvîntului, altfel tinerețea femeii, luminozitatea adolescentină a chipului ei s‑ar fi dizolvat. Deținea arta de a atrage și îndepărta, fără țipete și cîntece de sirenă, ci cu o simplitate aproape nefirească. Iubea să se îmbăieze îndelung și să‑și prepare baia ca pe un ritual. Își instalase o cadă de baie în care avea spațiu să înoate și turna în apa cristalină arome necunoscute, iar după ce intra, leneșă, înceată, pierdută, se deda unei somnolențe voluptoase, închizînd ochii și întîrziind în nemișcare peste măsură de mult, trezită de cine știe ce constrîngere exterioară, o vizită pe care urma s‑o primească, o promisiune făcută cuiva sau .nevoia de a pleca în oraș, din șirul acelorași obligații neînțelese și acceptate ca pe o fatalitate imposibil de înlăturat. A consimțit, într‑una din zile, s‑o ajut să‑și prepare baia și a dus ispita extrem de departe. Trupul ei cast, cu sinii mici, de fecioară, s‑a înfiorat la atingerea cu apa. Nu purta decît un chilot minuscul și după ce am asistat la acea intrare rituală (eu insistasem, fără a crede în vreo șansă de a fi admis), m‑a rugat, cu voce sugrumată, să plec, spunîndu‑mi că n‑a mai făcut așa ceva și că i‑ar fi foarte greu să supraviețuiască dacă n‑o ascult. Am asemuit‑o cu o divinitate sălbatică și o purtam în minte cu incandescența din primele clipe. Liniile fine ale trupului ei se înconjuraseră de o aură magică și eu însumi n‑aș fi suportat mai mult decît începutul acelei minuni.

Descoperisem împăcarea, lucru rar și neprețuit, cînd a căzut distrugător vestea că în perimetrul locuințelor noastre, în aria de cîteva sute de metri, în vecinătatea obscură, s‑a petrecut o crimă pasională, necunoscută, dispăruse o iubită și nimeni nu s‑a interesat cine este înlocuitoarea și încotro o apucase cea dintâi. Reconstituirea crimei, publică, cu o asistență pulverizată de curiozitate, urcată pe acoperișuri, a răvășit lumea noastră, mică și contradictorie, împrăștiind‑o nemilos. N‑a rezistat nimeni acelei degradări și la întâlnirile de peste ani, jena se resimțea, de parcă toți am fi înlesnit crima, complici inconștienți, sau am fi fost în stare să o săvîrșim, fără tăria de a ne‑o mărturisi. Prea mult se vorbea despre dragoste, pe un spațiu atît de restrîns, efluvii de voluptate pluteau la distanțe mici, ca să nu ne atingă vinovăția și să ne apese, să nu ne trimită în cercul celor care trebuiau să ispășească. În ziua reconstituirii, m‑am urcat eu însumi pe unul din acoperișuri, pentru a încerca să disting ceva în marea de capete din curtea invadată de pomi, unde se proceda, într‑un careu îngust, cu greu menținut liber, la deshumarea victimei. Asista, pe una din laturile careului, între polițiști, impasibilă, executoarea acelei misterioase dispariții și care făcuse totul singură, săpînd groapa și tîrînd‑o în curte pe fata ucisă, dispersînd pămîntul rămas disponibil și disimulînd mormîntul cu un strat de verdeață. O văzusem indicînd de unde să se înceapă săpatul, cu un simplu gest de precizare a locului, fără un cuvînt, și urmărind apoi, cu capul puțin plecat, cum se îndeplinea, mașinal, propria ei indicație, intrigată, nu‑i nici o îndoială, să vadă ce va fi pînă la capăt. Nu dădea însă semne că ar fi prea interesată de rumoarea asistenței și de însuși rezultatul săpăturilor. Se supusese pînă în acel moment unui întreg scenariu, intrase în casă, cu anchetatorii după ea, și refăcuse totul ca atunci, conversația, jacheta așezată pe un scaun, un pahar de apă, repetase lovitura și înăbușise țipetele, se încredințase că viața dispăruse din ființa căzută pe jos, ieșise afară și se pusese pe lucru, luînd uneltele de unde le ascunsese, muncise jumătate din noapte și arătase cum se odihnise un timp, pentru că și în ea secase orice viață. Trecuse o lună sau ceva mai mult de o lună și acum revenise în acel loc (bărbatul pentru care ucisese nu se vedea nicăieri, cum lipsise și în ziua crimei și în zilele următoare, lăsînd casa în seama celor două femei, probabil prietene la început și apoi rivale), revenise în acel loc în singurătatea de moarte a vinovaților, pentru care nimeni nu mai deschide nici o poartă. S‑a răspîndit dintr‑o dată, la o vreme, un murmur ca de spaimă și un spasm a străbătut mulțimea adunată și care așteptase răbdătoare să se ajungă la sfîrșit. A fost punctul în care am coborît de pe acoperiș, evident zdrobit, prea se trăseseră veșmintele de pe ce este mai negru în noi și se răscoliseră pînă în afund patimi ce ne stăpînesc și ne aduc în pragul mormîntului. Am refuzat să particip ulterior la comentarii, deși ele conțineau și relatări despre reacțiile femeii aduse la reconstituire, care mă treziseră din torpoarea în care căzusem. Întinsese mîinile — știind că i se cere să repete tot ce mai făcuse — să prindă capetele cuverturii în care o învelise și apoi o legase pe moartă, ca și cum presupunea că va trebui s‑o arunce pentru a doua oară în groapă, dar i se țipase: „Nu!“, de asta nu era nevoie, și pentru prima oară vinovata avusese un sentiment omenesc, de frică, zvîcnise înapoi și își acoperise fața.

Am intuit exact că vom muri și noi toți. Pe sub fereastra aceea nu mai puteam trece și nici nu știu dacă nu s‑a tras peste ea o cortină de plumb. Vecinele mele se exilaseră în propriul lor apartament ca într‑o închisoare. La fiecare pas ne ciocneam de stafii, eram legați cu fire nevăzute de crima ce se petrecuse lîngă noi, treceau prin gîndurile noastre ștreanguri de spînzurătoare, mersul nostru căpătase ezitări și vinovăție: o lume întunecată fusese posibilă alături de noi, în timp ce visam nevinovați. În toamnă, la reînceperea anului școlar (reconstituirea se consumase în vară, la încheierea anului precedent), colonia noastră a dispărut. Existase pînă atunci o solidaritate, un liant, dar dispariția a intervenit fără drept de apel. Mi‑am găsit o altă gazdă, într‑o casă dominată de o grădină ca o pădure părăginită, venind pînă sub treptele ce duceau în interior. Umezeala deteriorase acoperișul, curtea, pridvorul, deși cînd ploua propriu‑zis te puteai adăposti ca sub un cort, pădurea se întindea peste tot, ocrotitoare. Cineva, un sculptor nenorocos, își depozitase statuile în grădina de care nu se îngrijea nimeni, aruncate pe jos, unele în poziții bizare, iar școlarii încălecau marmura lucie pentru a buchisi în cărțile lor, insensibili la rănile statuilor și suferințele stăpînului lor, dacă mai exista pe undeva. Mă întorsesem oarecum înviorat. Vara se oferise, ca întotdeauna, să ne îmbrățișeze și să ne sufoce. Apăruse Tia, n‑am idee cum am întîlnit‑o, și serile se strecura pe poartă și plecam imediat pe drumuri foarte lungi, încîntat de cît de mult și de repede poate vorbi, de eterna ei bună dispoziție, care se atenua doar foarte puțin în zilele de supărări mărunte. Aerul ei ștrengăresc, capacitatea de a inventa mici nimicuri, seriozitatea ei pretențioasă, ironia care îi învăluia cuvintele, ochii sclipitori, gata să descopere mereu ceva cu mult haz, felul ei de a iubi aproape copilărește și cerîndu‑ți să juri că nu o minți („Jură! Stai aici și jură! Spune după mine!“), toate împreună și fiecare în parte, aveau un farmec virginal. Și mai ales știa să se ascundă. Mătușa la care locuia (sau nici nu‑i era mătușă?), viața ei la București, colegele, părinții rămîneau în umbră. Sărea peste intervalele cînd nu erai cu ea și relua discuția din seara anterioară ca și cum o întrerupsese doar cîteva minute, pentru vreuna din fanteziile ei, să se urce pe un gard și să rupă o floare (nu te lăsa să i‑o aduci), să se furișeze într‑o livadă, cu pași neauziți, și să se întoarcă încărcată de fructe, ca și cum toate ar fi fost acte permise numai ei și pentru care ar fi avut o inițiere aparte. Nu suporta să‑i explici cînd te găseai în încurcătură, făcînd un haz nebun cît de bine îți stă așa cu mîinile legate. Se lăsa sărutată și tăcea, reculegîndu‑se. Dar din nou nu‑i păsa de nimic și rîsul ei mărunt, foarte fărîmițat, lua în primire viața atît de nesuferită și o corecta continuu, cu arta ei de a depista nepotrivirile și a le ține într‑amîndouă mîinile, ca pe niște probe indubitabile ale imperfecțiunii. Nutream gânduri de durată, însă Tia avea să se piardă, ca redescoperită după trei ani, să alunece definitiv în neant, cu trena rîsului ei neasemuit, pe care îl aud și azi, îndeosebi atunci cînd Martha, foarte gravă, adîncește prăpastia vieții în care sîntem aruncați, cu considerațiile ei despre soartă și locul nostru în jocul universal. Dar nu adusesem cu mine, la început de toamnă, în grădina părăginită (grădinile acestea au prefigurat grădina paradisiacă a Marthei, după cum fetele subțiri, nesigure și lunecoase, încercau să anunțe voluptățile femeii ce se înconjura de roade ca de un decor emblematic), nu adusesem nimic din nostalgiile verii, grăbit să parcurg un timp ce nu‑mi aparținea, încredințat că dincolo de el se deschide abia drumul de urmat, iluzie și greșeală săvîrșite de multe ori de atunci, însă fără păreri de rău, convins întotdeauna că surprizele nu s‑au epuizat și că una, măcar una pîndește să‑mi iasă în întâmpinare, binefăcătoare. Pe aceeași stradă cu mine, chiar peste drum, într‑o grădină fără capăt (grădinile, înainte de a deveni o obsesie, au fost o realitate vegetală copleșitoare, izvoare de reverie și tristețe), locuiau alte fete năucitoare, se adunau, nu știu de ce, în mici grupuri, și locuiau împreună, iar serile și diminețile (și uneori și la prînz, cînd reveneau de la școală) puteau fi privite toate, cu cochetăria lor naivă și dorința de a fi remarcate. Cîte una se desprindea și căpăta o ținută statuară, iar admirația ce o stîrnea (și pe care o percepea imediat, ca o veritabilă femeie) se convertea în orgolioasă distanțare de toți și de toate, transformînd‑o în ființă misterioasă și inaccesibilă, a cărei privire, rară și grea de înțelesuri, te răsplătea ca un dar împărătesc. N‑am trecut însă dincolo de admirația mută și n‑am cunoscut‑o pe nici una dintre ele, deși le știam pe toate, cu tot ce se putea povesti despre ele, și întîrziam adesea în poartă să le văd, pentru că era greu să depășești pragul unei zile fără să te asiguri că asemenea ființe continuă să existe pe lume. A fost anul unei încercări necunoscute pînă atunci, a căzut din senin o iubire aproape adevărată, care a dizolvat în patima ei naiva credință că numai distanța înnobilează chipul ființei adorate. Era fiica uneia din notabilitățile orașului, un om greoi și apatic, dominat de o soție cu profil de armeancă, o fată în genul Tudoriței, dar fără ascunzișurile aceleia, fără jocul ce îl purta în sînge, mult mai directă și mai senzuală, consimțind la orice, fără remușcări, aprinsă, pătimașă, arzînd la cea mai mică atingere și dispusă să coboare în iad. Purta un nume de veche boieroaică, dar eu nu i‑l rosteam și îl înlocuisem cu multe altele, uzînd de cel mai potrivit într‑o împrejurare dată, convins că se transformă într‑un cod și că pronunțarea lui înlătură conversațiile atît de greu de purtat și de inutile. Numai Martha, disprețuitoare a prejudecăților din lumea ei, o mai amintea pe boieroaica deșirată, deplin matură la optsprezece ani, ucigîndu‑și mama cu sfidătoarea ei pornire plebeiană. Bătrîna armeancă, înnebunită de neputință, interzisese să ne vedem în altă parte decît la ea acasă și cînd adusese lucrurile pe acest făgaș, se liniștise, în chip miraculos, cu totul și renunțase la supraveghere, pleca în vizite și ne lăsa singuri, sau n‑o găseam acasă și luam locuința în primire pînă în zori. A fost un dezmăț și o stăpînire a simțurilor pînă la limite incredibile. Fata roșcovană, cu o nerușinare abia reținută, venea în cămașă de noapte și o invitam să ieșim în fața casei, spre grădină, și o primeam atît de aproape, că încercam anevoie s‑o separ, se arunca în brațele mele și o duceam iarăși în casă, repetînd de cîteva ori acest drum pe întinderea nopții, ca pe un chin imposibil de înlocuit cu o voluptate mai drăcească. Se abandona, fără să ceară nimic, dar eu n‑o voiam, din motive neînțelese, și preferam s‑o port amețită, s‑o așez în pat și s‑o mîngîi, știind că nu se va potoli niciodată și că va trebui să prelungesc mîngîierile, cu intensitate egală, la nesfîrșit. Întîlnirile au durat luni de zile, uneori fără cuvinte, pînă intervenea epuizarea, ca un leșin. Într‑un acces de răzvrătire, am părăsit‑o pe boieroaică și doar după un an era măritată și creștea un copil. Cu asta, vechile legături cu lumea adolescenței încetau și ele, iar eu mă prăbușeam în viața propriu‑zisă. Peste cinci ani, însăși boieroaica avea să revină, de nerecunoscut, și să se instaleze la mine acasă, cu deprinderi conjugale simple și nerefuzate. Dar revenirea se situa într‑un timp fără importanță, consumat monoton, ca o avere agonisită în silă. Și înaintea tuturor acestor zbateri, a zborurilor halucinante, a trecerilor dintr‑o iluzie într‑alta, înainte de a se sfîrși timpul fetelor fără nume, care se puteau schimba oricît între ele, aducînd și retrăgîndu‑și aceleași daruri, o minune neasemuită coborî surprinzător și numai ea urma să reziste. Fata cu pletele în vînt, la fereastra unui tren de seară, unica, neasemuita. Spre gara aceea de răscruce duceau vechile mele drumuri și mă socoteam dator să ajung acolo, fiindcă nu murise speranța că aveam puterea să mă întorc cu totul în acel timp, fără să‑i distrug tainele sau să le acaparez, îmi era destul să mă știu sub aripa lor. De cîte ori fugeam de Martha, mă stăpînea bucuria unui succes, pentru că asta îmi dovedea în ce măsură viața mea era legată de ea, și apoi îmi plăcea să îmi demonstrez că mai avusesem și altă viață, că nu eram chiar atît de sărac. Îmi alegeam drumurile, abia acum îmi dau seama, fără cea mai mică teamă că s‑ar putea să mă încrucișez din greșeală cu Martha, înfrîngînd astfel afirmația ei că totul posedăm în comun. Rămîneau teritorii numai ale mele și eram dator să alerg și să înfig steagul, pînă nu devenea prea tîrziu. Niciodată n‑am plecat din fața Marthei, ci totdeauna ascunzîndu‑mă de ea, sau folosindu‑mă de conjuncturi potrivnice ei. Ce are mai puternic Martha este tocmai necunoscutul. Deci iată un izvor de forță și renaștere. Micile mele dezertări o amuză și abia întreabă despre ele, silindu‑mă să revin din proprie inițiativă, să le amplific și să le rotunjesc, stingherit de improvizațiile abundente, care n‑au alt rol decît să susțină credibilitatea rătăcirilor mele. O, ce dulci sînt certurile noastre și de cîte ori am suferit că nu le deschideam o albie destul de largă. Există și furtuni: Martha, dezlănțuită, dizlocă elementele cele mai trainice și eu abia murmur de admirație, fiindcă numai eu sînt stăpînul unei astfel de femei, amenințînd să prăbușească lumea.

Matei, vesel, nerăbdător, pregăti călătoria pentru o durată indefinită. Lucrurile pe care punea mîna îi deveneau imediat dragi și nu se mai despărțea de ele, încărcîndu‑și bagajele ca pentru o emigrare. După hotărîrea unei călătorii, întotdeauna, nu mai avea complicații. Se muta cu sufletul în ea și avea tentația să fluiere fără griji. Rememorările adolescenței îi împrospătaseră imaginația și se mișca sub privirile ce le deșteptase, încîntat de sine, dornic să ofere amintirilor sufletul său de acum, aproape sigur că nu dezminte așteptările. Toți ne trăim adolescența, își zicea, preparînd răzbunările viitorului. Și iată, el aducea seninătatea cea mai deplină, nu avea ce să răzbune. Calculase timpul necesar pentru călătoria propriu‑zisă, declarându‑se mulțumit de ora la care pleca. Îl ispiti să lase o scrisoare Marthei, dar asta ar fi însemnat să se dezică: tocmai de ea fugea. O căutase zadarnic atîtea zile și își simțea inima ușoară că acceptase renunțarea și apucase în direcție contrară. Îl sună totuși pe Remus Mihalcea, să‑l chestioneze cum se explică pretenția Eugeniei că el, Matei, nu l‑a însoțit și a călătorit singur, în automobilul său proverbial, cînd adevărul este altul și Remus îl știe. „Servus, Remus. Ce mai faci? O aud pe Nona lîngă tine. Sărut‑o din partea mea. Nona, a, chiar tu ești. De ce nu mă lași să vorbesc cu Remus? Plec în cosmos și doresc să las o minimă urmă pe pămînt. Te salut a doua oară, Remus. Nona n‑a renunțat la nebuniile ei. Adorabilă femeie, ești fericit. Ascultă, Remus, n‑ai undeva pe aproape un mers al trenurilor? Sau nu, lasă‑l, mă descurc eu.“ Remus îi relată, cu o satisfacție ciudată, ce isprăvi mai făcuse Nona. Nu‑l întrebă de ce avea nevoie de mersul trenurilor și încotro pleca, descumpănindu‑l puțin pe Matei, pentru că asta însemna, era clar, că nu făcuseră nici o călătorie împreună și Eugenia avea dreptate. Dar ea spusese, ținea minte precis, că el, Remus, regretase că nu‑l însoțise, deci nici asta nu era adevărat, altfel prietenul său l‑ar fi luat la rost că‑l obligase să‑l aștepte și, probabil, să întîrzie sau să‑și încurce cine știe ce treburi. Remus nu se arăta însă preocupat decît de isprăvile Nonei, pe care o încuraja cu pălăvrăgeala lui. Nona se certase iar cu șeful ei (pentru a cîta oară?), un fost coleg de facultate, căruia nu‑i acorda nici o considerație. Fusese o ceartă în stilul Nonei, cu martori mulți și apostrofările ei golănești. „Ce aia a mă‑tii ai să‑mi faci? îi zisese (relata Remus). Cum o să mă tem eu de tine, cînd nevastă‑ta ți‑a pus fusta în cap și nici nu vezi pe unde calci?“ Nona, nemulțumită de relatarea lui Remus (variantele lui, pretindea, vulgarizează în chip imposibil comportarea ei, ca acum: de unde ideea nenorocită că îl înjurase iar pe șeful ei, un prost, cu care n‑a terminat încă cearta de data trecută), îi luase soțului receptorul și îi zisese vreo două, în auzul lui Matei, cu veselia ei pusă pe harță și care niciodată nu știai unde poate sfîrși. Vru să se descotorosească de Remus și zise: „Dă‑l în mă‑sa și pe ăsta (adică pe Remus), crede că tot ce fac eu o să intre în legendă.“ Protestele lui Remus nu se auziră, probabil îl distra gingașa lui soție, înghițea cu plăcere injuriile ei și le stimula, mai ales că de la o vreme Nona, atît de delicată în rest, transferase și acasă disputele de pe șantier, pe care Matei le cunoscuse încă din epoca veche, pe cînd nu depășeau perimetrul lotului condus de ingineră. „Și tu, puiule, unde călătorești? Vru să afle de la Matei. Mi‑a spus cineva că te‑a văzut jigărit de tot. Este adevărat? Ce ai, te‑ai îndrăgostit iar? Pe la noi nu calci, ne ocolești, nu merităm onoarea.“ Matei, cu răbdarea de a o asculta, avea darul s‑o potolească pe soția lui Remus și s‑o determine să revină la stilul care îi plăcea lui, gingășiile acelea mici, glumele de o candoare aparte („Ai niște ochi foarte frumoși, unul mai frumos decît altul“), voioșia speriată și măruntă, de femeie aruncată pe un șantier, printre golani („Pentru toată viața“, plîngea ea), fiindcă toate i se potriveau atît de bine și Nona tînjea să se înconjoare de ele, și numai el, Matei, se pricepea s‑o ajute, pe neobservate, să se depărteze de șantier și de răfuielile de acolo. Îi vorbi și de astă dată, cu patimă, despre cîte nimicuri (Nona iubea îmbrăcămintea, ca orice femeie de genul ei, pretindea ea, și căuta cu disperare materiale, modele, croitorese, cheltuindu‑și toți banii, „pînă și primele, nu aduce un ban în casă, ba mai ia și de la mine sau se împrumută și eu trebuie să achit“, se văicărea Remus, „ca toți bărbații cu neveste elegante“, preciza Nona), îi vorbi despre ce mai descoperise el și ar interesa‑o, îi promise chiar s‑o viziteze, în cel mai scurt timp. „Mi‑i dor de tine, îi mărturisi Nona, ești agentul meu cel mai fidel“. După conversația cu cei doi Mihalcea, puțin întristat, Matei suferi la gîndul că de atîta vreme nu se abătuse pe la Gabură, pictorul, pe care îl rugase să‑i deseneze un model pentru Nona. Ca toți cei din arta lui, Gabură avea o slăbiciune, socotită superioară îndeletnicirii lui artistice și care, în alte condiții, l‑ar fi dus la succese extraordinare, dar acum, uite, explica el, nu se putea ocupa de ea, o neglija de luni de zile. Da, moda, asta îl cucerea pe Gabură. „în alt timp, aș fi dirijat eu moda acestui oraș, nu mi‑ar fi scăpat din mîini.“ Fetele care îl vizitau, admiratoarele, nu purtau decît rochii desenate de el, iar cînd îl prindeau într‑o bună dispoziție capabilă de orice generozitate, îl exploatau fără milă, alergau și aduceau pensule, i le puneau în mînă, și mieroase, cu palmele aduse pentru rugăciune, și ochi languroși, supuși, admirativi, se țineau de Gabură, gîngurind dumnezeiește, să tragă o culoare acolo peste pînza întinsă, se potrivește orice, ziceau, numai să fie ochiul și mîna lui. Se mulțumeau cu cea mai desuetă mîzgălelală și una, Adina, îi ceruse să picteze chiar sacul îmbrăcat pe ea. Nona (Matei îi mai dusese în două rînduri modele de la Gabură) fusese de‑a dreptul uimită: cine‑i tipul? Matei se sfiise și nu rostise numele lui Gabură, dar rămăseseră înțeleși că va mai apela la omul lui. Dacă l‑ar fi trădat pe autor, celebru demult. Nona ar fi înnebunit, nu și‑ar mai fi găsit locul, ca ingenioasa Adina, care nu suportase pînă la capăt să tragă cu pensula pe ea și, cu o mișcare bruscă, fără nici o jenă, deși casa era plină de musafiri, își scosese sacul peste cap și‑l întinsese lui Gabură, iar ea, în pantofi și cu ce mai rămăsese pe ea, udă de vopseaua ce răzbătuse prin pînza rară, îl urmărise atentă, pierdută de plăcere și, la sfîrșit, îl sărutase pe pictor atît de năpraznic, că se prăbușiră amîndoi, ridicîndu‑se cu greu, umiliți de strigătele și îndemnurile celor din jur. Evocîndu‑l pe Gabură, Matei își aminti, înainte de a‑și părăsi casa, că neglijase (și pățise asta de atîtea ori) să ia un obiect mic, neînsemnat, un „pui de pernă“, un mototol minuscul, fără de care insomniile nu se lăsau alungate și îl torturau nopți la rînd. Îl avea de la Martha și ea, ca să se amuze, îl dusese la Gabură și îl rugase, exact ca Adina, să treacă peste el cu pensula, de cîteva ori, numai că pictorul se întrecuse pe sine și preparase o veritabilă  bijuterie, pentru care Martha găsise cumpărători pe loc. Evident, nu putuse să‑l vîndă, era darul făcut de ea lui Matei, și apoi nici nu‑i plăceau negustoriile astea deschise, snobismul neghiob al îmbogățiților, pentru care mai important era să se afle că au cumpărat, decît să posede cu adevărat o pînză semnată de Gabură sau un obiect trecut prin mîna lui. „Poftim, îi spusese Martha, după ce revenise victorioasă de la Gabură, acum poți să te alinți cît vrei.“ I‑l aranjase chiar ea, sub cap, în acea noapte, și dimineața i‑l vîrîse în buzunarul pardesiului, ea să nu‑l uite cînd va pleca. Martha, bănuia Matei, era principala colaboratoare a lui Gabură în materie de modă, dacă nu chiar inspiratoarea. În orice caz, o legătură se născuse, deși Martha nega. El o provocase să se explice și ca s‑o întărite, botezase puiul de pernă „Martha“, avea, de fapt, pe el culori feminine și se potrivea. Numai că Martha nu se prinsese în cursa întinsă și ripostase cu sarcasmul ei: „Ai acum două Marthe, vezi pe care o preferi. “ Puiul de pernă era ultimul obiect pe care îl adăuga înainte de plecarea într‑o călătorie și primul înghesuit în bagaje cînd se pregătea de întoarcere acasă. Moale, pufos, puiul de pernă, atît de plăcut la atingere, stătea, în hoteluri, la vedere și nu o dată trebuise să dea explicații personalului de serviciu, femeilor acelora șterse, golite de orice curiozitate, al căror interes reprezenta un omagiu pentru mîna ageră a lui Gabură, care strecurase culorile în dungi șerpuitoare, ivindu‑se de undeva de dedesubt, fără să știi unde se vor pierde și făcîndu‑te să întorci de cîteva ori minuscula pernă, pentru a le urmări. El însuși, Matei, seara, lua puiul de pernă și îl răsucea pe toate părțile, tentat să‑l mai vadă, deși îl cunoștea atît de bine și l‑ar fi putut descrie cu o exactitate impresionantă.

Este exact ora la care plecam și atunci, își spuse Matei, în stradă, plăcut surprins de coincidență, care se pregătise în ascuns, fără participarea lui, ca un semn de bun augur. Plecam sub seară, neînsoțit de nimeni și în mica haltă îmi săltam cu greu bagajul în trenul totdeauna aglomerat, care nu staționa decît un minut, poate nici atît, avantajul consta în faptul că îl vedeam cum vine peste cîmp, singuratic, și îi ieșeam în întîmpinare, ochind vagonul în care urma să mă urc și lîngă scara căruia mă găseam, în clipa cînd roțile, cu senzația că patinează ușor, se opreau pentru un interval extrem de scurt, jumătate din staționarea trenului consumîndu‑se în opririle și pornirile abia perceptibile, șirete, uzînd de o viclenie veche, aproape feminină. Mi‑erau dragi trenurile și nu observam oboseala lor, mă învioram cînd porneau la drum și de pe culoar, unde rămîneam întotdeauna, surprindeam visător întinderile, pînă la mari depărtări, iar în gări deveneam martorul avid al celor care urcau, urmărind zbaterea și nehotărîrea lor, alergarea aceea fără noimă dintr‑un capăt într‑altul, ezitare ce părea obligatorie, ca înainte de o alegere decisivă. Prietenii de acasă, topiți împreună cu amintirea verii fierbinți, nu schițau nici un gest din penumbra în care se plasau singuri cu o săptămînă sau două înainte de a suna despărțirea. Ca într‑o desprindere de trecut, întîlnirile zilnice își estompau culoarea, se strecurau tot mai tăcute, pentru că trăiau în două registre diferite, cu melancolia insinuîndu‑se, cu gîndurile la ce urma să se întîmple, în timp ce rădăcinile îi legau de întîmplările verii, scăldate în veselia lor molipsitoare, cînd fiecare era măcar o dată victima unei farse, ținta de zile în șir a glumelor tari, dacă nu cumva intervenea o escapadă comună, din amintirile căreia, ca dintr‑o plasă foarte încurcată, nici unul nu putea ieși, și se stîrneau hohote de rîs, pînă la sfîrșeală și lehamite. Erau băieți buni, niște găligani nedespărțiți, căutîndu‑se mereu unul pe celălalt, veșnic avînd ceva să‑și comunice, incapabili să păstreze numai pentru ei o bucurie, oricît de mică, pentru că se convinseseră că nici nu exista, dacă nu era comunicată. Băteau drumurile înșirați unul după altul, pornind adesea încă de dimineață, fără idei mari, însă încredințați că stăpînesc totul, amenințați de revelații zdrobitoare. Bunurile unuia deveneau automat și ale celorlalți, iar dacă vreunul mai avea rețineri, i se confiscau cu tam‑tamul de rigoare, ce producea o satisfacție infinit mai mare decît atunci cînd le ceda de bună voie. Fetele vacanțelor, cu aparițiile lor rare (unde trăiau? unde se depărtaseră?), uimeau și înspăimântau, grupul întreg le asalta, într‑o competiție de captare a atenției, care își cheltuia toate resursele, pînă la sărăcia sincerității depline și amare. Cea mai formidabilă fusese rusoaica, imposibil de precizat cine o descoperise. Cuiva i se păruse extraordinar de frumoasă și apoi se convinseseră toți că era urîtă, ca pînă în seară urîțenia aceea bizară să se metamorfozeze într‑o frumusețe stranie, încît le trebuiră cîteva zile, tuturor, să emită speculații și să admită concluzia că era adevărata frumusețe, misterioasă, nesigură, luminată din interior, fără definiție clară, putînd să treacă drept orice. O însoțiseră acasă, spre seară, în satul vecin (trăia numai cu tatăl ei, știau asta) și întîrziaseră pînă spre miezul nopții, cînd din casă se năpustise un soi de sihastru, un bătrîn aproape nebun, și toți se cutremuraseră, înfiorați, doar fata, calmă, se dusese pe urmele lui și îl strigase încet, stăruitor, pînă ce bătrînul se întorsese și‑l închisese iar în casă. „S‑a liniștit, îi anunțase. Ca măsură de prevedere, am luat cheia la mine. Este ora lui, cînd fuge de acasă și uneori trebuie să‑l caut pînă în zori, abia pot să‑l aduc, umblă pînă îi înțepenesc oasele și se mișcă cu greu.“ Fusese o mărturie pe care numai eu am înțeles‑o, pentru că în seara următoare, deși convenisem să fim iar împreună, numai eu am vizitat‑o pe rusoaică, ceilalți, speriați, preferaseră să rămînă acasă. Spre miezul nopții, scena cu tatăl s‑a repetat fără nici o variație. „Așteaptă‑mă puțin, mi‑a zis, nu pot să‑l bruschez, dar se rezolvă imediat.“ L‑a închis iar și își juca cheia în palmă, ca și cum piesa aceea de metal nu i‑ar fi evocat nimic și o păstra din pură întîmplare. „Zilele sînt normale, îmi explicase, nimeni n‑ar bănui. Nopțile, în schimb, devin un coșmar. Și asta se petrece de cînd a murit mama, n‑aveam pe atunci decît nouă ani. Să nu crezi că este bătrîn, a împlinit anul acesta patruzeci și patru de ani, mulți îl cred însă de șaptezeci, din pricină că umblă bărbos și nu vrea să‑și tundă părul. Eu, nopțile, dorm foarte puțin, de aici mi se trage paloarea pe care voi ați remarcat‑o din prima zi, vă vedeam cum vă uitați la mine și nu reușeați să dați peste vreo explicație. Dorm mult în zori și o bună parte a dimineții, el știe că mă chinuie și, după ce totul a trecut, se îngrijește de mine cu multă atenție, vine aproape de patul meu, mă acoperă, tăcut, pașii nu i se aud, se uită la mine și suferă cumplit ; eu lăcrimez de mila lui și adorm, cu chipul lui înseninat, pentru că pe mine niciodată nu mă sperie, nu mi‑a inspirat teamă, nici cînd eram foarte mică și mă purta noaptea în cimitir, la mormîntul mamei, îngenuncheam amîndoi și ne rugam, ne strecuram apoi spre poarta cimitirului, ținîndu‑ne de mînă, iar cînd ne întîlnea cineva, la acea oră din adînc de noapte, deși știa cine sîntem, întorcea repede capul, cu o frică ancestrală, gata s‑o ia la fugă. Am jurat să studiez medicina, oricîte privațiuni mi‑ar cere, și am să‑l vindec. A fost foarte bun cu mine, extrem de grijuliu, cu toate că sîntem săraci, s‑a străduit să nu‑mi lipsească ce‑mi trebuie, muncind peste puteri, pentru că el nu se odihnește aproape deloc. Merită să‑l vezi ziua, conștiincios și harnic, dacă n‑ar fi atît de bărbos, nici nu l‑ai recunoaște. Oamenii îl ocolesc, sînt foarte puțini cei care vorbesc cu el, dar nu simte nevoia să se întrețină cu nimeni, în afară de mine. Chiar în timpul crizelor, mă recunoaște și mă ascultă. Tragedia constă în faptul că eu nu sînt acasă decît patru luni pe an, în vacanțe și uneori la sfîrșit de săptămînă. În lipsa mea, încearcă singur fel de fel de remedii. Se încuie în casă și ascunde cheia, dar efectul este acela că pleacă pe fereastră. Am o rudă care se îndură și vine pe la el, rămîne uneori cîteva zile, și se îngrijește să‑l readucă acasă. Norocul este că iarna se îmbracă de parcă ar pleca la pădure sau într‑o călătorie fără întoarcere, altfel ar îngheța. Într‑un timp, cu mult în urmă, se îmbrăca și vara, punea cojocul pe el, își încălța cizmele, însă l‑am dezobișnuit, pe jumătate este vindecat, mi‑a mai rămas puțin, dar voi obține și restul. Am vrut să am o explicație cu el și l‑am întrebat: «Tată, de ce faci asta?» A plecat ochii în pămînt, vinovat, și n‑a răspuns. Este foarte probabil că nu‑și reamintește decît extrem de vag ce se petrece cu el sau sînt doi oameni diferiți, care abia au cunoștință unul de celălalt. Satul este mut, nu rostește un cuvînt față de mine, n‑am deocamdată nici o cale să aflu ce a fost la început. Știu numai că mama s‑a chinuit cu el, n‑au fost fericiți. Acum, după ce ți‑am spus povestea, ai să fugi ca și prietenii tăi?“ Nu, eu n‑am fugit, mă readucea o curiozitate bolnavă, însă veselia fetei (era o fată veselă, pusă pe șotii) mă contraria și aveam tot timpul o crispare nedorită, ea a observat imediat și mi‑a spus: „Nu m‑am lăsat copleșită, altfel n‑aș fi avut nici o scăpare și nici pentru el nu s‑ar fi întrezărit vreo ieșire. Apoi, dumnezeu știe ce mai este normal în viața noastră și ce nu.“ Am văzut‑o și cuprinsă de o tristețe neagră, dar în vara următoare, cînd îmi pusesem speranța s‑o cunosc cu adevărat, am aflat că tatăl ei era internat într‑un spital și ea îl îngrijea. Episodul rusoaicei, singular în felul său, nu s‑a sfîrșit aici, a continuat mult după vacanțele școlare, a ieșit din cadrul lor, iar fata ne‑a exasperat cu frumusețea ei indefinită.

Matei întîrzie în căutarea unor amănunte. Atracția ce o simțise față de rusoaică se datora numai acelei frumuseți stranii? Sau totdeauna îl șocase ceea ce refuza nota comună și promitea o revelație? Da, bătrînul revenise din spital, îl internaseră inutil, și el, Matei, se deprinsese cu sihastrul, ba conversase de două sau trei ori cu bătrînul, în prezența fetei, se acceptau reciproc și foarte curînd se dovedi adevărul, susținut încă din cea de a doua seară de rusoaică, un adevăr amar, este drept, că ne obișnuim cu orice fel de viață, că nici una din ciudățeniile ei nu ne îndepărtează, ci dimpotrivă, ne aduc și mai aproape, sub ochiul destinului și sub implacabila lui determinare.

Matei făcu drumul pînă la gară în goana unui taxi, ceea ce nu se mai potrivea cu plecările de odinioară, dar după ce se instală în tren, înghesuindu‑și bagajul într‑o plasă, nu înainte de a cere permisiunea, cu felul lui precaut, ca și cum mereu ar fi făcut ceva nepotrivit cu împrejurările, își regăsi sufletul de la sfîrșitul vacanțelor și nu părăsi culoarul pînă ce ajunse la destinație. Descoperi o filiație neîntreruptă, pornind de la serile petrecute cu rusoaica, și pînă la Martha, între aceste două extreme situîndu‑se ceea ce abia acum urma să‑și confirme, în înfrigurarea ce‑l cuprinsese încă din clipa cînd hotărîse să plece de acasă. Refuză să‑și exploateze descoperirea, preferînd retragerea printre vechii săi prieteni. În vacanțele de iarnă și de primăvară, își zise Matei, exuberanța murea, apărea între noi o distanță și ne priveam cam de sus, cu o judecată înăsprită și străină, pentru a constata în ce punct a ajuns fiecare și cum i s‑au amplificat defectele sau au apărut altele, necunoscute. În mod curios însă, nici azi nu‑mi explic de ce, fetele vacanțelor, atît de rare în timpul verii, aveau apariții stăruitoare, suportam invitațiile lor, care sfîrșeau invariabil cu o vizită în familie și prăjiturile de casă, servite în cantități impresionante de viitoarele gospodine, ca un avans al priceperii de care erau capabile. Rusoaica dispărea cu totul în aceste vacanțe scurte și mult mai tîrziu mi s‑a spus că își lua tatăl și se muta la un frate, într‑un orășel de munte, și toți trei (fratele era și el foarte tînăr, necăsătorit, însă lucra ceva în domeniul forestier și avea o situație neașteptată pentru vîrsta lui, care îi permitea să vină în ajutorul familiei, al fetei în special, probabil mai mult decît se bănuia), închiși în taina lor, trăiau fără amestecul cuiva, în oraș nu‑i știa nimeni, și bătrînul își îngăduia un răgaz în întîlnirile lui cu stafiile. Nu‑i nici o îndoială că de aici plecase ideea fetei de a‑l vindeca, de la ameliorările resimțite în scurtele vacanțe. Rusoaica nu semăna deloc cu celelalte fete și era decisă să nu împărtășească soarta lor. Manifesta un dezinteres total față de sindrofiile tineretului, nu participa la ele și am impresia că nici n‑o invita nimeni, prieteniile ei erau, în genere, necunoscute, sau poate nu existau, se reduceau la simple plimbări ocazionale sau, cel mult, la convorbiri prelungite, ca în cazul meu. În ciuda vitregiilor de care se vedea înconjurată, avea o neascunsă poftă de viață. Slăbită de nopțile nedormite (și le petrecea în lectura unor tratate de dimensiuni neobișnuite, pîndind momentul cînd va trebui să intervină), cu fața suptă, extrem de palidă, cu ochii ce purtau o veche sclipire bolnavă (alarma continuă în care trăise), își modifica brusc fizionomia cînd dădea drumul rîsului ei amplu, apăreau șirurile de dinți albi, impecabili, tăietura gurii, poate de prea mare întindere, devenea extraordinar de expresivă, antrenînd acele modificări derutante care îi alungau nu urîțenia (m‑am convins că nu fusese niciodată urîtă), ci aerul sumbru, oboseala, eternele ei chinuri, și deschideau revărsarea de exclamații, de întrebări inocente, arsenalul ei cuceritor de fată excepțională, înspăimîntător de inteligentă, prea matură, care aborda, într‑o cadență anevoie de urmat, o multitudine de subiecte, cu excepția literaturii, situată, din punctul ei de vedere, undeva la periferie, capabilă doar să furnizeze mari iluzii, însă nici un adevăr indispensabil. Existau, totuși, pentru ea, cărți de literatură exceptate de la această regulă, formulată mult mai sever, și doi autori intangibili (evident, Dostoievski și Tolstoi). Cu timpul, pe bătrîn îl înghițise uitarea, se vorbea rar despre el și apoi deloc. Eu încetasem să‑mi țin la curent prietenii cu relațiile mele, așa cum ei înșiși își începeau propria lor viață, necunoscută. Intervenise un prag peste care comunicarea nu mai era atît de simplă, cîte unul avea o iubită, o purta cu el în adînc de noapte, și ce era să povestească, să împărtășească și celorlalți, cînd trăia o experiență unică, extraordinară, imposibil de povestit? Într‑o înțelegere tacită, rusoaica rămăsese exclusiv prietena mea și nici ea nu întrebase vreodată unde se pierduseră ceilalți. Soarta oamenilor tineri nu ne îngrijorează, pactul lor cu viitorul este plin de promisiuni și doar alegerea între ele este încărcată de dificultăți. Căile vieții apar timpuriu, neștiute, nesocotite, și surprizele, peste un timp, izbucnesc dintr‑o dată, uimindu‑ne cu dezvăluirile lor, pregătite lîngă noi, în tăcere, și într‑un fel cu consimțămîntul nostru. Rusoaica (dar, de fapt, încetasem să‑i mai zic așa, îi spuneam simplu Taisa), fără să dezmintă prin ceva pofta ei de viață, se îndrepta spre o tristețe profundă. Eu o întrezăream în tăcerile ei, tot mai dese, în nevoia, resimțită pînă la durere, de a se înțelege pe sine. Și nici un om care s‑a cunoscut pe sine n‑a putut să nu devină trist. Poate și sfîrșitul vacanțelor noastre era o astfel de cunoaștere. Nestatornicia murea și îi lua locul freamătul necunoscutului, arzătoarea sete să se întîmple ceva, să se ivească neprevăzutul, să se deschidă porțile ce ne despărțeau de ceea ce știam că am putea obține, fără să ne dăm seama și cum, și mai ales cînd. Plecam la drum învăluiți într‑o așteptare melancolică, înfrigurată, și orice ne putea cuceri, în disponibilitatea absolută a sufletului nostru. Nu puneam nici un preț pe trecut, pluteam peste prezent și numai ce urma căpăta sens. Eu, aruncat în trenul de la sfîrșit de vacanță, în rumoarea regăsirilor din jurul meu, nu sînt deloc sigur dacă într‑adevăr continuam să exist. Prea multe himere erau încărcate în bagajele mele, ca să mai pot pretinde vreo certitudine. Nici n‑aș fi avut ce face cu ea, o certitudine însemnînd limitarea, ori sufletul meu se zbătea să nu‑i stea nimic în cale, amețit de libertatea nesfîrșită. Am suferit de mari dificultăți, toată viața, în a preciza începutul unui lucru, al unei întîmplări, pentru că în stare difuză, acel lucru, acea întîmplare s‑au găsit totdeauna în mine, fără a avea un punct inițial fixat cu precizie. Chiar Martha, despre care știu atît de bine cînd am cunoscut‑o, a trăit în închipuirea mea cu mult înainte de a fi apărut, așa că ea a avut ființă dintotdeauna, încît orice referire la ea, în timp, este posibilă.

Călătoresc spre gara care m‑a cucerit ca un miracol, dar este exclus să pot spune cînd a fost începutul și mai cu seamă cum a fost. Familia de magistrați căreia îi aparținea fata cu părul în vînt, sălbatică, singură la fereastra ei, în trenul acela de seară, se înrudea cu noi, dar de un secol toți membrii familiei se rupseseră de vechile genealogii și își croiseră rosturi mult mai înalte, pătrunseseră în societatea unui mare oraș, se ramificaseră și stăpîneau în mîinile lor bogății, reputații, faima unor femei de rasă, izbutiseră să treacă neauzite sau doar cu aura unor legende, mari aventuri, mistuitoare ca un uragan și topind în vîrtejul lor cariere, visuri și mai cu seamă tinerețea protagoniștilor. Exista și o ramură rurală a familiei, care se dezisese de clan, întemeietorul ei fiind un învățător, un răzvrătit curios, un însingurat, deși avea soție, copii și nepoți, devenit țăran prin propria lui voință, printr‑o renunțare fără explicații, trecînd la coarnele plugului și întemeind o gospodărie, unde lucra aproape singur. Îi ruinase pe toți ai săi și îi ținea în sărăcie. Nu‑i învăța să lucreze la cîmp și nici nu‑i trimitea la meserii. În cel mai bun caz îi lua cu el la munci secundare, la căratul recoltei din cîmp, la strînsul fînului și ce se mai întîmpla. Se ajuta cu țărani de vîrsta lui, și mai săraci decît el în privința pămîntului, cedîndu‑le o parte din recoltă. L‑am cunoscut pe cînd eram copil, încă trăia pe atunci, venea cu caii lui obosiți, făcea un drum undeva, fără să‑mi dau seama unde, stătea în căruță cu hățurile în mîini, într‑o visare indiferentă, iar caii, mergînd la pas, înaintau cu greu, în silă. De sub pălăria veche, pleoștită, cu boruri mari, îi ieșea părul de un alb ireal, abundent, vaporos. În contrast izbitor cu fața tăbăcită, brăzdată de șanțuri adînci, încît părea o mască. Îmbrăcămintea, cu totul indecisă, o fantezie a lui, amestec de port țărănesc și de adaosuri comode, inventate, de proveninență orășenească totuși, spînzura pe trupul lui slab, deșirat, cu oase proeminente, masive, îndoite de poveri, alungite, contorsionate, scoase prin piele la vedere, ca într‑o schemă didactică. Nimic înspăimântător nu emana însă ființa lui, copleșită de o împăcare cu sine netulburată, profundă, pînă la rădăcini. Și l‑am mai văzut o dată, culcat pe căruța cu fîn, cît era de lung, ca un flăcău, deasupra încărcăturii foarte înalte, într‑un echilibru precar, putînd oricînd să se prăbușească în stînga sau în dreapta, la cea mai mică denivelare a drumului, și șocul să‑l proiecteze la cîțiva metri, dar lui nu‑i păsa, se trîntise pe burtă, un moșneag zănatic, uitat de moarte și cu puteri fără sfîrșit. Și‑a îngropat singur jumătate din familie, el supraviețuia tuturor și amenința să depășească un secol. Un fiu se răzvrătise la rîndul lui, încercînd o reîntoarcere în vechiul clan, care îi reușise, însă brusc, după ce terminase medicina, se întorsese la tatăl său și trăise un timp umblînd veșnic cu o carte la subsuoară, pe ploaie, pe vînt, pe ninsoare, curgea apa din ea și îi rămîneau foile pe drum, dar nu fusese văzut s‑o deschidă vreodată, s‑o protejeze, s‑o pună la adăpost. Hainele de pe el se zdrențuiseră, nu se ducea la lucru cu tatăl său și rătăcirea l‑a împins să plece de acasă, să trăiască fugar, cu unele vești despre el, un timp, destul de scurt, și să se mistuie apoi fără urmă. Dar se presupunea că n‑a murit, că cineva îl deșteptase și intrase în profesiunea de medic, păstrînd din ciudățeniile lui doar viața aceea paradoxală, smucită, de individ stigmatizat, pe care și‑o croise singur, neconstrîns de nimeni și de nimic. Femeile din familia răzvrătitului, a bătrînului, nu aveau nici un nume, li se spunea: cea bătrînă, fata a doua, șchioapa, cea mai mică, și așa mai departe. Sensibilitatea lor le prevenea foarte devreme că se petrec lucruri anormale, rău văzute de toți, însă nu găseau nici o putere să îndrepte cursul strîmb. Trăiau totuși decent, năucite de pustietatea vieții lor, și mureau repede, fără să opună vreo rezistență. Se zvonea că familia născuse și un filosof, că îl ținea ascuns, în cinste deosebită, ocrotindu‑l să scrie un tratat ce nu s‑ar fi încheiat decît o dată cu viața lui, pentru că o reflecta întru totul, cu meditațiile și meandrele ei, cu izbucnirile de revoltă și cumințenia cerească a pocăiților, dar toată povestea filosofului și a tratatului se dovedi falsă ; la moartea bătrînului, cînd se răscolise în casa în care nu călcase nici un străin timp de trei sferturi de veac, nu s‑a dat peste nici o urmă, nu s‑a descoperit nici un indiciu despre existența cugetătorului. Fabuloasa ramură rurală nu umbrise clanul magistraților, pentru că se limita la un ținut restrâns, necercetat, fără corespondență cu lumea mare în care răzbătuseră vijelios ceilalți, ramura favorizată, prolifică, strălucitoare, înarmată cu taine și viclenii, atît de necesare supraviețuirii. Și aici, în interiorul clanului, izbucneau mînii, dar nu duceau la destrămare. Cele mai puternice erau femeile, or ele nu semănau moartea, prin însăși substanța lor omenească, orice ar fi făcut, reveneau în matca vieții, alimentau perpetuarea, chiar împotriva voinței lor. Clanul se extinsese pe seama acestor femei, a priceperii fără seamăn de a‑și aduce bărbați de la capătul pămîntului, întreprinzători, viguroși, asimilați rapid de familie și marcînd‑o cu stăruința, încăpățînarea, orgoliul lor bărbătesc. Răsărea printre femei și cîte o floare rară. De obicei o ființă firavă refuza ascultarea și, spre uimirea generală, o pornea pe un drum al său, cu orbirea predestinaților. Cea mai faimoasă, înscrisă la conservator după țipete diabolice, incredibile la o făptură atît de plăpîndă, cîntase în cîteva capitale europene, cu un palmares recunoscut, dar pînă la urmă forța care o propulsase și o susținuse în peregrinările sublime, prin lume, o trăsese înapoi spre casă. Revenise, extenuată, o frumusețe patinată de insomnii, de satisfacții interioare, intense, aglomerate. Descoperise în renunțare o supremă libertate și inteligența o ajutase să nu rateze cu totul, conducea o școală de pian, răvășind visurile fetelor din propria ei familie, în primul rînd. Și nu înfrînsese regula, se căsătorise și ea cu un magistrat, devenit consilier, un meloman grăsuliu, cu buze unsuroase, prosper, secondînd‑o fără murmur, viciat de supunere, dezorientat de succesul său și nedorind decît să‑l înțeleagă pînă la capăt. Tatăl fetei din tren venea în descendența directă a cîntăreței și el însuși urcase foarte sus, restabilind normele vechi, ca într‑o nevoie de a înfrînge perturbarea. Ajuns președintele celei mai importante instanțe judiciare a ținutului, polarizase din nou stima în jurul numelui străbunilor săi, deși nu mai era singurul ce‑l purta și presiuni din diverse direcții amenințau să‑i distrugă opera. Curățase zgura ce se depusese pe acel nume, întunecându‑l, încă în timpul studiilor strălucite la Roma și Berlin, beneficiind de prestanța frumuseții sale (rar bărbații din familie erau cu adevărat frumoși, cu excepția bătrînului învățător redevenit țăran, frumos în tinerețile lui, se zicea, pînă la pierzanie, și a încă doi‑trei), o frumusețe distantă, prețuindu‑se pe sine, transmisă integral fiicei sale. O frumusețe deschisă, francă, ce se distingea foarte bine la fiica decisă să‑l moștenească întru totul, cu privirea ei dreaptă, pătrunzătoare, insistentă, predispusă să afirme fără cuvinte întîietatea, preponderența în toate, să rostească sentințe scurte, definitive, avertizînd că își va lua ce i se cuvine fără explicații. A fost o slăbiciune a mea să n‑o descopăr direct, ci prin intermediul familiei învățătorului‑țăran. Interesul meu, dintru început, a mers spre cei ieșiți din competiție de bună voie, retrași din calea judecății, atribuindu‑le lor și numai lor meritul autenticității. Ceilalți, clanul strălucitor, socoteam, prelungesc o contrafacere, care va sfîrși cu un fiasco, așa cum se cuvenea. Pe atunci admiteam cu greu că în ramura învățătorului au fost absorbite toate sevele și nici o regenerare nu mai era posibilă, demonstram chiar, în gura mare, în rîndul prietenilor mei, că revirimentul se va produce, și încă neașteptat de repede. Fiica magistratului, despre care auzisem, reprezenta pentru mine expresia ultimă a unei străluciri moarte. Exista prejudecata, și se vehicula, că bărbații frumoși, în familie, prevestesc dezastrul. Or, tatăl fetei era unul dintre ei. Sentimentul acesta, înainte de a fi măcinat, călcat în picioare, s‑a întărit și s‑a înălțat pînă la o cotă amețitoare, în clipa cînd am deținut dovezile că moștenitoarea cea mai de soi a ramurei privilegiate se îndreptase hotărîtă spre oropsiții familiei și, după foarte multă vreme, cineva se încumeta să restabilească legătura și să încerce reunificarea. Nu era doar un capriciu de vacanță că se aventurase, singură, pe urmele acelui bătrîn îndărătnic, înfrățit cu stihiile, ci un îndemn imposibil de contrazis, tiranic, ca un blestem. Ea însăși reluase, pentru o scurtă vreme, ocupațiile bătrînului dispărut, dar tot ce putuse să învețe cu adevărat era nepăsarea și drumurile acelea cu căruța și caii îngîndurați, înaintînd în silă, ca spre o destinație tragică. Pentru restul nu fusese timp și nici n‑ar fi avut sens să preia o gospodărie ruinată și îndeletniciri atît de străine de ea, și nu fusese în intenția ei, cu siguranță, decît să reediteze, într‑un punct minim, viața dispărutului, pentru a tăia o poartă de intrare în lumea lui. Totul s‑a tulburat cu mine, cînd mi‑am dat seama că altcineva și nu eu (eram o rudă aruncată la periferie, și a privilegiaților și a dezmoșteniților) va atinge rădăcinile stinse și va face să vibreze taina lor. Aș fi putut să mă îndrept într‑acolo și s‑o întîlnesc, dar cum aveam să‑i împărtășesc că eu însumi nutream credința că sînt predestinat să intru în templu, dar mult mai tîrziu, mult mai tîrziu, pentru a judeca de acolo ce a rămas înțelept într‑un neam și ce este zădărnicie? M‑am oprit la vreme nu din vreo teamă, ci pentru a lăsa întreagă superstiția că înțelegerea unui mister cere să te depărtezi cît mai mult de el. Contam pe ideea că o înfrîngere descrisă amănunțit, cum susținea un filosof, seamănă atît de bine cu o victorie și nu voiam să intru în acea descriere înainte de a întoarce pe toate fețele haina adevărată a victoriei, pentru a evita confuziile. Biciuit de veștile ce soseau galopînd, am trăit în amorțire, retras la marginea furtunii, strategie mai veche decît mine, însă fără a pierde ce era esențial: drumurile fetei, fiindcă ea conta, doar ea însemna evenimentul, restul, într‑o măsură sau alta, îmi era cunoscut. Strania ei prezență atît de aproape de mine, doar la trei kilometri, mă pietrificase. Dețineam o suită de portrete, alcătuite de cei care o vedeau și veneau să mi le aducă, am răscolit nerăbdător colecții de ziare pentru a culege din ele informații despre familia magistratului, m‑am împrietenit cu oameni care știau să povestească și să inventeze acolo unde se ivea un gol, am consemnat în caietele mele dialoguri și mă pregăteam să mă înfățișez, fără a pricepe de ce presupuneam că este inevitabilă o asemenea turnură a lucrurilor. Pînă într‑atît mă familiarizasem cu tot ce‑o privea, că‑mi începeam diminețile salutînd‑o ceremonios, admițînd pînă la halucinație că sînt cu ea și că, de fapt, a venit pentru mine. Doar numele nu eram în stare să‑l rostesc, îl păstram pentru alte zile, dar cred că nu l‑am rostit nici pînă azi, sau poate l‑am rostit atunci, la întîlnirea fantastică și nu‑mi amintesc? Nu eram pentru ea un necunoscut, întrebase chiar dacă tot ce se spunea pe seama mea era adevărat, călătoriile de zile în șir, fără scop, și ciudata predilecție pentru excursii de noapte în locuri cercetate de diavol, pe unde nu se trecea decît ziua în amiaza mare. Consideram că în orice clipă sînt gata și n‑avea decît să vină, o așteptam. Prevăzusem pînă și ce va face în primele momente și cum voi reacționa eu, nu întrezăream nici o dificultate să comunicăm imediat și precis gîndurile noastre. Timpul își pierduse din însemnătate, el n‑avea cum opera nici o modificare, încît intrarea trenului venind din noaptea îndepărtată, în gara de la răscruce, a decurs fascinant, am sărit din trenul meu în țipetele generale, iar apoi, iar apoi...

Matei recunoscu imposibilitatea de a merge mai departe, recunoscu imediat că amintirile sale ajunseseră în punctul cel mai apropiat, de care încă nu trecuse și ar fi fost inutil să stăruie. Ce urma nu alcătuia o amintire propriu‑zisă, nici Matei n‑o considera ca atare. Refuza pînă și determinarea în timp a întîlnirii, poate a fost în anul acela cînd fiica magistratului colinda cîmpurile, arsă de soare, în căruța cu lemnul înnegrit, mai uscat decît toaca bisericii, sau în anul următor, sau peste doi ani, nu avea nici o importanță.

„Vino, îmi zisese, vino acum. Urcă în tren. Ce‑ți pasă unde vom ajunge?“ Am alergat, istovit, pașii mei s‑au încurcat, mă izbeam de toți cei ieșiți în cale și trenul se îndepărta hoțește, pînă nu s‑a mai zărit. Poate m‑am zăpăcit pentru că mă uitam la ea: din fereastră, îmi făcea semn să mă grăbesc, dar în același timp goana mea oarbă o distra, rîdea bătînd din palme și țipa ceva neauzit, probabil un îndemn încurajator. Îmi trecuse prin cap că ea prevăzuse eșecul meu și îl stîrnise doar ca un capriciu, să se convingă (mai era nevoie?) că nu eram hotărît (sau nu eram capabil) s‑o urmez.

Matei coborî din tren, la mare depărtare de vechea gară, tîrîndu‑și bagajul, și prima mirare, care acoperi sosirea, izvorî din constatarea că inutil se încredințase că va ajunge seara, se afla în plină zi, mai exact la sfîrșitul dimineții, spre amiază. Cum de nu observase? Asta însemna în mod cert că mai călătorise undeva în acea noapte, dar unde anume? Se întorsese înapoi acasă, uitase ceva? Nu cumva Martha îl descoperise ea și fusese cu Martha? Nu era o noutate pentru el să încurce puțin timpul, nedezmințite în tiparele lor erau numai amintirile, dar nici ele toate, și aici intervenise o selecție. Ne amintim cu precizia de care avem nevoie numai ceea ce face parte din ființa noastră, sau mai bine spus ceea ce constituie ființa noastră. Ce sens ar avea să păstrăm și restul, cu sfințenie cutremurată, cînd de fapt a căzut, s‑a eliminat ca fără trebuință? Nu putem fi alcătuiți din tot ce aglomerăm într‑o existență și apoi armonia, extraordinara dozare a elementelor din ființa noastră operează continuu, reținînd numai ceea ce intră în vederile lor. Matei, luând cunoștință că a sosit în plină zi, depăși cu ușurință nepotrivirea între ceea ce presupunea că va fi și realitatea care îl primise binevoitoare, imparțială, gata să împartă cu el ce avea mai bun, darurile ei de preț. Mai trecuse ele multe ori prin schimbări la fel de neașteptate, însă nu mai adînci decît revenirea din somn, ca dintr‑o altă lume, și întoarcerea înapoi în somn, cu viața diurnă izgonită dincolo de ziduri. De la o vreme, nopțile, pentru Matei, indiferent dacă era treaz sau cuprins de apele visului (făurite de el, perpetuate de la o noapte la alta, ușor să le regăsească, mult mai ușor decît să înnoade în viața diurnă ceea ce fusese în ziua anterioară cu ce se pregătea să se nască), căpătaseră preponderență, dacă oamenii s‑ar fi împărțit între oameni de zi și oameni de noapte, el ar fi intrat în a doua categorie. Zilele îl obligau să poarte cu el și aluviunile nopții, pe cînd nopțile, mult mai curate, își ajungeau lor însele, străine de împrumuturi, capabile să‑și dilate hotarele, să atragă în interiorul lor mari spectacole imprevizibile sau numai firul subțire, de argint, al visului calm, intraductibil.

Lîngă Matei veni un om și îl însoți tăcut. Matei nu dori să afle cine era, ca și cum s‑ar fi înțeles să‑l găsească aici și nu se petrecea decît ceea ce trebuia. „Bagajul este inutil, declară străinul, am pregătit încă acum zece ani un loc pentru el. Ați întîrziat. Oricît ați rămîne, bagajul nu vă va fi de nici un folos. Aici nu doarme nimeni și acolo (arătă bagajul) sînt, în primul rînd, lucrurile pentru noapte. Dați‑l la mine.“ Recunoscător, Matei se descotorosi de bagaj și așteptă pînă ce străinul se reîntoarse. „Nu veți vedea nici un tren, spuse iar străinul, le‑am deviat cu cîțiva kilometri mai încolo. Eu mă ocup aici de ele.“ Matei, oprit locului, întrebă, puțin supărat: „Nici trenul meu?“ Străinul răspunse contrariat: „Cine a spus asta? N‑am vorbit încă nici un cuvînt despre trenurile de altădată. “ Matei se socoti obligat să‑l observe pe străin. Un bărbat tînăr, înalt, cu fața severă, sculptată în linii clare, fără echivocuri, îmbrăcat îngrijit, chiar cu sandale noi în picioare, doar poate prea slab, sau asta era prima impresie, care suporta revizuiri. Străinul, după ce Matei încheie examenul, acceptat ca o etapă necesară (se așezase în lumină, intenționat, oferindu‑se privirii), îi făcu semn că el este gata și pot pleca. „Am să‑ți spun Matei, zise străinul, renunțînd la tonul ceremonios de pînă atunci. Mi‑i mult mai ușor așa. O să începem cu florile, cu peluza din stînga. Am să te învăț să citești ce am vrut să spun cu ele. Dar să nu‑mi ceri prea multe explicații, nu‑mi place să spun decît ceea ce știu eu că este necesar“. Matei văzu gara și sala de așteptare. Vru, instinctiv, să meargă într‑acolo. „Asta vine mult mai tîrziu, poate nici nu astăzi, ci mîine. N‑aveai de unde să știi, regulile n‑au existat, le‑am stabilit eu.“ După o scurtă tăcere, străinul reluă: „îmi place că nu dorești să afli cum mă cheamă și că pui foarte puține întrebări. Eu nu‑ți voi pune nici o întrebare. Există însă o deosebire, eu sînt curent cu tot ce trebuie să știu.“ Matei zise flegmatic: „De ce îți închipui că există o deosebire? Numai pentru că trăiești aici și de zece ani nu ți‑a scăpat nimic?“ Străinul îi confirmă: „Numai pentru că trăiesc aici. Și apoi sînt stăpînul gării. Am moștenit tot.“ Aici scrie un nume, vru să spună Matei în fața peluzei de flori, dar se abținu. Ce‑l privea pe el? Părea un nume scurt, din cinci litere, baza lor era foarte evidentă, dar nu se osteni să le descifreze. „E un nume care se citește seara, cînd toate celelalte flori adorm, iar cele care îl compun își schimbă culoarea și devin foarte vii. Am vrut doar să‑ți atrag atenția, ai să citești singur. De altfel, eu nu te voi însoți tot timpul. Am și alte treburi. Și nu‑i exclus ca în zilele cît vei sta aici, mă rog, poți rămîne și ani de zile, să plec în vreo călătorie, eu călătoresc foarte mult. Am să‑ți vorbesc mai tîrziu despre călătorii.“ Îl răsuci pe Matei brusc și exclamă: „Privește! Așa‑i că din direcția asta veneau? Nimic nu s‑a schimbat. Ai să te convingi diseară. Datorită mie. Privește și în direcția asta. Am aranjat să sosească și trenul în care te înghesuiai pe culoar, a fost desființat printr‑o ordonanță, așa că a trebuit să intervin în mod special. Dacă vei dori să‑l revezi. Presimt că nu ești încă în stare să prevezi totul. Sosea la opt și trei minute, am verificat în mersul trenurilor. Iar celălalt, la opt și cinci minute. Se încrucișau în punctul de acolo (îi arătă lui Matei locul încrucișării, dar acesta nu distinse nimic deosebit), nu‑i necesar să‑ți mai explic, ai să te convingi“. Străinul păru dintr‑o dată foarte grăbit și îl zori pe Matei să‑l urmeze. „Ai să înțelegi de ce mă grăbesc. Acum vom vedea Cimitirul de regi. Regii care mor în gara asta sînt înmormîntați aici. A lipsit foarte puțin să nu avem și o regină. Eu prezidez ceremoniile. Vin o mulțime de călători, toți îmbrăcați în alb.“ Tonul i se schimbase, împrumutase ceva solemn. Matei simți un fior de gheață. Trei morminte înalte, cu stele funerare, într‑un spațiu fără relief, pierdut în perspectiva cîmpiei. „Nu te apropia. Mormintele se contemplă de la distanță. Am pînă acum doi regi, cel de al treilea mormînt este al meu, l‑am pregătit, dacă va mai muri vreun rege pînă atunci, îl voi ceda.“ Matei comise o imprudență: „Și soția?“ Înțelesese că peluza de flori a înscris numele unei femei, și acela nu putea fi decît al soției. Că avea o soție, nu se îndoia. La etajul gării era găzduită o locuință, cu ferestrele deschise, lucruri atîrnînd la aerisit, o gospodărie mai complicată, ca să fie a unui burlac. „Ți‑am atras atenția că nu trebuie să pui întrebări. Ce legătură are Cimitirul de regi cu soția? Și unde vom ajunge, dacă dai drumul la întrebări?“ Tăcu, pentru a lăsa timp ca admonestarea să‑și facă efectul. „Mai am puține lucruri să‑ți arăt. După aceea vom merge în salonul de primire. Eu nu‑ți arăt decît ceea ce este strict necesar să știi. Și acum să fii atent: aici sînt florile care au răsărit singure. Nu le‑a pus nici o mînă omenească. Au izbucnit dintr‑o dată, ca la un semn ceresc. Te las să ghicești care sînt florile din seara aceea“ Matei, puțin amețit, îmbătat de miresme, orbit de priveliște, nu pricepu ce i se cerea și alergă într‑acolo, înnebunit, fără nici un control, se trînti peste florile înalte, cu lujerele subțiri, smulse cîteva din rădăcini, își umplu brațele și, ostenit, privi în urmă, pe unde trecuse. Nici o floare nu era la pămînt, se ridicaseră, dispăruseră pînă și urmele de unde smulsese florile. În schimb, florile din brațele sale erau altele, cu totul altele decît cele pe care le alesese. Descurajat, le depuse la picioare și se așeză el însuși, îngîndurat. „Sînt florile magistratului Galeș, ale Valeriei, mi s‑a vorbit de atîtea ori despre ele, își spuse Matei. Le adusese cu ea pînă și în satul bătrînului uitat, le‑a răsădit și acolo, mi s‑a povestit că au cuprins casa, că tocmise un om să le cosească în fiecare dimineață, pentru a fi mereu proaspete, pentru că florile cosite se adunau (dormeau pe straturi de flori, pe un fîn din flori), iar în loc, dacă te întorceai să te uiți, se întindeau capetele mici ale florilor abia născute. Magistratul purta totdeauna la butonieră o floare, ca pe o emblemă. Erau flori vechi, necunoscute, aduse din străinătate, florile cîntăreței, străbuna. Scrisese în testament că primul bărbat care le va aduce va fi fericit. Valeria, sălbatica Valeria Galeș, le purta în păr, dar numai de ziua ei. Se împodobea încă de dimineață și umbla așa cu cununile de flori toată ziua. Abia seara își primea oaspeții, pînă atunci nu scotea un cuvînt.“ Matei, cu capul în palme, copleșit de tristețe (se abătuse peste el o remușcare foarte tîrzie, pe care n‑o cunoscuse niciodată), se gîndea la Martha. „Aș fi putut s‑o aduc cu mine. Florile ar fi încîntat‑o. Am fi dormit noaptea asta acoperiți de flori, sau nu, nu este posibil, aici nimeni nu doarme, am fost avertizat. Aș fi urcat‑o însă în trenul ce va sosi diseară, și așa voi fi nevoit să adun toate amănuntele, ca să‑i povestesc cum a fost, încă de la plecarea de acasă, cînd am fugit chiar de ea.“ Aducerea chipului Marthei, ca pe o prezență, alături de fiica magistratului, care încă nu se înfățișase, rezervîndu‑și sosirea cu trenul de seară, i se păru lui Matei destul de firească. „Eu nu‑i voi ascunde Marthei nimic. Dacă nu i‑am vorbit pînă azi despre îndepărtata mea verișoară (fiica magistratului îmi este verișoară, așa mi s‑a spus de cînd m‑am născut, mi se atrăgea chiar atenția: «Dacă ai să faci la fel cînd ai să te duci la verișoara ta», ceea ce însemna că nu procedasem tocmai bine, că manierele mele supărau sau puteau să supere), dacă nu i‑am vorbit, se datorează numai întîmplării. Martha nu mi‑a lăsat răgaz să vorbesc despre altcineva în afară de ea. Se pricepea să mă acapareze, chiar dacă rămîneam cu ea o săptămînă, o priveam tulburat ore în șir și n‑aș fi avut cum să mă concentrez și să‑i reconstitui întîmplările de demult, mai ales substratul lor, aveam eu în primul rînd nevoie de o inițiere, pentru că s‑au pierdut chiar pentru mine cheile, iar pe unele nu le‑am deținut niciodată.“ De parcă n‑ar fi fost decît o întrevedere scurtă, aranjată și ea, Martha dispăru. Tristețea lui Matei luă altă direcție. „Am fost vinovat, își zise, am ezitat să urc în trenul acela, am continuat să mă gîndesc înspăimîntat, răvășit, și trenul s‑a pus în mișcare. Cînd mă hotărîsem, era foarte departe, am alergat în zadar. Și uite, chemarea ei a rămas fără răspuns, sînt dator și azi cu răspunsul.“ Matei păși în salonul de primire abătut. „Te‑am lăsat intenționat singur, zise străinul. Și am avut răbdare: au trecut cîteva ore. Ne apropiem tot mai mult.“ Nu preciză de ce anume se apropiau, dar se subînțelegea. „Ai plîns pentru greșeala pe care ai făcut‑o și din această pricină n‑ai fost în stare să vezi și alte flori, în afară de ale ei. Este gară bogată, foarte bogată, să nu pierzi ocazia.“ Rostise sfatul cu o oarecare lehamite, preocupat de altceva. Salonul, îngust, cu aspectul unui bar de noapte, lustruit, cu bare metalice și catifele, se vedea că este locul privilegiat de refugiu al străinului. „Eu sînt gazda, așa să mă consideri de acum înainte. N‑am ce să te învăț, sînt dator numai să te însoțesc. Cînd vei dori să fii singur, nu‑i nevoie să‑mi spui. Mie mi se transmite dinainte, sper că ai observat.“ Se oferi să‑și servească musafirul. „Preferi o băutură care să te adoarmă sau una care să te trezească?“ Matei întîi nu îndrăzni: „Nu s‑ar putea din amîndouă?“ Amfitrionul se miră: „Nu în același timp. Îți torn o băutură care să te trezească. Ai grijă. Dacă la un moment dat constați că ești prea treaz, că pătrunzi cu privirea la depărtări prea mari și din această cauză simți o amețeală, faci o mică pauză, și apoi bei iar. Te oprești cînd vei zări trenul. Este calculat să‑l vezi cu o oră înainte de sosire și să‑l poți urmări pînă la intrarea în gară. Dacă ți‑aș fi dat o băutură care adoarme, trenul ar fi năvălit chiar acum, și ar fi fost prea devreme, iar dacă ți‑aș fi dat, presupun numai, dintr‑amîndouă, ai fi văzut trenul, dar s‑ar fi oprit în loc și s‑ar fi întors în negurile lui. N‑ai avut posibilitatea să vezi trenul decît în gară, cel mult să‑i surprinzi intrarea. Acum îl vei vedea maiestuos, tăindu‑și drum, însingurat, cu ferestrele luminate, fără nici o oprire în gările mici. Timp de o oră o să‑l ții sub priviri.“ Vorbea pregătind băutura, examinînd dozele meticulos, de parcă s‑ar fi temut să nu greșească. Dar nu‑și duse treaba pînă la capăt. În ușa salonului apăru o femeie, încă tînără, zveltă, foarte îngrijit îmbrăcată, ca atunci cînd mergi să vizitezi o familie de bătrîni și nu renunți la plăcerea de a te îmbrăca bine, însă nu poți depăși un anume tip de sobrietate, impus de vîrsta celor cu care urmează să conversezi, într‑o ținută cuviincioasă, cu cît mai puține mișcări, pentru că sînt tot timpul cu ochii pe tine și nu le scapă nici un cusur, or tocmai îmbrăcămintea n‑are voie să te trădeze. Tînăra femeie se pieptănase simplu, ar fi putut să‑și ridice părul (avea fața prea slabă), ca să încerce o schimbare, să dea alt desen capului, dar nu făcuse decît să‑și lase părul pe spate, un păr destul de bogat, și să‑și descopere fruntea, prea înaltă, masculină. „Luca, spuse femeia, fără să ia act că este și un alt bărbat acolo, te ascunzi prea des în salonul de primire. Aștepți și în seara aceasta un tren?“ Pe Matei îl cuceri glasul, modulațiile lui, o resemnare care ascundea o înțelepciune adîncă, toleranță, înțelegere, compasiune. Îl recunoscu din prima clipă, pentru că ea îi vorbise și lui, în același fel, de atîtea ori. Roși puternic, încurcat, ar fi trebuit să‑i spună ceva, imediat, pînă să se observe starea în care a intrat, cîtă vreme Luca (deci așa se numea) ezită să răspundă, ca și cum l‑ar nemulțumi că se afla cineva de față. Era ea, rusoaica, Taisa (o simțise de la început, cu pocăința ei înșelătoare, dar nu voise să‑și confirme, îi fusese teamă, pînă ce femeia nu vorbise), dar de ce nu‑l privea, de ce îl considera un străin? Sau nici nu‑l vedea? Da, privirea ei trecuse peste el fără să întîlnească vreun obstacol, ca peste un spațiu gol. „Tu știi că eu nu răspund la întrebări, se auzi vocea lui Luca. Întrebările au distrus lumea. Oamenii și‑ar fi comunicat și așa unii altora ce‑ar fi avut să‑și comunice. Ba poate, ar fi fost cu mult mai deschiși, în orice caz mai profunzi. O lume deasupra întrebărilor, a iscodirii continue, este infinit superioară. Este o lume care știe, care n‑are nevoie să întrebe. Am exersat de mic o altfel de viață și refuz s‑o primesc pe cea comună. “ Taisa, obișnuită, probabil, cu supărările lui, îi atrase doar atenția: „Dar și tu pui întrebări, nici nu‑ți dai seama. “ „Pentru că nu mă controlez îndeajuns, pentru că m‑am molipsit. Dar deosebirea constă în faptul că eu n‑am nevoie de ele. Eu nu trebuie să‑l întreb pe om: «De unde vii?», ajunge să mă concentrez, ca să văd pînă în miezul lucrurilor. “ Lui Matei i se păru că parodiază mai vechea lui capacitate de a vedea ceea ce se petrece în spații închise, dar nu, amfitrionul voia să sugereze că el poate vedea și în timp, că poate urmări un eveniment pe toată întinderea lui, fără să fi fost martor sau fără ca evenimentul în cauză să se fi încheiat. Așa a știut de sosirea lui, a lui Matei, și cu siguranță tot ce se petrecea în jur avea aceeași soartă. Matei își primi băutura și asistă mut la plecarea celor doi. Încă nu‑i spusese Taisei nici un cuvînt. Ieși în ușă, după ei, și voi să strige, dar nici el nu înțelese ce îl reținu. Dacă sînt aici, am tot timpul s‑o întîlnesc, și apoi nici nu știu ce i‑aș vorbi de față cu el. Au trecut totuși atîția ani de la vacanțele noastre. În ultima din ele, Taisa era pe punctul de a se mărita cu un student de la medicină (visul ei), dar aștepta să încheie bacalaureatul, și, probabil, să se înscrie ea însăși la facultate, să nu aibă o situație inferioară, nu era dintre femeile care acceptă ocrotirea și o caută, ci mai degrabă avea tentația să protejeze ea pe alții sau (pentru a fi totul echitabil) să împărtășească o egalitate de tratament, o camaraderie afectuoasă, cu rîsul ei înțelegător, complice, cu dinții sclipind și frumusețea aceea bizară, izbitoare, imposibil de explicat. Matei bău încet, răbdător, singur în salonul de primire, cu gîndurile la Taisa. Sosirea trenului de seară, pentru el, se amînase. Întîlnim oamenii tinereții noastre, își zise, în locuri imprevizibile și întîlnirile acestea ne aruncă, brusc, înapoi, total nepregătiți. Pentru că ei nu ne cer doar o rememorare, ci vor să trăim cu ei în timpul dispărut și ar da totul să nu se mai despartă, să imprime alt curs vieții lor irosite. Taisa revenise în prag, se întorsese și poate îl examina de multă vreme, cu o mustrare blîndă, ca și cum Matei ar fi purtat o vină capitală, aceea de a se fi despărțit de ea, și ea îl iertase, îi aducea iertarea, pentru a‑i descărca viața de o povară. Totdeauna cînd întîlnim vechi cunoscuți, senzația primă (excepțiile sînt extrem de rare) este aceea că duc cu ei o nefericire. Nici unul n‑a izbutit să ajungă acolo unde sperase. Femeile, pentru a‑și masca nefericirea, au o blîndețe senină, par să fi atins toate deziluziile, să fi devenit imune. Matei sărise într‑o zi din autobuz, pe o stradă centrală, dar aproape pustie la acea oră. La cîțiva pași, o femeie tînără, brunetă, poate puțin prea împlinită, elegantă, de o senzualitate ce‑și arăta oboseala, se oprise în loc pentru a lăsa să se apropie doi bărbați de vîrsta ei (din felul cum aștepta, puțin stingherită, uimită, neștiind ce ar putea să facă în cele cîteva clipe, surîzînd, dar un surîs străin de starea ei de atunci, se deducea limpede că nu se văzuseră de mulți ani și că nu era o întîlnire convenită, ci una întîmplătoare, din acelea care derutează și schimbă înfățișarea unei zile). Doi bărbați de aceeași condiție cu ea, în mod cert doi foști colegi de facultate, cu același aer de împlinire a vieții lor, mulțumiți probabil de ce agonisiseră, de munca lor, de neveste, și întîlnirea se produse chiar sub ochii lui Matei, bărbații își complimentară colega, cu o anume deferență studiată în cuvinte, femeia le răspunse, cu pauze căutate și un efort vizibil de a se bucura, de a reînvia anii de nepăsare cînd cei din generația lor nu se fixează, dar între ei năvălise timpul care îi despărțise, și nefericirea femeii, difuză, fără a‑și trăda natura, i se transmisese lui Matei, care o receptase dureros, continuîndu‑și drumul. Totul durase extrem de puțin, aproape că nu auzise ce‑și spuseseră cei trei. Zile în șir îl urmărise chipul femeii, expresia ei jenată că nu va putea spune nimic concludent despre modul cum își trăise viața, că era incapabilă să se destăinuiască, fie și la limita joasă a unor simple informații referitoare la slujbă, soț, gospodărie, nici vorbă să amintească de prietenii, de nebuniile unei excursii sau ale concediului petrecut la mare, cu nopți de muzică și dans, cu îmbătătoarea priveliște a lunii pline și tot paradisul nimicit în două săptămîni. Colegii o ajutaseră, Matei nu se îndoia, să‑și recapete o bună dispoziție provizorie, era datoria lor de bărbați s‑o scutească de a se referi la ceva anume, putînd să apeleze la banalitățile curente, să sporovăiască puțin și apoi să se despartă, promițîndu‑și că se vor revedea foarte curînd (este absolut nevoie să se revadă, ce naiba), altfel nu se poate. Dar nimic nu l‑ar fi convins pe Matei că tristețea femeii (există, la urma urmei, și o tristețe a anilor care au trecut, mai ales pentru o femeie, dar nu era numai asta, o, nu era numai asta) s‑a lăsat alungată sau măcar acoperită. Și nici n‑ar fi dorit să fie așa. Nefericirea avea sinceritate și, desigur, în orele bune, de liniște (bărbații aceia prea se iviseră din senin, prea o atacaseră pe nepregătite), îi conferea femeii o melancolie dulce, care o înfrumuseța și, într‑un fel, o împăca (da, fără discuție) cu sine, pentru că nu ne putem trăi viața decît așa cum ne este dată, cînd nu facem parte dintre muritorii cu totul nefericiți care au puterea să și‑o schimbe. Nu de altă viață avem nevoie, își spusese adesea Matei, ci de știința de a o trăi pe aceasta, pentru că în fond ea ne exprimă, și nici nu știm cine am fi (și deci nu ne putem judeca), dacă am trăi altă viață. Taisa părăsise cadrul ușii și, se apropiase mult de Matei, preocupată intens de ceva, care o împiedica să ia act că el mai este acolo, între ei doi, între ea și Matei, au existat momente de intimitate, cînd au stat alături, ținîndu‑se de mîini, sau mai mult decît atît, trântiți în iarbă, ca doi iubiți scăpați de sub priviri nedorite. Taisa se apropiase la o jumătate de pas, încît Matei, fără voia lui, se uită în spate, să vadă dacă are loc de retragere. O scosese într‑un rînd din mijlocul unui bal (se organizau obositor de multe baluri în vacanțe, existau adevărați specialiști în materie și ritualuri care se cereau urmate), unul dintre acele baluri de țară, într‑o sală prea strîmtă, de obicei într‑o clasă a școlii din sat sau în două clase alăturate, mai mult prilej de întîlniri decît de dans, înghesuind pe un spațiu restrîns, în zăpușeala insuportabilă, fețe transpirate, roșii, chinuindu‑se să fie cît mai destinse, absorbite de petrecere, de multiplele aranjamente prealabile, o scosese cu un semn mic, o înclinare a capului, o chemare abia perceptibilă, dar ea sesizase și îl urmase, ca și cum ar fi fost înțeleși și nu aștepta decît semnul acela, care întîrzia, pentru că toate se împotriviseră pînă atunci și abia acum se ivise ocazia. Rîsese, cu rîsul ei în cascade, înviorător, mai mult tăcut, ca un șir de exclamații vesele („Mă sufoc, zisese, ce bine că ți‑a venit ideea“), și îl zorise ea să se îndepărteze de sală, să nu mai poată fi găsiți, dacă i‑ar fi trecut cuiva prin cap să‑i caute. La bal o invitase chiar el, Matei, nu o invitase propriu‑zis (amîndoi disprețuiau asemenea petreceri), ci conveniseră, ca o glumă, să se găsească amîndoi la aceeași oră acolo, oarecum intrigați, sau mai degrabă amuzați, ce va ieși pînă la urmă din asta. După ce se depărtaseră de sală și nu mai aveau cum fi urmăriți, Matei o condusese pe o cărare și se pierdură prin livezi. Ea se oprise și Matei aproape se ciocnise de ea. Rămăseseră mult alături, ea rezemîndu‑se de Matei, incapabili să‑și vorbească, uniți de tăcerea grea, materială, apoi el o îndepărtase puțin și o așezase în iarbă, și atunci se treziseră amîndoi, rîsul ei renăscuse, se rostogoliseră prin iarbă într‑o joacă ce nu le dădea răgaz, nepotolită, pînă ce ea zisese, cu un glas sfîrșit: „Du‑mă acum acasă, de bal nu mai sînt bună.“ În salonul de primire se instalase aceeași liniște grea ca atunci și pe  Matei îl cuprinsese frica: ce‑i va spune femeii, de ce venise atît de aproape de el? Altceva ar fi fost dacă ar fi păstrat o anume distanță, dar așa, cu sensurile oricărei intimități pierdute (nu, n‑avea cum face apel la sentimentele acelei vacanțe, la nerăbdarea zilelor de vară, cînd orice gest, chiar nechibzuit, își găsea pînă la urmă locul, pentru că totul era acceptat, subînțeles, dorit, n‑avea cum face apel, ei doi, cei din ultima vacanță, nu existau, muriseră), readucerea bruscă a vechii realități nu‑i oferea nici o posibilitate de a spune ceva credibil. O singură dată trăise un lucru asemănător, ba poate mai încărcat de panică. Într‑o zi banală, despre care nu poți preciza cînd a început și cum a decurs, se dusese la bancă, pentru o chestiune oarecare, să ia o aprobare pentru instituția lui și intrase în anticamera directorului (un prieten), iar aici se adresase unei funcționare, o femeie blondă, cu frumusețea standard a funcționarelor moderne din instituțiile publice, se adresase cu tonul neutru, sălciu al solicitanților politicoși, femeia îl ascultase și ridicase capul într‑un mod neobișnuit, cu o semeție ce ascundea admonestarea că nu o recunoscuse, că o jignise vorbindu‑i ca unei străine. Strangulat de panică, spusese: „A, ce faci, Lora, lucrezi aici?“ Femeia, țeapănă, refuzase să‑l audă și îl sfida în continuare. „Vă rog, scuzați‑mă, se bîlbîise Matei, am făcut o confuzie, semănați foarte bine cu o veche prietenă. Dar femeia își scosese masca și era exact Lora, placidă, primitoare, fosta lui iubită timp de cîteva săptămîni, fără proteste, dăruindu‑se cuminte, incapabilă să aibă cele mai mici pretenții. „Nu te‑ai schimbat deloc, zisese Matei, într‑o derută totală, în timp ce femeia nu părea să fi remarcat că s‑a petrecut ceva care nu era tocmai în regulă. Nu știu ce‑a fost cu mine, nu mi‑am dat seama,  continuase Matei, fără a mai avea puterea unei explicații. Femeia nu‑l ajutase, nu rostise nici un cuvînt și, ajuns în stradă, Matei se gîndise stupefiat la indiferența ei, la zîmbetul glacial, fără adresă, cum îl cunoscuse cu ani în urmă. Da, o singură dată trăise ceva asemănător, izbucnirea unei apropieri, cînd nimic nu o anunță și nu o pregătește, cumplita situație cînd nu te poți folosi de cuvinte, într‑atît de penibil devine totul. Dar Taisa parcă meditase, reculegîndu‑se, la jumătate de pas de el, oarbă, ca, după un timp, să întindă mîna și să ia paharul din fața lui Matei, să‑l mute puțin mai în stînga, să pună în ordine și alte nimicuri din bar, apoi, cu nepăsarea celui care n‑a avut ceva anume de făcut (ci s‑a aflat numai în treabă, să umple un gol), să‑și caute un loc și să se așeze, la extremitatea cealaltă a barului, în așa fel ca să poată privi spre ușă. Matei o vedea acum din profil (nu ținea seama, era absolut cert, că și el se afla acolo) și îl surprinse desenul fin, abia trasat, nu‑l cunoscuse astfel niciodată, al chipului rusoaicei, și toată nostalgia acelor linii dezvăluia o altă rasă, maturitatea o favoriza enorm, femeia învățase să tacă și să fie absentă, de aici, probabil, expresia „dusă de pe lume“, încît bărbatul rătăcit în bar uită subit că doar cu cîteva clipe înainte îl desfigurase o jenă teribilă, se simțea iar liber în mișcări, își trase la loc paharul de unde îl pusese Taisa, bău o înghițitură mică, savurînd‑o, și mînat de duioșia din sufletul său (ce bine că își revenise, că era în stare să‑i spună bună ziua), cu un aer degajat, de ins care abia atunci observă prezența cuiva, făcu încet, fără nici o grabă, ca și cum ar fi vrut să‑și sporească buna dispoziție, cîțiva pași spre cealaltă extremitate a barului. Taisa, de astă dată, auzi pașii și ridică ușor capul, întorcîndu‑l spre Matei. Fără a‑și anula cu totul absența, chipul i se luminase de o bunătate nesfîrșită și Matei pricepu că Taisa pregătea o lungă mărturisire, mărturisirea pe care i‑o datora, după atîția ani de despărțire, și că o va rosti în minutele următoare, de aceea și intrase în bar a doua oară, poate pentru această mărturisire se și îmbrăcase atît de îngrijit, iar după mărturisirea femeii, spusă tărăgănat, cu pauze mari, încărcate de cele mai diverse semnificații, îi va reveni lui îndatorirea să povestească, mult, nemăsurat de mult, răsplătind în acest fel bunătatea ce‑l întîmpina. Matei nu străbătu drumul pînă la capăt, pentru că lucrul cel mai important era să asculte cu evlavie mărturisirea pe care va rosti‑o ea. Taisa încă nu începuse să vorbească și Matei auzea, de undeva glasul ei pornise, domol, conținînd o imputare obligatorie că o părăsise, dar după aceea urmă povestirea propriu‑zisă și el se străduia să nu piardă nimic din ea, s‑o descifreze cu exactitate, pentru că tot ce povestea îl privea și pe el, explica multe din propria sa viață. Matei observă cu o anumită întîrziere că, de fapt, povestirea și‑o spunea chiar el, că o voce interioară se desfășura calmă, în timp ce surîsul Taisei, cu bunătatea lui nesfîrșită îl predispunea să asculte modulațiile puțin triste ale acelei voci. „Matei, uite că ne regăsim. Și încă într‑un loc unde n‑ai fi vrut niciodată să mă aflu. Mai ales că nici nu sînt singură, ci cu el. Dar viața capătă întotdeauna, absolut întotdeauna, o întorsătură ciudată, imprevizibilă, chiar și în cazul acelora care afirmă că ei n‑au avut surprize, că s‑au realizat exact cum își propuseseră. Nu este decît superficialitatea aici, orbirea, forțe ascunse au acționat fără știrea lor și i‑au scos, din întîmplare, chiar în locul unde ar fi dorit să se găsească. Nu știu dacă trebuie să spun că îmi pare bine că te văd. Eu văd atît de puțini oameni, încît întîlnirea cu un vechi prieten este, într‑un fel, o sărbătoare. M‑am îmbrăcat așa pentru tine. Diseară vei vedea numele meu scris cu flori, dar singurătatea aici este pustiitoare. Veșnic trebuie să alegi o altă poveste pe care s‑o trăiești, să te arunci în vîrtejul ei și s‑o faci să ți se potrivească, altfel nu ai cum supraviețui. Eu nu știu cum ești tu acum, însă cînd veneai să mă scoți la plimbare (îți mai aduci aminte serile noastre?), citeam pe fața ta neîncrederea, ceea ce pentru toți era adevărat, pentru tine era fals. Mă spionai să vezi cum sînt și auzeam gîndurile tale: nu se bucură chiar atît cît vrea să pară, îți ziceai, este prezentă doar pe jumătate sau poate și mai puțin. Te chinuia să știi ce se întîmplă în partea cealaltă și ai fi preferat să te muți și tu cu partea ce absenta, pentru că nicicînd nu te‑a mulțumit evidența și ai considerat‑o înșelătoare. Cît timp a durat cunoștința noastră, mi‑ai satisfăcut o curiozitate pe care nu mi‑o puteam înfrîna. Te studiam. Nu mă spionai numai tu. Deliciul de a cunoaște oamenii și a te bucura numai de ceea ce afli. Purtai cu tine o suferință veche, ascunsă, despre care nu‑ți plăcea să vorbești. Toți vedeau la tine numai nemulțumirile mărunte, fiindcă veșnic erai nemulțumit de ceva, dar suferința trecea neobservată, poate numai eu o vedeam cum sapă în adînc și chipul tău ia, pentru totdeauna, înfățișarea acelei suferinți. Se spune că suferința oamenilor nu se naște singură, au grijă de ea semenii lor. Poate este aici mult adevăr, dar nici pe departe întregul adevăr. Refuz să admit că depindem pînă într‑atît de ceilalți, încît nimic nu ne aparține și sîntem condiționați de faptul că trăim împreună cu ei, că ne împrumută gîndurile lor, că rezultăm din ce au ei din abundență. Tu sufereai privind o floare sau privindu‑mă pe mine. Te durea că mă îndrept spre necunoscut și nu‑mi poți opune nimic, în afară de ce îmi ofeream eu singură, înainte de toate erai sărac, foarte sărac și umilința sărăciei te împovăra nemăsurat. Tu erai dintre săracii care niciodată nu pot să aibă ceva, pentru că erai cuprins și fascinat de sărăcie, care operase asupra ta fără milă, făcînd ca toate lucrurile (și lumea însăși) să nu mai aibă nici un preț și să nu ți le dorești, ba să statornicești lipsa lor ca o condiție a libertății tale. Prevăd că nici azi nu te‑ai schimbat, că în casa ta nimic nu are atîta valoare ca să reclame întoarcerea și că oricînd poți s‑o părăsești cu inima deschisă. Însă n‑ai venit să mă auzi vorbindu‑ți despre tine, mai ales că ai admis totdeauna greu că ceilalți te cunosc. Iluzia asta că ne cunoaștem unii pe alții ar trebui înlăturată definitiv. Prin ce să ne cunoaștem și cum? Și îndeosebi prin ce să comunicăm? Prin ce ascundem unii de alții? Te‑ar interesa să știi ce‑a fost cu mine, dar nici asta nu‑ți mărturisești pînă la capăt, ți‑e frică să nu citesc gîndurile tale. În clipa cînd cineva te descoperă, am învățat asta atît de bine, totul în ființa ta se crispează și se anulează, începe o retragere grăbită, încît foarte curînd ajungi de nerecunoscut. Voi îmi spuneați rusoaica, alimentați de literatură, și oboseați să distingeți la mine ceea ce ar merita acest nume. Vă înveseleau și vă speriau ciudățeniile mele și nu‑mi prevedeați o soartă prea bună, pînă ați auzit că medicinistul este pe punctul de a se însura cu mine. Cînd sîntem pe cale să pierdem ceva, imediat reevaluăm cu ce vom fi păgubiți și sufletul ni se revoltă de nedreptatea ce este gata să ne cuprindă. Medicinistul a descoperit în tatăl meu, bătrînul lunatic, un pacient ideal, eu nu l‑am interesat decît într‑o măsură mult mai mică. N‑ai observat că femeile ocupă primul plan numai cînd disperarea bărbaților nu întîlnește altceva mai vrednic de luat în seamă? A descoperit un pacient cu care s‑a identificat pînă într‑atît că a devenit unicul său pacient. Îi consacră douăsprezece ore din zi și îmi spunea, beat de descoperirile sale: a vindeca un singur om este suficient pentru a avea în mîinile tale secretul vindecării tuturor celorlalți. Numai că, după ce l‑a vindecat pe tatăl meu (fiindcă l‑a vindecat), i‑a părut imens de rău de tot ce făcuse: i‑am furat o lume, îmi spunea, cum să i‑o mai dau înapoi? îl vedea pe bătrîn singur și trist și presupunea că tocmai acea lume îi lipsea. Am mari remușcări, mi‑a spus într‑o zi, de ce ne imaginăm că numai ceea ce le dăm noi oamenilor este bun și nu ceea ce au ei? Am regretat, Matei, că nu l‑ai cunoscut atunci pe medicinist. Voi doi aveați multe în comun și v‑ați fi înțeles. Ocupîndu‑se de tatăl meu, am impresia (nu‑mi amintesc prea bine) că s‑a mutat cu totul la mine, altfel nu‑mi explic cum de îl găseam atît de des dimineața, la o oră la care nu și‑ar fi permis să intre într‑o casă străină. Nu‑i însă un amănunt de prea mare importanță. În anul următor venirii lui am devenit eu însămi medicinistă, dar n‑am fost cucerită pînă într‑atît de lumea în care mă trezisem, ca să consider că o fericire a coborît peste mine. Și eu, ca și tine, am absolutizat și idealizat profesiile, nu mi‑am imaginat că un om optează pentru medicină numai pentru că și‑a făcut niște calcule și, așa cum le‑a aranjat, ele arată avantajos. A intra într‑o profesie presupune a dărîma toate zidurile și a cuceri o comuniune cu tainele acelei îndeletniciri. Un om învață pentru a se descoperi puțin pe sine și pe semenii săi, pentru a obține o inițiere nesperată, altfel ce l‑ar ispiti să‑și iasă din deprinderi și să‑și schimbe cu atîta ușurință vechiul său suflet pe unul încă necunoscut? Medicinistul deținea în rîndul colegilor săi un rang, aveam să constat asta imediat ce s‑a aflat că sînt prietena lui. (Poate se spunea mai mult decît prietena lui, nu‑mi dau seama, oamenii simt o nevoie aproape indecentă să ne situeze în raporturile cu ceilalți cît mai precis, cînd noi înșine n‑avem habar în ce relații ne găsim, ce reprezintă pentru noi, și încotro pot să ne ducă). Rangul și‑l cucerise prin credința lui că sufletele oamenilor îndură suferința cea mai întunecată și că restul și‑a găsit și își mai găsește soluții, dar sufletul oamenilor este din ce în ce mai bolnav și mai fără leac. El însuși, în ochii colegilor săi, își încărcase sufletul cu ravagiile unei boli necunoscute, pe care și‑o înfrumuseța, descriind‑o, aplicîndu‑i rigorile definițiilor clinice, cînd n‑o situa în zone metafizice inaccesibile, conferindu‑i valoarea unui destin. Le spunea lucruri pentru ei cu totul ireale. Le‑a explicat cum l‑a vindecat pe tatăl meu. M‑am identificat cu boala lui, le‑a zis. Într‑adevăr, în nopțile cînd bătrînul părăsea casa, pleca și el, plin de freamăt. Bătrînul ieșea pe ușă înciudat, mereu se lupta cu cineva, iar pe drum mergea bolborosind, în dialog permanent cu cei pe care nu mai reușea să‑i înfrîngă. Cu timpul, ieșea și el din casă la fel, inutil strigam să ia ceva de îmbrăcat pentru bătrîn, nu mă auzea. Bătrînul își pierduse vechiul obicei de a se îmbrăca pentru drum lung. La început reveneau destul de repede amîndoi, apoi întîrziau tot mai mult și, îngrijorată, mă duceam să‑i caut. Cînd bătrînul se vindecase aproape cu totul, binefăcătorul său adeseori refuza să se întoarcă acasă. Intra palid, tăcut, nu mă întreba nimic și ore în șir căuta cu ochii ceva, să pătrundă într‑un loc unde eu nu aveam acces. În primii ani de facultate i se prezisese o carieră strălucită de medic, dar spre sfîrșit a renunțat să‑și încheie studiile și nimeni nu l‑a convins că ar comite o eroare. N‑am renunțat la învățătură, m‑a asigurat, ci am apucat o altă cale. Nu se învață numai din cărți. Aș zice că lucrul cel mai rău este cînd se învață din cărți. Rămîne totdeauna ceva dintr‑o învățătură care nu se poate transpune în cărți. Cei vechi, învățații, își purtau ucenicii în lungi plimbări și nu scriau pentru ei nici o învățătură. Ce știu mai temeinic n‑are nici o legătură cu cărțile, a izvorît din sufletul meu. Deci important este să fac în așa fel ca sufletul să‑și deschidă izvoarele. Oamenii își reprimă mereu imaginația, de cîte ori nu auzi că se spune: «Ai o imaginație prea bogată». Ruperea de o anumită realitate cu ajutorul imaginației este o operă grea și pentru a fi dusă pînă la capăt, pînă la mutarea definitivă din acea realitate, se cere nu numai perseverență, ci și vocație, o pasiune nemăsurată de cuceritor, un elan care să propulseze trecerea dintr‑o lume într‑alta. Apoi, instalat în lumea cucerită, încă nemobilată, goală, începe creația, adevărata creație. Măsura omului abia acum se arată. “

Băutura lui Luca se sfîrșise. Matei ascultase atent, nu îndrăznise să întrerupă mărturisirea, de teamă că nu va mai fi reluată. Dar povestirea se curmă brusc, cînd nu se spusese poate nimic din ce era esențial. Vocea încetase. Matei vru să știe direct de la Taisa ce se petrecuse și, cu întrebarea gata formulată, ridică ochii spre ea. Taisa dispăruse. Asta îi întări lui Matei convingerea că ea era cea care povestea. Plecă s‑o caute. După‑amiaza strălucitoare îi primi în liniștea ei și Matei aproape că uită ce dorea. Luca apăru și‑i făcu semn să‑l urmeze. Taisa îi aștepta, așezată cuminte în iarbă, în vecinătatea Cimitirului de regi. „În cinstea trenului care va sosi diseară, spuse Luca, te invit să urmărești un spectacol unic în lume, care nu poate fi văzut decît aici, în vechea gară de la răscruce, și numai cînd vreau eu. Niciodată nu explic motivele pentru care spectacolul are loc într‑o zi și nu în alta. Acum am făcut o excepție. “ Din cerul înalt coborî un murmur, apoi se auziră bătăi de aripi, iar în următoarele secunde orizontul se întunecă: mii de păsări alunecau în zborul lor spre gară. Luca ridică brațul stîng și păsările urcară vertiginos, în stoluri compacte, pînă nu mai putură fi urmărite, probabil trecuseră mult dincolo de gară. „Le‑am lăsat să plece, zise Luca, nu sînt cele care îmi trebuie azi.“ Se bucura evident că obținuse atît de ușor plecarea păsărilor. „Este nevoie de un mic răgaz, preciză, ca să dispară cu totul urmele lor.“ Taisa știa, de bună seamă, ce va urma, pentru că nu se trăda prin nimic că ar vrea să fie pusă la curent cu planurile lui Luca. Murmurul și bătăile din aripi se auziră din nou, dar de astă dată mult mai aproape și cu o sonoritate muzicală. Două șiruri de păsări suple, într‑o aliniere perfectă, veneau spre Matei și iarăși Luca ridică brațul stîng, dar nu indică numai înălțimea, ci și o rotire, care se petrecu aievea: păsările se înălțară și ocoliră gara, revenind din direcție contrară. Deasupra Cimitirului de regi, șirurile încremeniră, se fixară pe cer, fără nici o mișcare. Păreau bătute în cuie, cu un rost ornamental, și Matei gustă din plin plăcerea nemișcării lor. „Ele continuă să zboare, zise Luca, dar nu fac decît să urce cîțiva metri și să coboare, pentru noi rămînînd în același punct.“ Luca șopti un nume și Matei, deși îl auzise, nu era cu totul sigur că nu se înșală. Șirurile de păsări se desfăcură și într‑o caligrafie subțire însemnară chiar numele șoptit de Luca. Era același pe care îl șoptise și Matei de atîtea ori, după sfîrșitul de vacanță, cînd fiica magistratului, chiar în această gară, îl chemase și el nu se urcase în trenul ei, ci se încurcase printre liniile de cale ferată, mort de teama că nu va ajunge la timp. Matei ridică el însuși brațul, cum făcuse Luca, și păsările coborînd în picaj, desfăcîndu‑se din numele pe care îl scriseseră, apărură lîngă ei, în iarba deasă, stranii pe picioarele lor subțiri, pe care le mișcau puțin dezarticulat, dar nu fără eleganță, de parcă ar fi fost absorbite de mersul lor prin iarbă, după ce izbutiseră performanța cerută de Luca și nu exista nici o îndoială că sînt capabile să execute orice. Matei vru să prindă una din ele și întinse mîna. Descoperi însă, foarte nedumerit, că nici o pasăre nu era în iarbă. Luca îl bătu pe umăr, încurajator, ca și cum l‑ar fi pregătit pentru un drum lung. „Trenul de seară, îi zise, va sosi fără nici o întîrziere. Eu știu să‑mi fac datoria“.

La barul din salon, Matei ocupă locul dinainte, iar Taisa, în extremitatea cealaltă, își cuprinse genunchii, oftînd ușor. Povestirea reîncepu. Matei, incapabil să distingă dacă vorbea aceeași voce, în interiorul său, în timp ce Taisa veghea, sau dacă ea însăși, rusoaica, povestea, preferă să asculte, la fel de supus, rămînînd să dezlege mai tîrziu taina măruntă a celui care rostea cuvintele. „Ți‑am spus că alesese propria lui învățătură și că m‑a luat și pe mine cu el. Da, m‑a luat și pe mine. L‑am urmat, fără să mă întreb dacă este bine sau rău. Bătrînul lunatic a venit și el cu noi. Ne‑am stabilit în această gară, pentru că nu trebuie să‑ți spun că Luca este medicinistul, ai priceput asta de la început, sau cel puțin așa ar fi trebuit. El s‑a născut și a copilărit în această gară, tatăl său a fost șeful gării, iar bunicul a întemeiat‑o, ei sînt cei doi înmormîntați în Cimitirul de regi, unde Luca și‑a pregătit și lui un loc. Femeile, în familie, s‑au spulberat, nu au morminte. Au fost ținute în mare cinste, toată viața, însă au fost uitate complet după moarte. Eu voi împărtăși aceeași soartă, de aceea mi‑a fost scris numele cu flori. A cumpărat gara și acum este proprietatea lui, ca și pămîntul din jur. Cultivăm cartofi, porumb, fructe, dar Luca are metodele lui, nu‑i place să le vadă prea mult în fața sa și uneori samănă și recoltează în aceeași noapte. Timpul este o chestiune cu care nu mai are probleme, mi‑a explicat de multe ori. Sînt îngrijorată numai de disparițiile lui. Alege un tren și pleacă cu el prin țară. Se întoarce după luni de zile. Îl trimit pe bătrîn — bătrînul trăiește, a albit complet și a amuțit, mi‑a declarat că este inutil să vorbească, nu i‑a folosit la nimic o viață întreagă —, îl trimit după Luca, cum făceam altădată cînd dispărea el, bătrînul, dar foarte rar se întorc împreună. Chiar dacă se întîlnesc, nu‑și vorbesc și fiecare continuă să se ocupe de ale sale.“ Matei curmă povestirea. O considera falsă în întregime, un efect al băuturii lui Luca. O femeie ca rusoaica nu se poate împăca, în nici un caz, cu un asemenea destin. Luca și‑a cumpărat gara, dar ea? Luca și‑a pregătit Cimitirul de regi, dar ea? Să sosească trenul pentru care venise, atît dorea Matei, și apoi va avea destul timp să se ocupe de afacerea sechestrării rusoaicei în gara pustie. Matei simți intens lipsa Marthei, cu care se putea discuta atît de bine orice. Dacă Martha ar fi fost aici, cu el, ar fi rugat‑o pe ea să asculte mărturisirea Taisei, o femeie are alt mod de a urma drumurile altei femei și de a separa ceea ce era firesc să se întîmple de rătăcirea intervenită. Și Luca, alături de Martha, o, da, în mod absolut sigur, și‑ar reaminti că l‑au preocupat suferințele omenești și că este timpul să mai restrîngă libertățile sale, prea s‑a desprins din toate chingile, prea a aprofundat învățătura lui, în dauna vechilor sale idealuri. „Suferința, spuse Luca autoritar, instalîndu‑se chiar în acel moment lîngă Matei, este pentru mine și azi preocuparea capitală. Dar ca să înțelegi suferința altuia trebuie să fii capabil de seninătate absolută, altfel vei amesteca veșnic propria ta suferință cu a lui. Să suferi și tu de suferința celuilalt este doar prima treaptă, rudimentară. Eu am făcut așa și am greșit. Ce putere mai deții dacă suferi ca și cel pe care vrei să‑l vindeci? Vei fi tot atît de incapabil să te smulgi suferinței, ca și el. Un medic bolnav nu este un medic. Calea învățăturii mele duce în alt loc. Încă nu știu dacă suferința trebuie să dispară. Cea mai rea dintre lumile posibile este aceea în care totul ne este dat.“ Taisa, ca și cum bănuia că va veni vorba despre ea, părăsi pentru a treia oară salonul de primire. „Ea, spuse imediat Luca, nu mai cunoaște suferința și la ce‑i folosește? S‑a dezvățat, ca și tatăl ei, să vorbească. Rîsul ei s‑a pierdut de mult. I‑a rămas o bunătate pe care nici nu știe în ce mod s‑o întrebuințeze. Eu nu am nevoie de ea, nu pot fi obiectul acestei porniri spre bunătate în fiece clipă.“ Făcu o pauză și apoi schimbă subiectul. „Matei, peste puțină vreme va trebui să te consacri așteptării trenului. Băutura încă nu și‑a făcut efectul, însă menirea ei nu s‑a pierdut. Acum să‑ți spun ceea ce unul din regi a luat în mormînt cu el. Primul dintre ei. Fiica magistratului, în toate călătoriile ei, a trecut prin această gară, ca pe sub un arc de triumf. Dar a fost altcineva în familie care a coborît și a petrecut aici trei zile și eu presupun că destinul adevărat al gării s‑a născut atunci, din iubirea și nopțile ce i‑au fost dăruite. Femeia aceea a fost Cîntăreața, străbunica, steaua strălucitoare din îndepărtatele străinătăți.

Era o femeie mică, negricioasă, cu talia subțire, foarte capricioasă, cînd nu‑i plăcea un lucru, cît de neînsemnat, bătea din picior, nervoasă, și trebuia să i se facă pe plac. Bărbații, în fața ei, își pierdeau capul. Nici unul nu se dovedea capabil s‑o urmeze. Călătorea cu o suită împărătească, dar compusă numai din femei. Bagajele ei ocupau o jumătate de vagon. Își purta cu ea toaletele, suvenirurile și, mai ales, darurile: generozitatea ei proverbială ar fi ruinat‑o, dacă nu s‑ar fi trezit la timp. Îi plăcea să dăruiască, cum altora le place să achiziționeze tot ce le stă în cale, și în orice mod. Slăbiciunea ei consta în a aduce stofe scumpe, rarități, mătăsuri din cea mai aleasă sursă și a le împărți cu ochii închiși. Arunca pur și simplu cu ele, de parcă ar fi fost niște lucruri netrebuincioase, de care nu știa cum să se descotorosească. Primul dintre regi, bunicul meu, la una din trecerile Cîntăreței — se întorcea acasă după un an și jumătate de absență — a transformat gara într‑o feerie. Abia mai rămăseseră descoperite liniile pe care să pășească trenul, de atîtea flori, împletite în cununi sau depuse în mari vase pretutindeni. O mulțime fără capăt se adunase să aclame, fremătînd de neastîmpăr. Sosiseră marile coruri ale ținutului, cu doamne în rochii de gală și bărbați chipeși, gata să omagieze pe femeia glorioasă. Se repetase primirea, ca la festivitățile imperiale, pentru a încăpea în timpul scurt al staționării trenului. Singurul care continua să fie calm, imperturbabil, ca un adevărat rege, era cel care pregătise din umbră, cu spiritul său diabolic, uriașa înscenare. Doar el știa că altceva, cu mult mai neînsemnat în aparență, va avea preț și că marea cîntăreață va coborî și va petrece aici trei zile. Salonul de primire a fost inaugurat atunci, eu numai l‑am modernizat. Primul dintre regi nu avea pereche. Frumusețea lui te cutremura. Umbla tăcut, înalt, cu o privire severă, nu vedea pe nimeni, abia înclina puțin capul cînd era salutat. Ieșea în fața gării pentru a‑și primi trenurile. Nu avea curiozitate aproape pentru nimic. Femeile, în ferestrele trenurilor, uimite, priveau statura lui dreaptă, neclintită, totdeauna în jurul lui era un spațiu gol, și plecau cu tristețea de a nu fi înțeles rostul acelui bărbat acolo, pînă departe capetele lor se mai zăreau încă în ferestre, neîncrezătoare că totul a durat doar cîteva minute. Cîntăreața însăși a povestit (i‑a spus chiar lui, primului rege) că în trecerile ei căuta să se convingă, pentru a călători în liniște, că bărbatul sumbru, împovărat de o așteptare grea, se afla în locul său. Primirea micii regine a decurs fastuos. Nici un tren n‑a ajuns la destinație în acea zi. Cînd s‑a găsit față în față cu bărbatul dominator, femeia i‑a spus în șoaptă, cu felul ei șuierat de a vorbi, orgolios și neîmpăcat: „Mă întorc.” Arăta prinsă într‑o datorie a ei, pe care anunța că va îndeplini‑o cu sfințenie. Spre seară, după ce mulțimea se împrăștiase, pe covorul de flori a pășit mica regină, cu o pelerină ușoară pe umeri, îngîndurată, călcînd repede, grăbită, iar bărbatul a primit‑o chiar în locul unde se obișnuiseră femeile să‑l știe. „Ești un rege, i‑a zis. Numai un rege poate fi atît de mărinimos. Du‑mă cu tine.” Bărbatul prevăzuse întîmplările pînă în amănunt. Au stat un timp, ei doi, singuri, în salonul de primire. Apoi au urcat la etaj, în camera regală. Peste trei zile, înfășurată în mica ei pelerină, regina, la fel de îngîndurată, cu pasul ei repede, mărunt, și‑a desprins umbra, părăsind locurile. Două mari paturi imperiale, din lemn sculptat, pregătite de primul dintre regi, au rămas în urmă, ca o mărturie a timpurilor apuse. Verișoara mea Eugenia (nimeni nu ți‑a spus pînă astăzi că este verișoara mea) le‑a primit în dar. Ai dormit într‑unui din ele, încît n‑am ce să adaug. Eugenia a ascultat de la bătrînul rege minunata poveste, dar i s‑a interzis s‑o repete cuiva. Bătrînul, înainte de a‑și scoate coroana și a o transmite, mi‑a încredințat doar ceea ce ai auzit, cronica succintă a descinderii reginei. Pe cînd Eugenia deține chiar povestea celor trei zile, cu risipa de aur din amintirile regești.” Luca, împotriva obiceiurilor sale, după ce a tăcut brusc, s‑a lăsat stăpînit de o nerăbdare în continuă creștere. „Ți‑a mai rămas timp puțin, îi spuse lui Matei. Am vrut să cunoști povestea primului dintre regi, pentru că diseară va sosi, în trenul ei, moștenitoarea reginei, întîia femeie din neamul Cîntăreței care îi seamănă întru totul. După cele trei zile și trei nopți, primul dintre regi nu mai era apăsat de nici o așteptare, devenise un om vesel, plăcut, atrăgător, simplu în purtări și iubit. Cîntăreața, în călătoriile sale, a mai trecut de multe ori prin gară, dar el nu i‑a amintit prin nimic că ar cunoaște‑o. Din locurile unde călătorea, mica femeie îi trimitea un semn și asta a urmat ani de zile. Bărbatul le punea unul lîngă altul și nu permitea nimănui să se atingă de ele. A cerut să fie depuse în cripta regală și rugămintea i s‑a îndeplinit, chiar de către soția lui, pe care o descoperise după un an de la furtunoasa trecere a Cîntăreței.“ Luca tăcu iar. „Matei, cînd vei pleca, să nu uiți că ești dator să te înclini în fața mormîntului primului dintre regi. Aici trăim toți sub semnul lui. Și tu. Moștenitoarea reginei, care va sosi diseară, se oprește la mari intervale de timp, aici în gară, pentru a cinsti memoria primului dintre regi. Dacă va dori să facă acest lucru și acum, te previn că datoria îi cere să fie singură, absolut singură. Străbuna i‑a împărtășit, printr‑o scrisoare ce n‑a putut fi deschisă decît la majoratul descendentei (scrisoarea era însoțită de precizarea cui îi este destinată și anume primei fete din neamul ei care va revendica asemănarea cu ea, neîmpăcata Cîntăreață), că se află un loc ce trebuie cinstit cum se cuvine. Regina a colindat prin lume nouăzeci și cinci de ani, între timp primul dintre regi se retrăsese în cripta lui, și ea cunoștea acest adevăr. “ Matei se molipsi de nerăbdarea gazdei sale, iar Luca înțelese că se apropie ora cînd musafirul nu‑i va mai aparține. „În dinastia noastră, continuă Luca, eu am inaugurat desprinderea de lume. Îmi cinstesc strămoșii, dar nu recunosc în traiul lor destinul ce mi‑l doresc. Eu nu l‑am moștenit, în acest sens, pe primul dintre regi. Cinstirea care se aduce aici femeilor, și la care eu am aderat, are pentru mine cu totul alte înțelesuri. Eu nu le pot lua în lumea mea, pentru că nu este loc acolo pentru ele. Moștenitoarea micii regine mi‑a făcut cinstea de a trece prin această gară de nenumărate ori. Dar eu am fugit din calea ei, am preferat admirația amplificată de distanța dintre noi. Învățătura mea cere ca oamenii să fie liberi de pasiuni, să nu‑și ardă aripile în focurile ce le aprind singuri. Dar despre învățătura mea, al cărei beneficiar sînt deocamdată numai eu, nu are sens să‑ți vorbesc în condițiile nepotrivite de acum. Despre nici o învățătură nu are sens să se vorbească, la urma urmei. Calea cuvintelor nu este cea mai nimerită pentru a pătrunde în noi. Iubirea — și cu asta am să închei — este o lume pe care nu toți o știu locui. Unii se instalează în ea ca într‑un dormitor conjugal, pînă ce oasele își pierd calciul și se înmoaie, nu mai au nici o consistență. Patima sublimă este rezervată celor mai puțini. Iubesc cu adevărat numai cei care ar muri fără iubire. Cînd o întîlnești pe Eugenia, cere‑i din partea mea să te inițieze. Este unica preoteasă ce a mai rămas pe pămînt: moștenitoarea paturilor imperiale și a tainei primului dintre regi.“

Se pornise un vînt ce răsuna ca o orgă scoasă în mijlocul cîmpului. Seara se apropia cu o viclenie catifelată. Undeva, foarte aproape de Cimitirul de regi, bătrînul lunatic, cu părul albit ca o pînză de corabie, privea în depărtare. Matei nu îndrăzni să se ducă la el, deși se încredințase că numai ei doi se mai găseau în acele locuri. Și Luca și Taisa plecaseră, fiecare pe drumul propriu. Taisa o apucase direct peste cîmp, în ținuta aceea de vizită în familii bătrînești, părea veselă și lăsa să se presupună că se grăbește pînă la cineva în vecini și că se va întoarce foarte repede. Luca însă, echipat de călătorie, pornise cu trenurile sale și probabil îl așteptau itinerarii lungi și întortocheate, nimic nu prevestea că nu va fi o călătorie complicată și că singuraticii rămași acasă îl vor avea în curînd printre ei. Plecase cu înfățișarea celui pregătit pentru drumuri fără sfîrșit.

Ciudat, locurile nu erau stăpînite de dezolare. O rumoare se ridica în calea vîntului și aerul conținea miresme ațîțătoare, iar exuberanța vegetală, dezmățul floral derutau simțurile, gata să‑și uite măsura și să se dezlănțuie, înspre Matei adia acea fericire a singurătății, despre care bărbații știu că apare în clipele cînd însingurarea se va curma și va năvăli zăpăceala, panica străină de orice strop din liniștea dinainte. Îl bucura însă tocmai iminența schimbării, ca și cum ea ar fi fost singurul scop al venirii aici. Da, Luca îl prevenise, exact cu o oră înainte de sosire (ceasul gării, spre surprinderea lui, se pusese în mișcare, înviase) văzu trenul: înainta cu viteză moderată, calm, arcuindu‑se la curbe, fără obstacole în drumul său, dar Matei tresărea incapabil să‑și justifice teama, la fiecare izbucnire mai nestăpînită a locomotivei, de parcă o amenințare ar fi planat în văzduh. Nu‑i decît nerăbdarea mea, își zise. De cîte ori mă urcam în tren, la sfîrșit de vacanță, simțeam cum o catastrofă este gata să rupă terasamentul, ca să mă separe definitiv de gara aceasta, unde trenurile se încrucișau ca într‑o îmbrățișare. Întâlnirile, în melancolia serilor de septembrie, aduceau primele semne ale lumilor de dincolo de cuprinderea noastră, or am știut totdeauna că trăim pentru ceea ce nu avem încă. În tren, încleștat de ferestre, îmi măcinam disperarea că parcurgem distanțele prea încet și vom fi în întîrziere, iar o întîrziere de cinci minute ucidea orice posibilitate de a zări trenul celălalt, un pustiu imens se întindea în față, pe durata unui an întreg. Altfel, trenurile ajungeau atît de aproape, ca două echipaje trase alături, lăsînd doar atîta loc cît să facă posibilă descinderea. Extraordinară priveliște este un tren staționat pentru cîteva minute: dar trebuie să‑l vezi din trenul de‑alături, din trenul tău, cu altă destinație, sugrumat de regretul că nu poți sări în celălalt, optînd pentru o călătorie necunoscută, ispititoare ca orice fugă. Călătorii, în ferestre, abandonați unei curiozități frenetice, sînt o chemare irezistibilă să‑ți părăsești locul și s‑o apuci în neștire. Matei retrăi farmecul femeilor întîlnite o singură dată, pentru cîteva clipe, chinul de a nu ști de unde vin și cine sînt, apariția fulgerătoare, ochii lor extatici, intrigați, aura necunoscutului împrumutîndu‑le tentație și mister, o frumusețe îndurerată de dispariția imediată, ca o sentință fără drept de apel. Nici un bărbat n‑a trăit fără să‑și imagineze că toate femeile îi aparțin, că lumea s‑a îmbogățit cu ele pentru a‑i alunga lui singurătatea. Așa cum nici o femeie n‑a trecut, necunoscută, fără a simți cum lasă în urmă trena ispitelor: ce plăcere mai rară poate fi pentru o femeie decît a se ști privită și, mai cu seamă, de a părea etern inaccesibilă? Trecerea meteorică printr‑o gară, la fereastra unui tren, ridică în accesibilitatea la gradul cel mai înalt. Matei, cu gîndurile înfierbîntate, reținu un timp, din aducerea aminte, fluturarea învălmășită a culorilor, îmbrăcămintea femeilor necunoscute, ca după aceea să revină chipul lor misterios, ispititor și tiranic, rîsul îndemnînd la nechibzuință, șiretenia privirilor încete, arta de a neliniști profund și fără remediu, înșelătoarea promisiune a reîntoarcerii. Trenul, în depărtare, înainta constant și Matei, încă neprins cu totul în mișcarea lui, deși teama îl aruncase adînc în trecut, la îngrijorările de altădată, se preocupa să stabilească ce va decide în secunda cînd scrîșnetul roților va vesti oprirea în gară. Dar dintr‑o dată, ființa sa, străbătută ca de un țipăt, fu incapabilă de vreo reacție: în fereastra trenului în mers apăruse ea, fără grabă, ba cu o anume indolență, înlăturînd perdeaua, singură pe culoar, trăgînd de mînerul ferestrei cu putere și îndepărtîndu‑se puțin sub biciuirea aerului proaspăt, făcînd să‑i fluture părul, nu prea mult, de parcă și‑ar fi plecat capul, îngîndurată, lăsînd timpul să treacă, pentru a scurta intervalul pînă la ajungerea la destinație. Rănit de moarte, sufletul lui Matei pendulă într‑o cădere lină: deci venea și întîlnirea era iar posibilă.

Ca de atîtea ori, Matei nu simți nevoia să aibă vreo legătură cu ce se petrecuse în cursul zilei sau în săptămîna ce o precedase. Independența sa de acțiune era iar nestingherită. Se închidea adesea în spațiul îngust al orei pe care o trăia, renunțînd cu voluptate la tot ce reprezenta viața sa de pînă atunci. Știa că este o renunțare mincinoasă și că filoane subterane îl conduceau cu fidelitate la ce voia să păstreze din acea viață sau să ia numai pentru o clipă, constrîns de cerințele din orizonul abia înfiripat. O intensitate a sentimentelor se interpunea totdeauna, binevenită, între el cel care a fost și fluxul ispitelor, redîndu‑i libertatea nelimitată. Pot traversa schimbări foarte repezi, fără nici un pericol, își mărturisea în asemenea momente, convins că adevărata sa identitate era nestatornicia, dar o nestatornicie care aluneca pe un fundament niciodată părăsit, ceea ce îi oferea o siguranță absolut necesară că nu se va pierde, că va ieși din orice aventură cu capacitatea de a se recunoaște, oricît de adîncă ar fi fost metamorfoza. Certat de atîtea ori pentru păcatul de a se părăsi pe sine, în căutarea celui care presupunea el că este, nimic nu echivala cu bucuria de a relua de la capăt povestea și a se risipi în libertate, ca o condiție de a atinge limite altfel ireal de îndepărtate. Considera dintotdeauna că din ființa lui ceva s‑a rătăcit definitiv și că el se află în căutarea a ceea ce s‑a pierdut, cu speranța că întregirea mai este posibilă. „Matei, i se zicea, tu nu ești niciodată mulțumit de tine, pentru că presupui mereu că ființa ta este altundeva, iar tu ești uzurpatorul unui destin ce nu te interesează, însușit din greșeală, nerecunoscut. “

Ceasul gării, însoțind așteptarea lui Matei, indica răbdător că o bună parte din ora prezisă de Luca a trecut. Ea dispăruse din fereastră și se reîntorsese în compartiment. Luase o carte, din care citise și înainte, pentru că era deschisă, fusese așezată alături, probabil, cînd își părăsise locul și se dusese la fereastră. Citea, leneșă, ușor aplecată în față, și Matei urmări intervalele la care întorcea paginile, ca pe cel mai sigur indiciu al stării ei de spirit. N‑am bănuit că este atît de stăpînită, își spuse Matei. Îmi făcusem despre ea imaginea acelui neastîmpăr continuu și a nerăbdării, a nemulțumirii, pe care le atribuim ființelor pline de viață, cu imaginația în fierbere, nervoase și caustice, predispuse să trateze expeditiv și să înlăture tot ce nu are pentru ele un sens esențial. Liniștea și seninătatea din compartiment i se transmiseseră și lui Matei, acum atît de sigur că ea va descinde și că el va întîmpina‑o ca pe o cunoștință veche. Dar ea dezminți fără tranziție comportarea dinainte, aruncînd cartea și părăsind iar compartimentul. Nu se mai duse la fereastră, ci trecu în vagonul următor și apoi din vagon în vagon, de parcă și‑ar fi pierdut o cunoștință și nu spera s‑o revadă, să se mai întoarcă, iar ea avea să‑i comunice un lucru urgent și deosebit de important. Într‑adevăr, cea căutată, o femeie, îi ieși ea înainte și cele două se îmbrățișară: Matei o recunoscu fără greutate pe Eugenia și se consideră victima unui mic complot, Luca îl trădase, cu o perfidie pe care n‑o bănuise la el, nu‑i spusese un cuvînt că fiica magistratului și Eugenia se cunosc, deși nimic nu era mai simplu de dedus că ele două, în calitate de moștenitoare ale tainelor primului dintre regi și Cîntăreței, aveau obligația să se cunoască și să‑și împărtășească una alteia ceea ce nu aveau voie să comunice nimănui altcuiva. În acest caz, venise în gara de la răscruce aproape zadarnic. Iar se va produce imixtiunea Eugeniei și nu va mai putea înțelege cărui timp aparține un fapt sau altul și nici dacă el este cel de atunci, de la sfîrșitul vacanțelor, sau bărbatul incapabil să descopere urmele Marthei, plecată de la ea de acasă, în necunoscut cînd avea datoria să‑l aștepte (nu‑l chemase ea?) și el nu se îndoia că o să‑l aștepte, cu înfrigurarea dintotdeauna, care îi plăcea atît și îl legase definitiv de femeia ce se dovedise foarte credincioasă și, mai mult ca sigur, din această pricină purta numele lui, pentru că nu‑ți poți însuși numele cuiva fără să‑i dăruiești credința ta și tot sufletul tău, fără să‑ți juri că ai făcut cea mai bună alegere și fără să tremuri că ea, alegerea, s‑ar putea să fie și înșelătoare, nelăsîndu‑ți nici o posibilitate să te aperi, pentru că ai dăruit tot, și cei săraci și‑au pierdut nu numai libertatea, ci și dreptul și puterea de a mai cere ceva pentru ei, de a restabili echilibrul și adevărul în favoarea lor. Eugenia vine să vadă Cimitirul de regi, locul ei de reculegere și poate cheia puterii ce o deține, va urca în camera regală (și va trebui s‑o urmez eu, își spuse Matei, pentru că este, cu siguranță, aceeași cameră regală în care am dormit la Eugenia acasă), și tot ce se va mai întîmpla va aparține unei lumi inaccesibile. O tristețe copleșitoare îl învălui pe Matei. Ca întotdeauna, voința lui era înfrîntă, prin intervenția imprevizibilă a unor elemente exterioare, care schimbau datele situației și îl împingeau în derută. Pățise asta de atîtea ori și (remarcă abia acum), în ultima vreme, Eugenia, cu aparițiile ei ciudate, îl tulbura și îl încurca, de parcă menirea ei n‑ar fi fost aceea de a‑l ocroti, ci dimpotrivă, de a‑l atrage pe drumuri prea întortocheate și nestrăbătute pînă atunci.

Nu, nu‑l mai interesase sosirea trenului și fusese bucuros cînd, împotriva tuturor prezicerilor lui Luca și a băuturii sale fermecate, trenul nici nu opri în stație, deși era exact ora opt și cinci minute, ora lui clasică de sosire, trecuse ca un bolid, aplecînd florile (Matei citise, de parcă aceasta ar fi fost cea mai importantă chestiune, pe imensa peluză, numele înscris acolo, cele cinci litere pe care le ghicise de la început: Taisa), mărindu‑și viteza și dispărînd ca o nălucă. Amărăciunea lucrurilor neîmplinite îl invadase cu totul. Nu avea altă opțiune decît să caute drumul spre casă. N‑avea idee nici măcar unde i‑a rămas bagajul. La urma urmei, putea renunța la el. „Matei, se auzi strigat de o voce de femeie, care părea să‑i fi pregătit o formidabilă surpriză, de ce mă lași să țip de atîtea ori? Unde ți‑erau gîndurile? N‑ai venit pentru mine? Eugenia îți inspiră o frică incredibilă, care te va pierde.“ Dar glumea, nimic nu trăda îngrijorarea. Vorbea cu o detașare ușoară, ca și cum n‑ar fi găsit alt joc să‑l prindă pe Matei și apelase la aceasta, nu prea grozav, însă bun oricum, în lipsă de altceva. Mai ales că nu avea însemnătate, venise pentru ea, să aștepte trenul ei, și farsa ce i‑o jucase oprind dincolo de gară, mult dincolo de gară (convenise asta de la început, cînd îi comunicase Luca, azi dimineață, că Matei va sosi la Cimitirul de regi), o amuza nespus, socotind‑o foarte potrivită ca introducere la ceea ce avea să‑i spună și, mai ales, la ceea ce intenționa să facă în timpul acestei opriri, neașteptată și reconfortantă, după ultimele săptămîni, prea pline de muncă, de tracasări, de intrigi, micul balamuc al orășeanului, care crede că nimic nu‑i mai de preț pe lume decît viața și confortul lui. „Matei, sper că nu te îndoiești că sînt Valeria Galeș, favorita, misterioasa ta verișoară, căreia nu i‑ai spus niciodată măcar bună ziua. Sînt frîntă. Ai undeva un loc pe aici? Să nu mă duci la Cimitirul de regi, îmi închipui că n‑ai căpătat gusturile macabre ale lui Luca. A fost o pramatie bătrînul (i‑am citit niște scrisori), și‑a dus viața în umbra admiratoarelor, nu fără foloase dintre cele mai diverse. Cea mai ardentă, și mai strălucită, a fost chiar străbuna mea, Sofia, cîntăreața, dar între nebuniile ei asta a fost cea mai senină și mai nevinovată, o naivitate de trecut cu vederea, un capriciu fără urmări, o plictiseală de femeie venită în provincie, o aventură de vacanță, de așteptat și firească pentru ea, care trecea dintr‑un scandal într‑altul cu fruntea sus, măturînd totul din cale cu talentul și reputația ei. Bătrînul, în tinerețe, se zice că era o frumusețe viguroasă, că îl remarcase pînă și o contesă. Avea ceva din aerul naiv și tandru al bărbaților foarte voinici, în plus singurătatea și tăcerea (era un taciturn celebru, rostea cam trei cuvinte pe săptămînă), îl patinaseră, îl lustruiseră destul de convenabil. Matei, ce‑i cu tine? Dacă vei continua să fii trist, ai să mă indispui și pe mine. Mă crezi, mi‑a fost dor să te întîlnesc, ați răspîndit atîtea bazaconii pe seama mea, că începusem să mă molipsesc în parte și eu de ele, mă voiam singuratică și îndepărtată, o solitară enigmatică, pînă m‑am convins că vocația mea era traiul deschis și nebuniile simple, sînt chiar o voluptoasă a vieții nesofisticate. Gust orice plăcere fără reținere și le găsesc, plăcerile, fără bătăi de cap, aproape că îmi stau în drum. Sînt femeie, cu drepturi imprescriptibile și știu să mă folosesc de ele.“ Matei, înnegurat, nu era nici el sigur că ascultă.. Valeria, banală și guralivă (dar era ea, puțin tuciurie și cu ochi sălbatici, fața alungită și părul rebel, cu rapacitatea aceea celebră a familiei), nu‑l atrăgea, o urma în neștire, incapabil să se împotrivească. Venise la întîlnire o necunoscută și, ca întotdeauna la întîlniri, mai ales la cele dinainte eșuate, avea senzația că se muia ca o pastă și că se oferea să fie modelat, că tînjea să fie util la ceva singur nefiind în stare să‑și afle un rost. Valeria Galeș, cu eleganța ei șocantă, nu‑l intimida. I‑ar fi prins bine, se gîndi, o alură mai sobră, se mișca, pentru o femeie impunătoare, cam prea repede, prea abrupt, nu, nu‑i plăceau astfel de femei, care socotesc că nimic nu le rezistă, că ești dator să te predai imediat, ca abia după aceea să decidă dacă au sau nu nevoie de tine. Dar Matei nu se putea împiedica să constate că Valeria Galeș nu era mai prejos de frumusețile recunoscute, arogante, încrezătoare în farmecul lor neegalat, ba avea ceva în plus, aerul de noblețe al celor care coboară dintr‑o stirpe rezistentă, mult încercată, care a izbutit să acumuleze ce era mai bun în cei ce alcătuiseră șirul de descendenți, din punctul îndepărtat și neștiut, ca o rădăcină ascunsă, înfiptă adînc, și pînă la exemplarele de rasă actuale, depozitarele unei moșteniri fabuloase. „Observ că dai drumul judecăților tale. Știi că sînt dintr‑un neam de judecători și la noi sentințele se rosteau la tot pasul, la masă, cînd trebuia să ne ducem la școală, cînd ne întorceam de la bal. Am ascultat o asemenea cantitate de aforisme, că ar fi suficiente pentru trei generații. Și eu pronunț sentințe (cred că ți‑ai și dat seama), dar mi‑e foarte greu să judec, să mă constitui în instanță, să separ ceea ce este bine de ceea ce nu este bine, să condamn cu adevărat. Viața, cu fluența ei, nu mă lasă să aleg, mă induce în eroare și veșnic nu știu ce trebuie făcut și ce nu trebuie făcut. Am trăit în ultima mea vacanță (de ce mă ocoleați voi și mai ales tu? Dacă ai bănui cît mă socoteam de nedreptățită, umilită de lipsa voastră de îndrăzneală, care reflecta, într‑un fel, groaza ce‑o inspiram, cînd eu mă voiam admirată și mă chinuiam ca voi să vedeți asta și să‑mi dați obolul ce mi se cuvine), am trăit în acea vacanță fantastică în satul rudelor mele, ca o amazoană, fără opreliști, în căutarea adevărului ce‑l deținea învățătorul redevenit din propria lui voință țăran, și tot ce‑am putut să descopăr este că de nimic nu sîntem siguri, poate și viața de pustnic a învățătorului a fost o amăgire. Ce ușor este să judeci și ce greu să ai siguranța că nu te‑ai înșelat, că ai pătruns o cută a adevărului etern, că te‑ai strecurat în ea și poți striga de acolo că ești descoperitorul. Dar între toate, preferabilă este toleranța, ea singură este nepărtinitoare și capabilă să conțină diversitatea, să fie atît de încăpătoare încît nimic să nu rămînă necuprins. Judecăm, de regulă, cu patimă, ne înflăcărăm și ne oferim garanție a judecăților noastre, dar cîtă dreptate avem, cine ar putea spune? Sînt obosită, Matei, de un drum foarte lung pînă la tine și vei avea vreme să cunoști filosofia mea de viață și să te saturi de ea. Acum nu te am decît pe tine și nu vreau să vorbesc despre altceva. Vreau să mă satur să te privesc (și știi, femeilor le place să privească un bărbat în tăcere, să stea lîngă el, mici și ascultătoare, atente la fiecare gest, la cea mai neînsemnată nuanță, pentru a nu pierde nimic din ființa adorată și a‑și justifica astfel, în proprii lor ochi, supunerea, abdicarea, arborarea celor mai cuminți virtuți, singurele în măsură să cucerească, să‑l rețină, fascinat și măgulit, pe bărbatul veșnic neîncrezător că i se oferă într‑adevăr totul, să mă satur ca o însetată ajunsă la un izvor, pentru că întîlnirea cu tine a fost pentru mine un vis mereu nerealizat, poate de aici nevoia de a vorbi numai eu, ca și cum tu mi‑ai fi vorbit de fiecare dată și eu aș fi tăcut și aș fi rămas datoare, am și acum în minte sfîrșitul vacanțelor, te vedeam năucit de atîta așteptare, erai încîntător cu zăpăceala ta și mă surprindea că te arătai capabil să‑ți continui drumul, fiindcă înțelegeam foarte bine că nu mai aveai habar pe ce lume trăiești. Matei, tu ești frumos, nu ți s‑a spus asta de multe ori, și ești ciudat, ceea ce înseamnă încă o dată frumos, m‑a durut singurătatea ta întotdeauna, voiam să fii lîngă mine, ah, este zdrobitoare dorința unei fete de a‑l avea lîngă ea pe cel iubit (te iubeam, Matei, iubeam nălucirile tale, care nu mi‑au fost o clipă străine, fiindcă toți, din jurul tău și din jurul meu, se întreceau să priceapă ceva din ele și cu cît pricepeau mai puțin, cu atît aveau pretenția că sînt mai deștepți, superiori, cu tentații proteguitoare, pentru a nu lăsa să se prăbușească cei mai slabi decît ei), voiam să fii lîngă mine, să mă îmblînzesc și să‑mi trec mîinile prin părul tău, să te mîngîi ușor, să stau ceasuri întregi pierdută. Dorința unei fete de a‑și ține iubitul lîngă ea, preferatul, alesul, este durere și voluptate, ființa aceea alcătuită dintr‑un lujer subțire și petale aproape că se volatilizează, atît de mult ar vrea să aparțină celui chemat, îl poartă cu ea în somn, îl veghează și îl conduce dimineața, inventează o mie de nimicuri să‑i placă, își face griji cînd doar o umbră de îndoială își trece aripa peste credințele ei, îl învăluie în promisiuni generoase și se mistuie de înfricoșarea că nu va fi urmată, că drama s‑ar putea stinge fără epilog. Ai păstrat, Matei, în chip miraculos, puritatea și dezorientarea ta cuceritoare, parcă ai fi mereu dispus să arunci orice adevăr cunoscut, pentru a dobîndi altul, poate nu mai profund, dar oricum nou, schimbat  promițător, mai navighezi și azi pe mările fantastice ale imaginației tale, existența ta a ajuns fabuloasă, numai tu nu știi mai nimic despre ea. O, sînt o femeie matură (sînt femeia ta, Matei, să nu uiți asta, după obiceiul tău de a neglija ceea ce este evident pentru toți ceilalți, a fost visul tău, și visul meu, să fim împreună), sînt o femeie matură, dar care n‑a făcut decît să ascundă și să protejeze dorința fetei de optsprezece ani de a avea un iubit, de a‑l găsi și a suferi că nu‑l poate aduce aproape și riscă să‑l piardă, să dispară în lume, să‑l devoreze patimile, să‑l nimicească, o, doamne, cataclisme înspăimîntătoare, înainte de a‑i fi atins, cu degetele ei subțiri, fruntea, și de a‑l fi sărutat de bun venit, sărutul acela cast, puțin sărat și anost, însoțit de tremurul pleoapelor și de frica din trupul înghețat, adus jertfă și mărturie că este hotărîtă să se închine ca unui idol și să‑și facă cu glas scăzut și conștiincios rugăciunea, destrămîndu‑se de plăcere“. Femeia ce‑l ducea pe Matei cu ea suferea la auzul propriilor cuvinte, superficialitatea aceea de la început dispăruse și permisese să renască dureri vechi, se purta cu bărbatul întîlnit nespus de firesc, ei da, așteptarea încetase, erau atrași spre lumea, pînă atunci atît de îndepărtată și improbabilă, și ea, cel puțin, se grăbea să ajungă, ca și cum și‑ar fi trimis acolo din vreme, toate speranțele și se afla la un pas de ele. „Matei, spuse de astă dată decis femeia, du‑mă în camera regală și nu te mai teme. Ești bărbatul pe care îl vreau și temerile tale au căzut, tu nu‑ți dai seama, din clipa cînd am coborît din tren și m‑am apropiat de tine, pentru că temerile tale sălbatice au constat totdeauna în a nu ști dacă eu am fost o realitate sau proiecția unei nefericiri. Vom păși în camera regală și mă vei iubi, am fost destinata ție, să nu te înșeli iar, eu iau tristețea ta ca pe o măgulitoare ofrandă, un bărbat trist este infinit mai frumos decît un bărbat brutal și orgolios, neînchipuit de sigur că n‑are pereche și că i se cuvine paradisul. De abia după ce ai să mă stăpînești, după ce ai să mă treci în averea ta, ai să poți observa liniștit cît de puțin m‑am schimbat (ce va fi altfel va fi numai din vina ta, mi‑ai atribuit, cu siguranță, cum facem toți, mai ales ce nu‑mi aparținea, m‑ai împodobit cu veșmintele născocite de tine, aruncînd de pe mine și dezgolindu‑mă, dînd la o parte ceea ce eu consideram că am mai scump în zestrea mea), sau mai degrabă nu m‑am schimbat chiar deloc. Dacă am aluneca în timp pînă la ultima vacanță, m‑ai putea lua în brațe și aduce în trenul tău (o, trenurile, călătoriile, de ce nu putem oare să ne mai despărțim de ele?) și odată adusă acolo, cu bagajele de școlăriță, s‑ar încheia aventura sau abia ar începe. Visul meu a fost să fug de acasă, ca o pramatie, să mi se ducă vestea, să‑mi flutur părul în vînt și să calc cu nepăsare pe strada principală, să aud în spatele meu: «uite, ea este, o, ce a fost în stare!», să mă întorc brusc și să‑i fac să încremenească, s‑o ia la fugă, nenorociții, lașii, clevetitorii nesătui. Și pe tine am vrut de multe ori să te îngrozesc. Nu‑mi plăcea să trăiești senin, ci să plonjezi în nenorocire și să extragi de acolo, să aduci la suprafață, să‑mi împărtășești și mie ceea ce atît de puțini muritori cunosc. În camera regală, Matei, eu nu voi mai rosti un cuvînt. Este rîndul tău. Dar poți și tu să nu vorbești. Vei fi, de altfel, atît de mirat, că nu vei simți nevoia nici să exclami, ci numai să te afunzi, ca într‑o apă limpede., în cunoașterea neînchipuită, tainică și misterioasă, ce ți‑a fost ascunsă sau numai făgăduită, atîta amar de vreme. Eu voi intra fără veșminte pe mine (și tu la fel), ca să poți vedea definitiv ce frumoși au fost făcuți oamenii. Pentru prima oară vei putea zice: Ea este femeia mea. Și eu voi spune: El este bărbatul meu. Vei avea o nevastă, Matei, și asta vei afla‑o foarte curînd, în camera regală. Du‑mă acolo.“ Matei înfăptui, ca sub un flux hipnotic, ce i se cerea și în timp ce pașii îl duceau spre camera regală, fără nici o ezitare, de parcă ar mai fi fost acolo, sufletul i se eliberă de tristețe, dintr‑o dată înrobit de cutezătoarea întîmplare. Femeia mergea înaintea lui, gravă, concentrată, privind în pămînt, ca nimic să n‑o distragă din gîndurile ei, și el nu pricepu cînd au trecut pragul și, mai ales, cînd ea și‑a părăsit veșmintele („Nici tu nu le mai ai pe ale tale“, îi spusese, și Matei observase că într‑adevăr era așa), se găseau în adîncul camerei regale, cuprinși de lumina filtrată savant, despărțindu‑i undele cu trecerea lor, și puteau înainta în orice direcție, multă vreme, camera nu avea sfîrșit. Și totuși, era identică sau poate aceeași, cu încăperea în care îl găzduise Eugenia, în noaptea geroasă, lipseau numai paturile imperiale, dar ei doi treceau dintr‑o parte într‑alta, ținîndu‑se de mînă, neobosiți să exploreze starea lor neobișnuită și nu luau aminte la ce fusese odată aici, pentru că paturile imperiale înzestraseră întîi această cameră regală. „Ți‑am spus că oamenii sînt mai frumoși decît știu ei, dar în loc să se contemple, inventează frumuseți mincinoase și trăiesc sub palida lor fascinație. Ia seama, Matei, ce se întîmplă acum nu se va repeta niciodată“. Abia după aceste cuvinte, femeia tăcu și părea să nu ia în considerare că nu era singură, umbla stăpînită de o beție a abandonării, iluminată, străină complet de ea însăși, nespus de fericită. Lumina cobora pe trupul ei imaterială, mîngîietoare, și ea se oferea jetului de raze, de parcă numai așa nu ar fi ascuns nimic și s‑ar fi înfățișat pură, edenică. Matei, transfigurat, se afunda, așa cum îl prevenise, ca într‑o apă limpede, în teribila mare neștiută. Cînd ea îi surîse, dar cu totul altfel decît ar fi crezut‑o în stare, el înțelese că îl chema.

***

Matei apucase iar un drum cunoscut. I se păruse incredibilă constatarea că părăsise camera regală după două săptămîni. Și mai bizară era dispariția femeii, după ce îl anunțase solemn: „Am fost nevasta ta, de acum nu vei avea dreptul și nici nu vei putea să te desparți de mine.“ Apoi ea fusese cea care nu se mai arătase. Ca în atîtea momente dificile, fără sprijin, Matei știu că trebuie să se adreseze Eugeniei. Se întorsese acasă abătut, îl apăsa deopotrivă dispariția Valeriei și mai vechea sa dilemă, care îl alungase, în fapt, de acasă, și anume aceea că Martha purta numele său. Redescoperise acest, amănunt cu spaimă, acum cînd avea o nevastă, era oare posibil să fi fost căsătorit și cu Martha și din motive neînțelese să fi uitat? În acest caz devenea cu putință să mai fi avut și alte neveste și să fi încurcat în așa hal totul, încît nimeni să nu fie în stare să găsească o ieșire? Se ducea iarăși la Eugenia, pe drumul cunoscut, numai ea era capabilă să aducă puțină lumină. „Vii ori prea devreme, ori prea tîrziu, îl întîmpină Eugenia, exact cu chipul pe care îl avea în tren, cînd se îmbrățișase cu fiica magistratului și nu coborîse în gară, cum presupusese Matei, ci își continuase călătoria. Te uiți la paturile imperiale, nu te mai saturi să le privești. Înțeleg că iar te obsedează gîndul că n‑o întîlnești pe Martha. Dar a fost aici cu cîteva ore înainte.“ Nu, de data asta Eugenia se înșela: n‑ar fi dorit să dea ochii cu Martha. Matei vru întîi să‑i pună întrebarea directă: ce căutase în tren? Dar se răzgîndi, răspunsul ei n‑ar fi condus la nimic, ca în atîtea rînduri. Apropiindu‑se de unul din paturile imperiale, îl apăsă ușor, ca pentru a‑i verifica elasticitatea sau trăinicia. Auzi gîndurile Eugeniei: va trebui să vii într‑o zi și să nu mai pleci, să iei această hotărîre care te persecută de atîția ani. Trecu însă peste ele, devenise prea complicat să le ia în considerare. Povesti lejer, ca pe o întîmplare a altuia, ce se petrecuse în gară. Atinse chiar o undă de zeflemea cînd vorbi de camera regală. Eugenia își permise un lucru rar la ea, îl mîngîie, puțin amuzată, și la sfîrșit, cu un gest delicat, îi ridică bărbia, ca să‑l facă atent că urma ceva important: „Gara aceea nici nu există. Linia ferată s‑a desființat. S‑a construit alta, mult mai scurtă, au fost săpate și două tuneluri. Povestea cu Cimitirul de regi mi‑ai spus‑o și altă dată, te‑ai chinuit atunci să‑mi explici că ai luat o băutură fermecată și că Cimitirul te‑ar fi atras cu o forță magnetică.“ Matei căzu în apatie. Veșnic ceva contrazicea realitățile lui. „Și atunci ce am făcut eu în tot acest timp?“ Eugenia rîse: „Ai stat cu mine, ai plecat de două ori și ai revenit. Am urcat amîndoi în turn și ai dormit acolo o noapte, te‑ai răsfățat în paturile imperiale, ai fost trist și vesel, pe rînd, m‑ai întrebat mereu cum poți s‑o întîlnești pe Martha și de ce nu se întoarce soțul meu, pe care nu l‑am avut niciodată. Mi‑ai vorbit că am călătorit cu un tren, că presupuneai că am să cobor; dar n‑am făcut‑o. Mi‑ai spus de cîteva ori povestea cu camera regală, pe care ai repetat‑o mai înainte, și eu am rîs ca și acum. Dar n‑am rîs de poveștile tale, Matei, ci de plăcerea de a te asculta. N‑ai observat că totdeauna sînt veselă cînd vii tu? E încîntător să asculți cînd povestești tu, și mai ales azi, m‑am simțit cu tine, acolo. Totul este adevărat, Matei, totul, dacă noi credem că este adevărat. Lumea, indiferent care ar fi ea, este făurită de imaginația noastră. Însă tu săvîrșești o greșeală, o foarte mică greșeală. Ești incapabil să te fixezi, ai plonjat într‑o prea mare fluiditate, n‑ai cum să atingi marginile ei și nu‑ți impui nici un fel de granițe, așa ești tu, un călător etern, dar nu reprezinți decît o altă față a noastră, a tuturor, toți am vrea să fim ca tine, însă nu sîntem în stare. Hai, Matei, azi nu‑ți dau voie să fii absent, absorbit de gîndurile tale. Ajută‑mă să punem masa. Nu‑ți folosește la nimic să‑ți închipui mereu că eu nu înțeleg și că nici ceilalți nu înțeleg.“ Eugenia, familiară, îl ciufuli ca pe un copil, dar Matei rămase mai departe neclintit. Trebuia să i‑o spună: s‑a adunat în el o lume care nu mai putea fi dezmințită. O lume cu care, la urma urmei, se confunda. Adevărul acesta simplu avu darul să‑l redreseze și conversă cu Eugenia ușuratic, nepăsător, iar în timpul mesei îi povesti cîteva glume. Chestiunea cu numele Marthei, care era și al său, își pierdu însemnătatea, nici nu veni în discuție. „Este adevărat că tu ai darul vrăjitoriei?“ o întrebă Matei. „Este adevărat, spuse simplu Eugenia. Tu trăiești vrăjit de mine. Pînă și poveștile tale le inventez eu.“ „Aici greșești, mai zise Matei. Ca întotdeauna.“

III

Îmi trebuiau Martha și grădina paradisiacă. De asta eram absolut sigur. Restul, că existau pentru mine zile faste și zile nefaste, că o rătăcire se prelungea și căpăta contururi neașteptate, dezastruoase, nu avea prea mare însemnătate și nu modifica aproape deloc cursul vieții mele. Absențele îndelungate îmi procurau, la întoarcere, satisfacții nebănuite, se adunau pentru mine o mulțime de vești și toate cereau să fie luate în considerare, încît zile în șir mă delectam cu noutățile, iar cînd se termina festinul lor mă socoteam din nou integrat realităților din care dezertasem. Nu obișnuiam să recapitulez ce lăsam în urmă și asta mă scutea de procese de conștiință și remușcări. Într‑un fel, pentru mine, trecutul exista în alt mod decît pentru ceilalți, se constituia din părți disparate, fără relație între ele și mai ales reușisem să distrug cauzalitatea, un fapt nu decurgea, în mod necesar, din altul, ci îi urma în chip arbitrar sau nici nu‑i urma, se alătura, pur și simplu. Păstram foarte puține puncte sigure, neschimbate, pe care le utilizam ca repere, altfel riscam să se instituie haosul și să am inutile bătăi de cap. Legăturile mele cu Martha erau dintre permanențe și oricît îmi simplificasem trecutul, nu abandonasem nici un amănunt care ținea de aceste legături, ci dimpotrivă, adăugasem și ceea ce avea o relație destul de îndepărtată, însă lumina într‑un sens ce doream să știu despre Martha sau întărea alte detalii, pe care nu voiam să le uit. Imediat ce reveneam după o absență, mi se vorbea despre Martha, în cercurile și în locurile cele mai diverse. Asta răspundea perfect nevoii de a fi la curent cu viața ei, pentru că era imposibil s‑o înțelegi pe Martha fără să știi despre ea cele mai neînsemnate lucruri, cu cine s‑a mai întîlnit, ce și‑a cumpărat, care au fost opiniile ei în legătură cu un spectacol sau o expoziție, ce a spus în casa lui Gabură, un soi de academie pentru cei din cercul lor, și ce i s‑a răspuns, precum și multe altele de felul acesta. Era nevoie să știi toate acestea dintr‑un motiv elementar: ca și căutătorilor de aur, trebuia să‑ți treacă prin mîini tot sterilul, ca să poți să aduni metalul prețios. În plus, în cazul Marthei, o relatare anodină, un amănunt oarecare putea să constituie punctul de plecare pentru o adevărată aventură a cunoașterii vieții ei, sinuoasă, abruptă, nu o dată plină de ciudățenii. Eram cu atît mai bucuros că mi se povestea fără să întreb, pentru că nu indiscrețiile mă interesau, ci urmele adînci, spațiul ocupat de Martha în societate, rănile ce le provoca celorlalți, mutra acestora, toată acea trecere care îi marca pe cei din preajma ei și‑i smulgea din indiferență. Evident, uneori nu eram tocmai înaintat și se nășteau destule îngrijorări, dar nu puteam pretinde să mi se servească numai noutăți agreabile, ar fi fost și fără sens, ar fi însemnat o denaturare. Însă departe de a mă mulțumi cu ce aflam, voiam s‑o întâlnesc eu însumi pe Martha.

Dețineam încă numărul de telefon procurat de Eugenia și decisesem să mă folosesc de el. Se aglomeraseră cîteva nepotriviri în relațiile mele cu Martha, care se cereau clarificate. În primul rînd era necesar să știu unde se ascunsese, unde dispăruse, ca apoi să‑mi explic și alte cîteva lucruri, inclusiv povestea cu numele noastre, cea mai simplă, dar care, rămasă neelucidată, putea să dea loc la confuzii. Am renunțat să‑i telefonez — telefonul mă inhibă, nu pot vorbi decît chinuindu‑mă, vreau să‑l văd pe cel cu care vorbesc — și am considerat că revenirea mea în cercul lui Gabură ar fi o bună procedură pentru a da de urmele Marthei, îndeosebi dacă țineam seama că făcusem cunoștință cu ea chiar aici și se păstrau martori destui, ba chiar mai mult decît atît, se păstra atmosfera în care o cunoscusem, esențială pentru a defini o femeie de talia ei, de substanța și influența ce o exercita în jur. Puteam apoi să mă regăsesc pe mine cel de atunci (aveam uneori astfel de curiozități) și să am dintr‑o dată chei extrem de utile pentru a extinde considerabil investigațiile mele, și nu numai în ceea ce o privea pe Martha. Totul, ar fi decurs normal, deși amînasem reapropierea de Gabură, dar oricum avea să se producă, dacă n‑ar fi intervenit incredibilul.

A izbucnit dintr‑o dată știrea că Martha se pregătea de căsătorie. Extraordinar. Cît absentasem eu și ce plutise peste numele meu, în absență, ca o astfel de turnură să fie posibilă? Paralizat de veste, am hotărît să rămîn rezervat, să mi se ofere dezlegarea și să obțin satisfacția meritată. Nu era la mijloc numai o ofensă gravă, ci înțelesul ultim a ceea ce reprezenta Martha în viața mea, viețile noastre, a mea și a ei, erau puse sub un enorm semn de întrebare. Săptămîni în șir n‑am fost decît clopotul sub care se adunau ecourile din casa lui Gabură, punct de intersecție al lumii iubite de Martha, locul unde ea însăși se simțea atît de bine, deși îmi declarase de atîtea ori contrarul. Nu exercitam nici un fel de spionaj, ar fi fost sub demnitatea mea, și ce nu ajungea de la sine pînă la mine, putea să se piardă în voie. O întîlnire cu Martha era inevitabilă, mesajul ei trebuia să‑mi parvină neapărat, așa că îmi rămînea timp suficient să evaluez consecințele și să adopt propria mea tactică, propriile mele puncte de vedere. Nu m‑am impacientat nici cînd am zărit‑o pe Martha în compania unui bărbat tânăr, încărcați amîndoi de cumpărături, mai mult ca sigur cumpărături comune, nici cînd mi s‑a transmis că există certitudinea căsătoriei. Mă cunoșteam prea bine, ca să nu‑mi rezerv pînă la urmă un rol, și încă unul decisiv. Chestiunea mă privea într‑o asemenea măsură, încît calmul devenea obligatoriu. Mult mai semnificativ era că, pentru prima oară într‑o situație delicată, nu mă adresasem Eugeniei și mă mîndream cu detașarea mea, dovadă de forță, de răbdare, în nici un caz de slăbiciune. Martha nu avea cum să se căsătorească, îmi aparținea.

Casa lui Ștefan Ieronim Gabură, situată într‑unul din cartierele cele mai rîvnite, pentru pitorescul său și, în egală măsură, pentru apropierea de centru, se deschidea foarte de dimineață, cel puțin așa i se povestise lui Matei. Pictorul ieșea în grădină, vara, încă de la șase, o inspecta minuțios, cam o jumătate de oră, cu un soi de superioritate agresivă, pusă pe harță, apoi se retrăgea în interior. Ca să‑și facă plimbarea, își punea în grabă un halat peste îmbrăcămintea de noapte și cît umbla grăbit, inabordabil, își chinuia barba revărsată, rebelă, în toate chipurile, trăgînd de firele de păr pînă la durere. Putea fi văzut adeseori, chiar la această oră, înconjurat de cunoscuți, care îl urmau ca o turmă docilă, păzindu‑se să nu se ciocnească de el și să nu‑l indispună în vreun fel. Plimbările matinale aveau rosturi multiple. Gabură nu admitea decît viața trăită sub tensiune și sculatul de dimineață îi reactiva energia. Apoi pretindea că toate ideile zilei le culegea în jumătatea aceea de oră, că pictura lui s‑a născut în acest scurt interval, populat de viziuni stranii, care intrau doar parțial în opera sa. Îi plăcea să audă spunîndu‑se că așa își menținea tinerețea și nu se supărase cînd cineva adăugase că nu numai tinerețea, ci și faima. „Faima se cultivă, metodic și cu pricepere, ripostase Gabură. Mari celebrități au fost auzite din tinerețe că vor să‑și facă un nume, fiind gata să se preteze la orice, investind muncă, talent, fantezie, risipindu‑se în relații de tot felul, nerefuzînd nimic din ce ar fi putut face să se vorbească despre ei. În mediul nostru, în destinul nostru, precizase, numele care încetează să circule sînt amenințate să dispară, dacă nu cumva au și dispărut. Nimic nu‑i mai înspăimântător decît conul de umbră în care intră reputația și opera unui artist, întunecarea anunță moartea. Cunoscuții care veneau în casa lui Gabură la șase dimineața primeau însărcinări foarte diverse (acesta era și rostul venirii lor), de la cumpărăturile din piață pînă la relațiile cu breasla, rezolvate și ele prin intermediul oamenilor săi. Nu lipseau dintre cunoscuți vestiții ucenici, niște pramatii istețe, zoriți să‑și preia comenzile sau să le aducă pe cele executate, în așteptarea clipei cînd maestrul se va apleca asupra proaspetelor pînze, pentru a executa corecturile de rigoare, obligatorii sub raport moral, și a‑și așterne semnătura. „Eu nu împrumut nici un fel de valoare, ci numai reputația, Sub acest scut, zicea, sînteți liberi să vă dezvoltați în voie. Eu urmăresc progresele voastre și sînt bucuros de ele. Prindeți aripi. În curând veți dezerta din cuib. Ultimul care va fi supărat voi fi eu. Cei pe care îi procopsim cu operele acestea sînt și ei în progres. Ca să le placă într‑adevăr pictura, sînt datori să învețe. Va veni un timp cînd nu se vor păcăli și vom fi cîștigați și noi și ei. Deocamdată banii pe care ni‑i aruncă ne sînt mai folositori nouă și își eliberează și conștiința: nu‑i cîștigă chiar atît de greu, dacă nu cumva îi capătă pe gratis. Primul care va veni și va declara că l‑am trișat, va beneficia de un tratament special: îl voi îmbrățișa, recunoscător, și va primi fără plată cel mai bun tablou al meu de la acea oră. Pentru deșteptarea lui, îl merită. “ Bărbații veniți la Gabură erau cei mai matinali. Femeile intrau în casă cu mult mai tîrziu, cu excepția celor care rămîneau peste noapte acolo, reținute de Gabură, din pricina orelor foarte tîrzii, după cine știe ce discuții prelungite, în imposibilitate să plece la ele acasă (erau, de regulă, femei singure, tinere, putînd să rămînă oriunde, nu le aștepta nimeni, dirijîndu‑se de la o zi la alta în funcție de inspirațiile cele mai trăsnite sau de sugestiile rezultate întîmplător, într‑o conversație banală), sau a altor categorii de femei, comode, care nici nu așteptau invitația să rămînă, dacă tot urmau să se reîntoarcă a doua zi. Își împărțeau casa fără amestecul lui Gabură, după criterii oculte, instabile. Poate nici nu funcționa vreun fel de criterii, ci acționa numai întâmplarea. Nu se dădea importanță, într‑o casă complet deschisă, unor lucruri atît de mărunte. Pictorul își rezervase un apartament, mic, cochet, suprasaturat de obiecte eteroclite, interzis celorlalți. Accesul aici, rar și emoționant, avea loc în urma unei invitații speciale, de onoare, și reprezenta adesea consacrarea unui ucenic și desprinderea de maestru sau se producea cu ocazia vizitelor unor personalități, scriitori, cineaști, muzicieni, în foarte puține cazuri pictori, cînd maestrul considera că salonul comun ar fi fost insuficient pentru a exprima considerația ce se cuvenea. Nici una din femeile rămase peste noapte nu era amestecată în vreo aventură cu Gabură. În această privință, pictorul se îngrijea ca un maniac să nu devină vulnerabil, viața lui intimă fiind înconjurată de cea mai mare discreție, îndeosebi după ce divorțase. Divorțul însuși fusese o ciudățenie. Fosta soție se situa printre cele mai fervente vizitatoare, o parte din garderoba ei mai era încă aici, așa că putea fi întîlnită pregătindu‑se pentru vreo sindrofie sau stînd cuminte în salon, într‑un ungher îndepărtat, cum făcea și înainte de a se mărita, plăcerea ei fiind să treacă drept o femeie ștearsă, neînsemnată, ca brusc să ajungă eroina unui scandal de proporții, ocolită cu frică, temută, venerată de fetele tinere pentru replicile ei celebre, de tipul celei rostite față de un ministru, la o recepție: „Dacă te mai ții după mine, te pălmuiesc în fața ministerului, la opt dimineața, în văzul subalternilor.“ Gabură însuși comisese imprudența, în ziua divorțului, să‑și exprime regretele pentru cele întâmplate. „Nu‑i nimic, îi zisese Reia, soția, aștept să‑ți mai stilezi fraza și să mi le exprimi la mine acasă, pocăit, ca să‑ți pot da un picior în fund.“ Reia Gabură, poetă suprarealistă, declarase încă în timpul căsniciei că n‑are nimic comun cu „zarzavaturile lui Ieronim“ și că nu‑i admiră decît geniul de a‑și organiza viața: „Un pișicher cu adevărat genial, zicea, se vede rar această speță de indivizi, prețioasă pentru că se pricepe să conserve o formă de libertate definitiv pierdută.“ Ea nu‑l iubise pe Gabură, ci o interesase, cum ținuse să stabilească. „Nici n‑ai ce iubi la el, talentul nu‑i pentru iubit, iar ca bărbat este o bestie comună și cam soioasă pe deasupra.“ Divorțul interpusese o oarecare distanță între Gabură și fosta lui soție, dar se mai temea cumplit de ea, păstrîndu‑și viața intimă sub cele mai fine lacăte. Îl favoriza în mare măsură, indiscreția lui maniacă, permanența femeilor la el în casă. De la o anumită oră a zilei, femeile dominau totul, strigau, schimbau aranjamentul mobilierului, apăreau cu coatele în fereastră, iar de cînd Gabură „dicta moda“, întindeau pretutindeni pânzeturile pentru croit, pînă și în holuri, pe jos, mîzgălindu‑se de vopsele, chicotind de încîntare la ivirea unei soluții, manevrînd foarfece și ținînd în dinți ace cu gămălie, pentru a fixa fanteziile momentane și a menține exact cum se produseseră o îndoitură curioasă sau pliurile inventate după discuții aprinse, capricioase. Gabură, evident, nu avea posibilitatea să cunoască pe toată lumea care intra și pleca din casa lui. Salonul comun îi aduna, seara, doar pe adevărații iubitori de artă și aici își rosteau cuvîntul extrem de puțini. La fel, cînd se examinau lucrări, o minoritate avea dreptul să exprime opinii, pînă și mulți dintre ucenicii conștiincioși erau excluși. Cele mai largi prilejuri de a‑și vedea adepții, pentru Gabură, erau petrecerile. Se pregăteau în taină, nu se anunțau și inițiativa o putea avea oricine, nu interesau motivele, ele erau invocate în plină destindere, ca o justificare și ca o scuză, dar nimeni nu le dădea atenție. Aniversările, bucuriile de toate felurile sau simpla dorință de a mai face lumea să petreacă erau celebrate aici, în salon, cu gustări din abundență și băutură, uneori apelîndu‑se și la muzică. Înainte de o asemenea reuniune, grupuri de femei tinere se adunau într‑o fostă bucătărie (acum nu se mai făceau aici decît cafele și exista un frigider, unde toată lumea își plasa cumpărăturile, rar de tot se gătea, ca o excepție, cînd se constata că maestrul încă nu mîncase în acea zi și cineva se grăbea să‑l servească, cu o îngrijorare reală), se adunau și se puneau imediat pe treabă: pregăteau tartine, împodobeau platouri, distribuiau bunătățile în farfurii, ca să poată fi la îndemîna tuturor, sortau și aranjau pahare, iar la un semnal, îmbujorate de muncă, însuflețite, porneau în șir, cu brațele încărcate, spre salon. Gabură, vestit de regulă în ultima clipă, întrerupea treburile sale, oricare ar fi fost ele, și venea să prezideze. Dacă se aflau la el, din întîmplare, străini în vizită (exista și o categorie de nefamiliari ai casei, care nu intrau, poate, decît o singură dată), îi purta după dînsul și îi instala în dreapta și în stînga sa, explicîndu‑le sumar moravurile locului. Gabură întîrzia, de obicei, un sfert de oră, douăzeci de minute, surîdea înseninat, vorbea graseind și bîlbîindu‑se, cu o cochetărie de curtezană experimentată, nu fără farmec de îmbătrînit în rele. Cel mai zgomotos era celebrat succesul, clanul trăia, pretindea Gabură, dintr‑o religie a succesului. Făcuse vîlvă sărbătorirea unui redactor șef, adus în brînci de fetele cele mai îndrăznețe (cu una din ele, mică, firavă, a și dansat, eveniment savurat ca o aplecare spre democrație), gazetar plin de ifose intelectuale, nu prost, abil, cu subtilități remarcabile, autoritar, irascibil, pus pe carieră, mărturisind el însuși, chiar cu acel prilej, că în urmă cu zece ani încă nu se săltase din sărăcie, dormea pe ziare, de preferință chiar pe foile cotidianului în fruntea căruia se instalase, fără semne că va fi doborît, superior celor ce‑i decideau soarta, impunîndu‑se cu un mod sofisticat de a se purta, un amestec de servilism și cutezanță, asociat cu puritanismul unui sectant. (De aici și mirarea că dansase cu o fetișcană, el posomorit, solemn, țeapăn, albit prematur, și ea ca o așchie, cu trupul măturat de adierile de vînt, transparentă, timidă, doar cu ochii aprinși, scăldați într‑o uimire perpetuă). Dacă sărbătoririle îl surprindeau pe Gabură într‑un moment de repaos, excepție la el, un împătimit al muncii, căzînd din picioare de oboseală, își acorda o ieșire din deprinderi și chefuia cot la cot cu cei întruniți la reuniune, atent cu toată lumea, curtenitor cu femeile, animat de grija să nu iasă prea mult în evidență. Nu refuza adulația, dar nu în astfel de împrejurări. O ceremonie specială se punea pe picioare în ziua cînd Gabură ceda insistențelor și hotăra să se tundă. Avea frizerul lui, la cea mai vestită frizerie din oraș. Gabură, grav, meditativ, întrerupea lucrul, își încrucișa brațele și asista, în atelierul său, la preparativele pentru descinderea la frizerie. Un ucenic, posedînd calități anume, se agăța de telefon și într‑o tăcere înghețată era ascultată conversația: Poate să vină maestrul? Are omul său tot ce‑i trebuie? Cînd să sosească, minutul exact, pentru că nu dispune de timp? Ca un bolnav, incapabil să decidă asupra treburilor sale, Gabură se lăsa condus, așezat pe scaun, asistat, cineva atrăgea atenția: „Vezi să‑l tunzi bine! Este maestrul“ Pleca de la frizerie extenuat, satisfăcut, taciturn, urmat la distanță, și nu‑și reintra în ritm decît după o zi sau două. Sindrofiile îl puneau pe Gabură în contact cu periferiile lumii ce gravita în jurul său. Ochii săi mici, șireți, se închideau cu totul și examenul început pe un chip ieșit din comun continua în interior, fixînd detalii inexistente pentru alții, expresii nenăscute încă, dar care ar fi putut avea ființă, sensuri și relații complicate, cu rădăcini în arta lui, mistuitoare, tiranică, fără început și sfîrșit. Satisfacții incredibile izbucneau cînd în tablourile lui Gabură era depistată originea unei idei, punctul de plecare, sugestia născută într‑o împrejurare banală. Femeile, dacă se întîmpla ca ele să fie motivul acelei inspirații, recurgeau la cele mai ingenioase procedee pentru a‑l determina să le dăruiască lucrarea (celor din anturajul lui Gabură nu le erau permise achizițiile, ori primeau tablourile în dar, ori se vedeau constrînși să renunțe), cădeau în genunchi, maimuțărindu‑se, îi acopereau pantofii scîlciați cu părul lor despletit, îi împresurau picioarele cu brațele goale, bronzate, se tîrau în jurul lui ca niște feline îmblînzite sau recurgeau la încoronarea cu lauri și cîntări de slăvire, mlădiindu‑și trupurile în dansuri fanteziste, cheltuind o imaginație proaspătă, ingenuă. Intrate în posesia tablourilor rîvnite, nu le luau cu ele, ci le atîrnau pe pereți tot aici, dar se știa de către toată lumea cui aparțin și cine își rezervă dreptul să dispună de soarta lor. Din cînd în cînd, un astfel de tablou dispărea, fără ca cineva să se întrebe unde a ajuns. Gabură deținea casa, un spațiu pe care nimeni nu‑l măsurase, cu titlurile cele mai diferite: locuință, ateliere pentru el și ucenici, sală de expunere. Într‑o vreme se exercitaseră presiuni să fie deposedat, dar oamenii săi intraseră în acțiune și aranjaseră lucrurile. Celebritatea lui crescuse și nu‑l mai amenința nici o primejdie. Se studia posibilitatea să se cumpere întreaga hardughie (era o casă veche, cu încheieturile șubrezite, care suporta povara unui lanț de reparații și renovări, ascunse cu artă de ucenici), pentru a curma tentațiile invidioșilor. Cuiva îi veni ideea să se recurgă la contribuții publice pentru adunarea unui fond în acest scop (donatorii se iviseră imediat), dar Gabură, pus la curent, sistase întreprinderea, asumîndu‑și el îndatorirea de a aduna banii necesari. Nu permitea să se mînuiască și mai cu seamă să se procure bani în numele său. Afacerile financiare, chiar cele mai mărunte, le guverna în exclusivitate singur. Tot așa nu admisese să se arboreze la intrare o flamură sau să fie prinsă, discret, o emblemă a așezămîntului, simbolizînd dezinteresul în artă. „Nu este nevoie, zisese, sîntem foarte cunoscuți. Simbolurile nu explică mare lucru, în schimb pot aduce complicații.“ Corabia naviga sub supravegherea suspicioasă a căpitanului.

Ultima noutate a casei Gabură, și care o umpluse de neofiți, erau lecturile literare. Un poet cam lălîu, șef de generație (la un grup de cinci poeți exista și un șef de generație, turbulent, nemulțumit, îndărătnic, formulînd continuu programe de revendicări și stabilind ierarhii), atrăsese după el o ceată zgomotoasă, care își înăsprise de la început tonul, urmînd apoi grupuri de admiratoare, unele dintre ele secretare ale grăsuliului maestru, din propria lor voință, neremunerate, dimpotrivă, cheltuindu‑și ele banii, cu gesturi superbe de generozitate, cînd persista criza și poetul întorcea dimineața buzunarele goale. Haita poetului, fără sediu, fără stabilitate, migrînd prin cîrciumi și cafenele, invadase cu o sete nepotolită casa Gabură, în credința că va constitui aici grupul dominator (visul de a‑i alunga pe ceilalți ar fi fost prea îndrăzneț). Deocamdată întrunirile din salon se împestrițaseră peste orice limită și rivalități surde erau pe punctul de a produce ravagii. Dar cum poetul acceptase suzeranitatea pictorului, adepții acestuia din urmă se considerau la adăpost și mîrîiau preventiv, din vechi deprinderi protestatare. „Pășim în era reînfrățirii artelor, profetizase Gabură. Lîngă un tablou trebuie să declame un poet și să se audă o muzică cerească.“ Lecturile decurgeau imprevizibil. Nici măcar zilele cînd urmau să aibă loc nu se cunoșteau cu precizie. Poetul, supranumit Leonardo (lua el însuși penelul și îl plimba voios, în lungul pereților suri, îndemnat chiar de Gabură, convinși amîndoi că deschiderea de drumuri nu este neapărat opera inițiaților), oferea recitaluri de ore în șir, iar cînd își termina producția tipărită sau manuscrisă, își apleca pe un umăr, într‑un fel anume, capul, și improviza, cu o candoare obosită, spre deliciul asistenței purtate după el, care foșnea dintr‑o dată, în căutare de hîrtie și unelte de scris, pentru a imortaliza ceea ce comporta riscul pierderii în neant. Poetul își memorizase volumele, dar era absolut incapabil să rețină măcar o singură metaforă din improvizațiile ce alcătuiau ulterior alte volume (prin grija notațiilor febrile, a stenogramelor din acele clipe), așezate la rîndul lor în memorie și abia după aceea putînd fi reutilizate. Însoțitorii poetului citeau sau declamau ei înșiși poeme lungi, cu voci cîntate sau subțiri ca niște țipete. Lecturile erau mai presus de discuții. Aici se experimenta efectul lor, nu venea în vedere o altă modalitate de discernere a valorilor — dezbateri, aprecieri, referințe critice — în afara simplei audieri. Exclamațiile de confirmare erau suficiente. „Copile, zicea maestrul, în tăcerea generală, ești divin. “ Dar nu o dată putea fi auzit șoptind celei mai apropiate admiratoare: „O prostioară. Mă copiază pe mine. Incomplet. Îl vom ajuta să‑și taie un drum propriu.“ Fețele admiratoarelor se luminau ca niște ecrane la reflecțiile maestrului lor. Nu trăiau decît ca să‑l asculte și își făceau lor o vină că nu erau în stare să oprească sau să atenueze oboseala și îmbătrînirea ce urcau în trupul maestrului, ca într‑un copac vlăguit. Purtau cu ele fotografiile lui, ca pe niște talismane, și din cînd în cînd mai cereau cîte o semnătură, apoi se uitau cu venerație, comparînd semnăturile, variațiile datorate trecerii timpului, încercînd să surprindă dispozițiile sufletești din momentul cînd au fost obținute pe cartoanele dreptunghiulare. Apăruseră fotografi specializați în mediile literare, ambițioși, urmărind celebritățile și alcătuind adevărate arhive, în intenția de a ilustra o epocă. Poetul poza cu voluptate, ca un model răsfățat, privind inspirat cerul, cu un profil de consul roman, sau rezemîndu‑se neglijent de‑o fereastră, transportat, cu pletele în vînt. Fiecare nouă fotografie se executa într‑un număr nesfîrșit de exemplare, distribuite cu predilecție admiratoarelor. Singurul care nu deținea nici una era însuși poetul, transmisese demult posterității grija adunării și comentării lor, așa cum își dăruise manuscrisele, nepăstrînd nimic lîngă sine, din superstiția că opera de glorificare trebuie să aparțină altora, el fiind dator să se înfățișeze sărac, neatins de vanitatea strîngerii documentelor ce‑l privesc și care nu‑și sporesc cu adevărat valoarea decît împrăștiindu‑se în lume, transformîndu‑se în rarități, acumulînd vechime și o aură imposibilă într‑o colecție adunată meticulos de cel în cauză. Poetul avea mîini frumoase, feminine, cu degete prelungi, subțiri, delicate, catifelate la atingere, care intraseră imediat în interesul fotoreporterilor, de cînd unul dintre ei le surprinsese așezate pe o carte, spiritualizate, monahale, mutîndu‑se în ritmul lecturii, ca pe o claviatură invizibilă. Circulau și fotografii ale acestor mîini, mai ales că poetul exclamase, la vederea primei fotografii: „Ce frumoase sînt! Le‑am moștenit de la maestrul meu, avea mîini la fel de frumoase și cînd l‑am rugat să‑mi scrie un ultim gînd, cu o săptămână înainte de a păși în eternitate, mi le‑a întins să le văd și să le cuprind, spunîndu‑mi cu vocea lui de prinț: «Am îmbătrînit de tot. Nu mă mai ascultă. Este timpul să mă întorc la strămoși.» Mi‑am cultivat mîinile mai mult decît poezia, simțind că așa îl venerez pe înaintașul meu.“

Într‑una din seri, poeții au adus cu ei cohorte de fete tinere, liliale, recrutate din institutele de artă, ca pentru o înscenare grandioasă. „Se citește astă seară exclusiv poezie de dragoste, se anunțase. Ea va fi transpusă într‑un poem cinematografic intitulat «Visul». Se află prezenți regizori și operatori cinematografici, elitele genului, așa încît vom trăi momente memorabile.“ Gabură, în ținută, palid, sosit din vreme, își alesese un loc convenabil, separat de ai săi, ca un monarh în exil, cu o transfigurare ciudată pe chip, brusc întinerit, suav, gînditor, dăruit neprevăzutului, cuprins de presimțiri inaccesibile celorlalți, sau cum avea să comenteze chiar el: „încheiasem cu mine însumi pariul cel mai riscant: este ziua renașterii mele, îmi spusesem, s‑o întîmpin cu emoție și teamă, așa cum se cuvine.“ Foarte tîrziu, cînd luminile reflectoarelor cădeau, frenetice, pe fețele cucernice, pioase, topite în ascultare, cu buzele întredeschise, lăsînd să se citească o sete ancestrală, Gabură se întoarse spre vecina lui și o descoperi: se așezase acolo din întîmplare, după ce spectacolul începuse, nici nu sesizase apropierea de pictor, și poate nimic n‑ar fi căpătat sens (nici descoperirea lui Gabură), dacă un operator, cu un ochi diavolesc, nu s‑ar fi năpustit cu aparatul său spre cei doi și dacă ei nu și‑ar fi intrat în roluri, uimiți, buimaci, neștiind ce fac, tîrîți de fluxul erotic, tăvălindu‑se în apele lui, spălîndu‑și fața în efluviile ce inundaseră sala. Operatorul insistase, schimbînd de cîteva ori unghiul, iar ei, nemișcați, incapabili de reacție, pozaseră inocenți, pînă ce scena deveni publică și operatorul o curmă, aruncîndu‑i înapoi în umbră pe cei doi, ca o răsplată pentru cumințenia lor. Gabură, electrizat, își desprinsese mîinile și gesticula cu ele, desena în aer, repetînd mereu ceva, ininteligibil, iar fata, cu un calm ireal, angelică, îi coborîse mîinile și i le temperase, șoptindu‑i destul de tare: „Vorbim după aceea“. Mărturisise ulterior că habar n‑avea cine‑i insul tulburat de lîngă umărul ei (Gabură căzuse, la auzul mărturisirii, în extaz, deci îl prețuia dincolo de proiecția celebrității sale), nici poetul nu reprezenta, pentru ea, pînă în acea clipă, decît un nume, nimic dincolo de asta. Era o fată foarte tînără, înaltă, fără podoabe pe ea, studentă, viitoare arhitectă, ocolită de vicii, fuma cu măsură, nu bea, se plimba doar de trei ori pe an și atunci singură, intrase la seara de poezie numai pentru că văzuse grupuri dirijîndu‑se într‑acolo. La terminarea spectacolului, îl luase de mînă pe Gabură (încă nu știa că este stăpînul) și voia să plece cu el.. „Eu sînt gazda, explicase Gabură, vă invit să rămîneți.“ O scînteie se aprinse în ochii fetei. Exact în acel moment, Reia, fosta soție a lui Gabură, venită fără tragere de inimă la dezmățul pus la cale de poet (o poezie lălîie ca și el, zisese, bună pentru fecioarele astea despletite, care ar fi făcut dragoste și fără ea), își încheiase examenul asupra fetei și se adresase celor din jur: „Dacă vreți să mai rămînă ceva din el, salvați‑l acum. Mîine va trebui să‑l coaseți și să‑l cîrpiți, să‑l duceți la reanimare și să‑i tocmiți, ca și poetului, o damicelă care să‑l îngrijească. S‑a descleiat din încheieturi, cade grămadă, se prăbușește cu tot cu arta lui. Grăbiți‑vă, altfel trageți obloanele și vindeți la licitație ce se mai găsește, ce se va mai găsi, adică. Priviți‑l. Au zburat șapte piei de pe dînsul, s‑au jupuit, le‑a călcat în picioare. Ascultați o femeie dezinteresată. Extazul ăsta al lui mi‑i cunoscut, îl au și motanii pe casă, cînd țopăie pe acoperișul fierbinte și imploră nemilos. N‑a mai trăit asta decît atunci cînd am pus eu laba pe el. Căutați cît mai este vreme un înlocuitor (o înlocuitoare, adică), o substituție rezonabilă, care să nu amenințe edificiul.“ Reia, plictisită, mai subliniase de cîteva ori, prin semne, pericolul, apoi abandonase subiectul. Fata de la arhitectură, cu ochii scînteind (o, ce zăcuse în ea, urmau să exclame cunoscuții, cine ar fi crezut?), realiză fulgerător că la picioarele ei căzuse marele Gabură și că intrase într‑o zodie norocoasă, profesorii ei rosteau numele pictorului cu o plecăciune abia disimulată, „are intuiții geniale chiar în arta noastră, spuneau, a întocmit, la începutul carierei, o schiță pentru un pavilion de expoziție, cu un ochi atît de sigur, cu detalii atît de precise, încît n‑a fost nevoie de nici un fel de măsurători, constructorul a transpus‑o cu exactitate.“ Kitty, studenta arhitectă, provenind dintr‑o familie de excentrici, indivizi ce excelau în profesiile lor, chirurgi, biologi, exploratori, temperamente bizare, ce trăgeau după ei marile aventuri ale tinerețelor, șocante, consacrate cunoașterii sau pur și simplu experienței umane (inauguraseră, în științele lor, cicluri memorabile, dar deopotrivă scandaloase, incitante, aclamate și detestate în egală măsură), fata de o răceală calculată, gata să‑l pălmuiască pe primul întâlnit numai pentru că o privise prea insistent, deveni dintr‑o dată de nerecunoscut. Seara de poezie sfîrși în confuzie. Poetul și ai săi trebuiră să cedeze primul plan, ocupat de proaspăta pereche, instalată în centrul atenției, cu drepturi de neclintit. Kitty, autoritară, îi spuse lui Gabură că ei doi au nevoie de liniște și îl conduse înspre poet, cu sugestia clară să pună punct spectacolului, ca să se consacre apoi ei. O femeie dominatoare acaparase scena, descoperindu‑și virtuți neglijate și avertizîndu‑i pe cei din cercul pictorului că trăiesc o zi memorabilă, cînd idolul lor a fost răpit, fiind foarte puțin sigur că va fi restituit vreodată. Puțin năucă (toți în neamul ei fuseseră trăsniți), Kitty avu revelația că se pregătise pentru ea un festin bogat și că sosise la timp. I se inoculase din adolescență că este sortită unui destin excepțional și că ea nu avea altceva de făcut decît să discearnă clipa cînd acest destin va și începe. Un bărbat de talia lui Gabură ținea de predestinare. De aceea apelă fără reținere la îndrăzneli năucitoare. Poetul nu‑și dezminți intuiția și‑l salută fastuos pe Gabură: „Bătrîne, miracolul s‑a înfăptuit. Trăiască poezia!“ Se întorsese după aceea spre Kitty, cu aerul unui învins: „Prințesă, un slujitor al poeziei cere să nu fie uitat și din cînd în cînd să fie și el chemat la masa belșugului. Voi slăvi unirea voastră. Un mare pictor trebuie să fie celebrat de un poet care și‑a învățat meseria. Gabură, băiete, rostise pentru amîndoi, pentru pictor și Kitty, ca unul de‑al casei, să nu începi cu o banală noapte de dragoste, ci cu un portret, pe care să‑l arunci în celebritate. “ Gabură își pierduse parțial facultatea de a vorbi. Minunea de lîngă el îl paraliza. Poetul îi binecuvîntă, a doua oară, mut, și se retrase. „Să‑l păstrăm, conveni Kitty, referindu‑se la poet. Nu este cel mai rău dintre mîzgălitorii de versuri. “ Disputele între adepții lui Gabură se declanșară instantaneu. Supușii necondiționați ai pictorului își dădură pe loc aprobarea, dar vocile potrivnice reclamau izgonirea intrusei. Gabură, împreună cu Kitty, îi părăsise însă, lăsîndu‑le, ca de obicei, casa în stăpînire. Singura în fața căreia se înclinase Gabură fusese Reia: „Relișor, o rugase, nu‑i așa că tu nu mă condamni? Ascult de cuvîntul tău și voi asculta întotdeauna, tu ai fost o adevărată stăpînă.“ Reia se eschivase cu eleganță: „Important este să știi cînd trebuie să te oprești. “ „Voi înainta pînă în iad, spuse Gabură. Tu știi că eu trăiesc numai pentru artă și tot ce iau din exterior potențează această artă. Sînt un sacrificat “, declară în încheiere, sărutînd‑o respectuos pe fosta lui soție, ca și cum prin asta se asigura că trecutul nu‑l va urmări și că avea mîinile dezlegate. Kitty îl luase din prima seară în oraș, înlănțuindu‑l. Avea un aer de femeie satisfăcută, care îl zăpăci rău de tot pe Gabură. În unele momente nu se deosebea de o ușuratică oarecare și asta îl intrigă. Dar impresiile ambigui durară foarte puțin. „O să facem o selecție printre cei care îți trec pragul. Mă ocup eu. Am văzut cîțiva care au rămas repetenți la noi la arhitectură și au trecut acum sub aripa ta. Unul singur are ceva în cap, dar nu va ști să extragă mare lucru, n‑a învățat să se prețuiască. Un artist n‑are cum supraviețui dacă nu‑și face despre el o idee strălucită, dacă nu se prețuiește de trei ori mai mult decît merită. Prea multă lume de prisos la tine în casă.“ Gabură se explică, vinovat, dar vorbea atît de confuz, că nu se înțelegea nimic. „Nu te chinui, îl absolvi Kitty, te‑ai ocupat de artă și ai făcut foarte bine, ai neglijat restul. Îți trebuie și de acum înainte o ambianță, un climat propriu, dar cu o clasă mai sus.“ Cînd reveniseră cei doi din oraș, casa Gabură cunoștea o dramatică schimbare la față. Se aflau acolo vechii adepți, chemați în grabă, o mulțime pestriță și îngrijorată. Kitty, cu o capacitate uluitoare de adaptare, îl părăsi pe Gabură și plonjă în mijlocul mulțimii și toți nu văzură decît o fată neștiutoare, timidă, stîngace. Marile doamne, pictorițe la fel de reputate ca și Gabură, absente de ani de zile din casa lui, o înconjurară, stăruitoare, și fata, înaltă, elastică, cu ochii fierbinți, intră de bună voie în prizonierat, numai ea cunoscînd că o viclenie sublimă, arma neamului ei, o sfătuise să se supună. Se întîmplă exact cum prevăzuse Kitty. Gabură năvăli, ca la o chemare disperată, și o salvă din mîinile anchetatoarelor. „Să nu te temi, îl sfătuise Kitty, arma cea mai redutabilă este tinerețea. Eu o am, ele nu. Și apoi se urăsc destul între ele, ce ar fi spus una, ar fi contrazis cealaltă. “ Gabură, fremătînd, înainte de a se pregăti pentru un portret (avea să‑l lucreze și să‑l expună, să provoace un pelerinaj aproape mistic, pînă se găsi cineva să‑l smulgă din ramă și să‑l sfîșie), desenă chiar în acea noapte, ajutat de cei mai devotați ucenici, o extravagantă garderobă pentru Kitty, care intră în execuție, la cererea lui, chiar a doua zi. Suportă, umil, triajul studentei, care nu reținu decît o parte din daruri, aruncînd restul în brațele fetelor, executoarele cuminți, de culoarea umbrei, desemnate de Gabură să‑i transpună în materie fanteziile ce‑l mistuiseră întreaga noapte.

Matei, abia întors din călătoria sa, află întîmplările într‑o ordine perturbată. Această primă parte, în bună măsură cauza tuturor celorlalte, fu așezată, ca într‑o paranteză, între întîmplările ce o priveau direct pe Martha, și abia în urmă pe Gabură. Povestirea despre Kitty nici n‑ar fi reținut atenția lui Matei, dacă cineva nu l‑ar fi îndemnat s‑o cunoască, să stea de vorbă cu ea, ca și cum prin intermediul acestei legături s‑ar fi repus în contact cu ce era esențial în anturajul lui Gabură. Nu dăduse urmare imediat acelui sfat, își prelungise nehotărîrea, pentru că Martha reintrase în casa lui Gabură (partea asta din povestire o decupase Matei și o examina cu minuțiozitate), aducînd cu ea o turnură a evenimentelor palpitantă și inedită, răscolind vechi adversități și pasiuni și provocînd o realiniere a adepților.

Martha, i se povesti lui Matei, venise în casa lui Gabură într‑o seară, pășind maiestuos, rar, ca în momentele ei de cumpănă, întîmpinată în capul scărilor chiar de Gabură, anunțat că va sosi și grăbit s‑o primească. Martha, sub tenul măsliniu, nu trăda nici unul din sentimentele ce o aduceau pe vechiul ei drum. Buzele ei senzuale se mișcau imperceptibil, de parcă și le‑ar fi umezit, pregătindu‑se să vorbească. În urma femeii, un bărbat fără vîrstă purta cîteva suluri, preluate din prima clipă de Gabură. În spatele Marthei și al pictorului (purtătorul sulurilor, odată misiunea îndeplinită, se retrăsese în noapte, neauzit), se formase un cortegiu și își urmară toți drumul pînă în interiorul salonului. Gabură se aplecase și desfăcuse sulurile. Le mînuia grijuliu, să nu le pricinuiască vreun rău, și le schimbă de cîteva ori poziția, apoi consideră încheiată această treabă și, îndreptîndu‑și spinarea, își căută un loc să le privească. Pe Martha o neglijă cu totul, multă vreme. Femeia era ea însăși foarte puțin atentă cu ea, examinîndu‑și propriile pînze (ea nu expusese niciodată în casa lui Gabură și, în genere, refuza accesul celorlalți la lucrările sale, încît apariția ei cu pînzele desfăcute pe jos, reprezenta o senzație, al cărei grad nu era greu de dedus, într‑o casă care nu trăia decît din trăsneli și șocuri preparate cu răbdare și caznă), cu o înstrăinare bucuroasă, ca și cum ar fi străbătut drumul să se bucure în sfîrșit, ceea ce fusese imposibil să facă la ea acasă. Gabură pufnea, i se distingea respirația, nu emitea nici un sunet, nici un semn, mai era încă străin de orice nevoie de exteriorizare. Intimii deduceau însă, după felul cum își chinuia barba, răsucind‑o și trăgînd de ea, că mestecă, undeva în adînc, gînduri complicate, care îl satisfac suficient, pentru a nu mai dori să le comunice. Puse capăt reflecțiilor printr‑un gest de îmbrățișare, tandru și larg, de parcă ar fi cuprins cu brațele desfăcute o ființă iubită, pierdută și acum regăsită. „Ia‑le, zisese. Să mergem la mine, să le mai vedem o dată“. Exprimase omagiul neauzit aici mai mult de două ori. În chilia sa, Gabură nu introducea lucrări străine, nici ale nemuritorilor maeștri (le rezervase acestora o încăpere specială, care se numea chiar așa: „Camera nemuritorilor maeștri“). Își pierdea capul extrem de rar, din motive ce reclamau investigații de săptămîni în șir, pentru a li se afla miezul, adevăratul temei. Inițiații judecară din puținele cuvinte starea ce‑l stăpînea: folosea tonul direct și nepoliticos („Ia‑le“, după ce el se aplecase și le aranjase pe jos) numai față de egalii săi. Martha, ascultătoare, rulase ea însăși pînzele, stînd în genunchi, ca pentru rugăciune, și prelungind mult, exasperant de mult, operația, încurcată printre gîndurile ei și avînd o idee destul de vagă cu ce anume se îndeletnicea în acele clipe. Reuși cu greu să termine, însă Gabură dispăruse între timp. Condusă în atelier, îl văzu în fața șevaletului (lucra tocmai atunci la portretul lui Kitty) și schiță o mișcare de retragere. „Stai jos. Sînt gata imediat. Ceilalți, afară. Poți să privești. “ Martha nu era capabilă să‑l urmărească la lucru, să‑i ghicească intențiile, să completeze ceea ce încă nu se născuse. Se propti totuși în spatele lui, atingîndu‑l aproape, și spre stupoarea ei îi luă pensula din mînă și continuă să așeze culoarea, fără să‑i ceară permisiunea sau să‑l întrebe, îl alungă de pe scaunul său și se instală ea, iar Gabură se mută el în spate, fără să protesteze, concentrat ca un hipnotizor, pentru a o ține sub vraja sa și a‑i transmite ce are de făcut. „Portret în doi, zise Gabură. Nemaipomenit. Un bărbat și o femeie pictînd chipul unei fete, al inocenței și al pervertirii, totodată, pictîndu‑se pe ei, cei care au fost și cei care au devenit. “ Martha, febrilă, nu se opri din lucru timp îndelungat. „Portretul în doi“ avea să rămînă taina ei și a lui Gabură, doar cel sortit să‑l sfîșie o intuise, probabil (pentru că avea să‑l sfîșie un necunoscut, intrat noaptea în atelier și lăsînd în urma lui fîșii subțiri din vestitul tablou, admirat de toți). După ce obosi, Martha îi cedă locul lui Gabură. „Nu, protestă el. Stau cu tine. Ajunge.“ Ceea ce îi despărțise, arsese în orele incandescente de lucru la portret. Erau iarăși prieteni și Gabură îi descrise viitoarea ei expoziție, așa cum presupunea că o voia și ea, în orice caz, cum ar fi trebuit să fie. Kitty o îndrăgi pe Martha și adepții intrară în panică: răul se adîncea. Gabură nu permise nimănui, timp de trei zile, să intre în atelier, apoi reapăru și anunță că se însoară cu Kitty. Martha încurajă decizia lui și aici interveni Reia, cu perfidia ei, pentru a răsturna carul.

Relațiile vechi dintre Martha și Gabură, în lipsă de martori credibili, permiteau cele mai fanteziste presupuneri. Un singur lucru era cert: Martha dominase casa Gabură ani în șir. Aparițiile ei în salon produceau rumoare. Bărbaților le curgea gheață pe șira spinării. Femeile, dezarmate, se ofereau să se asocieze cu ea, dar se vedeau respinse. Doar cele mai inofensive rămîneau în preajmă. Gabură îi cedase o parte din casă și Martha se instalase acolo, constituindu‑și un mic apartament, cu un atelier în anexă. Peste restul lucrurilor plutea o ceață densă. Martha încurajase și căsătoria cu Reia, ba chiar ea o adusese. Se zicea că autoritatea ei asupra lui Gabură era totală, îi anula o expoziție numai pentru că refuza să se pronunțe. Gabură lua tablourile și le arunca, turbat, care încotro. Despre faimoasele lor „explicații“ se vorbea cu teamă. Martha îi insuflase lui Gabură pasiunea pentru modă. Avuseseră chiar intenția să deschidă împreună un atelier specializat, patronat de Martha. Presupunerile nu cutezau să amestece viețile celor doi, deși Reia sugerase că numai femeile plictisite renunță atît de ușor, cum făcuse Martha. Faptul că Martha se găsea iar în casa Gabură și încuraja și cea de a doua căsătorie, cu autoritatea ei mai puternică acum decît în vechime, căpătă o semnificație ocultă. Pînă la intervenția Reiei, se scurse un timp confuz și contorsionat. Kitty veni cu poetul și la logodnă se citi poemul făgăduit în seara cînd ea îl cunoscuse pe Gabură. Urmă o beție rece, dușmănoasă, paharele se ciocneau ca izbite de un zid, prietenii nu se regăseau, iar străinii oboseau căutînd cuvinte inteligibile. A două zi, Kitty, în plină amiază, intră în atelierul lui Gabură și se duse în locul unde așeza el modelele, pentru că era lumina cea mai favorabilă. Se dezbrăcă după paravan și veni, sculpturală, în locul unde stătuse cu puțin înainte, zicînd: „Să mă vezi toată, așa cum sînt. Nu doresc ca vreo imperfecțiune să te persecute, să rupă cu dinții din tine. Portretul pe care mi l‑ai făcut dovedește că nu mă cunoști și mă idealizezi, iar pe de altă parte ai introdus în el și o mică infamie. Să înveți că un pictor nu trăiește numai pentru forme, ci pentru spiritualitatea pe care o degajă ele. Muzele poeților sînt urîte și chioare, dar sufletul lor este divin.“ Nu‑l chestionase dacă se declara satisfăcut, ea își îndeplinise datoria, și atît dorise, ca el s‑o cunoască ca pe o ființă celestă, care nu trebuie să ascundă nimic, egală în frumusețe cu făpturile paradisului. Kitty nu suportă, în acea zi, să mai fie în apropierea lui Gabură. Și nici în zilele următoare. Dispariția ei avea sens numai pentru cei care cunoșteau efortul ce‑l presupune pasul ultim, sălbatica trufie de a se înfățișa goală. Dincolo de acest prag nu era decît oboseală și tristețe. Poetul speculă momentul și compuse în cinstea lui Kitty al doilea poem, dar el nu avea să fie citit decît foarte tîrziu, cînd jumătate din actualitatea și valoarea lui se volatilizase. Reia pregăti perfida idee a încoronării Marthei chiar în ziua vizitei studentei în atelierul lui Gabură. Îl vizitase ea însăși și îi vorbise: „Femeia cu care ai trăit are întotdeauna, stimate domnule Gabură, un cuvînt mai greu decît celelalte. Eu sînt, pentru tine, această femeie. Cînd m‑ai luat de nevastă, te‑am sfătuit să nu te însori, îmi ajungea să rămîn la tine un an, nu eram atît de pretențioasă. Acum îți dau din nou un sfat: însoară‑te, fiindcă ești la vîrsta, prea dezinteresată, cînd nu te mai poți conduce singur, dacă vrei ca generozitatea și risipa să nu te ruineze. Dintre femeile tale, din ce s‑a adunat de la sine în haremul tău, una singură este binecuvîntată cu har și, pe cît știu (asta nu poți fi sigur niciodată), nici nu‑i măritată. Nu‑i rostesc numele, dar am să ți‑o descriu. Dacă ai s‑o recunoști, va însemna implicit că ai consimțit și nu va avea rost să te minți și să rătăcești. Bagă de seamă: vîrsta greșelilor a trecut pentru tine. Dar să‑ți vorbesc întîi despre Kitty. Ce vrei să‑i oferi? Imperiul tău? îl va destrăma. Și nici nu are nevoie de el. Îți vor plînge de milă ucenicii, dacă nu cumva se vor plînge întîi pe ei, rămași pe drumuri, săraci și dezorientați. Kitty are nevoie să sfărîme ceva în dinți, să se verifice, după care se va plictisi de moarte și te va arunca la cîini. Femeile deziluzionate sînt mai rele decît niște fiare: te sfîșie și pentru ce ai făcut și pentru ce n‑ai făcut.“ Reia puse o pauză între Kitty și ce urma să spună: „Există o experiență de viață a femeilor de o valoare inestimabilă pentru un bărbat. Ai auzit de atîtea ori că nu știu care femeie l‑a făcut pe cutare om. Pe tine o femeie trebuie să te mențină în formă. Ești o instituție. Întinzi mîna unui ins, spui Gabură și el tresare. Ai transmis fluidul celebrității tale.“ Gabură o întrerupse, rugător, aproape milog: „Dar ea nu vrea să se căsătorească cu mine. S‑ar căsători cu arta mea, dacă s‑ar putea, dar asta nu se poate.“ „Ai înțeles, deci, pe cine vreau să‑ți descriu. Mă scutești s‑o laud. Apreciez delicatețea ta. Nu‑mi place, într‑adevăr, ai presimțit, să laud femeile. Nu știu pînă unde se întind meritele lor și ce trebuie să adaug eu, ca un surplus.“ „Martha“, rosti Gabură, ca o confirmare, de parcă invocîndu‑i numele ar fi curmat dilema. „Exact. Femeia pe care aș accepta‑o eu și toți ceilalți. Vom încorona‑o chiar în această seară. Să te uiți la prestanța ei. La felul de a sta între oameni. Lasă în jur un loc gol. Este cercul de respect ce i se cuvine. Apoi pictura ei. Ai invitat‑o tu însuți să‑i mai vezi o dată tablourile în atelier. Cei doi cărora le‑ai oferit înainte aceeași onoare (văd încă lucrările ei expuse la tine, ceea ce este un semn bun) au devenit maeștri egali cu tine, celebrități. Tu dispui de tot mai puțin timp să te ocupi de casa Gabură. Și casa are nevoie de un stăpîn.“

Seara a urmat încoronarea, spectacol de omagiere rar și exorbitant. Martha, luată prin surprindere și, evident, măgulită, nu s‑a putut sustrage. Gabură s‑a temut să asiste de la început. Cea care a depus coroana pe fruntea sărbătoritei a fost însăși Reia, întotdeauna, în astfel de împrejurări, rezervată, caustică, secretând venin. Derogarea era în sine o cinstire fără precedent. Martha, pradă unei bucurii simple, atribui alegerea noii sale picturi și presupuse amestecul lui Gabură, sugestia lui. Nimeni nu era aici sărbătorit, în orice caz, fără ca el să aprobe. Încoronarea, mult simplificată acum, pînă ajunsese doar un pretext, fusese la început o serbare zgomotoasă, bahică. Sărbătoriții (cu rari excepții, numai bărbați), după ce erau purtați pe brațe, primeau invitația să se producă: să cînte, să picteze, să declame, un mod de a demonstra că omagiatul a fost bine ales, că și‑a meritat cinstirea. Martha, cînd surveni invitația (ideea se păstrase în ceremonial, dar nu mai presupunea decît un gest simbolic), se duse fără ezitare spre Gabură și îl îmbrățișă. Asistența, nepregătită pentru surpriză, deliră, aplaudînd cu o vehemență aproape protestatară, Kitty, absentă, socoteau cei prezenți, ar fi urmat, în chip firesc, să părăsească scena. Nimic în acest sens nu se rosti însă și Martha persistă în neștiință (ea însăși avea să se mire cît de extraordinară fusese nepriceperea ei), încîntătoare în modul de a trece peste un moment atît de delicat („Dacă nu știam nimic, va spune, era de la sine înțeles că mă purtam cu o mare naturalețe, n‑aveam nevoie să‑mi studiez gesturile, cuvintele, să mă temperez în momentele critice, pînă și Gabură mi se părea agreabil, el, care numai muiat în culoare mai capătă un rost și se sustrage celei mai anodine dintre înfățișări“). Ca un preludiu, Martha primi de la marile doamne sărutul de credință. Asistența, poate niciodată atît de numeroasă (opera Relei în întregime), consimți că se derulau clipe memorabile. Pentru prima oară după multă vreme Martha nu părăsi în acea noapte casa Gabură. Și încă a doua zi, din zori, zvonurile sfărîmară liniștea: Martha se căsătorește. Doamna Martha Gabură devine stăpîna casei cu același nume.

Trecuseră cinci zile, Kitty, la curent cu uneltirile, întîrzia să reacționeze. Gabură tremura în așteptare. Brusc, pentru el, lumea începea să se clatine. Reia intrase și ea în pămînt. Martha, alungată de zvonuri, dispăruse definitiv. O singurătate hăulitoare pătrunsese în salonul lui Gabură. Apoi se arătă, parțial, dezlegarea. Poetul și Kitty, urmați de cohortele de fete din seara poeziei de dragoste, cînd se înscenase „Visul“, minus cineaștii, înlocuiți de balerini supli, intrară cu întregul cortegiu în casa Gabură, neanunțați, asumîndu‑și‑o, ca pe un teritoriu părăsit. Cel de al treilea poem, intitulat „Eva Angela“ (era adevăratul nume al lui Kitty, pe care ea îl permitea numai iubiților, în rest rămînea Kitty pentru toți și în orice împrejurări), fu declamat cu o voce stinsă, ca o rugă, iar balerinii interveniră ca niște fluturi albi, în timp ce fetele de la conservator, cu ingenuitatea lor, murmurau un refren, smuls din poemul recitat, aplecîndu‑și ritmic capetele într‑o parte și în alta. Numele Eva Angela revenise de atîtea ori, cam la al treilea vers, că tot poemul se transformase într‑un strigăt. „Ai trădat poezia, zise în final bardul, mai obosit ca nicicînd, arătîndu‑l pe Gabură, ivit într‑o margine, spectator stingher, persecutat de gîndul că universul își ridică negurile împotriva sa. Ea este Eva Angela, dar pentru tine nu va exista decît numele Kitty. Sînt îndurerat și fericit totodată. Poemul a spus‑o mai bine decît mine. Nu mai am nimic de adăugat.“ Kitty izbucni în hohote de rîs, ca la o nemaipomenită ispravă. Cum așa ceva nu era prevăzut în scenariu, poetul, mînios, ridică ofensat capul, cu o zvâcnire orgolioasă, înfățișîndu‑și faimosul profil de consul roman. După ce poetul și suita plecară, Kitty îi zise lui Gabură: „Am să‑ți explic ce a fost. Mă vrea el. Garantează că în trei săptămîni voi fi soția lui. Mi‑a enumerat secolele cît va dura poezia sa și mi‑a explicat că tu lucrezi cu un material perisabil, că ești un geniu, incontestabil, dar materia în care te transpui (nici nu lucrezi măcar în piatră) te va trăda. Pe cînd el a ales cuvîntul. Și cuvîntul este nemuritor. O limbă poate să piară și să renască, oricînd comorile ei pot fi transmutate în altă limbă. Cuvîntul va exista cît vor exista oamenii. Mă vrea pe mine, fiindcă a aflat că tu ești pe cale să renunți și nu poate suporta să mi se aducă o asemenea ofensă. Mi‑a înfățișat în toate chipurile incapacitatea lui de a avea o nevastă, dar pentru mine se va sacrifica, chiar dacă îl vor părăsi toți adoratorii și în primul rînd poeții care descind din el și al căror șef se consideră. Eu însă te vreau pe tine, cu aerul acesta nătîng (îl ai chiar în clipa asta), cu urîțenia ta obosită și geniul, bun pentru toți ceilalți, în afară de tine. Tu îți pleci genunchii în fața Marthei și nu mă vrei, te‑ai înșelat cu bună știință, ai operat o substituție, ca toți bărbații, pîndind momentul să mă abandonezi. Martha nu te vrea pe tine și nici nu va ști vreodată ce vrea, iar lanțul se prelungește mult, în același mod, nu avem cum ajunge la capătul lui.“ Gabură țipă de două ori la rînd: „Nu! Nu!“ Protestul său nu urma un drum prea clar și Kitty nu se strădui să înțeleagă. Dar Gabură adaugă singur: „Ești adorabilă! Ești adorabilă! Te vreau și pe tine! O vreau și pe Martha! Vă vreau pe toate! Sînt un artist și vă vreau pe toate! Am nevoie de toate!“

Informațiile lui Matei, rezultate din ce i se povestise, se opreau în punctul acelor zvonuri despre căsătoria Marthei și el nu se gîndi să treacă mai departe, dincolo de rumoarea veștilor. Curmă chiar sursele povestirilor de pînă atunci, încredințat că este dreptul său să primească explicații. Nu se pronunțase dacă ele trebuie să vină direct de la Martha sau pe căi ocolite, asta nu‑l privea. Nutrea convingerea că absurdul se va sfărîma de rezerva sa demnă, deși fusese adînc jignit, or nimic nu era mai absurd decît o presupusă căsătorie a Marthei, despre care nici nu știa exact dacă nu era soția lui (numele, mereu numele lor comun) sau nu fusese, într‑un timp nu prea îndepărtat. Matei învățase să prețuiască așteptarea. În viața sa de pînă acum, înțelepciunea cea mai temeinică pe care o dobîndise era calmul în fața necunoscutului. Așa cum în liceu, pentru el nu constituia o dificultate să privească la distanță, în încăperi tainice și să devină martorul fără voie al unor secrete păzite cu spaimă de cei legați de ele, putea tot atît de ușor să provoace semnale din timpul ce abia se pregătea să vină din viitorul încă nesigur și să cunoască în ce mod va fi implicat el în afacerile complicate ale acelui viitor. Dar nu făcea uz de capacitatea sa, iar atunci cînd era vorba de Martha evita în mod deliberat să ia în considerare presentimente, sau orice alte semne obscure, și cu atît mai mult avertismentele clare, transmisiunile neobișnuit de limpezi, încă fără nume, rezervate pentru el, Matei, prin cine știe ce hazard, și inaccesibile celorlalți din jur, sosite din timpul încă nenăscut. Inaugura lungi perioade de reflecție, cu toate punțile tăiate, ancorat într‑un prezent sărac, dar foarte potrivit unor gînduri bogate. Erau faimoasele lui „zile cu Martha“, se gîndea exclusiv la ea și nici un amestec al faptelor viitoare nu era posibil. Îl încînta să o detașeze complet de ce ar putea să i se întîmple lui sau ei, iar Martha, în singurătatea princiară, dobîndea frumuseți imposibil de stăpînit altfel. În asemenea zile, Matei se convingea că mereu ceva străin se interpunea între el și Martha, că de fapt aproape tot ce știa despre ea (cu excepția, în primul rînd, a grădinii paradisiace) venea prin intermediul cuiva, se raporta și la altcineva, ca acum, la Gabură și toți ai săi. Dar el voia ca Martha să nu aparțină nimănui, așa cum o răpise atunci din casa Gabură, să evolueze exclusiv în sfera sa, într‑o independență care s‑o răsplătească de necazurile călătoriilor prin alte lumi. Martha, dincolo de el, printre ceilalți, își pierdea pentru Matei adevărata identitate, în orice caz, el nu era interesat să și‑o imagineze în păienjenișul de interdependențe, defavorabil Marthei, pentru că în toată această țesătură în care se vedea angajată, ea se cheltuia pe sine, în dauna lui, a lui Matei. Și totuși, în majoritatea timpului, Martha exista în afara sa, obligîndu‑l să facă abstracție că o astfel de realitate este posibilă. Însă a face abstracție înseamnă a lua în considerare și apoi a nesocoti, un lucru atît de elementar n‑avea cum să‑i scape lui Matei. Se ivea, rar de tot, ispita s‑o urmeze pe Martha în drumurile ei necunoscute, îi venea atît de ușor, dar asemenea ispite contraziceau prea mult imaginea primordială și el n‑o voia decît pe Martha lui, cu tot ce‑i adăugase el, nu cu aura trecerii prin lumile străine. Acesta era motivul principal pentru care îndepărtase acum zvonurile despre căsătoria Marthei, fără ca măcar un minimum de curiozitate să‑l determine (el era, la urma urmei, cel păgubit) să afle cine ar putea fi partenerul de căsătorie. Se înregistrau la el două niveluri de reacție, unul comun, spontan, neregretat, o bruscă izbucnire de mînie, o ofensă resimțită pînă la ultima ardere, un pumn izbindu‑i‑se între coaste nemilos, ca apoi să se producă un gol și reacția majoră să domine: se însenina și reflecțiile se organizau armonios, după legile propriului său univers, punîndu‑l în posesia unei libertăți ce‑i îngăduia nu numai să se bucure de binefacerile ei, ci să înlăture orice obstacole, să‑și ia zborul în toate direcțiile, fără griji, marea lui voluptate de a rămîne doar cu sine, stăpîn pe toate posibilitățile.

Martha, frumoasa și ciudata Martha, brunetă temperamentală, cu arta ei de a se face dorită și așteptată, suferea enorm cînd imixtiuni, oricît de neînsemnate, se resimțeau în viața sa. „Ce s‑a știut despre mine, nu mi‑a aparținut, mereu cineva a inventat în locul meu, a dat o turnură convenabilă pentru el vieții mele. Nu învinuiesc pe nimeni, dar eu continui să cred că adevărurile despre mine le dețin numai eu, că în clipa cînd cea mai mică mișcare se produce, și dacă ea mă privește, sensul ei mi se dezvăluie întîi mie. M‑am convins că exist în ipostaze diferite și contradictorii și am admis că eu, cea adevărată, nu voi triumfa întotdeauna. Ba am mers pînă acolo că am împrumutat cu bună știință o reprezentare sau alta despre mine și viața mea și m‑am folosit, nu fără o plăcută viclenie, de neadevărul lor, pentru a apăra ce am socotit că este esențial și îmi aparține. Cei din jur au o mare disponibilitate să ne pună la dispoziție false adevăruri despre noi și nimic nu‑i bucură mai mult decît să le luăm în considerare, să ne servim de ele, să ne autosugestionăm că sînt întocmai așa cum le‑am visat. Mi‑a fost teamă, de cînd mă știu, de propria mea biografie și n‑am putut să disting clar ce s‑a depozitat în ea cu participarea mea și ce a intervenit din exterior, fără să fiu măcar avizată. Mi‑a fost greu să afirm pînă la ce punct mă recunosc în ea, mai degrabă deloc, purtînd‑o ca pe o haină de împrumut, indispensabilă, dar care nu aderă la felul tău de a fi. Îmi este imposibil să stabilesc ce fapt devine biografie și din ce motive, cum se produce, pe ce căi, ce metamorfoză suportă. Am trăit în independență totală față de biografia instituită în numele meu. Nu, n‑am trăit în una paralelă, adevărată, conformă cu mine însămi, cum ar fi fost normal, ci sustrăgîndu‑mă oricărei cristalizări, continuități, înlănțuiri cauzale. Capacitatea mea uluitoare de a nu ști ce las în urmă i‑a îngrozit pe toți. Trăiesc, în raporturile cu mine însămi, în aceeași independență ca față de alții. O, ce satisfacții mi‑au dat evadările mele, ideale în toate privințele, puțin altfel decît oricare altele. N‑am evadat dintr‑o realitate cunoscută, determinată, ci din una care doar ar fi putut să fie și eu nu am vrut‑o. Extraordinară este senzația să mergi cu cineva pe drum și acel cineva să aibă impresia că ești cu el, să te manifești în consecință, cu exteriorizările banale ale unei asemenea împrejurări, și tu nici măcar să nu fi plecat de acasă, să te mai lăfăiești încă întinsă pe o canapea, singură, singură de tot, însă nu în felul obișnuit, singură fără nevoia de a fi și altcineva, o singurătate fără conștiința existenței celorlalți. Mi s‑a spus că în copilărie fugeam în grădină, mă apropiam de plante și le ascultam, ceva se întîmpla în ele, prea erau altele la interval de numai o săptămînă, și trebuia să aud și eu. În schimb, cînd eram eu strigată, nu auzeam. S‑a crezut multă vreme că o infirmitate fatală mă va chinui pînă la sfîrșitul vieții. Tentația de a examina ce se petrece în exterior, de a mă muta din mine însămi acolo, în acel exterior, a fost pentru mine, în copilărie (mi s‑a povestit mereu), enormă. Dusă la o petrecere populară, un soi de bîlci duminical, cu lume pestriță, gălăgioasă, dezordonată, fiind scăpată de sub supraveghere și foarte mică încă, m‑am luat după niște țigani lăutari, și cînd am fost găsită și readusă în familia unde fusesem găzduiți, părinții și noi, copiii, n‑am manifestat nici cea mai mică frică de pedeapsă, ci m‑am așezat undeva gînditoare, absolut absentă, și am rămas așa aproape întreaga zi. În liceu, la ieșirea de la cursuri, în zgomotul infernal, în dezlănțuirea de fiare scăpate în junglă, eu o apucam, instinctiv, în direcția contrară puhoiului, și dacă greșeam și se țineau după mine grupuri sălbatice, năucite de libertate, schimbam iarăși ruta, fără să‑mi dau seama. Cînd am devenit femeie, și încă una temperamentală, comportamentul meu, niciodată studiat, niciodată cunoscut dinainte, a semănat în jur deruta cea mai cumplită. Se puteau aștepta de la mine la orice. Observam, în timp ce discutam senină, ca o doamnă liniștită, grav civilizată, pînă la anihilare, cum este pîndită reacția mea neprevăzută, și dacă se întîmpla ca ea să nu apară, nu un sentiment de frustrare se năștea, ci o spaimă și mai devastatoare. Ceea ce este mai greu de înțeles (evident, pentru mine) este oroarea de improvizație. Și atunci unde, cît de adînc în subteran se naște și se petrece viața mea, și cît îmi va trebui să ajung pînă acolo, și ce va reprezenta asta pentru explicarea tribulațiilor de la suprafață și, la urma urmei, la ce‑mi va folosi să știu? Inexplicabil pentru foarte multă lume, sînt mulțumită de viața mea și nu am ce‑i reproșa. Poate și din pricină că ea poate deveni oricînd exact ce doresc, că dispune de proprietăți misterioase de a se ajusta și a‑mi fi pe plac? Nimic nu mi s‑a părut vreodată imposibil. Am povestit cuiva că ieșind din casă, într‑o după‑amiază, mi‑am zis că acum trebuie să‑l întîlnesc pe cutare, și l‑am întîlnit realmente, deși absentase trei ani și reapăruse în oraș chiar în acea zi. Nu mi s‑a părut imposibil, fiindcă am admis că orice întreprind mă reprezintă, aduce în lume ceva din ființa mea și m‑am putut cheltui la fel, în actele mici, tulburi și în marile excese, care dislocă sufletul nostru. Suferim și tragem peste chipul nostru o mască tragică în momentele cînd sîntem contrariați, sfidați de altă față a lucrurilor și ne destindem satisfăcuți cînd nici una dintre așteptările noastre nu sînt contrazise. Eu am trăit însă în afara unui astfel de circuit. Inexplicabil pentru mine este un singur fapt: se spune că nu suport amestecul străin în viața mea, că orice imixtiune mă crispează, că mi se deschid răni pe care le resimt multă vreme, că n‑am habar să mă apăr. Eu nu‑mi amintesc așa ceva.“ În meditațiile ei, Martha utiliza elemente disparate, unele o priveau pe ea, dar cele mai multe aveau o proveniență ciudată. „Eu, cea care meditez, obișnuia să zică, nu sînt rudă cu ființa din mine dornică să trăiască, să aibă iubiți și să‑i deteste, să scandalizeze și să plîngă fericită cînd o copleșesc simpatiile.“ Martha evolua (nici Matei, nici ea nu erau capabili să ia cunoștință) într‑o sferă fără contingență cu gîndurile și așteptările lui Matei, după ce el o desprinsese de zvonurile din casa Gabură. Cosmonauții, la întoarcerile pe pămînt, în capsula ca un miez de foc, sînt obligați să nu depășească un anumit unghi de coborîre, altfel riscă să treacă razant cu terra și să fie definitiv catapultați în neant. În raporturile cu Matei, gîndea el (sau gîndise înainte de a se închide în alte preocupări, după desprinderea de zvonuri), Martha se afla într‑o astfel de situație.

De aici înainte Matei nu știe nimic despre Martha, ultimul gînd al lui Matei a fost acela că poate Martha nu vrea să‑l mai întâlnească, dar era prea obosit în acea seară ca să‑și ducă pînă la capăt gîndul și să extragă din el toate consecințele.

„Copilo, de ce nu ești tu cuminte? îi spuse Martha, la ea acasă, Evei Angela. M‑ai atras și pe mine în încurcătura ta, iar eu nu vreau (imaginează‑ți că la început nici n‑am priceput) să‑l amețesc pe Gabură și nici pe poetul tău, sînt mai presus acuma de asemenea patimi mici.“ Kitty fuma, trîntită pe canapea, cu picioarele urcate pe o măsuță din apropierea ei. „Ce bărbați nerozi, zise. Niște amețiți. Ca să cucerești o femeie, tu trebuie să rămîi treaz, nu să te îmbeți cu vorbe goale și să te înfășori în panglici colorate. Mai am puțin, și pînă atunci nu voi fi cuminte, mai am puțin și îl termin pe Gabură. Poetul este o ruină sonoră, cu el nu am treabă, nici nu l‑am luat în serios. Dar Gabură reprezintă o moștenire, o avere, un cumul de virtuți. “ Sfîrși spusele sale fără prea mare convingere. Cinismul nu o prindea, nu‑l confecționa azi prea bine. Martha o pescuise pe stradă, fluierînd‑o golănește, și o luase cu ea. Pentru nici una din ele postura lui Gabură, înconjurat de zvonuri, sfaturi, insinuări, asaltat de consilieri, compătimit de admiratoare, care dormeau de‑a curmezișul pragului său, nu era alarmantă. Prea plutise pînă atunci pe ape liniștite, nu‑i strica să se mai zbată. Nutreau amîndouă convingerea că pe Gabură nu‑l hrănesc deziluziile, nu le digeră, că se va prăbuși iarăși peste munca lui, anost, scuturat de friguri, tămîiat de entuziaști, și banii vor curge fără oprire, cu zăngănitul lor, iar nesățioșii vor deschide brațele, aceleași care îl vor mîngîia pe Gabură, pentru a nu fi păgubiți. Ele două își rezervau drepturi mari în întreprinderea Gabură, dar cum considerau foarte sigure aceste drepturi, garantate de cineva nevăzut, atotputernic, nici nu se gîndeau la ele. Martha o ghicise pe Kitty, o intuia. De altfel, printre multele achiziții ale casei Gabură, Kitty se distingea prin inocență. Croită dintr‑un material prea dur, încă nu se modelase suficient și brava copilărește. Ar fi vrut să fie o femeie și se temea. „Gabură, zise Kitty, cînd i‑am spus că mă mărit cu el și că se înșeală dacă își imaginează că‑mi scapă, umbla cu mîinile prin aer, ca un apucat, să prindă gîndurile ce se dezlănțuiseră și o luau care încotro. A slăbit pe loc două kilograme. Apa săpa șanțuri pe trupul lui și l‑am liniștit cu o îmbrățișare stinsă, dar pe el l‑a ars oricum“. Tăcu, acoperită de aceeași stînjeneală și nesiguranță ca și înainte. „Martha, există o cale să înțelegi un geniu, să intri în pielea lui, să ajungi pînă la el, să‑l simți cum se tolănește pe iarba grasă sau trebuie să te mulțumești să‑l tragi de haina lui soioasă și să‑l piști de urechi, poate țipă și între două silabe strivește și o mărturisire prețioasă? Ce zici?“ Martha nu zise nimic. Pregătea o cafea pentru musafiră și pretextul se arăta potrivit, destul de banal, ca să se poată sustrage răspunsului. „Martha, vorbește! o somă Kitty. Lasă cafeaua să dea în foc. Mult mai important este răspunsul. “ Dar Martha nu o ascultă nici de această dată. Termină cafeaua și apoi veni la Kitty. „Nu este important răspunsul. Și noi sîntem niște genii, fiecare pentru sine. Să ne umplem viața cu noi înșine și apoi să apelăm la ceilalți. Ce să ne spună un geniu, înainte de a ne spune singuri tot ce sîntem în stare? Kitty, tu nu ai crescut prea bine. În neamul tău au fost prea mulți inși marcanți (ca și în familia mea) și te apasă groaza că au consumat tot și n‑au lăsat nimic pentru tine. Cînd te‑am văzut prima oară mi‑ai părut uscată ca un stîlp de felinar, dar cercetată de aproape, ai crescut în ochii mei și eroarea s‑a spulberat. Ești prea fibroasă, din lemn de salcîm sau de altă esență tare, poți să ți‑o alegi. În orice caz, un lemn din care se fac spînzurătorile.“ Martha bău ea întîi din cafea, apoi Kitty o imită. ,,Martha, tu semănai cu un fruct zemos și parfumat, mi‑am și zis că ești bună de făcut limonadă, dar de aproape, alcoolurile sîngelui tău m‑au prevenit că sînt cam proastă și că ar fi cel mai bine să mă păzesc, să nu mă îmbăt fără voie.“ Sorbi încă de două ori din cafea și își coborî de tot picioarele de pe măsuță. „Martha, adu o frînghie să mă legi sau să mă bați cu ea, după preferință. M‑am purtat ca o canalie și te‑am spionat, i‑am tras de limbă pe toți nătărăii, i‑am înscris pe o listă și i‑am luat unul cîte unul, știu despre tine două sute de legende sau două sute nouă, dar cum ajung în fața ta uit tot. Am să mă prind cu brațele de tine ca de un pom și am să te scutur: să nu te încăpățînezi, să lași să pice rodiile. Mor dacă nu le mănînc. Spovedește‑te. Te implor. Spune‑mi niște prostioare (cuvîntul este al poetului), mici, mici de tot și eu jur că o să te cred.“ Cînd sfîrșise, Martha nici nu mai era acolo. Plecase undeva prin casă. La întoarcere, o găsi pe Kitty schimbată. Își băuse cafeaua și își stinsese țigara. „Martha, zise cu o durere surdă, de neînțeles la ea, tu n‑ai să mărturisești. Dar eu am să te silesc să asculți mărturisirile tale spuse de mine. Eu nu am niciodată puterea să merg mai departe, cînd oamenii ieșiți în cale își desfac ramurile și îmi ascund adevărurile despre ei. Tu, Martha, n‑ai să recunoști, dar ai pornit la drum foarte ambițioasă, ai fi vrut să calci cu amîndouă picioarele deodată, ca să ajungi mai repede, pînă ți‑ai dat seama că trebuie să pui întîi un picior și apoi pe celălalt, altfel nu se alege din mersul tău decît o țopăială neroadă. Te‑au ros mici șiretenii și strategii, pînă te‑ai dezbrăcat, în văzul lumii, de ipocrizie și ai pornit goală înainte, făcînd să se întoarcă după tine capete înfierbîntate și inimi palpitînd. Nu, Martha, altfel trebuie să‑mi încep mărturisirile. Adă‑mi o spadă (nici nu știu dacă este un instrument destul de bun), să‑mi scot inima din piept și s‑o depun în mîinile tale. Sînt constrînsă (ești atentă?) să aleg calea sincerității, altfel n‑am cum să te cuceresc. Un nerod s‑a năpustit într‑o zi asupra mea, să mă violeze. După ce l‑am bătut măr (sînt teribil de tare, am niște oase de piatră, cam grele și nătîngi), l‑am întrebat cum a putut să fie atît de idiot. A fost o încercare de viol blajin, individul provine din cea mai bună societate și continuă să viețuiască în ea, spera ca brutalizarea să sfîrșească prin acceptare, dar s‑a înșelat amarnic. Mi‑a spus că, după el, cea mai bună metodă este să‑ți iei singur ceea ce crezi că ți se cuvine. Idiotule, i‑am zis (realizasem că era un simplu idiot), aici nu‑i vorba să iei, ci să primești, altfel se distruge orice sens. Așa că, Martha, n‑am să te violez, am să primesc de la tine darurile ce mi se cuvin, dar nu înainte de a mă înfățișa. Lasă‑mă puțin să mă reculeg. Drumul este prea lung și pe deasupra m‑a tulburat nerușinarea idiotului ăluia. Nu‑i o fericire să treci prin așa ceva.“ Își aprinse a treia țigară și făcu în neștire cîțiva pași prin casă. „Ții aici ascunși monștri, altfel nu văd cine devastează mobilele. Sînt striate de zgîrieturi de sus și pînă jos. Sau îți ascuți tu unghiile cînd stai închisă ca o leoaică, visînd la prada ce nu mai vine? Am auzit pe o femeie cînd eram mică zicînd alteia: dacă aș fi bărbat, te‑aș lua de nevastă. Eu aș vrea să fii bărbat și să te iau de soț. Ai fi dulce și gingașă și, avînd în vedere c‑ar fi trebuit să fii femeie, m‑ai fi înțeles fără explicații, ceea ce nu‑i puțin. Martha, tu semeni cu unchiul meu, prințul (el singur s‑a înnobilat, își desena blazoane și își întocmea genealogii, mergînd cu ele pînă la împărații bizantini), ești frumoasă ca și el și la fel de aiurită. Pînă s‑a stins nu l‑a convins nimeni să coboare pe pămînt, acum cînd șansele s‑au diminuat cu totul, ar fi și mai greu. A fost totuși unul din marii avocați. Pleda în procese cu amoruri și leșinau cucoanele în sală cînd lua cuvîntul. Se identifica în mod straniu cu clienții săi, substituindu‑li‑se integral. S‑a și căsătorit, de altfel, cu o «victimă» dintr‑un proces, a luat‑o din sala de judecată, după achitare și a dus‑o direct la ofițerul stării civile. Individa l‑a măcelărit cu geloziile ei, l‑a tăiat în bucățele. Tu semeni cu el pe un plan superior: îți trăiești fanteziile și ești inepuizabilă în a le înlocui, pe măsură ce le devorezi. Dar cum n‑ai cunoștință de așa ceva, nu insist. N‑aș obține decît să te obosesc. Mă întorc la mine. Exist, din lemnul bun pentru spînzurători, cum zici tu (mulți vor atîrna în ștreang dacă nu se vor cuminți și nu‑mi vor da ascultare), exist de vreo două veacuri, fără prea mari schimbări, cel mult doar de fizionomie, încolo toate femeile au făcut‑o să reînvie pe străbunica mea, o grecoaică. Cunoști moda de a avea o străbunică de neam ales. A fost o mare monotonie în familia noastră. Cînd se strîngeau trei femei alături, trebuia să le numerotezi ca să le poți deosebi, mai ales că toate se încăpățînau să se cheme Elena. Pînă și mie mi se spune Elena, deși n‑am fost botezată așa. Kitty mi‑am zis singură, plictisită să mă tot aud strigată Elena. Toate au fost femei fibroase, de o nemaipomenită sănătate. Cred că mai trăiesc vreo cîteva centenare pe undeva, pierdute din vedere și dăinuind ca vechii măslini (da, cu ăștia semănăm, cu măslinii). Vechilor măslini li se răsucesc tulpinile și crengile ca oasele bătrîne și nu sînt în stare să mai hrănească o frunză, dar tot mai rezistă vreo două sute de ani așa golași. Ai știut că sînt cîmpuri de măslini ce rodesc neîntrerupt din vremea împărătesei Teodora? Mănînci din uleiul lui Constantin cel Mare. Bărbații din neamul meu au fost supuși și molîi, dar cu toate că aveau oasele moi, au făcut nemaiauzite cariere. Au scris, toți laolaltă, o jumătate de bibliotecă. Am copilărit printre documentele lor. Am impresia că pentru mine nu s‑au folosit scutece, ci pergamente cu însemne voivodale. Sîntem un fel de filială a Academiei. Se știu mai multe despre noi acolo, decît acasă. După fiecare moarte, sosea întotdeauna cineva, înainte de a se îngriji cei din casă de mort, să încarce arhive și să le transporte, lăsate prin testament nemuritorului lăcaș. M‑am jucat printre peceți și steaguri domnești, iar după ce am mai crescut, mă urcam cu scara și orbecăiam cîte două zile prin bibliotecă, albă de praf, pînă descopeream un roman, dar și pe acela se găseau din abundență reflecții savante, de la lecturile anterioare. Am fost răzbunată însă de toate necazurile. Mi s‑a cumpărat un cal cînd împlinisem cincisprezece ani. N‑ai idee ce simți, în zbor, pe spinarea unui cal, ce fantastice devin lumea și tu însuți. L‑au adus de la o crescătorie, cu sacrificii enorme, și mi l‑au arătat într‑o dimineață, sculîndu‑mă din somn. Îl plimbau la pas prin fața mea și eu plîngeam, țipam să mi se aducă ceva să‑mi șterg lacrimile, că nu puteam să‑l văd prea bine și voiam să‑l văd, pentru că mi‑era frică să nu mor de bucurie. Sînt o călăreață înnăscută, predestinată să fie stăpînă de herghelii. Mulți au remarcat că port totdeauna o cravașa nevăzută și bat aerul cu ea. Am șoldurile strînse, de parcă aș purta mereu pantalonii de călărie, severi ca niște corsete. Am pornit călare încă din acea dimineață, dar calul nu m‑a vrut și m‑a pierdut pe drum. A intrat pe sub un șir de pomi, cu o viclenie sfidătoare, și m‑a lăsat agățată în ramuri. L‑am bătut exemplar, prima și ultima oară, deși alunecarea pe spinare, cînd m‑am prins în ramuri, a fost ca un vis. Am căzut de pe cal și altă dată, dar din cu totul alte motive. S‑a speriat într‑un rînd și s‑a oprit brusc, iar eu am fost catapultată peste grumazul lui. Nu m‑a călcat, a sărit inteligent în lături și după cîteva minute și‑a primit aristocratic, fără nici o lăcomie, porția de zahăr sau mai degrabă răsplata suplimentară. Suzi mă iubea, era o iapă roșcată, suplă, precisă în mișcări, tînără, puțin sperioasă, ca toate femeile. Ieșeam pe cîmp, vara, și eu mă dezbrăcam să fac plajă. Suzi se apleca și își plimba botul pe coapsele mele, n‑am văzut pe cineva mai șmecher, știa că o s‑o mîngîi și eu. Cînd m‑a sărutat primul iubit, m‑am rezemat de ea, amețită. Am simțit că înțelege. M‑a dus acasă la pas, călcînd gînditoare, iar eu mă legănam încă în amețeala sărutului amărui, o senzație neîntîlnită de opacitate a simțurilor, brusc dezlănțuite apoi. Am avut toată adolescența și după aceea, un apărător din oficiu: mama. Pentru ea, greșelile mele erau dureri mai acute decît pentru mine. Incapabilă să mă pedepsească, se sancționa pe ea, închizîndu‑se zile în șir în casă. Și am făcut ceva isprăvi. Am lipsit de acasă aproape o săptămînă și cînd m‑am întors, plină de scaieți, într‑o salopetă rufoasă (n‑am habar ce făcusem cu rochia), am anunțat‑o că unul a zis (l‑am descris în culorile cele mai negre) că este dispus să mă ia de nevastă. O paloare de moarte s‑a așternut pe fața ei, numai eu știam s‑o citesc, altfel, cum era negricioasă, nu deosebeai nici un fel de nuanțe de culoare. A căutat să afle, dar nu atunci, în acea seară (ai remarcat că de cîte ori dispărem de acasă, nu revenim la amiazi sau dimineața, ci numai seara, contînd pe blîndețea nopții, pe întunericul capabil să șteargă urmele), ci după vreo trei zile, dacă nu cumva ireparabilul s‑a produs, iar cînd s‑a convins că n‑are de ce fi îngrijorată, m‑a sărutat cu atîta duioșie și atît de precipitată, de parcă aș fi dovedit cine știe ce înțelepciune. Nu i‑am spus niciodată că mă înhăitasem cu niște indivizi plini de planuri și că am stat ascunși sub un pod tot acel timp, meșterind la o barcă (eu le făceam de mîncare), dornici să coborîm cu ea, pe rîul nostru, pînă în Dunăre și apoi să ne plimbăm pe mare. Speram să ne facem o vacanță de pomină. Cel mai prăpădit dintre tipii aceia, mai mic decît noi cu doi ani, ceilalți aveam toți aceeași vîrstă, a furat pentru mine o bicicletă și eu i‑am mulțumit împărătește, dar asta nu l‑a scutit să fie prins și dus de zgardă la părinți. Ca totul să fie al dracului, bicicleta a dispărut și am economisit bani, toți, o jumătate de an, ca să cumpărăm alta, să aibă ce restitui nenorocitul. Între timp, pentru bravura lui, zburase din școală și cu chiu cu vai (mama și‑a mobilizat toate cunoștințele) a fost primit la un liceu de periferie. Ia notă: cînd s‑a încheiat afacerea cu barca aveam paisprezece ani. Propunerea de căsătorie mi s‑a făcut într‑adevăr, cu acea ocazie, dar cu o scadență mult mai îndepărtată, zisese chiar, «cînd vom fi și noi oameni». A fost fantastică ideea cu căsătoria, mă emoționez și azi. Trebuie să știi că a fost prima și ultima propunere de acest gen, așa că înțelegi... Pînă și Gabură s‑a bîlbîit (cînd nu se bîlbîie el? numai cînd numără banii, nu) și n‑a fost în stare sa mă ceară în căsătorie, l‑am scos eu din încurcătură, «hai ajunge, i‑am zis, sînt nevasta ta, nu te mai obosi». Mama a fost nu numai apărătorul și protectorul meu, ci și singura confidentă (începînd abia la vreo doi după isprava cu barca). Tata, geolog taciturn, se ducea vara ca un cioban la stînă și ne scria cam două scrisori, iar toată iarna studia acasă pietrele colectate peste vară și nici măcar nu ne mai scria, că de vorbit nu știu dacă l‑am auzit vorbind de cinci ori în toată viața. Orizontul meu a fost mama. Nu‑mi fac imputări, n‑am chinuit‑o, să nu‑ți imaginezi asta, dar mi‑a fost foarte greu să cred că este mama mea: era mult prea tînără. «De ce nu mi‑ai spus că ai o soră mai mare?» m‑a luat la zor o colegă, după ce m‑a văzut cu mama pe stradă. «N‑am nici o soră, i‑am zis. Eram cu mama» Dar i s‑a părut prea de tot: «De ce minți?» Eu însămi n‑o luam în serios, din pricina tinereții ei. Am pus‑o să‑mi dovedească cu acte că este mama mea. Culmea, mă născuse la douăzeci și doi de ani, nici nu chiar atît de devreme. Mama n‑a îmbătrînit niciodată. Și poate că (totdeauna constatăm prea tîrziu) ceva aș fi putut învăța de la ea: iubirea ei pentru tata s‑a păstrat ca în ziua dintîi. Cum nu o consideram mama mea (nu, este imposibil să fii mama unei fete de măritat și să rămîi atît de tînără), de cîte ori se întorcea din oraș (umbla elegantă, distinsă), mă uitam dacă n‑a condus‑o un iubit. Tata mi se părea un fel de bunic venerabil, nu, nu era bătrîn, să nu cazi în greșala asta, dar prea multă gravitate (și el a avut destulă) strică întotdeauna. Ba am și întrebat‑o cred: «Cum îl cheamă pe iubitul tău?» A rîs cu poftă și mi‑a spus un nume ca de pisic. Foarte greu mi‑am dat seama că așa îl alinta pe tata, dar n‑o mai auzisem de o veșnicie. Tata era atît de ceremonios cu ea, în toate zilele și la toate orele, încît l‑am sfătuit s‑o ceară a doua oară de nevastă. Apropo de tipul care m‑a cerut în căsătorie la paisprezece ani, un bezmetic fără pic de odihnă, veșnic cu palmele roase de niște șuruburi pe care le‑a frecat, un ins ocolit de colegi și ignorat, pînă s‑a instalat în fruntea generației lui și a ajuns un matematician strălucit (haimanaua umplea caiete întregi cu formule și pe atunci, dar el era un fel de tata redivivus, declarația lui de căsătorie i‑a consumat cuvintele pe doi ani), a predat în străinătate la universități celebre și asta la douăzeci și cinci de ani, dracu’ știe ce e cu ei, au ăștia, matematicienii, o precocitate de te înspăimîntă. I s‑au recunoscut și în țară, n‑au avut încotro, drepturi inadmisibile la vîrsta lui. Am roșit și m‑am fîstîcit ca o proastă, incredibil, cînd l‑am văzut ultima oară, în urmă cu cîteva luni. Dacă m‑ar cere acum în căsătorie, m‑ar nenoroci: aș accepta cu ochii închiși, dispusă să închid și să deschid, de dimineața pînă seara, coperțile caietelor sale și să‑i car la cursuri tratatele, să stau într‑o bancă și să mă holbez, pierdută, la etajele de calcule (are o caligrafie impecabilă, dacă poate fi vorba de așa ceva la cifrele lui), întinse pe o tablă nesfîrșită, cît un hipodrom. Dar orice i‑ar trece prin cap, numai să mă ia de nevastă nu. Aș avea cum să‑l șantajez, amintindu‑i promisiunea făcută, însă calcule mai bune decît ale lui n‑am cum să‑mi fac, și nu mi‑ar folosi la nimic. Gabură, pe lîngă el, cum să zic, o simplă pată de culoare. De ce nu ni‑i dat nouă să avem parte de o altă lume sau să ne putem întoarce în cea din care venim? Aș avea, în cel de al doilea caz, șansa ca prăpăditul de matematician să‑și amintească declarația lui în fiecare zi, pentru că a uitat‑o tocmai acum, cînd ne‑am făcut și noi oameni. Te înșeli dacă îți imaginezi că‑i unul cu o mutră acră, pus pe răsturnat lumea, contorsionat de căutările lui, este exact la polul celălalt: un june prim, parfumat, impecabil, zîmbitor, distrat, curtenitor și toate celelalte. Am mai avut un asemenea matematician, l‑am cunoscut cînd eram mică, unde se oprea (și se oprea des), se adunau cucoanele în jurul său, mai ales fostele studente și ciripeau de mai mare dragul. Un bărbat destinat să fie poet, fachir, profet, dacă nu cumva în primul rînd un matematician are nevoie de o față inspirată. Și au o inteligență de spaimă, matematicienii, și disponibilități de cele mai ciudate soiuri, cochetează cu fel de fel de arte, nu proști, nu proști, cu glume spumoase, subțiri, imposibil de transplantat la alte specimene. Reacția mamei a fost ucigătoare cînd i l‑am arătat pe tînărul matematician, «uite, mamă, el m‑a cerut în căsătorie, cînd am stat sub pod și am răbdat de foame» (povestea cu podul i‑o spusesem pînă la urmă). S‑a întors să‑l mai vadă o dată, eram pe stradă, vorbise tocmai cu noi, și‑a zis, absolut serioasă: «Trebuia să te măriți de atunci cu el, o, ce păcat!» Era sincer îndurerată. «Păi nu m‑a vrut, i‑am spus, ci numai mi‑a promis și încă nu destul de solemn.» M‑ai auzit vorbind despre părinți la trecut, să nu comiți eroarea de a presupune că nu mai trăiesc. Sînt aceiași, cum i‑am știut, dar am vrut să vezi cît de mult ne înstrăinăm de cei asemeni nouă. De ce nevoia cumplită de a fi altceva, cînd rasa mamei, în cazul meu, ar fi fost arhisuficientă să‑mi garanteze viitorul? Și acest viitor, am început prin a‑l refuza. Așa se explică studenția mea cam tîrzie și brusca pasiune pentru arhitectură.“ Kitty se întrerupse. Martha îi servi a doua cafea, „vrei să mă ții trează o săptămînă, comentă Kitty, să nu‑ți faci iluzia c‑ai să reușești, în neamul meu s‑a băut cafea cu nemiluita, cred că se cumpăra cu sacii, așa că dorm tun, pot să beau oricît, adorm din picioare, ca soldații în marș, totul este să nu fiu clintită, să nu mi se distrugă echilibrul și să mă prăbușesc.“ Kitty își bău cafeaua cu voluptatea pătimașilor. „Stai în așteptare, reluă Kitty, mă pîndești, cu perfidia ta de o finețe rară. Speri să mă împiedic în ceva și să intru pe un drum greșit, să‑ți fie dat să mă auzi vorbindu‑ți de catastrofe, dar n‑ai să ai fericirea. Nu povestim decît ceea ce a devenit demult comod și acceptat în ființa noastră, nu ne răzvrătim chiar atît de ușor. Și mai speri să uit de tine, să uit că trebuie să mărturisesc în numele tău, pentru că de la o vreme ne pricepem mai bine să‑i descifrăm pe alții decît pe noi înșine sau avem cel puțin această pretenție. Confesiunile sînt o minciună delicată, menită să zădărnicească orice încercare de a se ajunge pînă la noi. Cum am să‑ți mărturisesc că m‑am dus la facultate cu atîta întîrziere mizînd doar pe faptul că voi izbuti să mă retrag în mine însămi și să fiu scutită de învățătură? Ceva complicat și caraghios s‑a petrecut, de bună seamă, cum să‑ți spun tam‑nesam că‑mi înarmam simțurile pentru o cucerire fulgerătoare și că mă destinasem singură meseriei de femeie? Toate cer alte și alte mărturisiri, pentru a fi înțelese cele dintîi, și cercul urcă în spirală și nu se mai închide niciodată. Ah, mama, ei poți să te confesezi, de cum o vezi, îi cazi în genunchi. Ea s‑a născut să asculte, să discearnă, să compătimească. Privirea ei imploră să nu taci, să nu ai rețineri, chiar dacă după aceea te va cuprinde disperarea că ai mers pînă acolo încît i‑ai povestit și ceea ce nu ți‑ai spus încă pînă la capăt, sperînd că vei înăbuși în adînc starea confuză ce ridică pretenții să te domine. Stările incerte sînt blestemul nostru, consumă în noi ființa suavă ce o ocrotim (am zis bine? sîntem făcuți din nuanțe și nimic nu ni se potrivește deplin, cuvintele nu ne acoperă decît parțial.) Fără rolul de confidentă, mama n‑ar avea identitate. Trebuie să ai în vedere că i‑am mărturisit și amorul subit pentru Gabură. Mai locuiesc încă la bunii mei părinți, sper că presupui asta, ei continuă să existe, deși îi presăm cu încăpățînare în trecut, însă nu se lasă închiși acolo, își mai poartă fantomele pe ulițele noastre. Cînd ai să te sufoci, te voi conduce și pe tine, Martha, la ea, să‑ți dai drumul. Gabură i‑a produs o euforie a surîsului. Surîde îndelung ori de cîte ori are nevoie de un răgaz pînă să se pronunțe. Celebritatea n‑a copleșit‑o (cine se mărită cu celebritatea? ce valoare mai are ea între patru ochi, seara, după o plictiseală cruntă?), dar cîte ceva din ea a impresionat‑o. Ascunsă după cortina ei de surîs, pînza aceea diafană, perdeaua trasă cu promptitudine, a decantat fără grabă, a examinat țărănește cele o mie de elemente ale gloriei lui Gabură și ale lumii sale, după care, revenită în contemporaneitate, mi‑a zis, sibilinic: «Nimic nu merită mai mult decît ceea ce sîntem dispuși să oferim.» Este modul în care m‑a apărat de cînd mă știu. M‑a apărat, în primul rînd, de mine însămi. Cu bărbații ăștia care sînt mai aproape de vîrsta mamelor, decît a fiicelor, pîndind undeva la răscruce, un sfat de familie este întotdeauna util. Eu sînt o fată tristă, Martha, și răzvrătită, nu mă pot călăuzi singură. Îndoielile mele nu‑mi ajung. Apelez și la cele pe care mi le dăruiește mama. Dar să nu insist, Gabură i‑a mai inspirat cîteva reflecții delicate, după care a vrut să știe dacă sufletul meu a coborît definitiv în infern sau mai are ceva din naivitățile celor care nu renunță la viață. Poate a fost imprudent să‑i vorbesc despre Gabură, ea însăși l‑a cunoscut (el, ca un motan, și‑a pierdut memoria, nu mi‑a zis nimic, îl știi, cu aerul acela mofluz de ins pe care îl apasă eternitatea și îl plictisesc nimicurile, n‑a dat nici un semn că ar fi descoperit vreo urmă), l‑a cunoscut cînd gloria lui, încă tînără, mai era o fecioară neprihănită. Este teribil, îmi dau seama, să‑ți vezi fiica amenințată de iubirea celui care te‑ar fi interesat și pe tine. Dar a auzit ea altele și mai și. Nu s‑a înțeles pe ea decît ascultînd confidențe. Precauțiile, surîsul, răspunsurile de oracol saturat de înțelepciune sînt la ea boală profesională. O, și ce femeie, ce femeie! Dacă aș fi ca ea, dacă m‑aș pricepe să trăiesc cu atîta candoare pentru alții! I‑am mărturisit că sînt o ucigașă, că n‑am săvîrșit propriu‑zis crima, dar toate uneltele sînt pregătite: m‑am transformat într‑o bestie gata să ucidă, totul este ca victima să nu întîrzie și să nu refuze să‑și joace rolul. Martha, sînt dintre proastele care cred că fericirea n‑a murit și și‑o doresc. Fericirea comună, stupidă, banală, de doi bani. Nu vreau adieri sublime, nu vreau nemaivăzutul, ci fleacurile bune pentru toți, idioțeniile care fac să‑ți stea inima în loc, iubitul care să te ia în brațe, să te mîngîie răbdător ca pe o oaie și tu să mori de fericire că‑i poți spăla ciorapii și te poți apleca într‑un genunchi să‑i închei pantofii. Am umplut bibliotecile de teorii și fericirea a căpătat culori diamantine, cînd ea nu‑i decît un maiou golănesc, pe care îl scoți peste cap de cîte ori vrei. Bărbați dispuși să moară pentru noi nu mai există. Urlă cînd nu le‑ai pus mîncarea dinainte și nu le‑ai întins cămașa, se plictisesc și aleargă la tribunal, sclifosindu‑se că au fost abandonați, după ce s‑au sacrificat, ah! ce ființe imbecile, ființe mai imbecile nu cred că există. Unul din ăștia mi‑am luat cu mine acasă și l‑am ținut aproape un an (ai idee că am fost măritată?), nu l‑am sugrumat numai pentru că mi‑era lene, i‑am deschis ușa să plece și cu asta am terminat. Mama, ultima Elenă din familie, eu am curmat șirul, pîndea pe undeva pe aproape și s‑a înființat imediat, să‑mi ajute să aerisesc. Probabil, în cele din urmă, l‑a informat și pe tata. Este destul de problematic dacă el a reținut ce i‑a spus, pentru că mereu îi umblă ceva prin cap. Grijile lui sînt dincolo de noi, ne‑a predat definitiv propriului nostru destin și nu înțelege să se lase prins în nici o complicație. Îi poți cere orice, îndeplinește imediat, chiar cu plăcere, numai să nu‑i încarci mintea și sufletul cu nimic, pentru că le‑a dăruit pietrelor, le‑a îngropat în ele și n‑are cum își retrage darul. Ca ființă măritată, după ce ai ținut un juncan la tine acasă, altfel îți reprezinți lumea, mai de sus și mai sigur. N‑am fost doborîtă de rușine, mărturisesc această slăbiciune. Ba aveam chiar un aer de superioritate trecînd pe lîngă bărbații de care mă temusem pînă atunci, vă cunosc eu, pușlamalelor, nu mă mai duceți de nas, v‑ar trebui un pat în care să mă răsturnați, adulmecați peste tot să‑l găsiți, dar mai va pînă acolo, nu sînteți decît niște jigodii și nici o fibră din mine nu mai depinde de voi, ca înainte. Revoltată pe mine însămi, am urcat în pod și mi‑am coborît cărțile (mai trăim o viață patriarhală, avem un pod plin de vechituri, sfînt ca o biserică, în care ne refugiem cu evlavie), și în toamnă trînteam cu piciorul în poarta facultății: mi s‑a deschis, ai să rîzi, am primit și felicitări. Probele practice au fost piesa cea tare. Am coborît ochii în fața cîtorva profesori, care se uitau prea insistent la mine (ce le spunea că am fost măritată? ce li se transmite atît de repede bărbaților, că tresar și trepidează de nerăbdare? Căpătăm cu adevărat ceva în ființa noastră ce nu se mai pierde și ne leagă definitiv de bărbații din jur? sau în inconștiența noastră îi privim tocmai noi altfel și ei nu fac. decît să răspundă credincioși, puțin întărîtați de curiozitate și neprevăzut?), am coborît ochii pentru a nu‑i înfrunta prea devreme, dar n‑am abandonat (cei care se uită insistent la tine sînt pentru totdeauna pierduți, un simplu semn și îi vezi cum se apropie iar, fiindcă jocul nu mai are sfîrșit), am trecut mai departe, pentru că, Martha, eu vreau să fiu victorioasă, să‑mi cuceresc un loc sub soare. Nu vreau s‑o repet pe mama. Ea este o mare, o mare, o mare nefericită!“

Martha însăși își vorbea în acele momente, aproape că nu o asculta. „S‑a apropiat de mine și acum va începe. Cu limbajul ei artificios și teribilist, îmi va desena un portret cît mai neconvenabil, să nu pot ieși din rama lui, să rămîn prizonieră acolo, la discreția răutăților pe care le‑a pregătit, pentru că otrava asta mică a început să mă iubească și n‑are cum își păstra distanța și orgoliul decît tîrîndu‑mă puțin de păr, tîrnosindu‑mă, ca să nu‑mi iau nasul la purtare și să mai aibă senzația că nu m‑a pierdut.“ Cît timp se spovedise Kitty, Martha o examinase, nu participase în nici un fel de ce‑i spusese, mai avea încă starea ei dinainte, așa că se miră cea dintîi cînd se auzi vorbind, cu tonul unei confesiuni ce nu avea să se sfîrșească decît târziu, și poate amar, ar fi fost destul de greu să prevadă: „Kitty, scumpo, iubito, dacă ai scontat să mă faci să tremur de frică, da, da, că‑mi vei dezvălui rezultatul investigațiilor tale (folosesc cel mai blînd cuvînt), te‑ai înșelat. Viața noastră, a mea în orice caz, s‑a retras în subteran. Ipocrizia de fiecare zi nu spune nimic despre noi. Există întotdeauna o zonă străbătută de atîta nesiguranță, că ne temem noi înșine să ne abatem pe acolo, și atunci ne falsificăm puțin existența, ne mințim pe noi și pe ceilalți și fugim, fugim cu mare grijă, deși știm că o să ne reîntoarcem iar și iar, că tentația față de noi înșine nu moare. Am fost o femeie cu multe succese și se pare că unele de abia de acum înainte mă așteaptă. Presupun că simțurile nu te‑au trădat și de aceea te‑ai îndreptat spre mine. Poți să‑mi mulțumești, te‑am cules azi de pe stradă ca să‑ți scurtez drumul pînă la mine, să‑l parcurgi repede și precis. (Să nu mă întrerupi.) N‑am idee de ce, dar s‑au născut în mine, iarăși, fantasmele ce m‑au chinuit în ultimii ani și pe care am putere să le alung, însă nu și să le distrug. Să trăiești o iubire pe care, de fapt, n‑ai avut‑o, să te îndoiești tu însăți de adevăr (poate ai avut‑o, totuși, altfel cum s‑a păstrat în sînge amintirea ei, poate n‑ai făcut decît s‑o uiți și ea reînvie, cu dreptul său de a nu muri), să trăiești o astfel de iubire și în cele mai bune zile ale tale să te tulbure și să te cheme și tu nici măcar să nu știi unde ai pierdut‑o și cum ai putea s‑o regăsești, iată o postură plină de farmec, riscantă, alunecoasă, ca o băutură dătătoare de halucinații. Dar eu am să mizez pe ceea ce este stabil, pentru că m‑am reîntors în casa Gabură chiar în acest scop, să recuperez toate amintirile mele care mă pot duce la el. Nu‑ți spun numele, pentru că tu însăți îl știi și erai pornită să‑l rostești, l‑ai văzut chiar în aceste zile și te‑ai ținut după el pe o stradă pustie (am locuit cîndva acolo, pe mine mă caută), toate detaliile acestea îmi sînt bine cunoscute, ca dealtfel tot ce privește viața lui, străin îmi este numai propriul meu suflet și aventurile sale, rămase veșnic incerte, cum te trezești după un chef și eziți să‑ți atribui ce presupui că s‑a întîmplat, un procent infim îți dărîmă certitudinea. Kitty, cîți bărbați ai privit cu încîntarea că ești o ființă celestă și că îți prelungești la infinit starea de grație, stînd în colțul tău, neștiută, stinsă, uitată, pierdută și nedorind altceva de la lume decît să nu‑și reia mișcarea, să‑și continue o veșnicie încremenirea, ca să nu moară tocmai acea stare, să n‑o spulbere, să nu te arunce în haos? O, nemiloase clipe! Totdeauna au avut pentru mine un capăt și a trebuit să mă deștept, să apelez la firea mea voluntară (trec drept o vitalistă, o femeie cu picioarele pe pămînt, practică, tranșantă, fără scrupule, voluptoasă, irezistibilă, ahtiată după un trai bun, sufocată de lux, amețită de capricii, favorizată întru totul de soartă, și de aici oscilațiile, deviațiile, nemulțumirile, ca la toți cei prea avuți), să apelez la firea mea voluntară, vibrînd ca strunele întinse pînă la rupere, pentru a mă smulge din impas și a răzbi cu fața curată. Ne ucidem viața sufletească numai pentru că trăim printre ceilalți și n‑avem curajul să‑i sfidăm, înfățișîndu‑ne așa cum sîntem de fapt, striviți de obsesii, desfigurați de revelații, purtați în derivă, cuceriți mereu de alte speranțe, îmbătați de iluzii, rupți de orice realitate, ascunși în noi, înfricoșați, o, cît de frumoși sîntem și cît de autentici, dar refuzăm fața noastră adevărată, fiindcă n‑avem cum ne explica, n‑am adunat și explicațiile necesare și fugim de noi înșine, dezarmați, năuciți, cu ochii mari, atît de bucuroși cînd ne ajută norocul să devenim dintr‑o dată alții, gravi, cu puzderie de principii, încorsetați în deprinderi reci, o nemărginită binefacere coboară asupra noastră cînd descoperim traiul mărunt, onest, anonim și reușim să facem din el un scut de apărare. Învie instinctele noastre tari, ridicăm cu inocență capul și reclamăm drepturile noastre, într‑o viață care ne este, de fapt, complet străină. Eu transformasem într‑un viciu retragerea într‑un colț, în cercuri de bărbați neglijenți, nepăsători, absorbiți de eternele lor dispute, de certurile absurde și fără scop, și mă pierdeam în contemplarea lor, neluată în seamă, desconsiderată, strivită sub indiferența ce nici măcar nu mi‑era adresată. Bărbații, singuri între ei, au ceva banal și agresiv, rar, foarte rar, cîte unul din ei se înseninează și coboară peste lume o privire candidă, pură, dezorientată, umană. Siguranța și trivialitatea, energia din ei, debordantă și oarbă, îi poartă pe căi întunecate, se aude tropotul lor și hohotul satisfăcut. Poate el apăruse printre ei din prima zi și eu nu‑l remarcasem, poate n‑a fost deloc și este în întregime invenția mea (asta are mult mai puțină importanță), esențial rămîne că m‑am temut din prima clipă pentru fragilitatea lui, îl vedeam înalt, subțire, timid, aplecat din umeri, cu părul său bogat, mereu cu o șuviță căzută peste frunte, aranjată în neștire, cu un gest ritmic, regulat, ce se repeta și fără obiect, dintr‑o mecanică subtilă, sortită să se păstreze intactă, surîdea sau nici măcar atît, o lumină foarte blajină și albă, o nuanță neîntîlnită, îi înconjura fața și apoi se retrăgea, ca din nou să‑i marcheze destul de clar obrajii osoși, curați, prelungi, în timp ce el nu lua act de nimic, continuînd să se preocupe stăruitor de ceva numai de el știut, purtat cu el, încît se încărca pînă la plecare de multe griji și se îndepărta sub apăsarea lor, fără să trădeze ce anume îl stăpînea, ca și cum el însuși ar fi dorit, dintr‑o pornire neînțeleasă, să vină cineva și să‑i vorbească chiar lui despre tainele ce le închidea în tăcerile ermetice cu care intra și părăsea încăperea. Îl revedeam după un timp, neschimbat, parcă mai palid, cu aceleași griji ce se contopiseră cu el, și de‑abia tîrziu, foarte tîrziu, m‑a descoperit în colțul meu și se întrerupea o vreme, se uita la mine să mă vadă, ca după aceea seri în șir să nu mai remarce că eram tot acolo, deși, sînt convinsă, observase foarte bine că de cîteva săptămîni ar fi trebuit să dispar și că mă aducea, negreșit, ceva anume, imposibil de înlăturat, conștiința că te pierzi de bună voie și că asta este tot ce poți face, că altceva nici n‑a mai rămas. Era dintre bărbații însingurați pentru care femeile sînt o însingurare și mai cumplită, fiindcă niciodată nu ajung pînă la ei și învîrtindu‑se în preajma lor nu au alt rost decît să le sublinieze singurătatea, și așa tiranică. Dar fără însingurarea aceea ar înceta să existe, pentru că numai ea îi ocrotește și îi înnobilează, și femeile sînt mereu aproape de ei, atrase irezistibil de ceea ce ele însele își doresc cu patimă, o singurătate care să însemne singularizarea trecerii lor. Cine ar vrea să‑l repete pe celălalt, fie el și idolul îndărătnic, setos să‑și multiplice chipul? Identitatea pornește din punctul desprinderii de ceilalți și orice rupere duce inevitabil la singurătate. “ Kitty știu că în cuvintele Marthei se afla doar începutul, însă tot atît de bine pricepea că nu va fi mai mult decît auzise, de aceea întrebă: „Ai idee măcar unde și cînd l‑ai pierdut? Să mergem să‑l căutăm.“ Încerca să‑i susțină într‑un fel confesiunea, pentru că își dăduse seama de o eroare ce persista: ea venise să se confeseze și nu putea provoca, la rîndul ei, o confesiune sau cel puțin nu azi, cel slab se confesează celui tare și nu invers, altfel ce sens ar avea? O confesiune este implorare. „Nu, n‑am idee unde l‑am pierdut, și nici cînd, zise Martha. Tu, scumpo, deduci că povestea este lungă și încurcată și că pe trei sferturi n‑o cunosc nici eu.“ Se vedea, ea, Martha, la picioarele lui Matei (n‑a fost totdeauna sigură de numele lui), în ceasuri lungi de intimitate, pe covorul de lîngă o canapea mică, pentru păpuși, zicea el, spre care alunecau de la început, pentru că nu le plăcea să stea nicăieri în altă parte. Se așezau o clipă pe marginea canapelei, ca și cum ar fi vrut să‑și dovedească buna intenție, apoi se lăsau să alunece pe covor și nu se opreau decît atunci cînd îi cuprindea o pace neașteptată și nu‑și doreau nimic altceva decît să nu‑i alunge nimeni de acolo. El voia întotdeauna să se încredințeze că ea este o ființă reală și o trăgea spre el, cu milă, dar nu obținea nici o dovadă în plus, de aceea tristețea nu‑l părăsea niciodată și mereu se temea că este înșelat de iluzii. Incertitudinea lui  o pasiona și o considera o probă că îl cucerise și îl stăpînea. La rîndul ei, îl cerceta și îl răvășea, într‑un joc neobosit, rostogolindu‑l ca pe un copil și mîngîindu‑l duioasă pentru fiecare zgîrietură. „Kitty, iubito, ești mică și n‑am cum să‑ți vorbesc. Un bărbat, pentru tine, este pur și simplu o izbucnire de veselie („Nu!“ țipă Kitty), dar pentru o femeie matură, și eu sînt o femeie matură, bărbatul de lîngă ea reprezintă poate ultima șansă să supraviețuiască. Să nu te lași înșelată: femeile mature par să renunțe ușor, însă nu vor spune niciodată cu ce preț. Declinul este pentru ele destrămare și vis, nu au cum se opri din cădere. Renunțarea înseamnă moarte, iubito, amintește‑ți.“ Kitty țipă pentru a doua oară: „Nu!“, dar de astă; dată cu semnificația că nu voia ca ea, Martha, să mai vorbească. „Ești sumbră, Martha, și nu vreau să te ascult. Și apoi:știu despre tine tot, ajunge să consimți că am dreptul să știu. Te anunț că am fost sortită să te continui (vezi, succesoarea ți‑a venit mai repede decît bănuiai) și deci sînt în drept să moștenesc tot de la tine. Tot. Pe tine inclusiv. Așa că trebuie să mă duci pe primele tale cărări, altfel nu voi înțelege nimic. Mi‑am pus în gînd să te las săracă, să‑ți iau tot. Tot. Sînt o moștenitoare haină, înfometată, ținută prea multă vreme în lanț. De ce rîzi?“ „Prostuțo, la vîrsta ta eu nu mai țineam minte nici numele binefăcătoarelor mele. Trecusem foarte departe de ele“. Dar Kitty abandonă subiectul și rîse ea: „Ni se spune «cele două mirese» și Gabură tremură în așteptarea noastră. Ce facem, Martha, îl sfîșiem?“ Și fără nici un motiv, Kitty o sărută pe gazda ei. „Nu te părăsesc, sînt sclava ta. Ucide‑mă, doamnă.“ Avea poftă să alerge prin casă, dezlănțuită, dar nu voia să‑i pricinuiască Marthei nici o durere și veni lîngă ea, supusă, o ucenică devotată și mult prea cuminte pentru înțelepciunea pe care o adunase. „Am să te duc la el, o asigură pe Martha, eu știu drumul către el, tu l‑ai uitat. Nu fi îndurerată, am și eu destul timp să mă pierd, destinul abia m‑a luat în primire.“ Kitty se uită candidă în jur și Martha nu înțelese în primul moment. „Cum sărbătorim, zise Kitty, întîlnirea noastră? Ce ești dispusă să sacrifici? Ah, Martha, de cînd te pîndesc eu și cum mi‑ai căzut în cursă! Voi fi o demnă urmașă a ta, să nu te neliniștești, dar pînă atunci vreau să trăiesc alături de tine. Noi două vom împărți lumea, să nu te îndoiești. Eu îmi voi lua viitorul, nu‑i drept așa? Din trecut ce să adun? Pe cînd tu... pe cînd tu...“ Nu spuse pînă la capăt ce gîndea, însă rotunji printr‑un gest bogăția pe care o acumulase Martha, trecutul ei încărcat, îndestulător. „Iluminează casa de sărbătoare, Martha. Mă plictisesc. Nu mă ține cu cafele și amintiri, nu‑i genul meu de distracție.“ Martha nu se clinti. „Ți‑ai pus în gînd să mă duci în prăpastie, îi spuse lui Kitty. Vezi să mă rostogolești frumos, am și eu pretențiile mele. În artă, felul cum este făcut un lucru este mai important decît lucrul ca atare.“ „Sînt încă o ucenică!“, țipă pentru a treia oară Kitty. Dintr‑o dată casa se lumină feeric și nici una din ele n‑ar fi putut preciza dacă este noapte sau zi și dacă acea izbucnire de lumină avea o cauză exterioară sau o determinaseră chiar ele. Prinse în lumina abundentă, Martha și Kitty, nemișcate, păreau că așteaptă să se întîmple încă ceva, dar musafira nu rezistă și făcu o reverență caraghioasă de supunere și îndemn la drum, ca și cum trăiau doar începutul, primele secvențe, palide și scurte, a ceea ce era prefigurat pentru o durată indefinită, cu o desfășurare fără precedent, în măsură să te răsplătească bogat cu simpla ei promisiune.

Matei reintrase în viața normală și își reluase slujba, descoperind cu mirare că nu absentase nici o zi. Se petrecuseră și altă dată fapte la fel de surprinzătoare. Aventurile lui nu aveau nevoie de timpul obișnuit, nu se atingeau de el, evadau în timpul propriu, fără tangență cu celălalt, și singura dificultate consta în readaptarea lui Matei, dar și ea se producea relativ repede și fără ca să observe măcar ceilalți sau să fie în stare să atribuie neliniștii adevăratele motive. În general însă nu remarcau nici o schimbare. Matei nu întreținea prietenii și în consecință se vedea scutit de explicații, iar ceilalți, la rîndul lor, de pretenția de a le cere. Matei călătorea mult și reîntoarcerile, cum se petrecuse la revenirea din Canada, epocă în care se situa, după amintirile sale, întîlnirea cu Martha, erau urmate de zile de tăceri, pînă își recăpăta vechiul său ritm, ceea ce se admitea ca foarte firesc pentru un om absorbit de multe preocupări, intense și foarte diverse. Prezența sa, liniștitoare întotdeauna, îi bucura pe colegi, dar nu‑i obliga la nici un fel de avansuri de intimitate, nici măcar la măruntele invitații „hai să ieșim și noi împreună“, ei îi acordau lui Matei un spațiu larg de mișcare, îl părăseau aproape cu totul dincolo de constrîngerile serviciului. Matei însă nu‑și uita îndatoririle colegiale și se întreținea adesea destul de atent cu cei din preajmă, revărsa chiar asupra lor o bunăvoință veselă, ușuratică, le povestea cele mai noi glume și nu se sfia să‑i întrebe ce se mai întîmplă cu nevestele lor, în genere cum le mai merge, încîntat să afle cît sînt de inventivi și ce le trece prin cap, cît de ascuțit le lucrează mintea și cum nu le scapă nimic din ce ar fi putut însemna un cît de mic cîștig pentru ei, îl amuzau combinațiile lor gospodărești, ingenioase și stăruitoare, tot ce izbuteau să‑și procure pe cele mai nebănuite căi, schimburile dintre ei, de automobile, de locuințe, de tot felul de lucruri, informațiile ce și le serveau reciproc, satisfacțiile ce rezultau de pe urma necurmatei lor agitații, îl uimeau serviciile cele mai variate oferite și primite, nesfârșitele conversații de interes imediat, toate demonstrând din plin că viața merita să fie trăită și că ei o trăiau, fără complexe, cu o bună dispoziție sănătoasă sau cu răbufniri de indignare și supărări la fel de autentice, totul fiind luat în serios cu o gravitate naturală, care îi umplea de ei înșiși și le dădea sentimentul acut al existenței. La scurt timp după reîntoarcerile sale, Matei era ca și ei, un ochi străin nu l‑ar fi deosebit, se pierdea în traiul lor și nu se descoperea pe sine decît acasă.

Aproape că se liniștise în privința Marthei, pînă într‑atît de odihnitoare și calmă devenise așteptarea. Ei îi revenea datoria să reapară la suprafață și să‑i aducă explicațiile necesare și Matei nu se îndoia că așa va fi. Își suprimase pînă și meditațiile pe marginea acestui subiect și nu l‑ar fi reactualizat, în orice caz nu atît de curînd, dacă două întîmplări, una mai măruntă, un simplu semnal, și alta mai ciudată, complexă, tulburătoare prin ineditul ei, nu l‑ar fi obligat, nu l‑ar fi purtat cu ele pe apele vechilor aduceri aminte, nu l‑ar fi confruntat cu neobișnuita lui viață. Prima întîmplare decurse, în întîia clipă, neobservată. Cineva se prezentă la Matei și după o discuție de serviciu, anostă și politicoasă, își lăsă cartea de vizită și plecă. Matei aruncă minuscula carte de vizită, ca într‑un sicriu, în caseta de pe biroul său, dar în zborul scurt i se păru că a citit numele și curiozitatea îl determină să controleze dacă într‑adevăr îl descifrase exact. Stupoare, era chiar numele său. Extrase cartonașul din cutie și îl privi îndelung. Scoase propria sa carte de vizită și o compară cu a „străinului“. Pierduse prea mult timp cu cele două cărți de vizită în mînă, ca să mai alerge după necunoscutul ce părăsise biroul său și să‑l aducă în fotoliul comod, în care stătuse cu cîteva minute înainte, și să obțină de la el, metodic și răbdător, toate informațiile ce l‑ar fi ajutat să clarifice, presupunea cu destulă ușurință, ce mister ascunde cartea lui de vizită, identitatea ciudată, furată chiar lui, lui Matei. Se petrecu în acel moment următor alt lucru incredibil: insul ce‑l vizitase își pierduse complet înfățișarea, n‑ar fi fost în stare să‑l recunoască. Nu se mai păstra nimic: chipul său, culoarea îmbrăcămintei, vocea, nici măcar timpul cît stătuse acolo nu putea fi apreciat. Fusese oare cu adevărat cineva în vizită sau...? Matei nu dorise să se chinuie cu întrebări, amînase pentru seara și așezase meticulos cele două cărți de vizită în portmoneu, ca să le poată avea la îndemînă și să le examineze. Era ceva, fără discuție, în toată povestea, și merita osteneala s‑o decodifice pe îndelete. Seara, căzu însă în plasa de mătase a celei de a doua întîmplări (ca și cum una așteptase intrarea în scenă a celeilate și se grăbise s‑o urmeze, să nu piardă legătura cu ea) și doar cu greu avea să se împartă între ele, să le separe și să le ierarhizeze, cu cortegiul lor nelipsit de implicații, care alcătuiau totuși, își zisese Matei, farmecul vieții sale singuratice. În prima parte a serii nu obișnuia niciodată, oricît ar fi fost de obosit, să doarmă, dar în acea zi deprinderile sale nu mai funcționaseră. Nu‑și explicase nici imediat, nici mult după aceea cum adormise fără tranziție, ca sub efectele puternice ale unor preparate anestezice. Se trezise (sau nici nu se trezise? ciudățenia consta în faptul de a nu putea realiza ideea că adormise și de a trece dintr‑o stare într‑alta ca și cum nu s‑ar fi întîmplat nimic, fără să le poată deosebi), se trezise trebuia să zică așa, pentru a se fixa într‑un punct, altfel risca, în chip definitiv, să fie absorbit de fluiditatea acelor treceri (ele se succedau, nu rămînea nici o îndoială, la intervale indefinite, dar armonios, dulce, cu alunecări în extaz), se trezise și cea dintîi descoperire (era o descoperire? era cu adevărat treaz?) îl înspăimîntase prin golul și întinderea ivite în fața lui: el nu visase pînă atunci, somnul său era numai somn și acum se născuse visul, despre care învățase și auzise destule, poate îl și trăise în vreun fel, dar nu în acest chip ca acum, nu conștient de el, nu pătruns de el, mai adînc și mai puternic decît ceea ce numea realitate sau ar fi trebuit sa fie realitate. Visul i se înfățișa ispititor, captivant (în secundele puține cît putuse deosebi că se petrecuse ceva cu el), dureros de exact și de generos, poate cealaltă stare era nenaturală și trebuia abandonată, dar nu, nu avea nici o dilemă, reîntoarcerea i se părea improbabilă, fără sens, cu siguranță nici nu exista. În visul acela, în primul său vis (să‑l numească așa? nu greșea? poate cealaltă stare era visul și nu invers, de ce la urma urmei n‑ar ocupa foarte bine juca locul alteia?), se întîlnise (pentru a doua oară) cu Rodica. Fusese ea, sora Marthei, lucrurile i se mai păstrau prin încăpere, se simțea parfumul ei și toată atmosfera aceea de vibrație intensă, de alarmă, de nervi abia struniți, de panică și răsfăț, de biciuire și exaltare, pe care o deștepta numai ea, inspirînd frică și o atracție anihilantă, jocul ei diavolesc de eternă nemulțumită, mereu îndreptată asupra cuiva să‑l nimicească, să‑i plătească o veche nechibzuință, o desconsiderare sau dimpotrivă, o prea mare atenție, o indiscreție profund vinovată, de neiertat, o ochiadă, o privire insistentă, nepermisă, o oprire pe loc pentru a‑i observa trecerea, o mîngîiere închipuită, o sclipire de patimă, care îi trezise femeii ura și i‑o hrănise îmbelșugat, lipsind doar scadența, răzbunătoarea încheiere a socotelilor, înfățișarea la judecată, vinovăția și apoi pocăința sau (cine știe?) iertarea, rîsul, plăcerea de a sta cu cel biciuit, vinovăția ei de astă dată, neastîmpărul ei, nebunia scînteind în ochii verzi, aprinși, prea vii, prea vii, cutezători, haini, insuportabili, prăpăstioși, te uiți la ei și aluneci, nu‑ți mai revii, cazi afund, în adîncul prăpastiei, acoperit de hohotul ei de rîs. Rodica îl luă în primire fără menajamente. „Ți s‑a spus că sînt plecată de doi ani, îi zise, aiurea, n‑am fost nicăieri sau mai exact m‑am întors de atîta vreme, mă țin după urmele tale, știu cît de mult m‑ai vrut atunci și ce frică ți‑a fost de ea să ți‑arunci măcar ochii, mi‑am zis că nu vei îndrăzni niciodată să mă cauți și m‑am hotărît să vin eu la tine, pentru a doua oară, ia aminte, dar și acum frica nu ți‑a dispărut, parcă aștepți ca Martha să deschidă ușa din clipă în clipă, n‑ai nici o teamă, nu va veni, în locul în care sînt eu, ea nu are ce căuta, rivalitatea noastră este veche (ai crezut‑o cînd ți‑a spus că este sora mea, nu este adevărat, te‑a mințit, ca să‑ți bareze drumul către mine, poate sînt sora ei vitregă, asta da, ar fi posibil, ar fi posibil ca tatăl meu să fie și tatăl ei, s‑a vorbit despre așa ceva, dar nu există probe, în nici un caz o recunoaștere oficială, m‑am complăcut să ascult versiunea ei, am și încurajat‑o cîte puțin, recunoaște că ar fi nostim să fim surori, din păcate eu aș fi favorizată, bastarda fiind ea, nu eu, în fine chestiunea vom mai discuta‑o noi). Rivalitatea noastră veche s‑a tranșat totdeauna în detrimentul ei și asta a avertizat‑o să fie precaută, iubitule, nu te speria, eu trezesc de fiecare dată o frică paralizantă, însă ai să te obișnuiești, este arma mea principală, cu care îmi «adorm»victimele, se zice, dar pînă la urmă toți sfîrșesc prin a fi încîntați de frica ce le‑o procur și o caută, înfrigurați, implorîndu‑mă să nu mă îmblînzesc.“ Matei refuză printr‑un efort, trezindu‑se, da, în mod cert trecuse în altă stare, mesajul Rodicăi, toată făptura ei biruitoare, sigură de ea, aflată la un pas de el, nu, chiar lîngă el, atingîndu‑l din neatenție, și văzu cum ea dispare, absorbită în ceață, deschisese ochii și își tempera neliniștea, rememorînd. Alături, pe marginea patului, Rodica, într‑o ținută extravagantă, abia sosită, foarte departe de cea din „vis“, puțin înduioșată de somnul lui, nu părea că ar vrea să‑i spună ceva, mulțumindu‑se mai degrabă să‑l contemple, să distingă fază cu fază cum ia act de prezența ei, cum asimilează situația, cum admite că ea, tînăra femeie, se află în acel loc și el, concomitent, își pregătește reacțiile, întîi surpriza, necontrolată, apoi o bucurie vizibilă, gata să izbucnească, dar păstrată în limitele raporturilor abia înfiripate dintre ei, și după aceea va urma conversația ușoară, eliberatoare, plăcută, antrenantă, doi oameni care nu vor să se mai despartă, care au nevoie unul de altul, s‑au întîlnit cu greu, după căutări îndelungate în obscuritate, și cum să renunțe la plăcerea de a fi împreună, cînd i‑a preocupat atîta și i‑a încîntat luni în șir cu făgăduințele ei. Matei constată că femeia de alături era reală, foarte reală și că extravaganța ei nu provenea numai din îmbrăcăminte (avea aerul că este gata să arunce totul de pe ea, deși așteptarea în care se găsea se menținea decentă), ci dintr‑un fel de aviditate nedeclarată, dintr‑o inocență înșelătoare, în fiecare moment se putea produce o schimbare bruscă, o răsturnare, care să permită ea adevărata natură a lucrurilor să iasă în prim plan și să anuleze tot ce a fost iluzoriu. Așteptarea Rodicăi se prelungi prea mult, se fixase în atitudinea aceea înghețată (nu mai era acum nici extravaganță, nici nimic, doar o rigiditate alarmantă, o poză dusă la extrem, o situație ce continua nefiresc și nu mai putea dura, trebuia curmată, altfel ar fi izbucnit exasperarea, amîndoi și‑ar fi epuizat capacitatea de a se examina, de a pîndi clipa infimă cînd ar putea s‑o ia înaintea celuilalt, să obțină un ascendent și să dețină cheia, deznodămîntul întîlnirii tîrzii, nesperate) și Matei se refugie în „somn“, fără dificultate, retrăgîndu‑se puțin și închizînd ochii, acoperind priveliștea aceea neînțeleasă, cu Rodica pe marginea patului și el netrezit cu totul, cu viziunea celeilalte, care îl admonestase sever și, probabil, nu terminase, spera să‑și reia rechizitoriul. În chip bizar, Matei închisese ochii cu dorința (își putea preciza foarte bine acest lucru) de a scăpa de „vis“, pentru că Rodica pe marginea patului ținea, categoric, mai mult de vis, decît cealaltă ipostază, cînd rămăsese ca el să‑i dea replica. Confuzia totală nu se petrecu numai în prima seară, ci în toate celelalte, pînă ce Matei crezu că nu mai este cazul să definească ce era vis și ce nu era vis, rezervîndu‑și pentru mult mai tîrziu astfel de clarificări, restrîngîndu‑se deocamdată la „fapte“, la datele lor, și însușindu‑și‑le fără nici un fel de complexe, ca pe două posibilități distincte, la fel de veridice, ale unei realități indiscutabile, din moment ce făcea parte din ea și o determina. Voind să scape de „vis“, în prima seară, beneficiase de un răgaz cînd nu fusese nimic, dar absolut nimic și el considerase că izbutise, că se „trezise“ dincolo și că era singur, însă timpul rezervat acelei despărțiri de o realitate pentru a trece în alta (cum s‑o numească sau să le numească altfel? cum ar fi mai bine?) se consumase (și iarăși imposibilitatea de a‑i stabili durata, eternitatea și clipa se confundau, putînd să se substituie, în funcție de „împrejurări“ aproape fără interes), se consumase, volatilizîndu‑se ca o materie diafană, pînă se luminase deplin „lumea“ În care se găsea (sau în care revenise? era una și aceeași cu „visul“ În care îl certase Rodica, promptă la întîlniri ea o obsesie paralizantă?), și „lumea“ aceasta îi oferea surpriza de a o găsi pe Rodica neschimbată, reluîndu‑și dialogul cu el, teribil de interesată să‑l ducă la bun sfîrșit. Ea făcuse chiar un gest care părea să însemne bine că ai venit, înainte de a‑i zice: „Soții mei au fost niște nătărăi. Diplomați cu treburi de nimic, tînjeau să aibă neveste frumoase, prezentabile, să decoreze cu ele recepțiile, la ambasadele lor plicticoase ca niște internate, unde toți se cunosc și știu totul despre ei, ce și‑au cumpărat, ce mănîncă, nu‑ți spun că mai și gătesc în comun și locuiesc pe același culoar, își cunosc bolile, slăbiciunile, rudele din țară, și sînt puțini că nici intrigi ca lumea nu se pot pune la cale, singura poveste care mai reușește este lingușirea ambasadorului, aici competiția are teren deschis, nostim a fost că am nimerit cu cel de al doilea soț, sau primul, îi încurc puțin, la o ambasadă unde se afla sau a venit ulterior și fosta lui soție, imaginează‑ți că mă ținea sub supraveghere, nu‑i place să mănînce ce îi gătești tu, îmi zicea, vino pe la mine să te învăț ; n‑aveam cum să‑i cumpăr ceva bărbatului, că mă trezeam cu ea pe cap, am sfîrșit luînd‑o cu mine de fiecare dată, traiul în comun la ambasadele astea mergea pînă la zahărul din ceașcă, atît de mult pui? are să ajungă diabetic, seara o masă frugală este cel mai potrivit lucru, dar nu chiar monotonia de la voi, faceți economii atît de drastice sau nu aveți răbdare să mai inventați și altceva? O lume mică și strîmtă, te loveai de pereții ei la fiecare pas, diminețile începeau cu o vecină în fața ușii și zilele sfîrșeau cu aceeași vecină, în ținută de gală, alături la o ceremonie sau în vizită la tine acasă. Blestemata de Martha m‑a împins spre lumea diplomaților, considera că este succesul ei, mă mir că nu te‑a năucit cu poveștile despre saloanele strălucitoare și bărbații curtenitori, spirituali, poate nu frumoși, însă admirabili cu buna lor dispoziție și eternele vești, de care sînt plini și le debitează cu nepăsare, ca adevărați stăpîni pe tainele universului și ei, săracii, în realitate, sînt costelivi și sărăcăcioși, văitîndu‑se toată ziua, ce mă fac, cum îmi scriu raportul, ce comunic în țară, ia să încerc eu la cutare (cutare este un necăjit de la altă ambasadă), poate a aflat ceva în plus, își duc viața toți scriind note și drămuind băutura cu care își servesc musafirii. Idealul Marthei, de la cinci ani, a fost să se numere printre ei, printre oamenii secretelor, însă gabaritul ei n‑a corespuns. Du‑te tu, mi‑a zis, ești o temperamentală care inspiră respect (teamă, recte), ai să faci furori, îți văd bărbatul ministru în cîțiva ani. Dar eu (și aici „visul“ se curmase pentru cîteva secunde lungi, pelicula se rupsese, lipseau numai fluierăturile de la galerie și tropăiturile), dar eu, a scînteiat glasul Rodicăi, i‑am părăsit pe bărbații strălucitori pentru tine, nefericirea ta m‑a împins spre renunțare și poate și puțină răutate, vechea mea rivalitate cu Martha. “ Matei sesizase că tînăra femeie seamănă extrem de puțin cu teribila imagine rezultată din portretele Marthei, scena căpătase o coloratură artificială, pînă și obiectele din jur i se păreau dintr‑un material sfărîmicios și iarăși apelă pe nesimțite la înșelăciunea măruntă a trezirii, deschizînd ochii hoțește, cîte puțin, pînă realiză că este în camera lui, că nu trebuie să se întrebe cum a ajuns acolo și că, de fapt, nimic esențial nu intervenise. Ar fi vrut chiar să tragă o carte și să citească un pic, avea acest obicei rău în miez de noapte, se trezea și timp de o oră sau două citea, apoi readormea cu o poftă de somn deșteptată din adînc, toropitoare. Întinsese mîna, cum proceda de obicei, luînd orbește o carte, dar intenția sa rămase suspendată: în același loc, pe marginea patului, de astă dată însă într‑o ținută oarecare de oraș, Rodica îl privea cu o tristețe blajină. Matei nu avu nevoie de cuvinte să priceapă că fuga lui o decepționase, că‑i imputa mai vechea lui nehotărîre, neîncrederea aceea care îl urîțea și îl transforma într‑un ins ciudat, capricios, greu de ghicit, ascuns în multe învelișuri, imposibil de ajuns pînă la el cel adevărat, încît se pierdea chiar pentru el drumul înapoi spre vechea înfățișare, naivă, copilăroasă, naturală, reconfortantă sau doar puțin jucată, inteligentă, atrăgătoare, răspîndind farmecul său de om inabordabil. „Matei, spuse femeia, cînd vei ști tu ce vrei?“ El dorea însă o întrebare mai întortocheată, mult mai lungă, spusă cu o anumită supărare, poate cu asprime, la care nu se răspunde, de regulă, cu nimic exact sau nici nu există un răspuns, ci numai niște aproximații, incapabile să circumscrie vreun adevăr. Cînd vei ști ce vrei? Ei, da, cînd?

A doua zi, Matei reluă de cîteva ori, fără grabă, scenele din scara precedentă, aproape în aceeași derulare, se mențineau vii și lumina zilei, dimineața, printre colegii de birou, nu le anemiase, doar contururile jucau parcă, se pierdeau într‑un cerc de irizații. Pulsau în scenele rememorate dorințele lor (Matei mai nerăbdător, ea numai tenace) de a se reîntîlni, de a se revedea deocamdată în același mod, ca apoi să pătrundă cu totul în lumea de dincoace și să fie mereu împreună, ei doi, să dispară din ochii tuturor și să reia viața pe care tînăra femeie sugera că ar fi început‑o, încă înainte ca Matei s‑o fi cunoscut pe Martha. Ziua trecu pe neobservate, în încîntarea lui Matei că nu se vedea obligat să împărtășească nimănui ceea ce i se întîmplase, pentru că de mult renunțase să‑i ia martori pe cunoscuți la evenimentele atît de neînțelese pentru ei, familiare însă pentru el, obișnuite, cu toate că își păstrau capacitatea de a‑l surprinde și uneori de a‑l tulbura în adevăratul înțeles al cuvîntului. Chiar în ultima oră, înainte de a pleca de la birou (biroul lui mic, singuratic, cochet, de la capătul culoarului, departe de animația instituției și de vizitele acelor pierde-vară din interiorul oricărei colectivități care numără cîteva sute de oameni, nelipsiți de la șuete, veșnic cu o glumă în dinți, cu o noutate aflată în clipele cînd deschid ușa, băieții aceia veseli și sănătoși, fără vîrstă și fără destinație, ivindu‑se pretutindeni, exact cînd nu este nevoie de ei), ba se apucase să‑și strîngă lucrurile, să le înghesuie în sertare, cu o bună dispoziție ce i‑ar fi acceptat și pe omniprezenții pierde‑vară, știind că în curînd se va găsi acasă și că seara se apropia vertiginos (o aștepta, o, devenise chiar scopul acelei zile, se precipita să înlăture timpul ce îl despărțea de viitoarea întîlnire, avea impresia că este prea încet în mișcări și că nu se grăbește suficient), tocmai în momentele nerăbdării sale dinaintea plecării cineva bătu în ușă și chemat de Matei cu un „da“ distrat, intră sfios și se așeză în fotoliu, invitat de gazdă cu un gest moale, care trăda completa sa dezorientare: era vizitatorul din ajun, aducătorul cărții de vizită, purtătorul aceluiași nume cu Matei (mai admitea că sînt două persoane diferite și că are, în consecință, posibilitatea să‑l studieze). Distinse de la început, clar, manierele vizitatorului și aprobă rezerva lui, conversația îngrijită, modul acela îngăduitor de a‑l aproba, „nu‑i așa că știați și dumneavoastră?“ și se strădui să inventeze ceva pentru a‑l mai reține, dar musafirul explica, la fel de rezervat și atent, că s‑a abătut doar în treacăt, avea un drum prin apropiere, ca să se convingă, „dar vă rog să nu vă supărați “, că nu l‑a uitat și că va da curs rugăminții sale de ieri. Chinuindu‑se să‑și amintească ce anume îl rugase, Matei, paradoxal, n‑ar fi dorit ca oaspetele său să plece, dar în același timp spera că se va ridica în aceeași clipă și dintr‑o neglijență, din uitare, își va lăsa din nou cartea de vizită. „Am onoarea să vă salut și repet rugămintea mea să nu vă supărați și, evident (aici zîmbise timid, jenat), să nu mă uitați. “ Dar nu‑și mai depuse cartea de vizită, ci repetă doar: „Am onoarea. “ Matei, perplex, văzînd cum pleacă musafirul, examinîndu‑l din spate, cu ochii mari, uimiți, descoperi mersul său, puțin lălîu și din această cauză foarte precaut, cu corpul aplecat în față și capul lăsat ușor, imperceptibil, pe umărul drept. Trecură secunde interminabile, tensionate, pline de viziunea oaspetelui ciudat. Ușa se redeschise fără nici un semn prealabil. „Scuzați‑mă, spuse musafirul, revenind, aș dori să vă las din nou cartea mea de vizită, poate că ieri n‑ați păstrat‑o și s‑a rătăcit pe undeva. Scuzați‑mi îndrăzneala.“ Și depuse cartea de vizită chiar în mîna lui Matei, întinsă încă înainte ca celălalt să fi încheiat scuzele sale.

Matei, după mult timp, mai ținea în mînă cartea de vizită, de parcă ar fi sperat să descifreze în ea și ceea ce nu i se dezvăluise pînă atunci: era acolo numele său, dar de astă dată i se adăugaseră și titlurile academice (obicei demodat), funcțiile îndeplinite (asta nu se mai obișnuia deloc), însă, deși inutile aceste detalii, toate se dovedeau exacte, dacă ar fi fost înscriși anii cînd obținuse el, Matei, acele titluri și îndeplinise funcțiunile menționate, nu rămînea nici o îndoială că datele ar fi fost la fel de exacte. Ce‑l rugase? Nu, nu‑l rugase nimic. Era o invenție toată povestea cu rugămintea. Un pretext. Un pretext ca să vină în fața lui și atîta tot. O, încă o descoperire! Formulele acelea de scuze, tipicul conversației, demodate și ele, erau chiar ale lui, ale lui Matei, le folosea cu voluptate, pentru moliciunea lor, pentru pacea din cuvintele ceremonioase, pentru căderea lor înceată, liniștită, plină de îndemn la moderație, la calm, neobligînd în fapt, după rostirea lor, la nimic. Senzațional era că necunoscutul o știa pe Martha, Matei nu avea nevoie de dovezi ca să se convingă, poate venea din intimitatea ei, ce greșeală făcuse că nu‑l întrebase imediat și așteptase prostește să‑și mai depună o dată cartea de vizită, îl trimisese, probabil, chiar Martha, ah, cînd se va întîlni cu ea, foarte repede, neapărat, foarte repede, îi va dejuca micile ei planuri, amuzamentele ei, invențiile, bucuriile ei, jocul neastîmpărat pentru a‑l capta și a‑l orbi. Și dintr‑o dată raționamentul lui Matei se rupse: dacă el exista pentru Martha, încă o dată, prin celălalt, înseamnă că doi Matei își disputau prezența și tocmai el, cel care raționa, fusese alungat, dovadă că se găsea aici și nu acolo. Nu cumva... nu cumva Martha era soția celuilalt Matei sau fusese soția lui și în acest mod rezultase coincidența de nume dintre el și Martha? Lucrurile aduse pînă în acest prag schimbau puțin înfățișarea generală a situației: alarma că Martha se căsătorea aproape că nu‑l mai privea. Nu Martha lui se căsătorea, ci a celuilalt. Matei fugi din birou, în întîmpinarea serii care trebuia să i‑o readucă pe tînăra femeie, ,,rivala” Marthei, ca și cum din partea ei urma să capete și răspunsurile. Nu întîrzie, ca altădată, umblînd prin cameră fără rost, ci se pregăti metodic de culcare, eliminînd toate fleacurile care îndepărtau mult ora cînd adormea. „Matei, spuse femeia, foarte punctuală, te‑am lăsat singur doar o dimineață și uite ce se întîmplă, individul acela a venit iar și va sfîrși prin a te chinui în fiecare zi, fantomele astea sînt mai rele decît inamicii cei mai răi, nu ai arme împotriva lor. Însă mă ai pe mine și o să ne despărțim complet de lume, să vedem cine va putea să ne urmeze.” Nu avusese senzația că adormise, așa după cum, la trezire, i se păruse că n‑a avut nevoie să deschidă ochii. Se și gîndise foarte puțin la modul cum decursese schimbarea: Rodica privea pe fereastră și cînd se uitase spre el, simțind că o vede, și venise la jumătate de pas, privindu‑l cu neastîmpărul ei, cu graba ei de a trece la altceva, pe care i‑o cunoștea mai bine decît candoarea din „vis”, îl șocase că se îmbrăcase exact ca și Martha, cu rochiile ei desenate de Gabură, dintr‑un material incert, colorate provocator, nu atît prin culorile, prin nuanțele întrebuințate, cît prin aranjamentul lor, o culoare degradîndu‑se în altele trei și apoi iarăși adunîndu‑și elementele, ca să se transforme brusc în contrarul ei sau să se curme, ca după un gol să‑și reia locul și să continue, pînă la epuizarea jocului ce și l‑ar fi putut permite. O, împrumutase și pieptănătura Marthei, semăna prea mult cu ea, i se substituise perfect, ba cu un plus de acuitate în priviri și o limpezime a chipului de‑a dreptul ciudată. Ca și în prima seară, tînăra femeie părea că are să‑i impute ceva numai de ea știut, nu cu totul grav, înfățișarea ei dojenitoare voia să atragă atenția că a observat, că ei nu i se întîmplă să piardă ceva din vedere. Probabil o nemulțumește, gîndi Matei, constatarea mea că seamănă cu Martha mai mult decît și‑a dorit, că este, de fapt, o altfel de Martha. Rodica nu‑și rosti însă imputarea, pentru că Matei, cu șiretenia lui, sinceră și dezarmantă, se retrăsese „în vis“, căutînd candoarea celeilalte, de care nu se temea. Dar nu se petrecu decît o mutație simplă (punctul acesta capital avea să încurce multă vreme viața lui Matei, de aici, din acest punct se desființase hotarul dintre viața „reală“ și „vis“, trecerea dintr‑o parte în alta nemaifiind marcată de nimic), o mutație care nu modifică planul lucrurilor, ci reprezintă o schimbare de secvență, cînd eroul n‑a mai fost urmărit în tot drumul său, fiind surprins la sosire, după ce l‑am văzut cum pleacă și ne‑am imaginat perfect actul său: Rodica abia schițase un zîmbet și poate se apropiase și mai mult de Matei, dar era aceeași, mutația avusese durata imperceptibilă a unei fracțiuni de secundă. Cele două lumi se contopiseră. „O, iubitule, ești sperios și ai o nemaipomenită poftă, de somn. Adio! zise, referindu‑se la somnul lui Matei, de acum înainte ne vom plimba numai noaptea, eu nu vreau să te pierd și nici să te împart cu nimeni. M‑am chinuit destul pînă să ajung la tine.“ Vesel, ca și cum aceste cuvinte simple l‑ar fi dezlegat de un blestem, Matei riscă (și aici a fost primul pas în lumea lor, continuat apoi de atîția alții, de călătorii întregi și rătăciri, de certuri și nopți de extaz, pentru că numai nopțile erau pentru ei), riscă și puse o întrebare, vorbi adică și dialogul avu loc, iar bărbatul știu că nu se va mai întrerupe, și femeia își sărbători, exuberantă, reușita, sărutîndu‑l și amețindu‑l cu parfumul ei, aruncîndu‑i hainele în brațe, să se îmbrace repede, să părăsească încăperea prea strîmtă, ca să poată hoinări în neștire, anumite bucurii nu sînt posibile decît asociate cu mișcarea dezordonată, cu irezistibila nevoie de a fugi, de a alerga oriunde, pînă la cădere. „Martha, zisese Matei (riscase nu numai să vorbească, ci să spună dintr‑o dată adevărul complet), te ascunzi sub înfățișări străine, dar pe mine n‑ai cum să mă înșeli, eu te cunosc. Inutil împrumuți chipul Rodicăi și poveștile acelea copilărești cu diplomații. Eu te prefer pe tine așa cum ești. Și apoi Rodica este cu totul, cu totul alta, de ce ai uitat stiletul, cu lama lui ucigătoare, purtat în corset? Și bărbații uciși ca să‑și recîștige libertatea? Tu ești naivă și tandră, teribilă și înduioșător de cuminte, seducătoare și înspăimîntată în același timp că nu vei fi primită.“

La capătul nopții, după ce se plimbaseră prin locurile atît de cunoscute pentru Matei, tînăra femeie continua să aibă înfățișarea Marthei, deși protestase încă din momentul cînd se grăbeau să plece din cameră: „Eu nu sînt Martha, însă tu nu vei admite că nu sînt Martha, așa că n‑am să te contrazic. Eroarea se va corecta de la sine.“ Era atît de bine dispusă și nepăsătoare, grăbită, copilăroasă, încurcându‑se în nerăbdarea de a se vedea odată plecați, încît ultimul lucru care avea însemnătate se dovedea identitatea ei. „A, îi zisese Matei, molipsindu‑se, tu ești necunoscuta care m‑a răpit! Unde o să mă duci? Mărturisește că ai un plan întreg și că nu ți‑ajunge timpul, că ai pus la cale să mă pierzi și după ce o să mă abandonezi (că ai s‑o faci, nu, ai s‑o faci?), o să dispari în lume și eu o să mor de dorul tău și o să te implor: întoarce‑te, întoarce‑te...“ Spunea „întoarce‑te“ atît de jalnic și chinuit, de caraghios, că Martha îl motolise ca pe copiii neascultători, învîrtindu‑și palma peste fața lui, ca să înceteze, să se potolească. Ea însăși, aruncîndu‑i lui Matei, în baie, lucrurile să se îmbrace, era de o neseriozitate delicioasă pune ce vrei pe tine, nu mă interesează, este o noapte superbă și vreau să ieșim cît mai repede, ce faci, îi spusese, ai rămas cu bluza de pijama, bun, să mergem așa dacă ai poftă. Coborîse între ei o intimitate ușuratică, iar Matei se adaptase din prima clipă. „A, a mai făcut ea din astea, o cunosc eu bine. Bătea în fereastră la trei dimineața și pretindea că este o călătoare obosită care cere adăpost, intra complet schimbată, teatrală și nu redevenea ea decît tîrziu de tot, spre ziuă, cînd o duceam acasă și era cu adevărat sfîrșită, incapabilă să‑și amintească măcar pe unde fusese, cu cine chefuise și apoi îmi bătuse în geam, părăsindu‑și grupul și mințind că nici n‑avea idee cine erau năucii și năucele alea, cum nimerise împreună cu ei și dacă urma să mai dea ochii vreodată cu acești cheflii, se rezema de mine în mers, o purtam pe jumătate eu, pentru că n‑o mai țineau picioarele, urcam scările la ea acasă și o depuneam în pat, pregătește totul de cafea, țipa cu o voce stinsă, pe trei sferturi adormită, iar eu ripostam neîndurător, acum, cînd nu poți ține nici ochii deschiși, îți trebuie cafea? Prostule, răspundea, pentru cînd o să mă trezesc. O încuiam în casă și îi aruncam cheia pe fereastră, pentru că avea niște uși bătrînești, te chinuiai jumătate de oră pînă să le încui, și apoi erau trei la rînd, de la cameră, de la antreu, de la o altă cameră, susținea să le zăvoresc pe toate, iar eu o găseam dormind de atîtea ori cu ușile date de perete, și încă în miez de noapte, fără să aibă habar că voi veni...“ Matei rememorase fără reținere întîmplări din vechea lui viață cu Martha, unele le repetase și el, absolut neîncrezător în protestele că „tu mă vrei Martha, dar eu nu sînt Martha“. La trecerea prin vecinătatea grădinii paradisiace, o spionase să se convingă dacă recunoaște locurile și o surprinsese că face la fel, însă nu se opriseră și nici nu ziseseră nimic, o, hoțoaica, nu mă păcălește ea pe mine („Aici veneai cu ea, spusese pînă la urmă, și pe mine mă țineați închisă în casă“), nu mă păcălește ea pe mine. Dar o tristețe se abătuse asupra lui Matei spre sfîrșitul plimbării: era cu Martha, și se bucuraseră de o noapte extraordinară, însă nu trăise sentimentul năvalnic, incomparabil al revederii, ceva ascuns și întunecat se menținea, cu toate că nu înclina să creadă că adevărul ar fi altul decît cel pe care îl vedea el. Tristețea dispăruse, se lăsase alungată, nepăsarea îl absorbise, îi devenise cu totul indiferent dacă tînăra femeie purta un nume sau altul, se simțea bine, nu mai era singur, după lungul șir de zile cînd nimeni nu se abătuse pe la el și el nu căutase pe nimeni. Cînd se apropiau zorii, intrau din nou în camera lui Matei, cu chipurile acelea iluminate de prea multă veselie, dar și cu extenuarea celor care își cheltuiesc sufletul fără măsură. „Acum va trebui să‑mi mărturisească de ce a lipsit atîta vreme și a stat ascunsă și mai ales de ce vrea să spună că nu este Martha.“ Îi zise: „Te‑am prins, n‑o să‑mi mai scapi, trebuie să‑ți pun o sută de întrebări...“ Se întrerupsese poate la jumătatea ultimului cuvînt, nu reușea să se încredințeze că Martha plecase sau intrase în cameră singur și nu băgase de seamă. Decepționat, își spuse că îi rămăsese cealaltă posibilitate s‑o întîlnească și se pregăti să se culce, cu intenția de a lipsi de la birou și de a lucra acasă. Tînăra femeie absentă de la cea de a doua întîlnire și Matei se trezi perfect odihnit, deloc intrigat că fusese părăsit, dedusese că numai prima posibilitate își păstra de acum înainte valabilitatea, ceea ce îi convenea de minune, restul se va adăuga, dacă va fi nevoie, ca un joc grațios, în zilele și nopțile prea pline, în orele acelea cînd numai visul are un sens.

Spre prînz ieși în oraș, să hoinărească puțin și apoi să revină acasă. Nu‑i plăcea să dea peste prieteni, orașul cu necunoscuții săi îl tenta mult mai mult, spectacolul străzii se anima pentru el în chip neverosimil, nu se mulțumea cu inșii care treceau într‑o parte și în alta, cu vechiul său dar prelungea mult scenele, îi vedea încă de cînd plecau de acasă și anticipa cu ușurință purtarea lor de după momentul întîlnirii, chema pe apropiații acelor necunoscuți și îi determina să meargă toți împreună, așa că nevestele părăsite mai erau cu soții lor, iubitele deziluzionate își fluturau încă vesele batista sau atîrnau de gîtul adoraților, cu iubirea lor întreagă, neumbrită de decepțiile ulterioare, strada se amesteca și se învălmășea pentru Matei, însă percepea distinct toate amănuntele, fără nici o abatere, în asta consta chiar deliciul plimbărilor sale. Cînd voia să devină chiar centrul acelei lumi, se fixa într‑un punct și universul multiplicat de el, în curgere liberă, gravita în jurul său, teribil în bogăția nemărginită, pentru că nu‑și îngăduia limite și numai excesul îi slujea de măsură, iar ca să se apere, simțurile lui Matei își etalau preferințele, selectau elementele de maxim interes, se dedicau lor în exclusivitate, amplificîndu‑le și aducînd din întuneric detalii necunoscute, cuceritoare, încît totul își pierdea organizarea inițială, dimensiunile, căpătînd alte proporții, extinzînd imaginația, exaltînd‑o, transformată ea însăși într‑un univers neîncăpător, asaltînd orizonturile. Puterea lui Matei armoniza dezlănțuirea păgînă și el nu se neliniștea, arăta împăcat cu sine, mulțumit, ca orice om care face o treabă știută, cunoscîndu‑i bine marginile și punctul în care trebuie să se oprească. Peste capetele tuturor și mult înainte de a putea fi văzută în mod obișnuit, o zări pe Martha, purta încă îmbrăcămintea din noaptea trecută și avea ceva din oboseala oamenilor veniți de foarte departe și al căror drum n‑are cum să sfîrșească. Pășea alături de necunoscutul ce‑l vizitase pe Matei, în două rînduri, și‑i adusese cărțile de vizită, vorbind despre o rugăminte pe care nu o rostise. Sînt o pereche frumoasă, constată Matei. Un bărbat emanînd o forță liniștitoare pentru orice femeie, capabil de ocrotire și generozitate, scutit de măruntele căderi, de degradarea înceată, nesimțită, ce dizolvă cuplurile inițiale, cuprinse de atracție ca într‑o sferă perfectă, dirijîndu‑le spre ciocniri inevitabile, opunîndu‑le dureros și iremediabil. Ea, Martha, îi procura bărbatului — Matei evalua cu o mare exactitate — acea frumusețe rezistentă, calmă, triumfătoare, pe care nu o au decît cei iubiți, îi împrumuta ceea ce ea însăși poseda din belșug, echilibru, constanță, trufașa încredere a celui fără teamă. Femeia croită atletic, impresionant, cu iluzoria exuberanță și nelipsitul răsfăț, își purta gingășiile tăcută, radiind discret, stăpînită de satisfacția că bărbatul ales este cu ea și că nimic nu va schimba starea aceasta. Încîntarea nereținută a lui Matei dură încă mult după ce Martha și necunoscutul, absorbiți de ei înșiși, trecuseră pe lîngă el, fără nici un semn că l‑ar recunoaște sau dacă l‑ar recunoaște, că ar fi preocupați în vreun fel de apariția lui și că s‑ar vedea obligați să‑i dea vreo atenție. „S‑a uitat în ochii mei, își spuse, s‑a uitat insistent, nu se punea problema să mă recunoască sau nu, ci numai dacă are rost să‑i dezvăluie necunoscutului situația neobișnuită în care se află.“ Matei n‑avea nevoie să‑și repete că necunoscutul cu cărțile de vizită era el însuși, ciudată îi apărea numai despărțirea care se operase: în timp ce se găsea cu Martha, tot el își păstra locul de martor și inițiator al marelui spectacol al străzii, slăbiciunea sa recunoscută, atît de gustată, și tot mai rară de la un timp. „Dar ea, se întrebă Matei, care dintre cele două Martha era? Cea de aseară sau...?“

Cînd la reîntîlnirea de seara, Martha îl trată cu familiaritate (își pusese o bluză subțire și un pantalon comod, sugerînd că vor reedita excursia din noaptea precedentă), el zîmbi și îi spuse fără nici un subtext, ca pe o chestiune ce o privea doar pe ea: „Te‑am întîlnit azi cu un necunoscut și n‑ai vrut să mă recunoști. V‑am urmărit pînă v‑ați pierdut la tine acasă.“ „Necunoscutul cu cărțile de vizită? întrebă Martha. Bănuiam eu că va ajunge pînă aici, să mă fure. Iubitule, eu nu exist ziua. Eu sînt o ființă de noapte. Dacă ai ști cum mi‑am petrecut timpul de cînd ne‑am despărțit...” „A, și despre despărțire vreau să‑ți vorbesc. N‑am avut nici cum să‑ți spun la revedere, ai dispărut fără un cuvînt, te‑ai folosit de o neatenție a mea...” „Tocmai asta începusem să‑ți explic, cum mi‑am petrecut timpul și cum... am dispărut. Am rămas toată vremea aici cu tine, mi‑am zis că n‑are sens să mă duc acasă. Vrei să‑ți descriu graba cu care te‑ai culcat și să‑ți amintesc ce‑ți spuneai despre mine? Uită‑te la bibliotecă, nu ți se pare că‑i puțină dezordine? Pînă mi‑am găsit o carte, am răscolit ceva...” „Și dacă susții că n‑ai plecat de la mine, atunci ținuta ta, ei, ce explicație găsești?” „Dar mi‑am adus garderoba aici, de cîteva zile...” „Și necunoscutul de unde bănuiai că o să te fure, cum zici tu?“ Dar femeia nu mai continuă dialogul și Matei avu chiar impresia că ea nu‑și reamintea că participase la el, ci se ocupase cu altceva, străin de convorbire. În ce‑l privea, Matei însuși nu garanta că‑i pusese toate acele întrebări, o certitudine începea să prezinte faptul că cealaltă Martha îl însoțea pe necunoscut, că zadarnic își imagina că o descoperise, fuga ei persista și avea să‑i mai dea bătăi de cap. O mică stratagemă se născu în mintea lui Matei. Eu și Martha aceasta de lîngă mine va trebui să‑i întîlnim pe ceilați doi și atunci confruntarea va fi decisivă. Stăpînit de ideea sa, o convinse relativ ușor, în timpul plimbărilor din cea de a doua noapte, pe femeia credincioasă, să‑l însoțească în ziua ce urma pînă în punctul unde se ivise necunoscutul, la braț cu Martha, și îl desconsideraseră, pierduți în iubirea lor. Nu se îndoia că vor apărea exact la fel, dar nu vor putea să nu reacționeze, în fața unei perechi identice și să nu izbucnească singură întrebarea: cum este posibil? Se nimeri o zi superbă, animată, cu lume nepăsătoare, o zi ideală, își spuse Matei. Într‑adevăr, cei doi, necunoscutul și Martha, de parcă ar fi onorat o înțelegere, apărură, la fel de sobri și orgolioși, înstrăinați de toți și de toate, iar Matei strînse emoționat mîna femeii de lîngă el, ca s‑o pregătească. Cu o îndrăzneală aproape nefirească la el, le ieși în față celor doi, trăgînd‑o și pe femeia sa după el: „Am onoarea să vă salut! Știu că este o întîlnire ciudată și îmi cer scuze pentru neastîmpărul și curiozitatea mea, însă m‑am considerat îndreptățit... Domnule, zise dintr‑o dată, parcă amintindu‑și de ceva, ai avea amabilitatea să reformulezi rugămintea dumitale, ca să nu comit impolitețea de a o nesocoti?...“ Deși le baraseră drumul, Martha și necunoscutul pășiseră peste ei, prin ei, cum ai intra într‑o umbră densă și ai răzbate iar la lumină. Nu luaseră act că li se vorbise sau că vreo prezență le‑ar fi atras luarea aminte. Matei schiță un pas să‑i urmeze, dar frumoasa Rodica îl opri: „Noi sîntem dintr‑o altă lume. Și ea nici măcar nu era Martha. Eu nu mă înșel ca tine. Necunoscutul însă, da, aici poți să înnebunești, erai chiar tu.“ În noaptea următoare renunțară la plimbări. Închiși în casă, retrăiră bucuria singurătății, care îi cîștigase pe amîndoi. Ea redevenise Martha (bărbatul se obstina în demonstrații subtile în privința acestei identități și nu a alteia) și îi zisese înveselită: „Ești necunoscutul cu cărțile de vizită.“

Ca întotdeauna după un eveniment, în viața lui Matei se interpuse o etapă fără nici o legătură cu tainele sale, un trai robust și simplu, salvator în multe privințe. Ar fi trebuit s‑o vadă pe Eugenia, însă prea era de tot să cadă iar cu plîngerile lui, cu întrebările nerostite și acele priviri însetate spre paturile imperiale, ca și cum de acolo ar fi trebuit să apară toate dezlegările. Își propuse chiar să parcurgă pînă la capăt aventura cu Martha (complicată puțin de apariția necunoscutului cu cărțile de vizită și a femeii care insinua că s‑a mutat în casa lui, însă încurcăturile, deviațiile de acest fel nu fuseseră puține în existența sa, așa că nu avea motive speciale de îngrijorare), nu în sensul de a o încheia, asta nu ar fi fost posibil, ei doi erau indisolubil legați de o chemare străină celorlalți, ci de a o redescoperi, cu certitudinea că timpul nu a acționat în defavoarea lor, și abia după aceea să treacă pragul casei și să urce în turnul Eugeniei. Întrebarea cu cine se căsătorește Martha și cea mai veche, de ce poartă numele său, în ce împrejurări l‑a căpătat și ce semnificații are faptul, ca și toate neliniștile, nu se pierduseră, dar primul plan îl ocupa temerea că de vreme ce existau doi Matei, el și aducătorul cărților de vizită, Martha, fără a putea fi învinuită, nu va ști niciodată să aleagă. Se bucură nespus cînd îi sosiră vești nesperate și chiar vorbi despre asta cu Remus și Nona (Nona, proaspăt numită în locul șefului ei, conducînd acum un șantier, adoptase maniere protectoare atît față de Remus, cit și față de el, iar clasicelor înjurături le substituise un soi de lecții savante despre geniul arhitectural al omului, reluate sub înfățișări diverse, în ocaziile cele mai neprevăzute), vorbi cu cei doi Mihalcea atît de deschis și cu o exaltare mereu împrospătată, încît nici Remus, nici Nona nu înțeleseră mare lucru, pricepură doar că Martha a dat semne de viață. Da, adevărata Martha, din casa Gabură, își trimitea emisarii pînă la el, Matei, cu vești puțin cam stranii, dar nu asta avea importanță: ecranul despărțitor căzuse, iată ce conta. Avea temeiuri în plus să n‑o caute pe Eugenia și să‑și respecte promisiunea că va intra în imperiul ei cînd nu va mai fi împovărat de nici un fel de necazuri, și vor fi numai el și ea, iar extraordinara turnură ce o luau drumurile sale după fiecare vizită acolo primea o șansă în plus de a fi surprinsă și descifrată, înainte de a se produce. Cînd veștile sosite de la Martha se înmulțiră (în mod curios, cele mai multe i le aducea Rodica, în nopțile lor de extaz, care n‑au fost întrerupte în noua etapă survenită în viața lui Matei, poate i le aducea pentru a‑și consolida argumentația că ea nu este Martha) și mai ales cînd în interiorul acestor vești încăpură cele mai năstrușnice peripeții, printre altele, călătoria Marthei, însoțită de Kitty, la Eugenia (deci și Kitty urcase în turn și își adăugase la nebunia ei încă o verigă, poate cea mai prețioasă și mai promițătoare, numai dumnezeu știe ce va ieși din asta), Matei se felicită că avusese reținerea de a merge în pelerinaj la paturile imperiale, fiind absolut clar că s‑ar fi expus unor situații pentru care nu se pregătise cu nimic.

Casa Gabură explodă. Prietenia dintre Kitty și Martha nu mai era un secret pentru nimeni, mai ales că ,,logodnicele“ nu veneau decît împreună și se îngrijeau doar de ele, neglijîndu‑l în asemenea măsură pe Gabură, prins, din fericire pentru el, într‑o perioadă de lucru extenuantă, încît Reia, fosta soție, luase în considerare ipoteza de a se recăsători cu pictorul („pentru încă un an“, zisese), ca o posibilitate pentru ieșirea din impasul în care fusese aruncat „patronul“, în parte și din vina ei. Trecînd peste repulsiile cunoscute față de Leonardo, poetul șef de generație, Reia își organiză singură încoronarea, invitîndu‑l să scrie și să citească în onoarea ei un poem. Poetul primea asemenea comenzi fără supărare, după cum semna certificate, la cerere, adoratorilor săi, atestîndu‑le talentul (în cazul cîte unuia folosea chiar expresia „atins de geniu“) și anunțînd mari cariere. În ce‑l privea, nu‑și asuma nici un risc, prevestirile lui aveau totdeauna acoperire: singur s‑a ratat, și‑a nimicit talentul, zicea în cazul neconfirmării prorocirilor, eu eram dator să‑i anunț talentul, să‑i dau îmbrățișarea, n‑aveam cum să i‑l cultiv, singur s‑a ratat. Reia, în ciuda așteptărilor, nu manifesta nici o supărare, pînă într‑atît iubea, în modul cel mai sincer, bizareriile de tot felul. Ca încoronarea ei să fie cu adevărat deplină, aranjase ca în cadrul sărutului de credință al doamnelor, deși plutea confuzia generală în privința „logodnicelor“, primele chemate să îngenuncheze să fie Martha și Kitty. Poetului i se toleră să adapteze pentru festivitate și să‑l dedice Relei, cu o singură strofă mai directă, cel de al cincisprezecelea poem închinat inițial Evei Angela. Poetul nu‑i mai pomenea lui Kitty de însurătoare, însă îi dedica poemele sale neobosit, alarmîndu‑și ucenicii, care declarau amărîți că maestrul nu‑și sacrifică numai poezia, ci și pe sine, în patima pentru femeia nerecunoscătoare, incapabilă să‑l urmeze, refuzînd pînă și lectura, și mai ales să primească în dar nemuritoarele poeme. „Este destul că mă las celebrată și că am admis ca numele meu să fie scris pe pereții camerei sale (dacă ținem seama că mereu se mută la altă secretară benevolă, toleranța mea nu este mică). Anunțați‑l.“ Poetul implora să nu i se producă nici un rău Evei Angela, divinitatea sa în eternitate, și îndeosebi să nu i se adreseze nici o imputare, „suferința ce mi‑o pricinuiește este însuși izvorul înălțării mele și mi‑a fost hărăzită, cerul mă favorizează, nu tulburați izvorul, cîți dintre marii poeți se pot lăuda cu destinul meu, cu fericirea suferinței adînci și neiertătoare?“

Explozia din casa Gabură îi aruncă pe toți care încotro și se produse chiar la încoronare. Kitty și Martha sosiseră abia de dimineață de la întîlnirea cu Eugenia, transfigurate de urcarea în turn și de marea descoperire a gazdei‑vrăjitoare: Kitty, adorabila Kitty era fiica celui de al doilea dintre regi, înmormîntat în cimitirul lui Luca („Deci avea un iubit, exclamase Kitty, la adresa mamei sale, și m‑a mințit, un iubit bătrîn, de stirpe regală, care n‑a catadicsit măcar să mă vadă, m‑a aruncat în lume, hărăzindu‑mă unui cărător de piatră, capabil să adopte pe toți fiii pămîntului, cu condiția să fie muți“) și în calitate de fiică a unui rege, și încă a unui rege celebru, devenea automat moștenitoarea neînțeleselor taine și a neînchipuitelor daruri ale Eugeniei. Prima parte a inițierilor se consumase cu ocazia vizitei, așa că nimeni, nici Kitty, nici Martha (și, desigur, nici Eugenia, deținătoarea miracolelor) nu cunoșteau încă ce daruri purta cu ea tînăra moștenitoare, ce anume intrase în ființa ei și urma să n‑o mai părăsească: pînă la cea dintîi minune săvîrșită nu se putea pronunța nici un cuvînt. Kitty, în așteptare (habar nu avea cînd vor acționa puterile ei și cum), nu se desprindea de Martha și trăia vădit sub ocrotirea ei, Martha, la rîndu‑i, căuta să surprindă momentul cînd Kitty nu va mai fi dintre ființele obișnuite, numai ea avînd cunoștință, acolo în casa Gabură, de ascunsele transferuri din marele turn. Încoronarea Relei folosi de prilej pentru smulgerea lui Gabură din caznele inspirației sale neîntrerupte de săptămîni și săptămîni și aducerea speriată la ceremonia ce se cerea obligatoriu prezidată de el. Ființele lui dragi, Kitty și Martha, îi răpiră atenția de la intrarea în scenă. De altfel, cele două formau o pereche neîntîlnită pînă azi în casa Gabură, iar în acea seară purtau aureola unor inițiate. Li se rezervase un spațiu de onoare, toți percepînd o schimbare obscură, iar poetul își citi poemul tremurînd și în loc să‑și aducă omagiul său Relei, se prăbuși la picioarele lui Kitty, neclintită, statuară, fără să ia act de greșeală, ucenicii trebuind să‑l înhațe de subsuori și să‑l ducă la locul menit, unde poetul, ca un somnambul, recită docil, pentru a doua oară, finalul lungului său poem și îl înmînă, în semn de cinstire, Relei, după datină. Urma sărutul de credință și invitația adresată sărbătoritului să cînte, să declame, să danseze, să recurgă la orice altă fantezie. Martha și Kitty o sărutară pe Reia solemn (și în mulțime cîteva glasuri se făcură auzite: „Acum sînt trei logodnice. Toate vor deveni pînă la sfîrșit logodnicele sale“), apoi se perindară celelalte aducătoare ale sărutului de credință. Gabură, ros de neastîmpărul său, se muta de pe un picior pe altul, într‑o inspirație de ultimă clipă, sărbătorita își cedă prerogativele lui Kitty (sconta, probabil, să‑l dezmorțească pe Gabură). Kitty acceptă. Însă nu se produse dansul pe care îl bănuiau toți (Kitty avea reputația unei mari dansatoare). Kitty, cum făcuse și Martha (atenția atinsese punctul maxim), se duse spre Gabură (pictorul tresări văzînd‑o că se îndreaptă spre el) și‑l îmbrățișă, cu un gest larg, lent, ca și cum n‑ar mai fi îmbrățișat pe nimeni niciodată. Apoi ridică brațele și, în țipătul subțire al asistenței, constată că locul îmbrățișării a rămas gol: Gabură zburase, nu mai exista. Poetul, cu geniul său, deduse cel dintîi că se petrecuse marele miracol și într‑un plînset scăzut o rugă pe Kitty, încă solemnă, sacerdotală, sub puterea propriei ei înzestrări supraomenești, să‑l îmbrățișeze și pe el. Dar Kitty nu‑l auzi, își croi drum spre ieșire, urmată de Martha, nemaiprivind‑o nimic din ce lăsa acolo.

Matei recepționă strigătul de alarmă venit din casa Gabură, unde se adunau toți cei care l‑ar fi putut găsi pe stăpîn.

IV

Pofta de a vorbi fără sfîrșit îi venise lui Matei încă de cînd se afla în drum spre Eugenia. „Eugenia, îi zisese femeii, mi s‑a făcut dor de tine. Tu nu ești la fel cu celelalte, de tine poate să‑mi fie dor.“ Chiar așa se întîmplase, i se făcuse pur și simplu dor de Eugenia. Trecuse o săptămînă de la apelul venit din casa Gabură, cînd i se ceruse ajutorul, pentru a fi regăsit pictorul și a fi readus între ai săi. Matei nu se dusese, se mulțumise să le transmită că va consulta un mare tratat despre dispariții și va fade cunoscut răspunsul său. Reia, fosta soție a lui Gabură, deloc alarmată, secondată de poetul celei mai puternice generații (dornic să nu piardă reapariția, cea mai fantastică revelație a epocii noastre, după el, rîvnea să fie primul în contact cu Gabură și să‑l chestioneze, intenționa să scrie o carte a minunii), pusese stăpânire pe complicatul stabiliment, „anul meu a și început, sînt în luna de miere“, declarase ea, convinsă că a avut o idee grozavă să se recăsătorească cu Gabură (partea formală sau faptul că pictorul încă nu revenise, nu contau), în momentul său de maximă strălucire, cînd privirile miilor de admiratori cercetau văzduhul, să‑l surprindă în drumul de reîntoarcere, deși toți erau încredințați că‑i o naivitate să mizeze pe o reîntoarcere atît de spectaculoasă și că mult mai credibilă era o cenușie intrare în atelier, dimineața, dacă nu cumva se și închisese acolo, prelungindu‑și bizara volatilizare din timpul încoronării. Reia, energică și practică, ceruse să i se depună zilnic calculul veniturilor (întreprinderea continua să funcționeze, ucenicii furnizau tablouri și, în lipsa lui Gabură, le retușau ei înșiși, în stilul său și îi așterneau liniștiți semnătura, clienții se înghesuiau fascinați, cererea pe piață luase proporții), inventariase gospodăria cu priviri severe și solicitase admiratoarelor: „Fetelor, eu cunosc aici fiecare colțișor, dar cînd mă uit acum, văd cum se apropie rugina și paragina, puneți mîna și transformați hardughia asta într‑un palat, ne va fi la toate bine și el va ști să vă răsplătească după merit. “ Cu decizia ei rapidă, Rela îi regrupase pe adepți și îi cucerise. Da, învățase să fie o stăpînă. În ce o privea, nu ducea lipsa lui Gabură, deși o prelungire a absenței comporta riscuri. Deocamdată gusta adulațiile poetului: „Relișor, tu m‑ai anulat, ai trecut peste poezia mea cu pantofiorii tăi de aur, dar eu te‑am iertat, sînt mărinimos, ca un veritabil poet.“ Reia îl cunoștea atît de bine: o femeie în preajma succesului, indiferent cine ar fi fost, îl atrăgea ca un magnet. „O pușlama de geniu, îi zisese Reia, ca să‑l măgulească, simți că îmi cresc acțiunile.“ Poetul, hotărît s‑o cîștige, se confesase înduioșător: „Vin de la editură. Le‑am propus să țină un loc pentru poemul despre Gabură. Pot merge pînă la o mie de pagini, le‑am zis, dar veți decide unde să mă opresc, este menirea voastră. Relișor, sînt întristat. Mă fură toți. Mi s‑a comunicat la editură că au pus la cale o culegere pentru școlari (nu se plătesc culegerile astea, sînt în beneficiul culturii), îmi mănîncă un volum din Opere. Un volum pentru un poet și eu nu sînt un poet oarecare, pe umerii mei se sprijină poezia tînără, un volum pentru un poet este sîngele din cîțiva ani.“ Reia, ca o atotputernică regină, îi promisese că‑l va susține (și aici credința ei fermă în revenirea lui Gabură ieși la iveală) cu toate puterile instituției pe care o preluase, ceea ce semnifica reconcilierea cu pictorul (pasiunea poetului pentru Kitty rupsese armonia dintre cei doi) și finanțarea, pentru o vreme, a escapadelor literare și extraliterare, „un poet fiind sărac, cum declara el însuși, bogăția pentru el nu ține de bunuri, însă nici nu este drept să fie lipsit de ele ; dacă bogăția este o ofensă, sărăcia este una și mai cumplită.“ După dispariția lui Gabură, numele lui Kitty și al Marthei, ca la un consemn, ca o temere că se vor dezlănțui forțe malefice, nu le rostea nimeni. Poetul însuși, cu intuițiile sale, se supusese interdicției, deși în cîteva rînduri sufletul său plînsese („o, Kitty, minunato, unde‑i lumina din ziua dintîi?“) și ajunsese pînă în pragul confesiunilor, gata să se așeze în poala stăpînei, a neîndurătoarei Reia, și să‑și reverse chinul. O botezase pe Eva Angela, fără să mărturisească nimănui, Sublima Ființă, și o situase, în ierarhiile sale pămîntene, foarte aproape de desăvîrșire. Se cutremura la ideea că ar fi fost el în locul lui Gabură, pentru un poet o dispariție echivala cu reinvestirea sa cu harul marilor cunoașteri, ce putea să aducă de acolo un pictor, unde nu era culoare, nici geometrie, ci numai un cîntec al astrelor, muzica nepieritoare a sferelor? Păstrase speranța că frumoasa Kitty nu‑l va uita și îi va hărăzi următoarea ei îmbrățișare. Dar și‑ar fi dorit ca ea însăși să dispară cu el, călătoria extraordinară a unui cuplu ar fi întrecut tot ce se putea presupune în materia și așa incredibilă a plutirilor celeste, a ieșirii de sub imperiul vizibilității. Cînd se îmbolnăvi Kitty (pentru că asta urmă, ca decurgînd din întîmplarea fantastică, la scurt timp după încoronare) și vestea ajunse la poet, el se tîrî în fața Relei, doborît, și plînse chinuit, întîia oară, abia făcîndu‑se înțeles: „Voi trece în eternitate curînd, n‑am cum să supraviețuiesc. Salveaz‑o și ea ne va salva pe noi. Este o ființă din alte lumi și nu vom mai ști pentru ce am trăit, cînd ea nu va mai fi.“ Poet‑ul făcu să se răspîndească pretutindeni dureroasa știre. Tot lui i se datorau și primele descripții. „Martha, îi spusese Kitty prietenei sale a doua zi după dispariție, o boală ciudată urcă în trupul și în sufletul meu. Mă îndrept spre geologie, mi‑aș dori să mă amestec printre minerale, să mă confund cu ele, sînt atrasă spre veșnicia pietrelor, am sufletul unei roci, poate am fost totdeauna o rocă dură, adusă în casă de tatăl meu, însuflețită de el (poate prin asta îmi este chiar tată), o rocă de culoare roșietică, cu striațiile alea prelungi, minunate, ce înscriu pe trupul ei mileniile, o rocă pură, care a zăcut în adîncul pămîntului, tăcută, deși știa că duce în materia ei semnele universului. Martha, te‑aș lua cu mine, să fim o pereche, să fim două statui, să ne îngropăm în timp, să se păstreze tot ce‑i nemuritor și muritor în noi, însă nu am nici o știință. Țin alături de mine o tablă și însemn pe ea, din oră în oră, cîte ceva din ce se află în stăpînirea mea, o teoremă, un desen, marele calcul al virtuților, ca să urmăresc singură cum descrește legătura mea cu lumea, toate au din ce în ce mai puțin interes și în aceeași măsură, într‑o proporție mereu în creștere, dispar și o uimire le ia locul. Extraordinar este să dezbraci hainele științei tale și să‑ți recucerești inocența. Am cerut să se coboare din pod păpușile mele, nu m‑am copilărit, ci abia acum reușesc să înțeleg cît de aproape am fost toți de izvoarele vieții și cît de mult ne‑am depărtat. Mă bucur că am avut în copilărie o imaginație ieșită din comun. Păpușile mi le confecționam singură și expresiile lor erau expresiile mele, nu sînt niște păpuși lălîi, au o vivacitate excepțională, pentru mine ele există, conversez cu ele, mă cert, le fac cîte o farsă, le pedepsesc și le alint, încerc să le înțeleg, să mă substitui lor, să constat progresele la care sînt supuse, ce învățături și‑au mai agonisit și nu mă îndoiesc o clipă că ele mă tratează pe picior de egalitate, că își adună informații despre mine, că se îmbufnează de nemulțumire cînd deduc că sînt cam obtuză și că le flutură sufletul atunci cînd mă simt din lumea lor, nediferențiată, alcătuită cam din aceeași materie și cu aceleași idealuri. Biata mama a vegheat aducerea pe lume a acestor păpuși — nu știu, eu bănuiesc că sînt cîteva mii — și a tolerat spiritul meu inventiv: tăiam tot pe ce puneam mîna, rochiile ei de bal, gulerele de blană, mănușile fine, zdrobeam perechile de cercei ținuți în casete scumpe, smulgeam tocurile pantofilor, veneam nepăsătoare cu foarfecul și tăiam din coafura mamei — «Ție ce‑ți trebuie, și așa îmbătrînești și mori?» —, pisam rujurile, măcinam pudra, împărțeam oglinzile în felii mici, croiam panglici din perdelele salonului nostru, confiscam covorul cel scump din dormitorul părinților (singurul pe care nu l‑am forfecat, pentru că îl iubeam), l‑am scos și acum și l‑am adus în camera în care m‑am închis ca bolnavă, tatăl meu mi‑a cedat pietrele sale (posedă un munte, nu l‑am sărăcit, poate i‑am procurat singura dată o plăcere cu cererile mele) și am vrut să am și covorul.“ Kitty pretindea că este bolnavă numai atîta timp cît vrea ea, că și‑ar putea întrerupe oricînd coborîrea în timpul scufundat și că deocamdată rezervă îmbolnăvirii o durată limitată. Vorbeau amîndouă, Kitty și Martha, la Martha acasă, acolo unde stătuseră și prima oară, „aici m‑ai asasinat cu cafelele tale, să nu reiei tentativa, am aruncat țigările, ceștile de cafea, sînt pe cale să adun pînă și garderoba și s‑o vînd la kilogram. “ Kitty îi interzisese Marthei s‑o vadă la ea acasă. Nu arăta schimbată, doar o fixitate a privirii anunța că se petrece un lucru neînțeles, că în exterior n‑a mai rămas aproape nimic demn de atenție, în „casa cu pietre“, Kitty medita. Clădise mostrele în stive ingenioase, pe cît posibil să traducă starea naturală a pietrelor, cum i se povestise că au procedat cei din Helsinki la universitatea lor, au închis în interiorul clădirii, în marile holuri, stînci naturale, încît este imposibil să‑ți dai seama dacă au crescut acolo și s‑a clădit peste ele sau au fost plantate cu iscusința unor îndrăgostiți de natură, impresia este extraordinară, efectul copleșitor, o racordare imposibil de explicat în cuvinte a unui mediu de studiu la peisajul stîncos, auster al unei țări de lacuri și păduri, cu șase milioane de lacuri, de la dimensiuni liliputane la mari întinderi de apă, trecînd din una în alta, peste fîșii infime de pămînt, cu șase milioane de insule, mai multe decît locuitorii țării. Stivele de pietre ale lui Kitty nu reprezentau decît decorul pentru cohortele de păpuși, răsărite pretutindeni, în fiecare colț, pe fiecare centimetru disponibil, o invazie atotstăpînitoare, eternă, o erupție. O cărare îngustă, cu riscul de a dărîma stivele de mostre geologice, se păstrase încă, ea ducea la patul lui Kitty, o platformă joasă, nu mai lată de un metru, care imita în multe privințe aspectul încăperii, pînă și pernele stăteau cocoțate pe niște pietre, iar la picioare și în fața patului, lespezi lustruite slujeau de suporturi, îți urcai tălpile pe ele, ca pe niște scaune minuscule ; așezate una peste alta, puteau înlocui scaunele veritabile, se stătea pe ele, aranjîndu‑le după dorință. Matei urma să afle, la întoarcerea acasă, că apariția în casa Gabură a unor inși bizari întunecase îmbolnăvirea lui Kitty. În casa Gabură, Reia primea zilnic, în succesiune continuă, inși ciudați, care pretindeau să‑și ia în stăpînire imperiul. Semănau incredibil cu Gabură, pînă la derută completă, nu știau ei înșiși cine sînt, dovedeau în tot felul, cu o nevinovăție dezarmantă, fără să le‑o ceară nimeni, că sînt Gabură, dar nu puteau spune de unde vin și ce au fost pînă atunci. Se emiseseră ipoteze dintre cele mai stranii, sînt toți Gabură, se spusese, nu reușește să‑și reia vechea înfățișare și trece printr‑o metamorfoză lentă, cu nostalgia locurilor părăsite, toți au ceva din Gabură, dar nu sînt încă el, nu s‑au reasamblat toate elementele. Probau gusturi elevate pentru pictură, ba unii lăsară în urmă tablouri terminate, au fost găsiți direct în atelier, lucrînd, fără a se putea stabili cînd și pe unde au pătruns. Nu se fixau locului, veneau și plecau, ceva îi anunța că nu vor fi acceptați, o nemulțumire ascunsă îi îndepărta și Reia nu avea cum stabili dacă vreunul revenea sau erau mereu alții și alții. Se încercau soluții pentru a‑i stabiliza pe acești presupuși Gabură, pentru că își făcuse loc credința că s‑ar găsi astfel un mod de a‑i oferi posibilitatea adevăratului Gabură să se fixeze. Reia, cu exagerări de gazdă primitoare, rostea agreabile invitații la masă și în prima zi freamătă de fericire că nu a fost refuzată, dar din cei cinci invitați nu apăru nici unul la ora dejunului, gazda fiind nevoită să petreacă după‑amiaza în singurătate. Poetul o rugase fierbinte pe Reia să‑l accepte în apropierea ei, nenumărații Gabură îl intrigau teribil, gîndindu‑se la propria sa posibilitate de a se multiplica („Aș reprezenta singur o întreagă generație de poeți, unul ar fi ecoul celuilalt și asta la infinit“), însă din pricina prezenței sale nu se mai arătă nimeni. Întristat, poetul se retrase și o porni ca un surghiunit pe drumul exilului. Reia decise să renunțe la invitațiile la masă. Prefera să i se servească masa în odaia mică, folosită de Gabură pentru orele de odihnă peste zi, spre deosebire de invitațiile de pînă atunci, care avuseseră loc în salonul somptuos rezervat ceremoniilor și unde fusese organizată și nefericita încoronare. Mînca singură a treia zi după ultima invitație, servită de două dintre adoratoarele pictorului, cînd un bărbat tăcut, intrat pe neobservate, ceru permisiunea să ia loc. „Sînteți doamna Gabură? se informă el. Am locuit aici multă vreme înainte de călătorie și acum, la reîntoarcere, am nevoie ca din vechea mea casă cineva să‑mi confirme că sînt Ieronim Gabură.“ „Ieronim, spuse Reia, din toți cei de pînă azi, tu semeni cel mai puțin cu tine însuți, asta poate fi însă și un semn bun, în orice caz este explicabil după cele întîmplate.“ „Da? Semăn cel mai puțin? Curios. Cum arătam înainte? Mi‑am pierdut probabil înfățișarea pentru că am uitat‑o. “ „Ieronim, țipase Reia, recunoscîndu‑l abia acum pe Gabură, care își reluase brusc chipul obosit, abia atins de luminozitatea de altădată, mă bucur nespus că te‑ai întors. Sînt iar soția ta și n‑am să te mai chinui, hai să mănînci cu mine, nu pari să fii prea odihnit și nici răsfățat cu mîncarea. Ieronim, sînt sincer bucuroasă că te‑ai întors în casa ta.“ Și Reia, exaltată, îl îmbrățișă. „Să te sărut, Ieronim, și să‑ți urez bun venit. “ Desfăcu brațele decepționată: musafirul dispăruse. „Deci a fost Gabură, își zise, iar eu am făcut imprudența să‑l îmbrățișez. De azi înainte nimeni nu se va mai putea atinge de el.“ Reia nu se iluziona că deține aceeași putere ca și Kitty și că îmbrățișarea ei avusese același efect. Nu, Gabură s‑a ales cu nefericirea de a se pierde definitiv la cea mai nevinovată dovadă de afecțiune. Femeia își privise brațele îndelung și nu descoperi nici un semn că ar fi pătrunsă de o putere magică. „Va reveni, își spuse, a fost suficient să recunoască drumul și să știe că vechea lui casă nu s‑a prăbușit. “ Nu prevedea o viață prea veselă pentru Gabură și își definea și mai greu rolul ei în viitor. Dar servi masa în liniște și la siestă conchise: „Poate asta îmi oferă posibilitatea să nu mai plec deloc din casa Gabură. În definitiv ce este neplăcut în conviețuirea cu o umbră?“ Se gîndi chiar să instituie noi reguli pentru această mare casă și să se pregătească pentru o domnie îndelungată. „Poate nu mai este cazul nici să‑i mai poarte numele această casă, voi vedea însă mai tîrziu.“ Institui noile reguli, începînd cu poetul, el nu mai putea intra în Casă decît trimițîndu‑și cu trei zile înainte omagiile, printr‑un interpus, iar omagierea n‑avea voie să fie suspectată de nesinceritate. Era dator apoi, după acceptarea omagierii, s‑o facă publică și să vină numai dacă ecourile erau favorabile. „Reia, regina mea, ești marea poetă, iar frumusețea ta este izvorul poeziei mele, nemuritor va fi cel care te va cînta.“ Leonardo primi cu încîntare noile reguli și admise că ele instituiau o măsură de selectare a celor îndreptățiți să aspire la intrarea în casta inițiaților. „Reia, ador părul tău de culoarea lunii și vei fi stăpîna mea și binefăcătoarea mea, iar eu mă voi robi de bună voie puterii tale și voi cînta tot ce te înconjoară, ca în preajma ta să nu ajungă decît poezia și muzica divină, iar slujitorii tăi să te țină cît mai departe de durerile lumii.“

În casa Eugeniei, Matei huzurea. Se adăpostise într‑o dulce uitare și îi povesti ca pe niște lucruri fără nici o însemnătate ce aflase despre casa Gabură. La plecarea lui spre Eugenia se ajunsese în stadiul așteptării înfrigurate a pictorului, după semnele că și‑a recunoscut reședința și după nedumeririle legate de îmbolnăvirea lui Kitty. Matei se opri în ultima clipă să nu‑i relateze cum venise la el necunoscutul cu cărțile de vizită și nopțile de plimbări cu Rodica. Nu aminti în nici un fel despre Martha. Se considera în vacanță și arbora premeditat o detașare de toți și de toate, fiindu‑i recunoscător Eugeniei că nu‑i spulbera iluziile și‑i permitea să se complacă în împăcarea regăsită după atîta vreme. Eugenia îl găzduise cu simplitate, trezindu‑i gînduri euforice. „Aici va trebui să mă mut, își zise, și să uit existența cealaltă. Nici eventuala părăsire a Marthei nu‑l speria. În definitiv lui îi trebuia Martha din strada Atena, ori tocmai aceea părea să nu mai existe. „Eugenia, eu n‑am văzut încă paturile imperiale, se plînse Matei, fără nici un motiv evident de nemulțumire, fiindcă se socotea la începutul șederii sale și avea tot timpul să răscolească în voie casa tăcută și împrejurimile. Iar turnul tău, vestitul tău turn, care îi farmecă pe toți, nu‑mi va fi arătat, după cum văd, nici de astă dată. Cum explici purtarea ta?“ Întrebase cu o severitate jucată, de om care caută amuzamente, fără nici un gînd ascuns, și răspunsurile cerute se arătau promițătoare în privința jocului său. Ea îi va zice, era sigur, dar ai dormit în paturile imperiale, în amîndouă, și ieri, și alaltăieri, iar în ce privește turnul, știi atît de bine că nu‑i decît o poveste pentru naivi. „Camera cu paturile imperiale nu‑mi mai aparține, spuse pe un ton neutru Eugenia. Am cedat‑o vizitatorului tău, cel care ți‑a adus de două ori cărțile sale de vizită.“ „Nu se poate, strigă Matei. N‑ai făcut asta. Paturile imperiale sînt ale mele, numai ale mele. Ai încălcat drepturi vechi. Sînt revoltat și uimit.“ Liniștea cîștigată în ultimele zile muri dintr‑o dată. „Nu‑i vina mea, Matei, că pînă la urmă vei pierde totul. N‑ai înțeles în nici un fel să te folosești de puterile tale. Rătăcești din loc în loc și nu întreprinzi nimic. Iubești fuga înainte de orice. Mi‑am imaginat că ai să fii tulburat. Ai fugit aici, recunoaște, de necunoscutul cu cărțile de vizită și de Martha, și în neștiința ta nu ți‑ai închipuit nici o clipă că o să dai chiar peste ei.“ Matei întrebă: „Martha este și ea?“ „Aș prefera să nu răspund. Dar uite, vizitatorul tău sosește de la plimbare, este ora cînd își încheie plimbarea, ai putea să‑i ceri lui explicații.“ „Nu. Am să te rog să ai amabilitatea să nu mă pui în contact cu el. Iar Marthei, dacă este și ea aici, transmite‑i regretul meu profund că am cunoscut‑o. Nu aceasta este purtarea unei femei care și‑a asumat anumite obligații.“ Gesticula deznădăjduit și își accelera mersul său dintr‑o parte într‑alta a pridvorului, sub ochii Eugeniei, acumulînd nemulțumirea și aruncînd femeii, în treacăt, cîte o admonestare mută, incapabil să ia o decizie. „Este mai fericit Gabură că a reușit să dispară, exclamă Matei, de parcă ar fi descoperit o soluție valabilă și pentru el. Mai fericit, mult mai fericit. Și sper că nu va face prostia să se reîntoarcă.“ Eugenia lăsă, înainte de răspunsul ei, să treacă un timp. „Gabură este acum la el acasă, spuse ea. Nu ți‑a mărturisit că va pleca? îmi dau seama că nu l‑ai recunoscut (nu‑ți face imputări și ai săi l‑au acceptat cu greu), este domnul cu care ai luat masa ieri și în compania căruia ți‑ai petrecut după‑amiaza.“ „Nu este adevărat. Eu îl cunosc foarte bine pe Gabură. Și apoi cum să fie el cînd a declarat că pictura nu‑l interesează și că ar prefera să fie cerșetor decît să se îndeletnicească cu așa ceva? Sînt în casă la tine lucrări de ale lui, nici nu le‑a atins cu privirea, iar cînd eu i le‑am semnalat, a preferat, în loc de orice alt comentariu, declarația foarte puțin măgulitoare despre pictori și pictură.“ „Nu contest declarația sa, reluă Eugenia, de altfel mi‑a făcut‑o și mie, dar că era sau nu era Gabură, aici nu mai încape nici o discuție, pentru că a locuit la mine tot timpul, după dispariția de acasă, unde putea să fie în altă parte, unde îl putea trimite logodnica lui?“ „Conduci o conjurație care îmi este potrivnică, izbucni Matei. Poftim, ești nepăsătoare, modestă, aproape o femeie de la țară, și în pumnii tăi sînt atîtea fire...“ „Și în pumnii tăi, Matei, îl întrerupse gazda, neafectată de portretul minimalizator. Și în pumnii tăi, dar hotărăște‑te să‑ți folosești puterile cu care ai fost înzestrat.“ „Care puteri? dori să afle Matei. Și ce pot să fac cu ele?“ Necunoscutul cu cărțile de vizită se așezase la oarecare distanță și contempla munții fumurii din depărtare. Matei, cu speranțele înșelate, nu‑l luă în considerare și nu voi să aibă de a face cu el. Niciodată liniștea nu fusese mai promițătoare în casa Eugeniei și ea căpătase aerul femeilor dornice să se retragă într‑o viață pașnică și anodină, înstrăinată de orice patimi necugetate. „Am vrut să‑i spun de cînd am venit că este timpul să renunțe ia fantasticul ei joc, dar nu știu ce îmi întărea convingerea că a și făcut‑o și că pentru întîia oară mă găseam în fața unei femei fără dorinți ascunse, mulțumită doar cu frumusețea ei și gata să‑și aducă în casă un bărbat, dacă pretindea că malacul n‑a fost soțul ei, ci o invenție de a mea. O femeie sortită vieții obișnuite, cu necazuri și invidii, răsfățată puțin, ieșind rar în lume, cu prietenii vechi și respectate, scutită de surprize, una dintre femeile încîntătoare care nu supără pe nimeni, pentru că știe să‑și cultive demnitatea și să împingă în adînc pornirile de ură, atît de omenești, comune nouă tuturora. Eugenia întruchipa dintotdeauna pentru mine șiretenia duioasă, binefăcătoare ca un balsam, abilitatea feminină și în ciuda vrăjilor sale, a puterii magice de a schimba întîmplările vieții mele cu altele sau de a le nesocoti cu totul, nu o învinuiam de nimic. Răceala cu care mă anunța că necunoscutul cu cărțile de vizită (și poate și Martha), iar după aceea Gabură, s‑au instalat aici, faptul că nu mă prevenise din clipa sosirii, toate adunate în chip atît de tulbure, ridicau pentru mine semne de întrebare de care mă loveam mereu și mă puneau în situația s‑o judec pe Eugenia mult mai aspru, și asta după ce îi spusesem că mi s‑a făcut dor de ea, explicîndu‑i că nu‑i la fel cu celelalte și că de ea poate să‑mi fie dor.“ Matei oscila între a da frîu liber revoltei și a se întoarce la suferințele lui, atît de familiare și pînă la un punct indispensabile pentru a cunoaște lumea, măcar o parte din tainele ei, în felul cum înțelegea el acest lucru. Cu siguranță faptele ar fi decurs altfel, dacă necunoscutul cu cărțile de vizită nu s‑ar fi ridicat și nu ar fi trecut aproape provocator pe lîngă Matei, dispărînd în camera paturilor imperiale. Ideea de a nu mai fi el privilegiatul și ochii incitatori ai Eugeniei îl făcură pe Matei să izbucnească: întîi se ridică brusc, zgomotos, vru să‑i spună Eugeniei cîteva cuvinte tăioase (el, manieratul, prototipul omului calm și ponderat, care nu rostise niciodată un cuvînt injurios), își restrînse însă intenția la un gest de avertizare, și porni furios pe urmele necunoscutului. Pentru prima oară își permitea să treacă pragul camerei ce adăpostea paturile imperiale fără invitația Eugeniei și fără să fie însoțit de ea, dar nu avu sentimentul profanării, pentru că celălalt era acolo (și poate și Martha), și dacă cineva trebuia învinuit, nu era el, Matei, acela, în nici un caz. În fața sa ușa se deschise singură: o extraordinară priveliște îl întîmpina, o întindere de necuprins cu privirea, luminată puternic, în felul marilor săli de bal, cu jeturi de lumini încrucișîndu‑se în fantezii geometrice, încăperea nu avea contururi și, mai mult ca sigur, nu se sfîrșea nicăieri. Treptele pe care urcai spre paturile imperiale se pierduseră, nu mai păstrau nici o urmă, nimic cunoscut nu se mai găsea. O forță devastatoare înlăturase mirajul străvechi și dăduse naștere tărîmului miraculos pe care pășea Matei, îngîndurat, nesigur, fără pornirea de a‑l mai descoperi pe celălalt, de care și uitase. Undeva, într‑un punct imprecis, îl zări pe necunoscut, dar nu mai era singur. O femeie tînără, o, dar era chiar Rodica (deci și ea, nu numai Martha, n‑a rezistat ispitei de a‑l urma pe necunoscut), venise să i se alăture și bărbatul o primise curtenitor, dar trădînd totuși intimitatea ce îi adusese împreună. „Rodica, zise Matei (tînăra femeie era acum la un pas de el), după nopțile noastre, după plimbările pînă în zori, te găsesc aici în compania unui străin. Nu‑i nevoie să‑ți spun că sînt trist și surprins peste măsură să te întîlnesc.“ „Hai, Matei, pricepe și tu că asta trebuia neapărat să se întîmple, zise Rodica, luîndu‑l de braț. Nu ți‑am spus că vizitatorul necunoscut ești chiar tu și nu m‑ai lăsat să înțeleg că sînteți unul și același? Ca să pot fi a ta cu adevărat trebuia să‑l cunosc și pe el, era normal să te aștepți la așa ceva.“ Deci Rodica, plecată pentru Matei într‑o călătorie, încă înainte ca el să se fi decis s‑o viziteze pe Eugenia, fugise cu celălalt. După Martha, și ea. Dar dacă Rodica este totuși Martha? Dacă este Martha, înseamnă că o pierduse și în cea de a doua ipostază, și atunci Martha nu mai exista pentru el. „Nu‑ți rămîne decît să te duci după necunoscutul tău, îi spuse Rodicăi, nu te voi disputa, nu‑ți voi face această plăcere. “ Descumpănit, nedeprins cu postura delicată de ins părăsit, Matei ar fi fost bucuros să o vadă că pleacă, se oferea astfel o soluție și n‑ar fi fost silit să ia o hotărîre, ci doar să‑și păstreze răbdarea. „Of, Matei, ca întotdeauna plin de naivități și incapabil să vezi evidența. Cînd apari tu, necunoscutul cu cărțile de vizită, cum îți place să‑i zici, nu mai are ființă. N‑ai remarcat că am fost lîngă tine de cum m‑ai zărit și că el nu mai era?“ „Dar n‑ai venit aici pentru mine.“ „Nici tu, Matei. Nici tu n‑ai venit pentru mine.“ „Erau aici două paturi imperiale și din cauza voastră nu mai sînt.“ „Au fost pînă în clipa în care ai intrat tu.“ Matei ar fi vrut să‑i mai spună că așa ceva nu este cu putință, că el n‑a deținut niciodată puterea de a transforma locurile și nici măcar de a se face pe sine nevăzut, dar Rodica nu mai era acolo. „Ea are dreptate, spuse Eugenia, cu vocea ei ștearsă din ultima vreme. Uite, paturile imperiale sînt la locul lor. “ Ei doi, Matei și Eugenia, se găseau, fără nici o tranziție, ca în atîtea rînduri, în camera regală, căci în multe privințe încăpărea semăna cu faimoasa cameră regală din gara lui Luca și din vecinătatea Cimitirului de regi. „Eugenia, zise rugător Matei, ce se petrece?“ Femeia de lîngă el nu se deosebea de Eugenia de altădată și Matei, încrezător în răspunsul femeii, aștepta un indiciu care să‑i permită propriei sale judecăți să pornească la drum și să evalueze consecințele întîmplării dinainte. „Ce s‑a petrecut, vrei să spui. Este mai corect. Pentru că acum nu se mai petrece nimic. Iată, camera și paturile imperiale sînt așa cum au fost dintotdeauna, cum le‑ai cunoscut tu din prima noapte a sosirii aici. Nu ți‑ai dat seama că puterea ta a fost aceea care te‑a purtat în alte locuri și că eu te‑am readus în camera regală?“ „N‑am nici o putere, se plînse Matei. Inutil vrei să mi‑o împrumuți pe a ta sau să o împărți cu mine. Ești obosită, Eugenia. Vocea ta o recunosc cu greu. Nu știu dacă ești în stare să mă asculți. N‑am nici o putere și, ceea ce este cu mult mai adevărat, nici n‑am nevoie de ea. Sînt mulțumit să trăiesc fără nici o putere miraculoasă, ba chiar o asemenea putere mă indispune un pic, pentru că — recunoaște și tu — ce este aceea să treci peste niște legi și să împrumuți lumii puțin mai multă fantezie decît are, dacă în esență universul nu se schimbă și nici nu putem face timpul să curgă înapoi sau măcar să nu ne chinuie și să rămînă un prezent etern? Eu nu uit seara primă și gerul cumplit ce ne‑a făcut pe toți cei de atunci să ne adăpostim la tine — vei admite într‑o zi, sînt sigur, că aveai în acel timp un soț, am băut cu el și cunosc poveștile cu stabilirea ta în această casă —, nu te pot uita pe tine, Eugenia, extraordinarul, severul tău examen la intrarea noastră, și apoi paturile imperiale, toropeala ce m‑a cuprins și gîndul nebun de a mă strecura într‑unul din ele, sub ochii tăi îngăduitori și deloc mirați. A fost singurul miracol ce mi‑a plăcut în casa ta și în căutarea lui mă aflu și astăzi. Ce putere tăinuită îmi trebuie ca să mă bucur de el? Nu‑mi trebuie nici o putere. Viața mea, ca a fiecărui om, este presărată de multe momente excepționale, dar nu sînt lăsat să le trăiesc, mereu survine un amestec străin, intențiile mele sînt zădărnicite și mă văd obligat să mă resemnez și să accept schimbările pe care nu le doresc. Nu mă împac cu unele lucruri mărunte, neînsemnate, dar care mă fac să pierd timp. M‑am dus s‑o văd pe Martha în strada Atena — cît este de atunci? iată, nici nu sînt capabil să evaluez timpul, în asemenea mod s‑au încurcat, s‑au zăpăcit toate — și a fost imposibil să dau de ea. Îmi parvin despre Martha mult mai multe vești decît mi‑am imaginat vreodată că pot emana de la cineva, dar n‑am ce întrebuințare să le dau, puține concordă cu așteptările mele. Eu am nevoie de Martha, nu de veștile despre ea. Sînt un om răbdător — m‑a surprins și pe mine cum m‑am aruncat astăzi pe urmele necunoscutului, însă prea s‑a insinuat în existența mea, prea vrea să‑mi ia locul, deși eu încă n‑am murit și tot ce mi‑a aparținut vreau să‑mi aparțină în continuare —, sînt un om răbdător, dar în cele din urmă la ce va folosi răbdarea mea? Mă suspectezi că vin la tine — să nu încerci să dezminți — numai cînd nu întrevăd vreo ieșire și‑ți cer ție să mi‑o oferi. Îți jur că de astă dată am venit din pura plăcere de a te vedea și nu bănuiam, nu bănuiam cu nici un chip că voi petrece altfel decît îmi propusesem, altfel decît într‑o banală vacanță, cînd și conversația are o mecanică simplă și nu urmărește decît să nu ne anchilozăm cu totul. “ Eugenia surîdea, cu bunătatea acordată copiilor, pentru a‑i încuraja să meargă înainte, să nu se oprească. „Matei, se hotărî ea, totuși, să spună, comiți o eroare fundamentală. Inutil argumentezi — și bagă de seamă, există erori fatale —, tu ai refuzat să‑ți urmezi destinul și ți‑a lipsit curajul să‑ți asumi altul. O dilemă extrem de simplă, de care s‑au molipsit destui. Ce‑i aia că nu ai nevoie de o putere miraculoasă? Se află, îți închipui, vreun om care trăiește altfel decît în virtutea unei puteri miraculoase, în stăpînirea ei sau stăpînind‑o? Îți imaginezi cumva — este o întrebare oarecare, nu mă privi atît de stăruitor, și cu atîta teamă, nu te amenință din partea mea, cel puțin astăzi, nici o perfidie —, îți imaginezi, de pildă, viața fără iubire? Este atît de banal ce te întreb, că mi se face jenă. Dar cîți din cei prinși de iubire — iartă‑mi schema simplificatoare, dar pînă la urmă toate se reduc la cîteva linii, dacă nu cumva la una singură —, cîți, te întreb, au idee unde vor sfîrși, ce misterios adaos a cuprins viața lor și cît din sufletul lor se va mistui? Puterea ta, Matei, îți este încă străină, și o refuzi, însă ascultă‑mă pe mine: jocul este inutil. Întîlnirea noastră, adevărata noastră întîlnire ne așteaptă în viitor și îți voi spune atunci ceea ce astăzi n‑ai accepta, ți s‑ar părea straniu: tu nu‑ți aparții.“ Matei, în tăcerea lui, lăsa impresia că se roagă și că rugăciunea sa, interminabilă, acoperea cu punți ușoare toate acele locuri prăpăstioase peste care era silit să treacă, pentru a‑și urma drumul. Și pentru întîia oară în casa Eugeniei îl ademenise fuga de aici — și de aici? —, se visa la el acasă, și foarte puțin ar fi trebuit să se audă vorbind, implorînd, „Eugenia, eu nu merg mai departe, renunț, abandonez, nu te supăra“, ca acei călători îndrăzneți și gălăgioși ce își frîng pe neașteptate elanul, speriați că își vor topi, în lunga și mult rîvnita călătorie, puținele puteri și se vor spulbera înainte de a putea schița vreun gest. Rumoarea de la el de acasă, veștile de tot felul, neîntrerupte, de care se rupsese ca să vină aici, îl rechemau și el le recunoștea, uimit că le nesocotise, însetat de ele, înviorat dintr‑o dată. „Destul, zise. Destul. Parcă am fi doi bătrîni în pragul amintirilor. Dar noi nici n‑am trăit. Nici n‑am trăit.“ Prinse mîna femeii, cu ardoarea îndrăgostiților, și o reținu multă vreme. „Am săvîrșit o greșeală, recunosc, și n‑am idee dacă s‑a păstrat vreo cale de revenire. Spre tine veneam atunci prin gerul cumplit — paturile imperiale sînt o dovadă că eram așteptat — și nu m‑am priceput să rămîn. Eugenia, cei doi, din Cimitirul de regi, primeau în camera regală femei ce alergau singure să se jertfească și ei nu trebuiau să rostească nici un cuvînt, decît să se supună. O, ce vremuri. Eu nu sînt moștenitorul lor.“

Vizita la Eugenia a rămas pentru Matei un episod obscur. Se interpune un moment de tranziție, avea să‑și explice Matei, cînd sîntem dezorientați și întreprindem lucruri care nu duc nicăieri, umplem zilele cu ce se nimerește, nu avem senzația că ne pregătim pentru ceva anume, dar evenimentele ce urmează să ne absoarbă se îngrijesc, în absența noastră, să adune tot ce le trebuie și fixează pînă și ora cînd se vor declanșa. Nimeni n‑a mers spre un asemenea eveniment cu conștiința că este gata să‑l întîlnească, dar în ascuns, în întuneric și fără control, mari zone ale sufletului său s‑au eliberat de orice încărcătură, în așteptare, ca terenurile ce sînt destinate să suporte manevre militare neștiute, în vederea cărora se ordonă și se execută măsuri pregătitoare de cea mai mare importanță. Matei sfîrși vizita la Eugenia într‑o stare de tristețe. Eugenia însăși, după părerea lui (dacă nu cumva se înșela), medita la o răscruce a destinului ei, ceea ce avu darul să‑l neliniștească pe bărbatul sosit să‑și consolideze puținele certitudini, nu să și le risipească. Oamenii care reprezintă mai mult decît noi înșine, își spuse Matei, n‑au dreptul să ne trezească îndoieli în privința lor, sînt datori să‑și îndure chinurile cît mai departe de noi, sau mai bine nici să nu le aibă. El, Matei, fără să știe exact de ce, n‑ar fi putut suporta cu ușurință ca Eugenia să nu mai fie cea pe care o cunoscuse dintotdeauna, chiar dacă îl contrariase de atîtea ori și năruise multe din visurile sale, cu intransigența celor prea puternici, cu lipsa de menajamente a celor care nu se tem de contralovitură. Dar și așa, contrazis și deziluzionat, Matei simțise pînă în adînc farmecul și atracția excepțională a femeii și nu se putea considera decît favorizat ori de cîte ori nimerea în preajma ei, indiferent cum s‑ar fi încheiat întrevederea. Acum, plecase de la Eugenia după ce asistase la primirea unor oaspeți cel puțin ciudați pentru acea casă și mai ales grupați așa cum se grupaseră. Era pe punctul de a‑și lua rămas bun, puțin înfiorat de ce îi va spune Eugenia, care își rezerva pentru ultimele clipe micile ei manevre și jonglerii, contrazicerile flagrante și nimicitoare, care anulau într‑o miime de secundă realități cucerite și armonizate de Matei cu foarte mare atenție și în timp îndelungat, ba chiar rostise o parte din cuvintele de rămas bun, stăpînit de plăcerea de a o vedea pe Eugenia ca altădată, de o severitate ireproșabilă, tînără și emanînd siguranța uluitoare care îl cîștigase pe Matei din prima clipă, probabil pe la mijlocul cuvintelor rostite (el nici nu le mai reluase și se despărțise cu o supărare persistentă) se auzise o mașină oprită în poartă, zgomotul acela de motor care se sufocă, și de călători gata să debarce, dar care se mai foiesc în interiorul mașinii, încercînd mișcări cu totul nenaturale, să se întoarcă să ia ceva din spate sau să îmbrace, fără să fie nevoie, o haină, în orice caz lăsîndu‑se încă așteptați, după ce prezența lor a fost semnalată fără dubiu și cineva zorește să le iasă în întîmpinare. Vocea Nonei Mihalcea pătrunse nealterată, trădînd noua ei stare de spirit, aerul protector pe care îl arbora față de toată lumea, indispusă, neplăcut surprinsă cînd nu i se oferea prilejul să facă uz de autoritatea ei, de ingeniozitatea de a interveni capital în situațiile cele mai diverse, cu un sfat, cu o idee, cu o interdicție, ceva care s‑o solidarizeze și pe ea cu o cauză oricît de măruntă, străină pînă atunci. „Fii atent, spusese cuiva, este macheta pavilionului regal, să nu‑i distrugi turnurile de pază!“ Remus Mihalcea apăruse după aceea, interminabil, cu mînecile hainei întotdeauna prea scurte, fugind spre coate, și palmele murdare de ulei (de cîte ori conducea el mașina, ceva se strica și Remus, neîncrezător, o supunea unei revizii generale, lovind cu piciorul în cauciucuri, aruncîndu‑se în genunchi, ca marii deznădăjduiți și apoi aplecîndu‑se și introducînd capul, întors pe o latură, pînă atingea pămîntul cu obrazul, pentru a vedea ce se petrece pe dedesubt, smulgînd capacul motorului, odată ridicat în picioare, și scăldîndu‑și mîinile în ulei, convins că inspecția îi face bine mașinii, și totul dura pînă presupunea că neajunsul, defectul trebuia să se fi eliminat de la sine sau ca urmare a răscolirii măruntaielor frumoasei sale mașini, cum o alinta), apăruse Remus, purtînd maiestuos, cu brațele întinse, o machetă destul de înaltă, fără a i se putea preciza detaliile, în urmă, ca o escortă, Luca și Taisa (aici macheta, cu siguranță prețioasă, intrase pentru Matei în penumbră, pentru că orice asociație, cît ar fi fost ea de rapidă, nu putea stabili, n‑avea unde să le găsească, puncte de legătură între stăpînul gării și Remus, între Taisa, tainica rusoaică și expansiva, voluntara Nona), cei doi din escortă, solemni, importanți, purtătorii, de fapt, nu numai ai unui dar, ci ai unei sacerdotale meniri, mai presus de ei, cuprinzîndu‑i ca un nimb sîmburele de foc ce îl face să existe. Nona însăși își interzise să mai vorbească și se integră în cortegiu, ca un element supus regulilor generale, chiar dacă, din cînd în cînd, se ridică împotriva lor. Eugenia, ei da, îmi explicam abia atunci, știuse (vorbise cu sine Matei), starea de apatie în care o găsisem preceda, ca o reculegere, schimbările din destinul ei (poate se împotrivise acestor schimbări și, înfrîntă, se vedea constrînsă să le primească sau dimpotrivă, o copleșeau, își aduna rezervele ca să le facă față), știuse și acum iat‑o, radioasă, alta, cu totul alta, trupul drept, semeț, privirea arzătoare, brațele gata să se deschidă larg, într‑un semn de bun venit, expresia marii stăpîne pentru care se pusese la cale înscenarea. Eugenia a fost blîndă cu mine și cu puterile ei (renăscuseră pe măsura lor, femeia trufașă le purta în ascuns, însă ele răzbăteau în fiecare mișcare), faimoasele și temutele ei puteri, m‑a făcut nevăzut, m‑a scos de acolo, permițîndu‑mi totuși să fiu martor, pentru a nu răni inutil susceptibilitățile mele, își zisese, probabil, de la început, că dispoziția mea nu era prea strălucită și a mă pune în contact cu cei patru ar fi însemnat o încercare grea și inutilă. De fapt, nu asupra mea acționase, ci asupra tuturor celorlalți, îi orbise (sau erau ei înșiși orbiți de ceea ce, atît de grav, săvîrșeau în acele clipe), asta însumînd și un avertisment pentru mine că poziția dominatoare nu era amenințată, nu suferise sau nu avea să sufere, că toți cei care înaintau spre ea solemni, pătrunși de importanță, îi datorau supunere și că în imperiul ei nimeni nu‑i va înfrînge voința. „Eugenia, rosti Luca, și ceilalți se opriră să asculte, a fost să se împlinească o prorocire veche și eu mă văd silit să îndeplinesc poruncile ce mi‑au fost transmise: voi întemeia o dinastie de regi singuratici, înțelepți și veșnici, și una din reședințe, poate principala lor reședință, va fi aici la tine. Vom inaugura în curînd, cu ajutorul acestor oameni, marele pavilion, îți lăsăm ție libertatea să alegi locul și îți vom rezerva în palat un apartament de onoare și dreptul de a face uz de el cînd vei dori.“ Pe chipul lui Luca se întipăriseră oboselile călătoriile sale, obrazul avea paloarea celor deprinși să se închidă săptămîni și luni de zile în meditații aspre, dușmănindu‑și rătăcirile și prigonind tot ce este slăbiciune omenească, dar de sub paloarea ascetică a feții izvora, necruțătoare, o lumină neobișnuită, încît bărbatul aproape scheletic, fără vîrstă, dobîndea o supremație de necontestat, căreia el însuși i se pleca în primul rînd, robit triumfului acelei lumini, cu un înțeles nedezvăluit, însă atotbiruitoare. „Ea, spuse Luca, arătînd‑o pe Taisa, a consimțit la jertfă, și va fi de azi înainte o regină osîndită la singurătate, pentru că în marele pavilion nu vor fi cunoscute onoruri, nu se va petrece, nu vor orbi pe nimeni luminile balurilor, ci vor domni austeritatea și spiritul. Am vorbit destul despre marele pavilion. Restul se va cufunda în tăcere.“ Taisa se comportă în fața Eugeniei cu o timiditate umbrită de înfricoșare, ca și cum ar fi înaintat pe o cale periculoasă și se mai gîndea încă la precauțiile ce ar putea să‑i ușureze pătrunderea. Au urmat, probabil, multe amănunte ale primirii, eram curios s‑o văd mai ales pe Nona — avea să‑și amintească Matei —, prinsă între cele două femei atît de deosebite una de alta, și chiar pe Remus, incapabil să stea locului mai mult de cîteva minute, să‑l văd alături de Luca, amîndoi persecutați continuu de altceva cînd vorbeau cu tine. Spectacolul plutea într‑un fel de măreție ușor stingheră, poate din pricină că erau prea puțini participanți, dar în liniile sale generale dispunea de forță și impresiona. N‑am auzit cuvintele Eugeniei, ele au fost rostite, sînt sigur, dacă nu cumva s‑a mărginit la împietrirea ei imperială, permițînd cortegiului să treacă. A fost și un moment aparte, altfel nu se poate, cel al depunerii darului purtat de Remus, și el nu putea să se petreacă decît în camera regală, acolo unde eu și Eugenia, și înainte necunoscutul cu cărțile de vizită și Rodica, încercasem să ieșim din lumea noastră, ca să ne reîntoarcem iarăși la ea, iar Remus, eliberat de povară, a săltat o bucată de vreme de pe un picior pe altul și mai ales s‑a ostenit să dea o întrebuințare mîinilor, brațelor sale atît de lungi, în stare să cuprindă tot ce‑i în jur, mișcate continuu, într‑o ciudată neliniște, un început de panică, cum i se întîmpla lui întotdeauna, cel mai greu fiindu‑i în viață să stea locului, fără nici un fel de treabă. Taisa, pentru că renunțase să mai vorbească, își transmisese în modul ei inimitabil gîndurile celorlalți, ei auzindu‑le o dată cu vocea ei și izbindu‑se ca de un zid de imposibilitatea de a răspunde. Dacă aș mai fi rămas acolo, trebuind să rabd postura jignitoare de ins părăsit sau trecînd direct în cercul lor și călcînd astfel interdicția Eugeniei, aș fi gustat micile răutăți ale Nonei, explicațiile ei savante, nemulțumirile ei, învîrtindu‑se iritată în jurul machetei, foarte aproape de gesturile și actele unei profanatoare, însă avînd intuiții precise și curmîndu‑și elanul la timp, ea însăși solidară cu Luca (proiectul pavilionului nu era exclus să‑i aparțină Nonei sau să fi fost executat prin intermediul ei și al lui Remus), de vreme ce se afla împreună cu ei toți și nu pe șantier, împărțind ordine drastice, militărești și lipsindu‑se de înjurăturile care o făcuseră celebră, atrăgînd zilnic nenumărați gură‑cască, pasionați s‑o audă și suportînd de bună voie potopul de injurii de‑a valma cu cei cărora le erau adresate, numai pentru a nu renunța și a cunoaște în expresie directă ceea ce devenise faimos și intra în legendă. Am abandonat spectacolul mult înainte de sfîrșitul său, fără să fi dus la capăt discursul de rămas bun datorat Eugeniei, deși simțisem pe loc impulsul să‑i cer satisfacție și să‑l arăt cu degetul pe Luca, pentru a răzbuna afirmația ei, la întoarcerea mea din gara de la răscruce, că acea gară nu mai are ființă și, implicit, nici Luca, am abandonat spectacolul din incapacitatea mea de a mă replia și din imposibilitatea de a suporta invaziile în locurile mele de retragere, tot mai mult amenințate, în ultima vreme, de imixtiuni brutale, neașteptate. Spațiul meu preferat se umplea de prezențe străine și nu dispuneam de nici o știință să închid porțile, iar nimeni nu‑mi sărea în ajutor. Plăcerea celor din preajma mea a fost întotdeauna aceea de a se păstra în rezervă, urmărind nu fără delicii rare cum înfrunt adversitățile, nici gînd să se solidarizeze vreunul cu mine, ba răspîndind prejudecata că eu însumi refuzam orice amestec și apropiere. Destinul meu de însingurat își primise consacrarea încă în anii de liceu și și‑a consolidat mereu pozițiile, în ciuda eforturilor mele de a tăia pînzele care mă împresurau și a răzbate în zonele contaminate de zgomote și trepidații. Tristețea din clipele plecării anticipa reflecțiile de mai tîrziu că nu mă voi putea reîntoarce la Eugenia decît cu multele complicații ale întîlnirilor cu Luca și Taisa. Pretutindeni se ivea un impediment și eram împins, ca luptătorii aflați în dificultate, spre marginile periculoase ale arenei, unde se profilează paralizant spectrul înfrîngerii. A fost de‑a dreptul salvator pentru mine gîndul de a merge direct la Kitty, ultima dintre prietenele Marthei, și tristețea mea, cu rădăcini adînci în trecut, s‑a frînt încă înainte de a ajunge atît de aproape de suferința ce devasta sufletul fetei nepăsătoare, dintr‑o dată supusă unei încercări sălbatice de distrugere. Compasiunea ce se născuse într‑un moment de decizie capitală pentru drumul meu (abia viitorul urma să precizeze consecințele și să le extindă mult mai mult decît presupuneam, cu sprijinul celei mai depline lucidități), compasiunea mea s‑a dovedit insuficientă și eu foarte puțin pregătit s‑o înlocuiesc cu sentimente tonice. Kitty, după ce oscilase cîteva zile între respectarea suferinței (ceea ce presupunea adoptarea unui alt cod) și încercarea de a o desconsidera, părăsind zilnic patul după cîteva ore de nemișcare, de veghe menită să descopere, înainte de a se produce, schimbările perfide din ființa ei, alunecase definitiv, pradă unei împăcări cu sine alarmante. „Sînt un bolnav obișnuit, mamă, și aveți permisiunea să‑mi aplicați tratamentul standard, nu voi opune nici o rezistență. “

„Rătăcitorule, îl întîmpină Kitty pe Matei, palidă, fără cunoscuta ei severitate, senină, acoperită pînă sub bărbie cu o pătură ușoară, de culoare azurie, rătăcitorule, repetă, ca pentru a‑și aduna gîndurile și a le ordona, în sfîrșit mă vizitezi. După cum observi, mormîntul meu de piatră este pregătit. N‑ai idee ce senzație îți dă conviețuirea îndelungată cu pietrele. L‑am absolvit pe tatăl meu pentru multele lui păcate, am înțeles că lumea lui nu era casa noastră, ci tăcerea subpămînteană a rocilor și poate, în nopțile cu lună, de seninătate adîncă, ecourile tăcerilor astrale și armonia din univers. Uite, acolo în stînga, o piatră mică, striată, ne‑am împrietenit de aproape o săptămînă. O pîndesc cînd mă scol să surprind ce nuanțe a arborat, își schimbă ținuta cu o ușurătate nepermisă, am s‑o exilez. Mi‑a fost într‑o zi rău, rău de tot, undeva în apropiere mama plîngea și m‑am uitat la mica asta pramatie striată: se întunecase, ea, care folosise pînă atunci zeci de nuanțe de roșu, în combinații incredibile, încît mă înnebunise cu nestatornicia și gusturile ei perverse de a se schimba mereu. Se întunecase și emana o tristețe uimitoare, o știam în orice caz sensibilă, capabilă să recepteze cu ușurință gîndurile mele trimise spre ea, dar participarea la suferință nu i‑o bănuiam, îi modifica structura interioară în asemenea măsură că mă silea să revizuiesc toate observațiile mele și să dispun ordonarea lor după cu totul alte criterii. Sînt fericită, dacă îi este permis unui om bolnav să folosească un astfel de cuvînt, să mă retrag într‑o lume de piatră. Oricum, un bolnav renunță la lumea sa și trece în alta, unde speranța se dilată și bucuriile se micșorează, iar pustietatea bîntuie în voia ei. Lumea unui bolnav este mult mai labilă, punctele de stabilitate sînt tot mai puține, nimicurile din ambianță își schimbă profund sensul. La aceeași oră, poate în același minut al zilei, o pisică urcă la fereastra mea, își face rondul plimbîndu‑se pe pervaz, leneșă, înșelătoare și eu tresar și urmăresc cum își freacă blana de sticla mată, cu o viclenie și o alintare ce vine din adîncul speciei, întîrzie dinadins, ca s‑o cunosc, și numai în treacăt îmi aruncă, prefăcuta, cîte o privire albă, ca și cum n‑aș prezenta pentru ea nici un interes, dar a doua zi nu uită să apară iar, neschimbată, și eu o aștept cutremurîndu‑mă la gîndul că ar putea s‑o abată vreo rătăcire și s‑o ducă în altă parte. Cunosc povestea celor care conviețuiesc cu un șoricel, pînă ajung să‑i inventarieze toate tabieturile, însă nu despre așa ceva este vorba. Aceea este o lume guvernată de mișcare, chiar în miezul celei mai pustietoare singurătăți, pe cînd universul omului bolnav, omul retras în sine și continuînd să restrîngă orice prezență exterioară, înclină decisiv spre somn și imobilitate, chiar dacă nu este scutit de tangajul marilor schimbări de sub temeliile sale și în interior acționează deplasări imprevizibile ce golesc sufletul pînă la neant, sufletul hipersensibil, însetat de tot ce i s‑a refuzat pînă atunci. Cît de inspirat a fost tatăl meu, demontînd din mansarda lui o lunetă (o aducea stîngaci, împiedicîndu‑se în covor, de trei ori în același loc, fără să vorbească, cum procedează el, încredințat că actele sale și tăcerea sa au destulă claritate) și fixînd‑o aici. Tot el se strecoară, cu pași mîngîietori, întredeschide fereastra, mă ajută să mă ridic, îmi fixează luneta și apoi pleacă. Eu rămîn să țin de urît stelelor, tata veghează, probabil, în preajma ușii, ca să nu mă stingherească nimeni, și retrăiește, alături de mine (este un om duios și profund melancolic), încîntarea odihnitoarelor priveliști cerești, se plimbă în carul mare și întinde mîna să culeagă stelele mici, fără prea mare folos, întîlnite în calea lui, pentru că unul din gesturile sale tipice este să ridice imediat orice pietricică pe care o zărește, s‑o aducă sub ochi și s‑o arunce, absent, ca pe o materie netrebnică. I‑au trecut prin pumni cîțiva munți naționali și are totuși mîinile delicate, de pianist. După ce runda de întîlnire cu stelele se consumă, mă ajută să trec în patul meu și eu îi număr pașii pe scară pînă la el, sus, iar la scurtă vreme, văd cum ridică ușor capacul pianului și cîntă pentru mine. Are un pian de care nu se atinge altcineva și este o minune cum poate să cînte, după ce jumătate de an nu este acasă și își zdrelește degetele și își rupe unghiile tăind piatră, înfundîndu‑și mîinile în adîncul rocilor, pînă la inima lor, să le simtă pulsațiile, să numere tacticos mileniile, să le strîngă mănunchi în milioane de ani, să le claseze, să suspecteze cea mai mică deviație din viața lor de piatră, neclintită pentru toți ceilalți muritori în afară de el. Visul lui de adolescent a fost să devină pianist (a și cîntat în concerte publice) și s‑a făcut geolog pentru că familia n‑a iubit decît profesiile pozitive, urînd boema, deși genealogia noastră n‑a dus lipsă de spirite subțiri (numărăm și vreo trei poeți), dar îndeletnicirile artistice trebuiau să vină după o profesie stăpînită ireproșabil, ca o concesie față de sine însuși a celui în cauză și nu ca un scop. Abia îmbolnăvindu‑mă l‑am descoperit pe tata, de unde se vede că starea de normalitate nu este întotdeauna favorabilă. M‑a frapat la el modul cum își iubește și își îngrijește lucrurile. Le‑a introdus, în primul rînd, în categorii diverse de atenție. Îmbrăcămintea ocupă, se înțelege, treapta cea mai de jos, iar cărțile și instrumentele profesiei lui sînt situate într‑o zonă aproape inaccesibilă, în punctul cel mai înalt al prețuirii sale. Pe unele le lasă să zacă în neștire, să le acopere praful, să‑l observi cu ochiul liber cum se stratifică, și ești înclinat să crezi că tocmai pe acelea le iubește mai puțin și le abandonează cu bună știință, pregătindu‑le pentru o moarte care să compenseze neglijența în care au trăit. Dar dintr‑o dată începe un vîrtej: sînt smulse din mormîntul de praf și aduse într‑o lumină strălucitoare. Le poartă în mîini, zile în șir, fără nici o trebuință (în această fază devine iarăși omul încet și calculat, cum a fost de cînd s‑a născut), nu permite cuiva să se atingă de ele sau să le privească prea de aproape, să le zgârie cu privirea, și nu se hotărăște unde să le așeze, le schimbă mereu locul și în orele de răgaz le contemplă răbdător și eu sînt sigură că le descompune pînă la cele mai infime elemente, ca să le realcătuiască, să le facă la loc, emițând alte ipoteze decît făuritorul lor sau în contradicție chiar cu sine, cel din ziua anterioară. La mine, în chilia în care m‑ai găsit, are un respect religios față de tot ce‑i în jur, își mută privirea de pe un lucru pe altul cu precauții de savant care nu vrea să deterioreze starea naturală a obiectului studiului său, nu comentează, nu‑și formulează constatările, nu observi vreun semn de depreciere sau de saturație, urmează un drum egal și eu deduc că sub multele sale straiuri calme, sufletul său arde puternic, constant, topind nemilos uriașele cantități de observații. Capacitatea lui de a observa, exacerbată, ruinează, pur și simplu, obiectele ținute sub priviri. Undeva însă, în cu totul alt compartiment, printre catifele, sentimentele lui blajine, de geolog inofensiv, scânteiază tăcut, molipsite de o permanență liniștitoare. Un singur om l‑a întrecut pe tata în dragostea pentru cele ce‑i aparțin, un poet din grupul lui Leonardo, a fost să mă vadă chiar azi (constați că am devenit loc de pelerinaj), puțin a lipsit să nu dai peste el aici, Martha zice că‑i de trei ori mai talentat decît maestrul său, însă poeții, în raporturile dintre ei, se socotesc de regulă mai talentați decît cei cu care suportă să fie comparați, fiecare este cu o treaptă peste cel de alături, încît urcă așa, din contrapuneri, o scară a valorilor inimaginabilă. Admiratorul meu (pentru că poetul despre care îți vorbesc este un admirator al meu încă din era glaciară) a publicat recent un volum de versuri și cînd a pus mîna pe primul exemplar s‑a înfiorat ca la contactul cu un corp extraterestru, se uita la el cum se uitau oamenii, neîncrezători, cînd s‑a expus un minuscul fragment de materie adus de pe lună, plasat în mijlocul unei săli imense, sub un clopot de sticlă, la rîndul său dispus în așa fel ca să nu se poată ajunge nici măcar la învelișul acelei materii, care oriunde în altă parte n‑ar fi fost luată în seamă, un mic bulgăre cenușiu, anodin. Cineva a întins mîna să ia volumul și poetul l‑a tras ușor înapoi și i l‑a arătat el pe o față și pe alta, de la distanță, ba a întors și cîteva pagini, în vid, apoi l‑a închis și l‑a așezat într‑o casetă, abia caseta era purtată cu ceva mai multă dezinvoltură, dar fără exces. La apariția tirajului, s‑a dus în depozit și fermecat de cartea sa, de coperțile virgine, fără o amprentă pe ele, s‑a zbătut și a cumpărat întregul tiraj și l‑a închis la el în casă. Scotea din pachete cîte o carte, o așeza în poziții diverse și o privea. Adăuga acesteia încă una, și încă una, în șiruri lungi, drepte și se ducea într‑un punct mai îndepărtat să le examineze de acolo. Nici un act cît de mărunt al zilei nu începea înainte de a trage o carte și a o răsfoi puțin. Își mințea prietenii că s‑a produs o încurcătură și tirajul mai întîrzie, încît nu va fi pe piață mai devreme de o lună, pînă a fost surprins cu cărțile la el acasă. «Sînt ale mele. M‑am răzgîndit, nu le mai difuzez.» Într‑o zi de criză, a lăsat casa deschisă și a telefonat prietenilor să se ducă și să ia cărțile de acolo. I‑a conjurat să nu lase nici un exemplar, fiindcă n‑ar fi suportat să‑l vadă, știind că toate celelalte nu se vor mai întoarce. De pe urma experienței lui, în chip inexplicabil, a rămas cu o deficiență care face deliciul prietenilor: gîndește cu voce tare. «Ce faci, dragă, cum îți merge?»îl auzi. «Bine», răspunde celălalt. «Bine, pe dracu’, comentează cu o voce încețoșată, aducînd la suprafață gîndurile ce se nasc cu o anume îndărătnicie și mohoreală, în genere este un om acrit, care afișează o bună dispoziție confecționată pe loc. Bine, pe dracu’, un nenorocit, incapabil să termine un poem după o lună de zile.» Cu mine a fost azi de‑a dreptul delicios. «Kitty, frumoaso, mi‑a zis, tocmai tu să te îmbolnăvești? Incredibil.» Și în timp ce eu tăceam, gîndurile lui se auzeau monoton: «Ereditate încărcată. Purta boala cu ea întotdeauna, dar, într‑adevăr, este mai frumoasă acum. Epuizarea a eliminat orice vulgaritate de femeie‑amazoană și ca tot ce sfîrșește iremediabil, beneficiază de o lumină ultimă, fosforescentă. Este mult mai interiorizată, păcat că se va duce.» Cum tace mult, gîndurile lui ar fi putut să continue pe traseul deschis de prima idee, dar l‑am întrerupt. «Boala este o iluzie a ta, ridică‑te și vei merge cu mine», a zis, cu optimismul său artificios, de care nu se desparte în nici o împrejurare. Apoi a dat drumul iarăși unui potop de gînduri, pe care nu le mai reproduc, de astă dată nu mă priveau pe mine, ci îl frămîntau vechi răfuieli cu colegii săi, niciodată încheiate. Unii au încercat să contrazică afirmațiile sale venite din vis, cum le‑au numit, dar poetul nu numai că nu s‑a trădat, angajînd vreun dialog, dar era atît de sincer contrariat, încît le‑a fost imposibil să creadă că disimulează, au admis că nu‑și amintește nimic din ce gîndește cu voce tare, că acele gânduri sînt ale altuia.

Ei, rătăcitorule, gîndește puțin cu voce tare, mi‑ar place să te ascult. Cum mai arată lumea în lipsa mea? Sau de acolo de unde vii eu nu mă vedeam deloc? De fapt, te întreb, dar răspunsurile, uite, nu mă interesează. Cum stai cu ereditatea? Să nu te înspăimînte îmbolnăvirea. Eu sufăr acum de o teamă inversă: să nu te termine prea repede boala mea. Sînt ca o elevă sîrguincioasă, dată în seama unui magister neîndurător, trag de programa mea cu dinții, de dimineața pînă seara, să nu‑mi scape nimic. Ultimul pas făcut în lumea de dincolo de aceste pietre a fost demult, abia mai țin minte. Ieri am mers singură puțin prin cameră și a fost fantastic, echilibrul perfect mă încînta ca o descoperire epocală, nu puteam să‑mi desprind ochii de la picioarele mele, mă uimea felul cum își făceau datoria, talpa așezată exact însemna o luare în stăpânire a planetei. Reîntoarsă în pat, am început să mișc degetele de la mîini și să le studiez. Am încercat să execut infinita gamă de mișcări de care sînt în stare mâinile (te rog să repeți experiența acasă și ai să te convingi de adevăr) și m‑am înduioșat (gama sentimentelor este mult mai redusă decît mișcările posibile ale mîinilor), m‑am înduioșat și de amintirea copilăriei, retrăită prin alții, prin cei mici, mici de tot: ai remarcat euforia copiilor din leagăn, înainte de a împlini un an, cînd învață să se joace cu mîinile, cum spun mamele? Sînt frumoase mîinile noastre, inteligente, abile, grațioase, umbrite de melancolie, tînjesc după inele, după mîngîieri, se pierd în gesturi enigmatice, nici o trăire a noastră — disperare, bucurie, simplă mulțumire — nu se exprimă fără participarea lor, o iau înaintea cuvintelor, înaintea săgeților izvorîte din ochii noștri, anticipează crispările feței și destinderile, vorbesc singure, mai elocvent și mai colorat decît noi înșine, duc o viață singuratică, sînt chinuite de poveri, le exasperează frigul, le pîndesc arderea, strivirea, indiferența generală, sînt înrobite pe viață și cînd murim, sînt ultimele care mai dau un semn despre noi. Am să mă consacru mîinilor mele, în speranța că voi traversa cu bine valea plîngerii, nu cum prorocea admiratorul meu, care mă considera pe ducă. Sincer vorbind, n‑am cum să‑l învinuiesc. Admirația lui dusă pînă la extrema limită este obligată să se oprească la ideea că moartea prematură este singura salvare a ființelor tinere, altfel, inevitabil, intervine degradarea, infama bătrînețe, dispariția unei fantome decrepite și, dacă admirația mai rezistă pînă atunci, ce poate fi mai înfiorător? Moartea oamenilor tineri nu este propriu‑zis o moarte, nu o admitem, ci plecare, refuzul de a rămîne printre noi, întrezărim posibilitatea întoarcerii în fiecare clipă, cei tineri trăiesc în continuare, sînt doar absenți. Am să mă consacru mîinilor mele și am să le dau satisfacția libertății, nu le voi pune să facă nimic din ce nu le place. O prietenă de a mea este obsedată de frumusețea corpului. Mi s‑a plîns de nenumărate ori: «Nu am picioare destul de frumoase.» Seara, înainte de culcare (trăiește singură, a divorțat), scoate îngîndurată un picior de sub cuvertură (are o cuvertură superbă pe pat și se învelește cu ea, inconștientă, i‑am spus că o distruge, dar nu aude), îl scoate în mod ceremonios, încet, pe nesimțite, și îl urcă pe perete, foarte sus, ca să‑l poată privi în voie. Uneori își pierde așa un ceas întreg, rar îl schimbă cu celălalt picior, căruia îi rezervă seara următoare. «Ce ai vrea tu de la picioarele tale?» am întrebat‑o. S‑a gîndit mult (este o femeie încîntătoare, exemplar rarisim, fragil, transparent, neportabil, victimă sigură în toate împrejurările, naivă, credulă, sperioasă, doarme cu lumina aprinsă, refuză exact cînd ar trebui să accepte și «cade» tocmai cînd ar trebui să refuze, de aici veșnica nesiguranță, panica surdă că n‑a fost înzestrată pentru viață decît pe jumătate, jumătatea asta fiind frumusețea ei, femeie recunoscută, curtată, rîvnită, asaltată, ucisă, subiect etern de dispută), s‑a gîndit oprindu‑se în loc, ca să nu se grăbească cu răspunsul și să greșească, are o seriozitate teribilă, care distonează frapant cu liniile ei dulci, aeriene, imateriale. «Nu sînt destul de inteligente», a spus la sfîrșitul reflecțiilor. Apoi, s‑a corectat: «Nu sînt deloc inteligente. Sînt numai frumoase în sensul plat al cuvîntului, or fără inteligență nimic nu este frumos. Oamenii frumoși și proști sînt oribili, revoltători, îți vine să‑i ucizi: profanează frumusețea. Exterminarea lor are caracter obligatoriu, de apărare a speciei. Femeile frumoase și proaste sînt bestii absolute: devorează, devastează, urlă, răstoarnă, n‑au conversație, n‑au idealuri, numai sîni, pretenții, decepții, cuceriri, drame, lacrimi, se admiră, se prețuiesc, se sclifosesc, primesc avansuri în contul viitoarelor aventuri și sînt proaste, înfiorător de proaste: cred despre ele tot ce li se spune și mai vor să li se spună, sînt mereu înfometate că n‑au fost remarcate destul, că n‑au pus mîna pe bărbații cei mai buni, că le‑ar mai trebui unul, atent, care să le intre în voie, să le iubească cu grijă, ca să nu se ofilească prea devreme, să se mențină mult, mult, pînă la sfîrșitul celuilalt mileniu. Am nevoie de picioare inteligente, care să mă conducă și în lipsă. Sînt suple, sculptate bine, dar au totuși un aer prostănac, de fete de la țară. Este foarte complicat să‑ți explic ce vreau anume de la ele: să mă înlocuiască, pricepi? cînd eu nu sînt destul de atentă cu mine și să mă însoțească devotate cînd mă jertfesc prostește, să nu se revolte inutil, să înțeleagă că n‑am altă ieșire. Le‑am observat că murmură, se împotrivesc, ridică obstacole sau, dimpotrivă, nu se înfrînează, se complac în desfătări puerile, superficiale, nu iubesc adîncurile, căderile mortale, singurele care ne măsoară viața.» Eu, în ce privește mîinile mele, n‑am să fiu pînă într‑acolo de prăpăstioasă, ca amica mea. M‑aș mulțumi cu mai puțin. Să‑mi rămînă credincioase. Atît. Să nu mă trădeze. Fratele prietenei mele își duce voința cu mult mai departe. L‑a nemulțumit că doarme șapte ore din douăzeci și patru și, mai ales, că doarme cu poftă. Un an de zile a pus ceasul să sune la două noaptea, să‑l scoale nemilos din somn. Se îmbrăca imediat și cobora pentru o oră în stradă, în fața casei, vară și iarnă, cu o carte în mînă, citind la lumina unui bec chior, spînzurat la intrarea în clădire. Treptat, și‑a suprimat focul din cameră și l‑a reluat apoi foarte încet, pînă l‑a adus la o limită socotită de el optimă: o mînă de surcele aruncate acolo pentru un foc decorativ, cu lumina stinsă. A declarat că este extrem de satisfăcut, că organismul său s‑a fortificat, iar în privința somnului intențiile sînt să‑l reducă la două ore, în două tranșe. Și‑a luat o nevastă și mai îndrăcită decît el: în plină iarnă, pe viscol, smulge ferestrele, în miez de noapte și doarme în slip. Amîndoi îl urmăresc cu admirație pe un nebun, Reisman, care are iarna un program special de băi reci. Trece cu toporul pe umăr, cu capul foarte sus, ținut puțin strîmb, în veston, fără mănuși, fără fular, în pantofi și șosete, de regulă cu gulerul cămășii descheiat, și se duce la rîu să taie gheața. Face operația tacticos, pregătindu‑și un soi de culcuș, care să‑i permită să se întindă pe spate și chiar să înoate puțin, dacă ar avea poftă. Se comportă însă moderat, nu exagerează: se dezbracă și intră în apă, de două sau trei ori, apoi se șterge cu un prosop, fără grabă, corpul i se încinge în cercuri de foc, capătă o culoare de arsură, de om biciuit metodic, centimetru cu centimetru, roșeața urcă pînă în vîrful capului și culminează în obraji, incandescenți, de jar, iar cînd a terminat, își pune hainele pe el, scuturîndu‑le de zăpadă, ia toporul și se întoarce pe același drum spre casă. «Reisman vine de la baie», țipă copiii, dar el nu‑i observă, nu se uită nici în dreapta și nici în stînga, și ține toporul într‑un mod inconfundabil, agățat de umăr, fără să‑l mai sprijine, de unde nu se desprinde niciodată, pentru că omul are un mers ritmic, pași mari, egali, preciși, puternici, netulburați de rumoarea străzii, de curiozitatea revărsată asupra lui, de întîmplări neprevăzute. «Suferă de o boală de nervi și i s‑au recomandat băi reci», a explicat cineva. Numai că le‑ar fi putut face la el acasă și nu de‑a dreptul în rîu. Este adevărat, își alege orele de amiază, uneori însorite, splendide, chiar dacă gheața rîului nu scade nici cu un milimetru. Am discutat cu fratele prietenei mele. «Omul nu face nimic extraordinar, mi‑a zis. Finlandezii ies din sauna, de la o temperatură înnebunitoare, cu corpul fumegînd, și se aruncă în lac, unul după altul, cu desăvîrșită naturalețe, i‑am văzut eu, și n‑am fost în stare să‑i imit, deși am primit invitația lor amabilă.»

Rătăcitorule, sînt, ca și tine, în căutarea unor ținuturi nedescoperite. Mi se oferă prilejul rar de a fi singură cu mine mult mai mult decît mi‑am dorit. Voi învinge boala, cu siguranță, dar ce voi face cu descoperirile mele? Unde mă voi ascunde? Nu voi mai trăi ca înainte. Nu vreau. Sau mă voi grăbi să cobor și ultimele trepte. De pe acum mă sfîșie durerea că nu voi avea cui împărtăși, și nici cum, descoperirile ultimelor clipe. Ce spunem noi despre moarte este banal și poartă amprenta spiritului nostru mărginit. Rătăcitorule, îți ofer o șansă: îmbolnăvește‑te. Sau rătăcirile tale te conduc mult dincolo de ce‑mi va fi permis mie să descopăr? Îți sînt recunoscătoare că te‑ai gîndit la mine și citesc în ochii tăi că de fapt ești un fugar, cineva te‑a alungat, dar bunăvoința ta nu‑i mai mică, pentru că citesc și ceea ce ai de gînd să faci: să iei în seama ta toate alergăturile la care îi supune un bolnav pe cei din jur, te vei chinui să suferi la fel ca mine, ca să nu mă nedreptățești, vei plînge de bucurie cînd vei izbuti și se va abate o nenorocire reală cînd vei constata că ești ca întotdeauna”

„Kitty, zise Matei, lumea nu merită să existe dacă tu o părăsești. De azi nu mai sînt un rătăcitor. Refuz să‑mi urmez destinul. Am să‑mi procur un topor și am să tai gheața cu el, am să mă cufund în băile reci, trăiască Reisman. Obsesiile mă apasă însă. Sînt legat de ele. Dar sînt foarte aproape de capătul drumului meu. Cu cît rămînem mai singuri, cu atît sîntem mai aproape de ținta noastră. Nimeni n‑are puterea să ne urmeze pînă la ultimii pași. Cînd voi fi cu totul singur, îmi voi zidi un castel ca al tău. Visez o casă unde în afară de piatră să nu fie admis nici un alt element. Un pat de piatră, o masă de piatră, pereții, scările, mobilierul mărunt, totul din piatră. În copilărie, în fața casei noastre, o imensă piatră solară, un disc perfect, te primea. Întîi urcai în mijlocul ei, priveai în jur și apoi simțeai îndemnul să intri. Dimineața, la noi acasă nu se ieșea în prag, ci se coborau cîteva trepte, trei, cred, pînă atingeai suprafața solară a discului de piatră, care deținea cheia zilei: numai de aici, din acest punct aflai dacă va fi frumos sau va ploua, dacă are sens să te grăbești sau mai poți lenevi pe lîngă casă. Piatra fusese adusă de străbunii noștri și plantată acolo ca o emblemă, nimeni nu deținea amănuntele unde fusese găsită, avea un diametru considerabil și suprafața plană descria un cerc fără cusur, exact geometric, iar partea inferioară, pe care se sprijinea, pronunțat arcuită, trăda sfera originară și îi mărea farmecul. Văzută în întregime, părea o cupă, îngropată în pămînt pe trei sferturi și păstrînd deasupra, ca și cum ar fi fost umplută pînă la refuz, întinderea plană, bine șlefuită, expresivă, simbolică. Marginile pietrei, rotunjite natural, desăvîrșeau menirea ei miraculoasă de pivot, în jurul căruia gravita viața întregii case: de aici se distribuiau plecările și aici se adunau sosirile, nimeni dintre ai noștri n‑a pornit în lume înainte de a se fi oprit un timp în mijlocul pietrei solare, iar de cîte ori ne‑a ajuns dorul de casă și amintirile trezeau imagini vii, întîi se zărea piatra albă, curată, circulară, pe suprafața căreia nu se depozita niciodată nimic, apoi, în spatele ei răsăreau pereții casei, înalți, drepți, văruiți proaspăt, de un alb orbitor, cu ferestrele ce ritmau zidul ridicat pînă sub acoperișul trainic, în desenele lui de șindrilă, distribuite în registre ce urcau în pantă lină, îndelung studiată, înconjurînd zidirea pe cele patru laturi. Kitty, am să te duc să vezi piatra aceea. Ea se păstrează.”

Matei nu‑i pomeni lui Kitty nici un cuvînt despre Gabură. Nu se îndoia că ea aflase despre întoarcerea pictorului, dar socoti că este dator s‑o ocrotească de amintirile din zilele dinainte de a se îmbolnăvi. Nu aduse în discuție nici pavilionul regal al lui Luca, deși avea indicii că și aceste vești pătrunseseră pînă la Kitty. Evită numele Marthei, iar atunci cînd Kitty îl rosti de cîteva ori, Matei nu se opri asupra lui, pentru a nu fi obligat să pună întrebări sau să facă mărturisiri. Avea convingerea că și ea, Kitty, înțelesese ce îl determina să procedeze astfel și că se bizuiau pe o convenție durabilă. Pavilionul regal înaintase în construcție, cu toate că Luca și Taisa nu‑și mai făcuseră apariția. Încredințaseră probabil Nonei și lui Remus grijile practice, ei retrăgîndu‑se în gara de la răscruce, lîngă Cimitirul de regi. Matei nutrea iluzia că îi va evita în continuare pe cei vechi, mai ales că se împrietenise, în cîteva zile, cu tatăl lui Kitty, venit din munți de peste două săptămîni și nedecis să se întoarcă. „Domnule, îi spusese geologul, cu mine nu vei putea conversa ușor, pentru că vorbesc puțin și ceea ce spun este nesemnificativ. Dar dacă vom ști să tăcem amîndoi destul, ne vom înțelege. “ Geologul aprecia străduințele lui Matei de a fi util. Încă de a doua zi preluase toate grijile casei. El făcea cumpărăturile și aprecia ce anume să se cumpere, lui i se predaseră fondurile și îi fuseseră deconspirate sursele pentru a le alimenta în viitor, i se recunoscu o autoritate măgulitoare. Cînd pășea în interiorul casei, ceilalți încetau să mai acționeze, așteptînd îndemnurile lui dacă să‑și continue sau nu îndeletnicirile, acomodîndu‑se imediat cu tot ce întreprindea Matei. Mama lui Kitty îl impresionă pînă la tulburare pe Matei — „Uite ce i‑ai făcut, zisese Kitty, cum o să‑și găsească liniștea?“ —, abia izbutise să rostească, în felul său aparte, cele cîteva cuvinte obligatorii. „Doamnă, spusese, sînt neobișnuit să întîlnesc ființe ca dumneavoastră. Lumea din care veniți îmi este demult străină, am uitat pînă și legendele ei. Dar totul învie acum cu o asemenea putere, că sînt fascinat. Străbunii dumneavoastră coboară în aceste clipe pînă în pragul casei și eu văd șirul lor, cum văd lumina ce s‑a răspîndit în jur la intrarea dumneavoastră. Acele străbune celebre, pe care le‑ați moștenit, v‑au dăruit cu o frumusețe rară în aceste locuri, deși nici pămînturile de aici n‑au dus lipsă de femei tulburătoare. Luați cuvintele mele ca pe un omagiu cuvenit.“ Exista o asemănare izbitoare între femeia ce‑l ascultase fără nici un semn că ceva neobișnuit s‑ar petrece și Valeria Galeș, cu chipul ei ireal din camera regală, pe cînd Matei se mai afla încă în gara de la răscruce. Se obișnuise însă cu asemănări din acestea ciudate și nu dori să stăruie în aduceri aminte, mai cu seamă că toate puterile sale erau îndreptate spre îndepărtarea de trecut. „O să te rog să‑mi spui Elena, zisese mama lui Kitty, cum îmi spun toți prietenii casei noastre.“ Fusese singura ei rugăminte. Matei obișnuia s‑o țină la curent cu drumurile lui, cu treburile casei, cu măruntele neajunsuri și mulțimea de griji, iar Elena aproba cu o înclinare abia perceptibilă a capului, fiind de la sine înțeles că tot ce făcea el, Matei, era bine. Uneori nu erau numai ei doi, ci și geologul, dar soțul Elenei avea mereu aerul că fredonează o melodie uitată, deși nimic nu indica vreo preocupare de acest gen, Amîndoi soții nu aveau obișnuința necazurilor, de care întotdeauna se ocupase altcineva, încît discuțiile pe tema îmbolnăvirii lui Kitty îi apăsau ca o vină atribuită pe nedrept și doar cu multă timiditate emiteau vreo opinie. În genere se mărgineau să considere că mica lor datorie este să întreprindă imediat și cu maximum de conștiinciozitate tot ce le cereau ceilalți, implicați mult mai direct: medicul, Matei și, de la distanță, Martha, care se pare că o vedea pe Elena și se sfătuiau împreună. Elena veghea ceasuri în șir, în cea mai desăvîrșită tăcere, la patul lui Kitty, fără să se ocupe cu ceva, convinsă că prezența ei alungă pericolele ce ar încerca să se apropie, iar după ce părăsea patul bolnavei, veghea la ea în cameră, alt șir lung de ore, în aceeași tăcere, fără nici o preocupare exterioară, aproape exact în aceeași poziție ca în vecinătatea pietrelor din chilia lui Kitty. O concentrare fără răgaz, egală, asupra acelorași gînduri și, în mod uimitor, fără s‑o obosească. Nu se referea deloc la meditațiile ei, însă Matei nu avea nici o îndoială că Elena trăia o suferință devastatoare și că echilibrul ce‑l păstra nu se va menține multă vreme. Geologul îl urma pe Matei după cumpărături, din propria sa inițiativă, și pe drum, mergînd alături, se uitau din cînd în cînd unul la celălalt, intens, întrebător, dar nu se năștea nimic, nici un fel de altă comunicare, își plecau privirile și continuau să meargă. De vreo cîteva ori, la ieșirea în stradă din magazine, geologul o luase în cu totul altă direcție decît Matei și își văzuse de drum, iar Matei nu‑i atrăsese atenția că greșește. Se reîntîlniseră acasă, dar la fel ca și cum nu s‑ar fi despărțit o clipă, fiecare depunînd cumpărăturile ce rămăseseră la el și retrăgîndu‑se la ale sale. Geologul avusese, probabil, o mustrare de conștiință și după săvîrșirea acestor greșeli, pentru a nu da loc la altele, se ținea de Matei, venea neabătut în spatele său, și în felul acesta ajungeau acasă împreună, erau văzuți intrînd pe poartă unul după celălalt, ajutîndu‑se să treacă prin poarta abia întredeschisă, cu încărcătura de pachete.

„Cum îți merge în casa noastră? îl întrebase Kitty pe Matei. S‑ar putea să îmbătrînești aici, să‑ți rozi anii unul cîte unul, să încărunțești și să albești complet, ai deveni un moșneag alburiu, drept, mereu în căutare de ceva, fără prieteni, singur ca întotdeauna. Boala mea se anunță fără sfîrșit, oricum este infinit mai interesantă decît viața mea din ultima vreme. Am așteptat ca măcar unul din voi să mă urmeze, dar vă încăpățînați să fiți sănătoși, vă privați de dreptul vostru de a vă cunoaște deplin. “ Matei se găsea de cîteva zile într‑o poziție neconvenabilă. Exista riscul permanent să răzbată pînă la Kitty noile vești din casa Gabură, or se născuse un tabu în legătură cu dispariția pictorului, de care Matei credea că nu este străină îmbolnăvirea lui Kitty. Rememorarea încoronării și a îmbrățișării fatale, gîndea Matei, ar fi avut urmări nefaste pentru Kitty. Boala o despărțise de acel episod și pînă la un punct reprezenta o purificare, poate ea voise în mod expres să pună o barieră de netrecut între puterea cu care se trezise dintr‑o dată și viața ei obișnuită, în mod cert abandonase acea putere și nu și‑o mai dorea, rămînea de văzut însă dacă darurile primite și de care făcuse uz, alungîndu‑l pe Gabură de la ei acasă, renunțaseră și ele și se depărtaseră de Kitty. Destule necunoscute subzistau încă și nu era nici un motiv să fie răscolită memoria proaspătă a misterioasei dispariții a pictorului celebru. Cu atît mai mult cu cît Gabură revenise la vechea lui casă. Într‑o dimineață a fost găsit făcînd ordine prin atelier. „Am pus ieri asta aici și uite unde o găsesc, se plînsese Relei, chemată imediat ce fusese semnalată prezența lui Gabură. Imaginează‑ți că n‑aș mai avea memoria mea vestită, cum aș putea să dau peste ceea ce îmi trebuie? Toată viața am trăit pe baza memoriei mele. În somn, trezit, puteam să întind mîna după cel mai neînsemnat lucru, și era la locul său. Socotelile casei le‑am ținut întotdeauna fără registre, cu vînzări, împrumuturi, datorii, amînări de plăți și de încasări, cu miile de nimicuri, cu cumpărăturile de tot felul, ceilalți se încurcau și apelau la mine să le amintesc. O făceam cu plăcere. Mi‑au displăcut oamenii care își fac un merit din a nu‑și aminti nimic, coborîndu‑și viața într‑o nebuloasă fără repere. “ Reia socoti că, fără discuție, cel mai bun lucru este să considere că și ea a fost ieri împreună cu el, că nu este cazul să‑l contrazică, ci să‑l ajute să se integreze cu simplitate în vechea sa profesie. Se grăbea să‑i pună la îndemînă obiectele familiare și să privească atentă cum le aranjează, înțelegînd că în acest fel pictorul ia cunoștință cu vechile deprinderi, că se redescoperă pe sine și foarte curînd nimic nu va mai fi neobișnuit. „S‑a zis despre mine, îi mărturisi Gabură, că mi‑a plăcut pictura și că mi s‑ar datora zeci și sute de tablouri, că am umplut orașul cu ele. Un neadevăr total. Nu recunosc nimic. “ Semne de întrebare apăruseră imediat în ochii femeii. Dar ziua trecu fără nici un incident. Ca și ziua următoare. Ba chiar mai mult, Reia îl invitase la o scurtă plimbare și Gabură acceptase bucuros. La întoarcere, chiar în clipa cînd intrau în casă, Gabură întrebase cu o seriozitate gravă: „Cum se numește acest oraș?“ Reia îl tratase ca pe un mic șmecher, care se joacă mai mult decît i‑ar fi permis. „Orașul n‑are nume. Dar dacă îți face plăcere, putem să‑i dăm numele tău. Se obișnuiește acum. Sau unul derivat din numele tău.“ Gabură acceptase pe loc, cu o veselie spontană. „Nu mi‑ar fi trecut așa ceva prin cap. Amicii mei vor muri de invidie. Este ceva să tragi un oraș după tine și să‑i împrumuți numele tău.“ Apoi, după un timp de gîndire, concentrat și speriat: „Da, dar care este numele meu? Ce voi face acum?“ „O, nimic mai simplu, zisese Reia, îți alegi un nume și declari că este al tău, nu te mai desparți de el și recunoști că îți aparține, ori de cîte ori îl auzi rostit. Ai posibilitatea să‑ți alegi cel mai frumos nume. Pentru oameni ar fi chiar cu mult mai bine să nu moștenească numele, ci să și‑l aleagă singuri. L‑ar ține mai ușor minte și poate că ar exista mai multă fantezie decît azi. Sau ar sărăci și cea cîtă este și ar apărea un mare reformator, cu un dar fabulos, care ar împărți el nume.“ Gabură, preocupat să‑și aleagă un nume, zisese: „N‑am să pot singur, am să greșesc și vreau un nume frumos, să‑l dăruiesc concetățenilor mei și să fie înscris deasupra primăriei, să fie trecut pe cărțile poștale ilustrate și în enciclopedii, îți dai seama că am anumită răspundere. Ajută‑mă. Alege în locul meu. Pune‑te în situația că ar trebui să decizi.“ „Cele mai frumoase nume, teoretizase Reia, devin astfel după trecerea unui timp, după ce se încarcă de aura celebrității. Un nume banal, cum este Ionescu, ajunge să fie suprasaturat de semnificații și rostirea lui produce o tresărire. Am să‑ți propun un nume frumos și simplu, dar să nu‑l refuzi. Mi‑ar fi greu să aleg altul. Lasă‑mă un pic să verific impresiile mele. Aș vrea să fii cît mai mulțumit.“ Ca și cum i s‑ar fi transmis pe căi misterioase acel nume și nu mai rămînea decît să‑i fie confirmat, bărbatul abia întors de la plimbare se arăta foarte bine dispus, aproape fără nici un fel de griji. „Și care ar fi numele?“ Întrebă, de parcă n‑ar fi vrut să lase răspunsul în suspensie și să comită astfel o impolitețe, după ce el solicitase să fie ajutat. Reia rostise teatral, cu o voce tremurată: „Ștefan Ieronim Gabură.“ „O, se grăbise pictorul, un nume frumos, un nume frumos, nu m‑aș fi gîndit la el, aș fi ales oricare altul. Îți mulțumesc. Accept numele. Să le spui tuturor că eu sînt Ștefan Ieronim Gabură și orașul a purtat din totdeauna numele meu, dar am omis să anunț la vreme acest lucru. Te rog să comanzi o mie de cărți de vizită cu acest nume și dacă vrei, dacă îți face plăcere, poți să‑l porți și dumneata, n‑am nimic împotrivă. “ Reia îi întinsese o carte de vizită, din cele pe care Gabură nu le mai folosea demult și era plină casa de ele. „O, ai fost foarte prevăzătoare, mă bucură extraordinar cînd sînt înțeles și nu trebuie să repet rugămințile mele. Te numesc secretara mea. Vei avea dreptul să iei hotărîri în numele meu, să accepți invitațiile ce îmi sînt adresate, dacă vei considera că este în interesul meu să particip, vei avea posibilitatea să refuzi primirea celor care nu m‑ar face decît să‑mi pierd vremea, vei avea anumite drepturi chiar asupra mea, să‑mi întocmești programul, zilnic, și cu maximum de severitate, să‑mi interzici activitățile care îmi risipesc inutil energia. Ca o dovadă a încrederii mele îți propun să‑mi devii soție și, în acest mod, drepturile cresc toate cu cîteva trepte. Ești soția lui Ștefan Ieronim Gabură. Am să anunț personal pe toți cei interesați. O să te rog să comanzi noi cărți de vizită, cu numele noastre amîndouă.“ Aici Reia supralicitase și scosese chiar din poșeta ei o carte de vizită din vechea lor căsătorie. „Nu pot să cred, exclamase Gabură. Va fi suficient ca eu să gîndesc un lucru și el să se îndeplinească întocmai, încă înainte de a fi rostit dorința mea. Minunat. Îmi voi dedica timpul marilor mele studii, nu se va pierde un minut. Bibliotecile mele sînt pe drum. Le însoțesc oameni de nădejde. După moartea mea le voi dărui orașului care m‑a adăpostit și a avut bunăvoința să împrumute numele meu. Îmi aștept bibliotecile. Sînt cărți în toate limbile cunoscute ale pămîntului. Numai cataloagele bibliotecilor mele ocupă zece rafturi și sînt întocmite după un sistem modern, codificat, să nu ocupe spațiu prea mult. Nu vom avea acces în bibliotecă decît noi doi, însă niciodată împreună. Îmi vei spune ce ore preferi și eu mă voi retrage. Îmi voi rezerva nopțile, pentru claritatea reflecțiilor din ceasurile cînd nu mai umblă în lume decît gîndurile celor mari, care nu au somn.“ Reia își făurise planuri. Va rezerva o perioadă pentru adaptare și, mai ales, va trebui să‑l redeprindă pe Gabură cu pictura. Nu i se părea greu. Într‑un anume mod, Gabură se oferea pentru remodelare și avea șansa să scoată din el un exemplar superior celui dispărut. Casa Gabură se goli aproape cu totul de vizitatori, la cererea femeii, pentru a‑l feri pe pictor de relații ce‑i puteau sugera comportări extravagante și pentru a înlesni acțiunile ei de redresare. Poetul, apărut să aducă omagiile sale stăpînei, dar interesat pînă la sufocare să dea ochii cu Gabură, fu îndepărtat fără menajamente. Leonardo nu‑și atenua elogiile și imploră să fie informat primul cînd se va redeschide casa Gabură. „Am meditat mult, spuse el, supremația nu i se cuvine lui Gabură, nici mie, așa că sîntem împăcați, va începe o epocă de frăție eternă, absolută, pentru că nici unul nu va rîvni să‑l domine pe celălalt. Supremația îți aparține ție, Divină Reia, și tu vei binecuvînta împăcarea noastră, a poeziei și a picturii, nedespărțita viață a celor mai mari dintre arte.“ Reia nu observă nimic alarmant la Gabură după povestea cu numele său și al orașului. Ea continua să ocupe mica odăiță folosită de pictor odinioară pentru repaosul de după‑amiază, iar Gabură se instalase (așa dorise) chiar în salon, fiind evident că va urma să treacă în vechiul său dormitor. Deocamdată, provizoratul era suveran. Chestiunea „autenticității” lui Gabură devenise fără sens. Nu interesa nici dacă el, Gabură de acum, era cel care dispăruse și a doua oară, la îmbrățișarea afectuoasă și dezinteresată a Relei. Reformele visate de Reia, noile moravuri, omagiile cuvenite stăpînei, numele casei, rostul ei, tot viitorul gîndit de fosta soție în singurătate, căpătau alte contururi, erau evaluate în funcție de evoluția adaptării lui Gabură și de pretențiile ridicate de el. Brusc, se interpuse însă un obstacol neimaginat. Gabură dezmembră tot avutul său și îl scoase în stradă. Tocmise cîteva echipe, în ascuns, și în cîteva ore, în lipsa Relei, plecată în oraș, operația se înfăptui. Dezastrul consta în distrugerea celei mai mari părți din tablouri. „Am vrut să ai această surpriză, zise Gabură. Bibliotecile mele sînt pe punctul de a sosi. Cred că le‑am făcut loc suficient. Am să te rog să te îngrijești ca toate astea să dispară din stradă, nu avem nevoie de gură cască. Le poți vinde, dărui, arde, arunca, nu mă interesează soarta lor.“ Reia, după o scurtă chibzuință, calmă, spuse: „Am înțeles tot jocul tău. Vrei să aranjăm odată casa asta, prea s‑au strîns de toate în ea. Voi avea grijă eu să arate curm trebuie.“ Și fără ezitare, puse să fie duse înapoi lucrurile, dar aranjamentul casei se schimbă în întregime. Reia consimți să lase un spațiu pentru „biblioteci“. Dezinteresul lui Gabură, sub ochii căruia se reinstalau lucrurile scoase de el în stradă, o încurajă. Reieși că nici tablourile nu suferiseră chiar atît de mult, cum apreciase Reia în prima clipă, și o triere separă pe cele deteriorate, care urmau să fie încredințate ucenicilor pentru restaurare. Dar pe măsură ce treaba înainta, pe fața suptă a lui Gabură se întărea un zîmbet malițios, ca și cum ar fi vrut să spună: Nu mă asculți, vom vedea noi la urmă. „Este bine așa?“ Îl consulta din cînd în cînd Reia. „O, minunat, minunat, răspundea, distrat, Gabură. Să nu‑ți scape însă din vedere bibliotecile. Bibliotecile.“ Casa căpătă aspectul unui palat renovat. Reia, cu o încîntare vizibilă, trecea peste tot, și își exprima satisfacția că izbutise să convertească într‑un aranjament atît de util mica nebunie a lui Gabură. După două zile de muncă, dormi adînc și odihnitor. Se trezi într‑un uruit cumplit de motoare. În fața casei, șiruri de camioane încărcate cu cărți așezate în rafturi grele: bibliotecile sosiseră. Dezorientată, pentru prima oară, Reia făcu un pas înapoi. Și o primă mare greșeală: alergă la Gabură, perfidă, și îl îmbrățișă cu o falsă afecțiune, în speranța că în secunda cînd își va deschide brațele, coșmarul cărților din camioanele arhipline (împreună cu Gabură, alungat prin volatilizare) se va sfîrși. Gabură se desprinse din îmbrățișare teafăr, emoționat peste măsură de evenimentul sosirii bibliotecilor sale. „Sînt Bibliotecile Gabură, zise. Faima lor va atinge pe cea a Oxfordului, vom înființa un institut specializat în studiul acestor biblioteci.“ Motoarele nu încetau să huruie și să zguduie orașul, fiind limpede că doar capul convoiului ajunsese în fața casei lui Gabură, și că nimeni, în acel moment, nu știa pînă unde se întinde șirul de mașini, cîte cărți fuseseră aduse și cîte mai aveau să sosească. Foarte curînd casa Gabură se sufoca în zgomotele convoiului, în jurul ei nu mai exista nici un spațiu liber, o mare mișcare se anunța dar ea nu începea încă de nicăieri. Mașinile păreau să fi sosit singure, nu se înfățișau însoțitorii, șoferii, toți oamenii aceia care își destind oasele după un drum lung, aprinzîndu‑și țigările și privind din cînd în cînd mai mult din obișnuință, fără o grijă deosebită, să vadă dacă alcătuirile vehiculelor au rămas tefere și se mai poate conta pe ele. Ca o fantomă, strangulat de nerăbdare, Leonardo prinsese de veste și alerga printre cărți, părea un lup flămînd, asaltat dintr‑o dată de turme de oi, fără a putea să înhațe vreuna, copleșit de mulțimea lor. Nu era greu de dedus că se aștepta semnul lui Gabură, dar pictorul arăta extrem de satisfăcut de starea lucrurilor și priveliștea îl încînta, nu se grăbea s‑o schimbe.

„Martha, zise Reia, după ce o descoperise pe arhitectă și ea acceptase să se întîlnească, sîntem datoare să ne unim, toate, și să salvăm casa care ne‑a adăpostit. Sînt alarmată, am pierdut, nu știu de ce, firul care mă conducea.“ Era o mărturisire rară la poeta suprarealistă, pentru care slăbiciunile oamenilor constituiau un rău primordial, o cedare periculoasă, o sursă de neliniște, denotînd un început de infiltrare a păcatelor, de multiplicare și, în ultimă instanță, de nimicire. Kitty, în patul ei, înregistră momentul sosirii bibliotecilor foarte amuzată, fără a se putea stabili cu cine comunicase (Matei instituise un zid de tăcere în jur), dacă se excludea ipoteza că ea nu avea nevoie să comunice cu cineva ca să afle. „În prezența a mai mult de trei cărți, Reia a fost totdeauna pierdută. În primul rînd că era obligată să aleagă, iar apoi pentru că ea consideră că nu poate exista decît o singură carte mare la un veac, restul fiind lemn sustras unui destin cu mult mai nobil: focul.“ Kitty îi împărtăși lui Matei, ca o răsplată pentru devotamentul său, că de la povestea cu cărțile se vor produce tulburări extrem de grave și că nici unul din ei nu va scăpa de ele. „Lumea în care năvălesc cărțile se răstoarnă întotdeauna, se dovedește că stă pe temelii prea șubrede și nu are cum să reziste. La temerile obișnuite se adaugă și aceea că niciodată cărțile nu se mulțumesc cu ce au distrus, ci tind să pună în loc lucruri de neînțeles, pline de spaimă și necunoscut. Pentru mulți, pentru cei mai mulți, cărțile sînt un dușman, o fiară de junglă care sfîșie nemilos. Lumea modernă este o lume bazată pe cărți, dintre file își scot capul, la fiecare pas, monștrii ce ne înconjoară, fericirea se tîrăște și ea pe file de carte, aici înghesuim tot ce ne trece prin cap, respirăm cu plămîni de hîrtie, ne ducem viața în foșnet de file întoarse și nici viitorul nu se arată mai blînd: vom muri sub tonele de hîrtie scrisă, din tot ce nu vrea să piară, cugetarea omenească este cea mai rezistentă.“ Matei, pregătit foarte bine s‑o apere pe Kitty, îi interzise să‑i mai vorbească despre convoaiele de cărți. Fascinat el însuși de cele ce se întîmplau, nu‑și stăpînea deducțiile și punea pe seama Eugeniei și a jocului de‑a puterea încurcăturile în care iarăși era atrasă Martha. Nemulțumit de sine, Matei își spuse că poartă o serioasă vină: de atîta vreme nu dăduse peste Martha și nu avusese o explicație cu ea. Nu renunța la retragerea pe care și‑o alesese, dar înainte de toate va trebui să dea peste Martha. Nu era exclus ca vina lui să meargă mult mai departe, poate Martha însăși îl căuta și era imposibil să‑l găsească, dacă el se lăsa pradă atîtor nestatornicii. Un obicei rău triumfă și de astă dată, în ciuda faptului că Matei nu‑i mai recunoștea nici un drept asupra lui: făuri la repezeală un proiect pentru expedierea convoaielor de cărți ale Bibliotecilor Gabură la pavilionul regal. Îl rodea gîndul că el este chemat s‑o elibereze pe Reia (și implicit pe Martha), pentru că avea știință de existența pavilionului regal și nu numai atît (oricine putea avea o știință atît de măruntă), cunoștea în esență ce reprezenta pavilionul și cine erau cei care îl stăpîneau. Poate că sînt și eu unul dintre stăpîni și încă unul care va deține pînă la urmă cea mai mare putere, își zise Matei. Pusă astfel, chestiunea convoaielor de cărți se complica puțin, iar destinul lui Matei căpăta altă direcție. Pentru a verifica dacă el, Matei, era chemat să dezlege enigma convoaielor de cărți, hotărî o așteptare de trei zile: în cazul cînd soluția nu intervenea, că nimeni altul nu găsea ieșirea, în acest caz, da, va rosti cuvîntul, pe care îl deținea de pe acum, însemna că el fusese cel ales. În intervalul celor trei zile, orașul deveni de nerecunoscut. Convoaiele de cărți continuau să sosească și să‑l împresoare din toate părțile. Cîmpurile din jur se dovediseră neîncăpătoare. „Primarul a decretat stare de asediu, îl anunță Kitty pe Matei. Spațiul de mișcare în oraș s‑a micșorat incredibil. În curînd va fi prea puțin loc ca oamenii să stea în picioare, unii lîngă alții. Pentru a se preveni asaltul convoaielor și a se obține o minimă descongestionare, s‑a emis și s‑a pus în practică ideea cedării tuturor depozitelor existente, a improvizării altora sub cerul liber. Au fost mobilizați bibliotecarii din opt  ținuturi. Numai că sosirea convoaielor nu încetează.“ Matei nu tolera aceste preocupări ale lui Kitty: „Un om bolnav, spuse el, nu trăiește împreună cu ceilalți, rămîne pentru o vreme închis în lumea lui“ Kitty rîse: „Fii bun, te rog, și privește pe geam“ Matei privi și, descumpănit, se întoarse de la fereastră: „Da, au ajuns și aici.“ Cel puțin motoarele nu se aud, își spuse apoi. Geologul îi confirmă că membrii consiliului comunal sînt întruniți în sesiune permanentă și că a intervenit o sciziune cu consecințe imprevizibile deocamdată: să fie acceptate convoaiele sau să fie trimise înapoi, de unde au venit? Nu s‑a putut stabili dacă țara nu este toată contaminată. Nu numai cosilierii comunali, ci și orașul se diviză, partizanii primirii cărților înfruntau dușmani acerbi. Disputele se păstrau încă între zidurile caselor, dar amenințau să iasă în stradă. Din casa Gabură nu răzbătea nici o veste și foarte mulți neglijau faptul că acolo era centrul evenimentelor. Prima zi din răgazul ce și‑l acordase Matei trecu fără schimbări evidente, atîta tot că sosirea convoaielor nu se încheiase și undeva, la mari depărtări, staționau ultimele autocamioane, care n‑aveau cum ajunge la destinație, obligația tuturor fiind să se prezinte la Gabură sau măcar să‑i dea de știre. În cea de a doua zi, venit ca în fiecare dimineață să se pună la dispoziția lui Kitty, Matei observă încă de la poartă că s‑a petrecut ceva, liniștea nu mai era aceeași, deși, cum avea să constate, nu intervenise vreun element care s‑o tulbure, ci dimpotrivă, tăcerea casei se agravase: Kitty lipsea, își părăsise patul și lipsea. „Mi‑a spus că se simte foarte bine, îl întîmpină Elena, că peste noapte boala a dispărut. Arăta înviorată, ca în zilele ei bune, și a plecat foarte de dimineață, să n‑o prinzi aici. Mi‑a zis că nu vrea să te indispună, dacă ai mai fi întîlnit‑o acasă, s‑ar fi văzut obligată să‑ți nesocotească sfaturile și să plece totuși. Eu însumi cred că s‑a făcut sănătoasă. Să fie în legătură cu sosirea convoaielor de cărți? Cu zvonurile ce nu mai încetează că azi se va decide soarta lor?“ Matei, întristat, își aminti cît de greu îi fusese să se strecoare pînă aici și, iată, Kitty nu‑i acasă. „Mi‑ar părea rău, se plînse Elena, să pierdem cărțile. Orașul nostru are acum o mare șansă. Chiar dacă ar trebui să trăim așa, cu drumurile blocate, și tot este mai avantajos ca înainte. O mulțime de femei bine s‑au decis, știu din sursă foarte sigură, să lucreze la Biblioteci. Specialiștii au și trecut la treabă: elaborează sisteme de clasare și circuite ale cărților, pentru că se pun probleme neîntîlnite pînă azi. Arhitecții imaginează localuri grandioase, care să lege patru orașe între ele. Bibliotecile vor avea la dispoziție o cale ferată proprie și, probabil, va fi nevoie și de un aeroport. Guvernul pregătește fondurile pentru construirea unei Academii și a unui oraș‑satelit destinat primirilor, se va și chema Orașul primirilor. Ideea de a se construi hoteluri separate a căzut, ar fi insuficiente. Soțul meu, atît de indiferent în alte ocazii, a prezentat sugestiile sale în vederea procurării celor mai trainice materiale de construcție. Pentru administrarea Bibliotecilor va fi necesar un corp de directori, se zice că se vor folosi criterii de selecție foarte severe, amatorii fiind numeroși și funcția presupunînd exigențe speciale. Elita orașului vor constitui‑o în viitor poligloții. Vor sosi mulți de peste hotare, după cum s‑a aflat au și început să‑și exprime dorința. Titlul de cetățean de onoare al orașului nostru va fi foarte rîvnit.“ Matei, sub avalanșa de vești, încerca să prelungească firele lor mult în viitor, să deducă urmările și să se situeze pe sine și pe cunoscuții săi în raport cu uriașa metamorfoză descrisă de Elena. „Nu va fi nimic din toate, spuse în mod neașteptat Matei. Este orașul meu și nu am fost întrebat.“ Îl surprinse și pe el tonul categoric, dar nu socoti că trebuie să‑l atenueze. „Și dumneata? o întrebă pe Elena. Intenționezi să treci în corpul marilor specialiști?“ „O, se apără grăbită femeia, eu nu contez, sînt mulțumită cu mica mea bibliotecă și n‑am nici un exercițiu de a trăi în lume.“ „Foarte bine, aprobă Matei. Voi instaura ordinea. Așa nu mai merge.“ Elena, după ce îl pusese la curent cu noutățile ce le deținea, reveni la Kitty, ca și cum n‑ar fi vrut să ia în seamă categoricele lui avertismente. „Sînt puțin îngrijorată pentru ea, zise Elena. Avea nevoie de o perioadă de convalescență, mai ales cu gustul ei pentru excese. Mi‑i teamă să nu fie angrenată de evenimnte și tîrîtă în viitoarea lor.“ Îngrijorările mamei — asta avea să se probeze mai tîrziu — nu erau lipsite de fine intuiții. De cum pășise în stradă, Kitty fusese absorbită de aventură. Un grup numeros de necunoscuți, surescitați, îi propusese să devină co‑director general, anunțînd‑o că tocmai se îndreptau spre casa ei, să‑i aducă propunerea, la sugestia unei mari personalități, al cărei nume nu fu pomenit. Spre uimirea ei, șefii convoaielor (spre deosebire de prima zi, cînd în fața casei Gabură nu apăruse nici un însoțitor, acum totul avea o organizare strictă) îi oferiră cărți rare, aduse din orientul îndepărtat, și o asigurară că le va citi fără dificultate, toți cei care primeau darurile lor fiind investiți, totodată, cu facultatea de a descifra textele în cauză, în aceeași măsură ca și inițiații. În spatele lui Kitty se formase un soi de gardă, din tineri înalți, chipeși, gata să intervină imediat, la cel mai mic inconvenient, nu‑i cunoștea pe nici unul, mai mult ca sigur nu erau din oraș, apăruseră în urma convoaielor, și acești tineri luaseră în seama lor purtarea darurilor, împărțite egal între toți, constituindu‑se astfel într‑un cortegiu impresionant, căruia i se deschidea drum, prin alte grupuri ce acționau spontan, la ivirea solemnă a tinerei fete și a gărzii însoțitoare. Crainicii lui Ieronim Gabură o vestiră pe Kitty că maestrul o așteaptă și că, dacă are bunăvoința, să‑l anunțe cînd ar putea să se înfățișeze. Crainici cu porunci contrare, emanînd de la stăpînă, o somară să‑și întrerupă călătoria spre Gabură. Kitty însăși își trimisese vestitorii în căutarea Marthei și a lui Leonardo, fără a‑și comunica intențiile. În prima parte a drumului său, Kitty reușise să străbată cîteva din coloanele de la periferie, cu cărți din lumea orientală, închise în corpuri înalte de sticlă incasabilă, strălucind în ascunzătoarea lor. O agitație surdă, o rumoare crescîndă plutea în aer. Pînă la amiază orașul se mișcă destul de greoi, fără un sens anume, dar ceva neprevăzut era gata să izbucnească. Matei primi semnalele sale și înțelese că răgazul celor trei zile nu se va consuma pînă la capăt. Kitty, care revenise acasă, după ce parcursese centrul orașului și vizitase parcul, unde se instalase un fel de cartier general al Bibliotecilor, îl găsi în camera ei. Matei își permisese luxul unei meditații prelungi. Dacă Martha n‑a fost cu adevărat amenințată, pînă acum, și nu i s‑a pierdut cu totul urma, își spusese, perturbările din oraș puneau în primejdie relațiile lor în viitor. Cel dator să hotărască ieșirea din impas era el. Se bucură văzînd‑o pe Kitty. Îi va cere s‑o cheme pe Martha la ea. Cum de nu se gîndise pînă azi la o chestiune atît de simplă? S‑o cheme la ea și în sfîrșit să lămurească, chiar cu o întîrziere atît de mare, de ce a dispărut Martha din strada Atena, ce s‑a întîmplat cu casa ei  — a dăruit‑o ea unei bănci? — și în general cum se explică lunile de absență. „Ai aflat, zise Kitty, că atacul s‑a produs. Orașul devastează bibliotecile.“ În poartă, garda lui Kitty se aliniase, mută, supusă regulilor ei, gata să‑și reia misiunea în cazul cînd Kitty și‑ar fi părăsit iar domiciliul. „Contează pe tine, spuse Matei, fără să dea importanță alarmantei vești, după ce urmări cîtva timp mișcările tăcute ale gărzii. Ți‑au asigurat paza. Te previn că firele sînt în mîinile lui Gabură și el nu are capacitatea să stăpînească și să dirijeze evenimentele. El n‑a avut decît puterea să le provoace. Atît. Restul îmi revine mie.“ Dar Kitty nu‑l asculta. „Pe cînd mai eram încă bolnavă, mărturisi ea, mă convinsesem că nu există decît cunoașterea prin suferință. Vezi vreo altă cale?“ Se referea la cauza devastărilor abia izbucnite. Un zvon scurt, ca o flacără vicleană, răbufnise: Cărțile au conținuturi secrete și trebuiau să pună mîna pe ele. Orașul se revărsă în valuri, vechile dispute pieriră, nu mai erau adepți și potrivnici ai Bibliotecilor, un unic val de revoltă îi unea. Asaltară convoaiele, împrăștiară cărțile, mii de oameni ieșiseră în cîmp și citeau, dornici de învățături ascunse. „Omul își caută continuu salvarea, comentă Kitty. Și pentru că nu are altceva la îndemînă, distruge. “ Matei se concentră, cu puterea lui veche, de pe cînd mai era licean, pentru a vedea cîmpurile invadate de orășeni, și ca și cum și‑ar fi îndeplinit o datorie normală, începu descrierea a ceea ce vedea. Plăcerea descrierii atenua nemulțumirea și îl transformă într‑un observator aproape neutru, care se întreabă, constată scrupulos, meditează. Poate însăși descrierea nu era decît o meditație solitară în cele din urmă și nu‑și ocupase ziua decît cu această meditație: de fapt, convoaiele din cîmp nu mai există, s‑au spulberat și le va veni rîndul și celorlalte, din oraș. Cititorii de cărți s‑au trîntit pe burtă și savurează paginile deschise în față. Întreprinzătorii au tocmit salahori și cară spre locuri necunoscute rafturi intacte de cărți. Răspînditorii de idei au ridicat tribune și încă înainte de a fi parcurs cărțile din mîini, au dezlănțuit comentariile. Cîmpurile și‑au pierdut culoarea, peste iarba deasă s‑au așternut în straturi cărțile răsturnate din biblioteci. Auzi? Auzi? întrebă Matei. Sînt țipetele descoperitorilor. În cărțile din mîna lor a fulgerat un adevăr și ei îl vestesc celorlalți. Să nu te înspăimînți, Kitty, orașul nu va fi în pierdere. Cartea, din naștere, nu poate sta locului. Iată, amatorii de rarități dau cu piciorul, răscolesc, aruncă disprețuitori cărțile netrebnice, ei sînt singurii care știu că nu toate cărțile au dreptul la același destin. Uite cum le ridică de jos, ce lumină a coborît pe chipul lor, osteneala nu le‑a fost zadarnică, au fost răsplătiți, stăpînesc o comoară. Auzi urletele de acum? Le auzi? Sînt neputincioșii, cei pe care i‑au obosit întotdeauna cărțile, cei care urăsc tiparul și îl dușmănesc. Urlă de groază că orașul s‑a îmbolnăvit, că a fost cuprins de nebunia lecturii. Aleargă și trag cărțile din mîini, le calcă în picioare, le îngroapă în pămînt, dar în urma lor cresc la loc litere de tipar înalt. Au dat drumul sirenelor, să producă panică, să înece în vacarm glasurile, șoaptele, suspinele. Își rup hainele de pe ei, în accese de sinceritate, dar furia oarbă îi întunecă iar. Matei își urmă descrierea, fără oprire, pînă seara. Faimoasele Biblioteci Gabură, atîtea cîte intraseră în oraș, trecură în mîinile devastatorilor. Izbucnirea din primele ore se transformă cu încetul într‑o vînzoleală cenușie, în murmure neînțelese, ca apoi să apară pe cîmpurile devastate și să domine grupurile tari ale celor care selectau din mormanele de cărți valorile nepieritoare, operele care se opuseseră veacurilor și se șlefuiseră în contactul cu minți strălucite. Grupurile tari recurseseră la o îndrăzneală șocantă: se strecurau printre oamenii trîntiți pe iarbă, absorbiți de lectură, le întorceau cărțile să vadă coperțile și cînd apreciau că prezintă interes, le smulgeau pur și simplu, trecîndu‑le celor din spatele lor, și aceștia altora din urmă, cu repezeală fulgerătoare, pentru a fi depozitate la depărtări considerabile. Deposedații renunțau să protesteze sau să urmărească inutil prada, recurgeau la răsturnarea altor vrafuri de cărți, alegîndu‑și după plac. Leonardo institui un comandament al grupurilor tari și oamenii săi alcătuiră o țesătură complicată pentru a recupera ceea ce riscă, spuneau ei, să se distrugă și să se piardă in munții de hîrtie care aveau să rămînă pe cîmp, după prezicerile lor, atunci cînd valurile se vor retrage înapoi în matcă și vor părăsi voluptuoasa îndeletnicire de căutare a secretelor din cărțile sosite în oraș. Printre locuitori pieri orice neutralitate. Indiferenții se scuturară de povara filozofiei lor și se rătăciră în mulțimile ce pendulau pe cîmpiile vaste. Maximum de reținere dovedea geologul. A fost văzut plimbîndu‑se cu mîinile la spate, de parcă s‑ar fi aflat singur, fără să atingă vreo carte sau să‑și răsucească gîtul pentru a recunoaște sau descifra un titlu. Orașul se golise complet de locuitori. Ușile și ferestrele erau deschise, din bucătării emanau mirosuri persistente de mîncăruri arse, interioarele hăuleau de singurătate. Consiliul comunal, în minutele dinainte de a se dezagrega, anunțase solemn că sosesc neîntrerupt convoaie și că devastarea este fără sens, ba are în miezul ei un pericol major: orașul se va sufoca, singura soluție constînd în renunțare, fiind de preferat încercuirea, asediul, decît moartea. Apelul consiliului avu însă o audiență foarte mică.

Matei nu‑și amintea cînd și de ce rămăsese singur. Comportamentul tuturor ajunsese imprevizibil și la apropierea serii deveni evident că serviciile comunale încetaseră să funcționeze: nu exista lumină, nu existau transporturi, apa se căra direct de la izvoare, în șiruri interminabile de vase improvizate. Pe cîmpuri se mai citea încă la lumina lunii. Încercările de a se aprinde focuri stîrniră proteste vehemente și fură curmate imediat. Leonardo, pe care Kitty îl căutase zadarnic, ca și pe Martha, ostenise și se desfigurase îndemnîndu‑și cetele. „Ce dezastru sublim, exclamă el sub seară. O sărbătoare păgînă a cărții. Niciodată poeții lumii n‑au avut atîția cititori.“ El însuși trimisese emisari după Martha, avea nevoie de sfatul ei pentru bibliotecile ce urma să le înființeze sub auspiciile sale, dar trimișii se înapoiară cu capetele plecate. Pretindeau că Martha a părăsit orașul la ivirea primelor convoaie. „Eva Angela, strigă în clipa cînd o întîlni pe Kitty, trebuia să prevăd că te voi revedea într‑o zi de apocalips. Iată că învățăturile lumii ajung pînă la noi. Să nu te lași înșelată de falsa priveliște din jur. Esențial rămîne că milioane de cărți au ars mîinile acestor netrebnici și că arsurile vor persista, pe cale ereditară, pînă la generațiile care se vor pricepe să sape în propria lor minte un loc nepieritor pentru cărți. Să nu plîngi orașul, el nu mai există, poate și locuitorii lui nu sînt acum decît fantome, rătăcind în neștire. Nici asta nu are vreo însemnătate. Importanți sîntem numai noi, care vom stăpîni cărțile, după ce nebunia se va spulbera. Eva Angela, nici un veac nu a avut un oraș ca al nostru. Voi întemeia aici Cetatea Poeziei.“ Se deșteptară pofte nesățioase. Se constituiră într‑o singură după‑amiază două sute de societăți, care își propuneau să capteze luminile revărsate într‑un dezmăț al risipei și înțelepciunii. Sub lună, cei dintîi pelerini intrară pe străzile fostului oraș, ei purtau semnele consacrării universale a locului devenit centru de atracție fără egal. Se tipăriră, în tomuri groase, primele cronici ale dezastrului și se răspîndiră în aceeași noapte. Matei își curmase meditația, care ocupase aproape întreg spațiul zilei, și primul său gest a fost unul de nemulțumire: orașul se înecase în haosul indeciziei. Se trezise în Matei puterea de care îi vorbise Eugenia. Dar printr‑un lanț ciudat de raționamente ajunse la concluzia, nebănuită și năucitoare, că aventura lui, aventura căutării Marthei, este la originea nimicirii orașului și că avea la dispoziție foarte puțin timp să apeleze fie la puterea sa, fie la intervenția Eugeniei, a lui Luca, a lui Kitty și a celorlalți. Ca întotdeauna însă, în ultima vreme, nu făcu ce trebuie. Reluă aceleași raționamente și le examină minuțios, pentru a elimina orice posibilitate de eroare, și rezultă clar că tulburările din casa Gabură, și mai ales participarea Marthei la ele, nu s‑ar fi produs dacă el ar fi întîlnit‑o pe Martha în strada Atena și ea nu s‑ar fi reîntors în casa pictorului. „Am rătăcit mult, foarte mult, ademenit de căutări secundare. Omenirea a plătit scump lipsa de prevedere, dar nimeni n‑a învățat nimic din asta.“ Matei se înarmă pentru recîștigarea timpului pierdut, iluminat în privința căilor de urmat, și porni direct spre casa Gabură. Fatala ocolire a punctului nodal trebuia răscumpărată. pînă nu se prăbușea încă totul, printr‑o acțiune fermă care s‑o despartă definitiv pe Martha de Gabură, de o lume cu care ea nu avea nimic comun. După cîteva ore de mers prin orașul pustiu, părăsit nu numai de locuitori, ci de‑orice altfel de urmă de viață, se întrebă dacă apucase pe drumul cel mai bun, ar fi trebuit să fie la Gabură, doar mai fusese de atîtea ori acolo și ajunsese de fiecare dată în cîteva clipe. Din casa lui Gabură o răpise pe Martha și își amintea atît de bine călătoriile înfrigurate din serile premergătoare răpirii. Drumul de unul singur îi făcu bine. Își răsfiră gîndurile în voie, fără nici o atingere eu întîmplările ce îngropaseră orașul în tăcerea de moarte, sfîșiată de pașii săi pe caldarîmul calcinat, care răsunau ca într‑o imensă catedrală, cu reverberații puternice, o masă sonoră copleșitoare. Avea credința că un adevăr se va impune foarte curînd: Martha este aproape sigur soția sa și din cine știe ce încurcături, din neatenția lor, lucrurile s‑au complicat peste măsură. Numai la sfîrșitul războiului — i se povestise — prizonierii veneau acasă, după cinci ani, după șapte ani, după zece ani și nu îndrăzneau să se apropie, iar nevestele, sau mai degrabă fostele neveste, acum măritate și cu copii, pentru că ei, foștii lor bărbați, erau de mult morți și pomenirea se făcuse după datină, cîțiva ani la rînd, nu‑i mai recunoșteau și îi primeau în casă cu milă, ca pe niște străini ce erau, îi omeneau și se uitau lung pe drum după ei cînd plecau mai departe triști, însingurați, mai sperînd, în adîncul negru al sufletului lor, că poate undeva mai sînt așteptați. Pe Matei îl impresionase, în povestea prizonierilor, imposibilitatea lor de a reclama vreun drept, resemnarea, pulverizarea vieții lor de altădată. I se spusese că răspundeau abătuți la întrebări și mîncau cu frică, nu cutezau să mărturisească cine sînt, iar femeile care le ofereau de mîncare, și care la rîndul lor colindaseră, în primii ani, satele, să întrebe pe prizonierii întorși dacă n‑au auzit de bărbații lor, dacă nu le‑au transmis un cuvînt că sînt în viață, femeile acelea grijulii nu le trezeau nici un sentiment, în afară de teama cu care veniseră. Se înstrăinaseră pînă într‑atît de toate că singura salvare era să încerce în altă parte, poate viața lor va prinde rădăcini totuși și trupul li se va umple de sevă, vor simți foamea cumplită, și frigul, vor fi în stare să se poarte ca niște bărbați, pentru că acum uitaseră, nu mai știau să se înfurie, să se îmbete sau să pîndească un dușman, să‑l urască cu o ură care să clocotească în inima lor, gata s‑o desfacă în bucăți. „Oamenii sînt capabili, își spuse Matei, să‑și piardă propria lor înfățișare, propria lor urmă, ceea ce le era atît de familiar, sa nu se mai recunoască, numai o împrejurare fericită fiind în măsură să‑i conducă înapoi spre cei care au fost, să le restituie vechea identitate și să poată face uz de ea.“ Mai trecuseră cîteva ceasuri și casa lui Gabură nu se arăta. De fapt, sînt în cîmp, observă Matei, dar oricum n‑are sens să mă întorc, drumul este acesta, era inutil să se întrebe dacă ar exista și altul. Probabil la casa lui Gabură este acum mult mai greu de ajuns sau el însuși se va fi retras din viitoare, cu casă cu tot, pentru a rezista extraordinarelor presiuni din ultimele zile. Îl intrigă puțin pustietatea cîmpului, ar fi trebuit să se găsească și aici miile de oameni și mai ales cărțile, cărțile din Bibliotecile Gabură, pe care el, Matei, încă nu pusese mîna. Oricum, ceva a intervenit, însă nimic capital, se petrec atîtea, nimic în stare să‑l întoarcă din drum și să‑i anuleze hotărîrea de a o aduce acasă pe Martha. Timpul petrecut lîngă Kitty, veghind să‑și recapete puterile, și pe care îl considerase o ruptură cu tot trecutul său, îi apărea nu numai îndepărtat, desprins de el, ci și o greșeală. „Eu nu mai sufăr însă, acum, este unul din avantajele mele, eu nu mai am drame, ci numai mari dileme.“ Un optimism moștenit de la părinți, și aceștia de la părinții lor, și tot așa pînă la capătul lanțului, îl făcea să admită, totdeauna, că va avea vreme suficientă să rezolve dilemele sale și că întîrzierea nu reprezenta o pierdere, ci dimpotrivă, îi înlesnea înaintarea în necunoscutul neguros și adîncirea cunoașterii, tocmai în folosul soluționării acelor dileme. Orice am trăi, indiferent cînd, este spre folosul nostru, își spunea. „Ei, da, se face ziuă, constată Matei. În plină vară zilele vin spre noi triumfătoare și au darul de a ne prinde în hora lor, de a ne tăvăli în soarele fierbinte și de a ne împinge spre apă, ne îmbată cu licori inexistente în restul anului și umblăm turmentați, fericiți, cu pielea pigmentată, ne afundăm în natură, cu o nostalgie atavică, rupem în dinți buruieni amare, ierburi lemnoase, spargem în cerul gurii fructe sălbatice și aleargă prin sîngele nostru nerăbdarea, întinerim și sîntem grăbiți, fraternizăm cu toate aberațiile ieșite în cale, ce să ne mai sperie cînd avem în noi puterea să renaștem în fiecare zi?“ Dimineața se întinsese peste cîmpurile goale cînd Matei, cu amărăciunea sa reținută, recunoscu fără dubiu că nu va ajunge la casa lui Gabură, pentru că nici nu apucase într‑acolo, probabil chiar la pornire deviase puțin și instinctele sale îl călăuziseră către Eugenia, da, era pe drumul spre Eugenia, ca de atîtea ori, sau, mai corect, ca de fiecare dată cînd viața sa avea nevoie să‑și schimbe unghiul, să abordeze mult mai direct o chestiune spinoasă. În definitiv, plecase ultima oară de la Eugenia nemulțumit, practic fugise, așa că nu era o nenorocire prea mare că se reîntorcea acolo, n‑avea decît, după aceea, să se ducă la Gabură. „Ați intrat pe domeniile interzise, auzi o voce plină, metalică, de paznic intolerant, de gardian înarmat, care vorbește cu puterea gloanțelor de pe țeava pistolului său. Opriți‑vă imediat și amintiți‑vă exact cine sînteți, pentru că aproape toți cei care ajung pînă aici se tulbură peste măsură, uită cine sînt și ne produc mari încurcături. Ținem închiși cîteva sute de inși, care se mai chinuie să‑și aducă aminte cum îi cheamă și de unde vin, ca să se poată descătușa și să‑și urmeze drumul. Matei declară rituos, supărat: „Merg la Pavilionul regal, sînt dintre intimii stăpînului, nu sînt dintre cei care pot fi opriți. “ Lîngă cel care îl somase apăruseră alți oameni de pază, muți, severi, gata să‑l ia în primire. Ceva impresionase însă în ținuta lui Matei, pentru că văzu cum se fac pregătiri să fie condus cu cinstea cuvenită. „Am venit să‑l văd pe Luca, întemeietorul dinastiei, zise Matei, duceți‑mă la el.“ Dar se pare că ultimele sale cuvinte stricară impresia primă. Oamenii se priviră între ei, solemnitatea inițială mai scăzu și într‑un tîrziu i se răspunse: „Se cunoaște că n‑ai fost pe aici cel puțin din veacul trecut. (Asistenții omului însărcinat cu controlul rîseră.) Nu se fac primiri decît o dată pe an, mai sînt pînă la viitoarea zi a porților deschise nouă luni.“ Matei porni mai departe fără încuviințare, cu un soi de mîndrie deșteptată atunci, deloc dispusă să țină seama de mofturile unor slugi. La o anumită distanță, rezervați, îl urmară oamenii de pază. Probabil Matei călca fără sfială, ca un familiar al locurilor, și asta impunea. „Ce sînt luminile care se văd, în plină zi?“ Întrebă Matei. „Nu sînt lumini și nu sîntem în plină zi“, i se răspunse. Ar fi însemnat să se angajeze într‑o controversă inutilă, soarele îl ardea în creștet, ce înseamnă că nu sîntem în plină zi? „Acolo unde se văd luminile, dacă dorești să le zicem lumini, nu mai este de mult zi. Este departe, exact atît de departe cît să nu mai fie zi.“ „Sînt luminile Pavilionului regal?“ mai întrebă Matei. „Strălucirea Pavilionului regal“, veni răspunsul. Discuțiile cu slugile i‑au displăcut totdeauna, ironiile lor, făcute în numele stăpînului și la adăpostul puterii lui, îi trezeau o lehamite care dispărea cu greu. Casa Eugeniei nu se schimbase, dar luminile Pavilionului regal persistau încă în depărtarea abia întrezărită. „Pavilionul regal nu era în vecinătatea ta, Eugenia?“ se interesă Matei. Oamenii de pază îl părăsiseră și păreau să aibă ca țintă un grup de clădiri mult mai apropiate, dar și ele conturate doar vag, interpuse între casa Eugeniei și Pavilion. „Vecinătatea cu un Pavilion regal nu este una obișnuită, îi explică Eugenia, cu un ton amuzat, ca și cum s‑ar fi întrebat de ce nu știe el atîta lucru. Sîntem vecini, sau nu numai vecini, ci un singur domeniu. Te afli pe domeniile Pavilionului regal, spuse de astă dată cu un glas maiestuos. Bine ai venit pe domeniile Pavilionului regal.“ Matei ezită, dar sinceritatea lui se dovedi mai puternică: „Eugenia, eu nu sînt nici de astă dată bine venit. Asta mi se întîmplă mereu de la o vreme, și nu numai aici.“ Nu manifesta însă o supărare prea vizibilă, ci mai degrabă se degaja dorința de a lămuri o situație neclară. „Ești pregătită de petrecere, mergi la o petrecere, spuse, și eu am venit tocmai acum.“ „Da, o petrecere, îi confirmă Eugenia, cu toată ființa transpusă în valul de bună dispoziție ce urma să se reverse, și încă o mare petrecere. Ai ceva împotriva ei?“ rîse la sfîrșit, cu dinții ei albi, strălucitori, dinții unui nobil animal de pradă. „N‑am înțeles petrecerile de cînd sînt, zise docil Matei, de parcă cineva l‑ar fi dojenit. Nu le‑am înțeles pentru că îți cer să‑ți cheltuiești timpul fără nici un scop. Cei mai triști sînt oamenii care au parcurs o petrecere de la un capăt la celălalt, n‑a mai rămas nimic în ei care să nu se clatine, abia se adună să‑și poată relua biata lor viață dinainte, ajunsă iarăși la mare preț.“ Eugenia, cu brațele goale, cu bustul ei superb, îi stătea în cale și nu‑l invita s‑o urmeze, cum făcea întotdeauna. Nu‑l invita și îl incita să riposteze, să încerce să o dea la o parte, să se angajeze într‑un joc care să înfrîngă barierele, pentru că devenea din ce în ce mai evident, din rîsul ei, din mișcările ascunse ale trupului, predispus spre veselie, spre abandonare, spre hîrjoană, că interzicerea accesului la paturile imperiale nu reprezenta decît începutul promițător al unei primiri în intimitate, fără urmă de interdicție în el. Din noaptea dintîi, a gerului năpraznic, a serii cînd malacul chefuise nepăsător, cu obrajii aprinși și satisfacția bărbatului care a închis în casa lui o frumusețe rîvnită, răpită celorlalți, întărîtați să revină sălbatici, să‑și joace încă o dată șansa, Matei nu mai simțise atît de viu atracția femeii, ațîțarea ce o răspîndea prezența ei, ochii nestatornici, căutînd mereu să alunece spre altceva, așa cum ea toată aluneca de bună voie și voia să ducă, în căderea ce o pregătea, ca un val necruțător, care poartă cu el arbori dezrădăcinați, o pradă smulsă după prea multă așteptare, cu dinții ascuțiți de poftă. „Te‑am chemat, Matei, cînd sperai mai puțin să mă vezi (să nu‑ți faci iluzia că ai venit singur, cum ți se întîmplă adeseori să te înșeli), te‑am chemat să petreci o seară cu mine, este o sărbătoare pentru care, după cum observi, m‑am pregătit. Dar dacă ai să fii atît de mirat și ai să te întrebi iarăși ce surprize te vor învălui, nu numai că ai să te lipsești singur de farmecul petrecerii, dar ai să mă întuneci și pe mine. Azi, Matei, eu nu exist decît pentru tine, nimeni nu va îndrăzni să ajungă aici. Nu ți‑ai dorit asta cu atîta patimă că nici nu‑ți permiteai vreun gînd deschis?“ Eugenia îi prinsese între timp mîna într‑ale ei, poate fără să‑și dea seama, și o ținea, mîngîind‑o, uitînd s‑o elibereze. Vorbea ușor, puțin cîntat, ca o actriță care și‑a învățat bine rolul, însă dintr‑o dată este nevoită să improvizeze, distrusă de emoție, și atunci face efortul de a rarefia cuvintele și de a le emite cu o lejeritate plăcută, înșelîndu‑se pe sine și căutînd să înșele, pînă sfîrșește în credința unei sincerități depline. „Eugenia, uiți mereu de unde vin, uiți cauza indispozițiilor mele. Las în urmă, de ce nesocotești asta? o lume în care trăiesc, n‑aș zice că‑i prea blîndă cu mine, o lume care mă apasă și mă absoarbe.“ „Nu, îl întrerupse Eugenia, tu nu trăiești decît în lumea în care vreau eu.“ Mai erau în prag și Eugenia persista în jocul ei, cu plăcerea celui care știe bine că n‑ai cum să‑i scapi și că pînă la sfîrșit îi vei fi recunoscător că te‑a prins în captivitate, că te‑a făcut să‑ți descoperi nepăsarea, predispoziția de a ieși repede din strînsoarea grijilor, a gîndurilor negre. Matei, abia sosit, se apleca încă sub greutatea priveliștilor părăsite, a întîmplărilor încărcate de răsturnări și incertitudini și oricît ar fi dorit, și o dorea arzător, nu avea cum renunța la chinurile lui, nu avea cum se dărui Eugeniei, și o suferință, din această pricină, o rupere a ființei sale i se întipărise pe chipul obosit, iar privirile, în fixitatea lor, mai păstrau o legătură strînsă cu luminile îndepărtate și mai cu seamă cu acele corpuri de clădiri, de dimensiunile unui mic oraș, care se interpuneau între casa Eugeniei și Pavilionul regal, intrigîndu‑l cu rostul lor, cu sensul ce se degaja din așezarea lor în imediata apropiere a splendorilor regale. Se cerea pusă întrebarea pe care cu siguranță Eugenia o intuia sau o lăsa chiar anume să planeze între ei, întrebarea ce‑i cu clădirile acelea, însă Matei amîna, ca într‑o cursă a răbdării, cînd cel mai slab cedează și pierde, se hazardează și se păcălește, or el tocmai asta voia să evite, păgubitoarea grabă a celui mai rău înarmat. „Eugenia, petrecerea ta este pentru mine și aș minți spunînd că mi‑i indiferentă, însă pînă la ea calea nu este atît de scurtă cum îți închipui, de aceea va trebui să ai întîi bunăvoința s‑o scurtezi. Nu‑i nevoie să‑ți dau eu vreo sugestie, dar uite, de pildă, mă persecută gîndul că toate clădirile acelea negre, sau poate nu sînt negre, poate sînt și ele strălucitoare, ascund, ca tot ce mă înconjoară cînd vin la tine, taine care nu‑mi sînt destinate, și asta mă întristează, iar sufletul meu amar n‑are cum să te mulțumească. Spune‑mi tu, să nu te întreb eu, să nu mai plutească între noi întrebarea: de ce s‑a închis calea spre Pavilion, de ce s‑au interpus șirurile de clădiri?“ „Ai simțurile fine, îi replică Eugenia. Este o schimbare de ultimă oră. Acolo sînt Marile Biblioteci și vor fi date în seama ta.“ „Nu ne ajung Bibliotecile Gabură, se revoltă Matei, cu orașul răscolit pînă în temelii, pînă la cenușa vetrelor străvechi?“ Eugenia vru întîi să‑i răspundă imediat și să‑l șicaneze că în această privință nu avea nici măcar informațiile elementare ale ultimului cetățean al orașului, dar preferă o mică stratagemă pentru a‑i pune în contact cu adevărul. Îi explică sumar că locuința ei s‑a îmbogățit cu o cameră utilizată pentru reflecții și cunoașterea instantanee a ținutului, fiind suficient să intri acolo ca să te afli în posesia adevărurilor trebuitoare, necunoscute celorlalți sau chiar ție însuți, cum i se întîmpla acum lui Matei. Oaspetele bănui relația dintre această încăpere și Pavilionul regal: „Ca să nu te duci la ei, comunici, nu‑i așa? de la distanță. Asta este ca și cum nu ai fi primită acolo. “ Eugenia își scutură capul, negînd, prea complicate erau relațiile ei cu Pavilionul regal, ca să le simplifice fără rost, numai pentru că Matei, suspicios din fire, nu admitea că i s‑a spus ceva pînă la capăt, îl luă pe musafir, ușor, tandru și îl introduse în camera despre care îi vorbise, cu aspectul unui observator minuscul, dar lipsit de instrumentele optice ale apropierii distanțelor, ba chiar de orice mobilier, cu excepția unui fotoliu ciudat, de dimensiuni liliputane, mai mult un simbol decît o mobilă cu utilitate practică. Matei nu‑și aminti nici atunci, nici mai tîrziu, să se fi deschis vreo ușă sau ca Eugenia să‑l fi părăsit, deși nici lîngă el nu fusese, iar observatorul își pierduse configurația, pereții săi, învelișul circular care îl alcătuia, pentru că asta era, de fapt, dispărură sau deveniră în asemenea măsură transparenți, că materialitatea lor se anula. Drumul ce‑l străbătuse Matei se anulă și el. Mai curios era că nu‑și amintea s‑o fi părăsit vreodată pe Kitty, mai ales că fata, în patul ei din camera invadată de minerale, palidă, suferindă, îi vorbea fără a avea aerul că tăinuia, că trecuse de bună voie peste episodul despărțirii lor, în vîrtejul devastării convoaielor: „Nu m‑ai ascultat pînă la capăt, îi zicea, am ales suferința ca să mă fortific și voi epuiza toate formele ei. Numai proștii se înspăimîntă că sufăr, pentru că în interiorul suferinței nimeresc într‑un pustiu, eu, dimpotrivă, capăt perspective nebănuite pentru investigațiile mele. Prețul tuturor elementelor care ne alcătuiesc ființa crește înmiit. Ai observat primii pași ai bolnavilor, ai celor care au fost bolnavi și nu mai sînt? Se transformă într‑o explorare extraordinară, reiau lumea în stăpînire și, dacă nu le‑ar fi frică, dacă n‑ar fi atît de fragili, s‑ar deda la o joacă puerilă, rostogolindu‑se, așa cum primii cosmonauți pe lună, în plimbările lor, printre dunele de nisip selenar, se dădeau de‑a tumba și se ajutau unii pe alții să se ridice, iradiind sub căștile protectoare de încîntare, de ce le rezervă temerara expediție, i‑am auzit chiar eu povestind și rîzînd, ca de isprava lor cea mai năstrușnică, ba s‑au mai și filmat în postura asta de mototoli, dar păstrau peliculele ca pe o raritate, ca pe o comoară, nu le proiectau decît celor mai selecți dintre inițiați și, probabil, în bagajul lor selenar, între ceea ce li s‑a permis să păstreze pînă la adînci bătrînețe, se găsesc și fragmente din descoperirea mersului. Suferința însăși, Matei, este o pătrundere în cosmos, n‑am lua act, cu săracele noastre simțuri, niciodată de fiorul infinitului, dacă n‑am fi catapultați spre el de o absorbție a neantului, care într‑o miime de secundă ne poate face să nu mai existăm, ca să ne reîntoarcă, așa cum revenim dintr‑un vis, la existența noastră familiară, dar cu adaosul acela misterios, fiorul reintegrării în lumea primordială. Ceea ce s‑a spus că este boala mea, Matei, este filozofia mea. Unul din cei înșelați ești chiar tu. Suferința este singurul loc unde nimeni nu te poate urma, deși toți sînt în preajma ta și mulți încearcă, pentru prima oară, voluptatea sincerității. Separarea, ca în experiențele de laborator de cea mai mare acuratețe, este perfectă. Suferința, s‑a spus atît de banal, ar fi un pas spre moarte. O inversiune stupidă de termeni, suferința este un pas împotriva morții și dacă am fi capabili de suferința totală, în sensul profunzimii, moartea s‑ar anula. Inșii ocoliți de suferință sînt condamnați la cea mai desăvîrșită platitudine, dacă, să admitem, mai continuă să existe.“ Elogiul suferinței îl mai rostise și altădată Kitty, dar pe atunci, în condițiile suferinței pe care o vedea cum progresează și cum atacă nemiloasă, cu o agresivitate oarbă, Matei nu‑i conferise acestui elogiu decît un rol neînsemnat, de apărare a demnității celui supus unor grele încercări și care nu poate ceda decît blestemînd în felul său relele lumii. De astă dată suferința nu mai apărea, deși își păstra însemnele, paliditatea, buzele livide, o rigiditate a trăsăturilor, se retrăsese în adînc și acționa de acolo, perfid, poate fără dureri, cloroformizînd organismul și dînd acuitate conștiinței, ca un martor îndreptățit să‑și rostească rechizitoriul, să nu rămînă în limitele unei simple relatări. Suferința tinerei fete, în faza ei de acum, îl dezarma pe Matei, Kitty trecuse un prag neașteptat și nu avea cum o urma, dar mai ales nu părea să fi trăit și altceva în ultimele zile, adică exact în timpul cît orașul fusese răscolit de furtună. Inutil deținu adevărul, chiar de la Kitty, imediat după acel elogiu al suferinței, Matei avea să admită mult mai tîrziu că faptele s‑au petrecut întocmai. Ieși din observator purtînd în mîini schema acestor fapte, scenariul lor, ca și cum n‑ar fi aderat la ele, s‑ar fi desolidarizat grăbit și dezolat, ele, faptele, infirmînd nu numai credința sa, ci și sensul actelor imediate, mărunte, aducîndu‑l în postura neconvenabilă de ins deplorabil purtat de colo‑colo, azvîrlit de valul demolator cine știe unde, desconsiderat, uitat acolo ca fără trebuință. Ceea ce înțelegea exact, chiar în postura de ins abandonat, era faptul că în casa Gabură se jucase încă o carte care îl privea, și încă una esențială. Indirect, participase și el. Toți cei cu care venim în contact, în viața lor ulterioară duc neapărat ceva cîștigat cu ajutorul nostru, încît implicit sîntem părtași, adeseori, la fapte de care nici măcar nu avem cunoștință. Tăcerea înșelătoare, retragerea la marginea pustiului a casei Gabură din zilele devastării convoaielor își prezenta abia acum adevărata față. Gabură, departe de a fi fost pasiv, cum se povestise inițial, intrase într‑o agitație nebună, îl somase pe Leonardo, cu pistolul în piept, să înceteze și să‑și curme dizidența, ce biblioteci voia să înființeze și cu ce drept? Devastarea îl uluise pe pictor și încercase, cu puterile sale puține, să capteze răscoala și s‑o convertească într‑o curgere de energie în favoarea marilor sale planuri. Reia izbutise, ca întotdeauna, să‑l anihileze pe pictor, în primul rînd alungînd‑o pe Martha, după ce ea o chemase, disperată, să‑și unească forțele cu ea, și ținînd‑o la distanță pe Kitty, cea de a doua care l‑ar fi putut influența. Cînd nu se întrevedea încă nici o soluție, Reia considera că izolarea lui Gabură este strict necesară și că oricare altă femeie, în afară de ea, ar juca un rol nefast. Kitty intră în casa Gabură în momentul cînd Matei pornise la drum și în anturajul pictorului domnea deruta. Își făcuse intrarea ca de obicei, cu aerul ei disprețuitor, dispusă să zeflemisească tot ce aveau mai sfînt cei de față, îi înghețase cu privirile ei pline de imputări și care anunțau represalii sălbatice. Se și pregătiseră justificări față de Kitty, fusese atîta vreme bolnavă, ea, prima logodnică a maestrului, și nu numai că nu o vizitaseră, că nu‑l duseseră pe Gabură, imediat după revenire, lîngă patul suferindei, dar toleraseră, sau atrăseseră dezmembrarea imperiului, nepriceperea se lăfăia peste tot, în ciuda drasticelor restricții ale fostei soții, Reia. La vederea lui Kitty, Gabură, devitalizat pînă atunci, neadmițînd că el este pictorul, țipase cu glasul celui în sfîrșit salvat: „Tu îmi aduci înapoi arta mea! Tu ești așa cum spune poetul, Ființa Sublimă, existăm pentru a te sluji pe tine, întinerim sub lumina ochilor tăi!“ Gabură era iar voluntar și la un semn al său, scurt, poruncitor, în afară de Reia, toți părăsiră salonul. Dezastrul Bibliotecilor Gabură își trimitea pînă aici surdele sale tumulturi, cu puterea și vuietul apelor mari, venind neînfrînate ca un tăvălug bolborositor, după ce și‑au ieșit din matcă și nu mai cunosc nici o lege. Bărbatul rămas singur cu cele două femei își îndreptă statura — din tinerețe nu mai fusese atît de impunător — și își recăpătă vechea sa prestanță, spiritul său protector, care stătuseră la urma urmei la temelia imperiului său, îl stimulase în expansiunea necurmată. „Unde este Martha? spuse. Vă vreau pe toate trei. Numai voi ați însemnat în existența mea alte drumuri, numai vouă vă datorez recunoștința mea. A venit timpul însă, oricît am crede noi altfel, să mă despart și de voi. Calea mea, ca a tuturor marilor oameni, a intrat în singurătate și vine totdeauna un timp cînd trebuie să ne consacrăm adîncurilor din noi, cu o asemenea ardoare că în jur se instalează pustiul. Înaintăm, cu vremea, spre taine ce sînt ascunse numai în noi, lumea exterioară își micșorează contururile, și le estompează, își pierde drepturile asupra noastră și se mulțumește cu ce îi oferim, cu ecoul trăirilor din noi. N‑ați observat că respectul începe atunci cînd nu te mai ciocnești de oameni, cînd între tine și ei s‑a pus distanța necesară ca să ai libertatea de mișcare?“ Perorînd, Gabură, fără nici un control, cu mîinile sale mari zburînd în ritmul cuvintelor, se apropie și prinse umerii lui Kitty, ținînd‑o încă destul de departe de el, ca și cum ar fi vrut s‑o examineze bine, să‑și fixeze în memorie fiecare linie, cu umbrele subțiri ale feței, cu jocurile de culori pe care numai un pictor le poate sesiza. Reia tresări, cuprinsă de un frison. Kitty, știind că este prea tîrziu să evite atingerea lui Gabură, își păstră ținuta impecabilă, puțin mirată, și chiar privi mîinile lui, mîini de zugrav arse de culori și acizi, iar cine ar fi văzut‑o atunci, cum urma să povestească Martha, intrată fără ca ceilalți să fi observat, martoră la scenă, s‑ar fi cutremurat ca sub efectul unui șoc, pentru că frumoasa Kitty devenise o flacără și emana o lumină ciudată și pură, care o așeza într‑o ramă de portret vechi. „Și‑a luat mîinile de pe umerii ei, povesti Reia, în aceeași seară poetului, îngîndurat, sfios, în mod cert nu era conștient ce se petrece cu el și ne‑a părăsit pe toate trei. Mult mai tîrziu l‑am găsit lucrînd în atelier, abia a avut vreme să se întrețină puțin cu mine, zorit să lucreze, cu dezordinea din preajmă pe care i‑o știam, din zilele bune, cînd inspirația îl strînge în chingi și n‑are timp să‑și pregătească culorile, să așeze un lucru la locul său, ori să caute cu răbdare, răsturnînd, aruncînd, făcîndu‑și loc cu greu prin hățișul dezordinii. Despre Bibliotecile Gabură n‑a vrut să audă și chiar m‑a invitat să las prostiile, «tot te mai ții de prostiile tale, nu vezi cît am de lucru?» Se întorsese de astă dată definitiv și era cel dintotdeauna, doar mai mohorît și mult mai irascibil, supărîndu‑se din nimic, înjurînd, cînd o fi învățat înjurăturile n‑am idee, el nu știa să zică nici măcar mama mă‑tii, nu realiza că lipsise un timp destul de îndelungat și mi‑a cerut să iau calendarul de pe perete, nu‑l interesează.“ Poetul, el însuși amețit, sosise în casa Gabură pentru a reintra în contact cu o sursă certă de informații, ceea ce i se spunea nu avea credibilitate. Evenimentul îl surprinsese în somn, pentru el trecerea decursese brusc, pe fondul fantastic al relatărilor ezitante ale celor care luaseră parte la el și îl treziseră, aruncîndu‑l în altă lume decît cea rămasă afară, pe malul somnului. Pe cîmpurile din jurul orașului bătuse un vînt și adusese o moleșeală inimaginabilă, cărțile zburaseră din mîinile celor care mai citeau încă, la focuri sau la lumina lunii, nu se miraseră că aveau mîinile goale și porniseră în valuri spre oraș, cuminți, uitîndu‑se atent unde calcă și pe măsură ce ajungeau la casele lor, valurile se subțiau și pînă în partea cealaltă a orașului se topeau cu totul, în urmă apăreau lumini în case, dar orice zarvă murise, o oboseală generală chema la odihnă și un sentiment de uitare se infiltrase atotputernic, însoțit de o vinovăție nerecunoscută. Cîmpurile goale, bătătorite, respirau în voie și iarba se ridica de la pămînt, trosnind, turme de iepuri alergau în neștire, flămînde, din blana sprintenelor animale scînteiau licurici, o invizibilă materie fosforescentă îi transforma în unde luminoase. „Blestemată fie ziua cînd am intrat prima oară aici, zisese Kitty. Mi‑i nesuferit să fac din oameni altceva decît ceea ce sînt. Acum o să se tăvălească iar în culorile lui și o să mai mîzgălească, sînt sigură, cîteva hectare. Ucenicii or să‑și strîmbe genunchii închinîndu‑se, adoratoarele or să juiseze în somn, achizitorii or să capete halucinații, pereții din locuințele dentiștilor, ginecologilor, zarzavagiilor se vor umple de «G»‑uri, pentru că nu semnează acum, din economie, decît cu un «G», vechi tablouri Gabură vor lua calea întunecoasă a bursei negre, iar cine va poseda unul chiar din perioada cataclismului, fiindcă asta va fi moda pe cel puțin cinci ani de acum înainte, va călări pe rama lui mai confortabil decît într‑o limuzină, sau la nevoie va schimba‑o pe una veritabilă, cu consum mic de benzină, mai pretinzînd și ceva pe deasupra.“ Martha, ca de obicei în compania lui Kitty, primea mărturiile tăcută și salutase cu o imperceptibilă înclinare a capului plecarea Relei. „Am să te trag și pe tine în singurătate, zise Kitty. Reparația, poftim, s‑a produs, amestecul meu, cum ai dorit, s‑a încheiat. Dar parcă prea este fleșcăit, măreția nu le priește oamenilor, este cea mai crudă dintre amăgiri, și el a trăit una fără egal. Este un mare pictor,. Martha, sau eu sînt o proastă?“ „Este un mare pictor, răspunse Martha grav. Unul dintre aceia despre care se scriu tratate și intră în enciclopediile străine. Un pictor cu mulți descendenți, cu biografi certăreți, disputîndu‑și documente dubioase, arta lui devine recuzită oficială la bienale ticsite de celebrități, de pe urma lui se consacră pleiade de specialiști, ei înșiși așezați pe mărimi și asaltînd posteritatea în plutoane compacte.“ „O, doamne, spuse Kitty, cînd vor avea artiștii chipul unor zei și nu al unor tăietori de lemne, să nu‑mi zici că atunci și‑ar pierde vremea, sînt cei mai îndreptățiți la frumusețe și cei mai lipsiți de ea. Le cad pantalonii și îi leagă cu bretele, mănîncă din castroane și își înfundă mîinile pînă la coate scormonind prin mîncare, plîng la picioarele vînzătoarelor de magazin și tîmpițelele nu știu cum să se scape de ei, să fugă la iubiții lor, «iar s‑a ținut fraieru’ ăla de mine, îl cunoști, ți l‑am arătat cînd erai cu Nelu blondu’ și v‑ați distrat grozav, l‑ați invitat la masa voastră și el, blegu’, a plătit consumația ce o adunaserăți voi de trei zile, a plătit numai să mă vadă pe mine, am să‑i cer să mă îmbrace în aur, să crăpați voi toți, să stați la rînd să vă primesc și să vă frigeți cînd veți pune mîna pe mine și eu să zic jos laba, bă, cum îți permiți, crezi că sînt tot aia?»“ Kitty ar fi continuat să joace rolul unei pipițe îmbufnate, să i se substituie îmbrăcată în limbajul vulgar, dar Martha curmă debitul ei și Kitty se mărgini să facă doi pași în stilul acelor vînzătoare și s‑o „atace “ pe Martha, atîrnînd de gîtul ei, suspinînd cu pauze mici, de efect: „Mă săruți, iubitule? Vrei să fim numai noi doi?“ Brusc, Kitty se scutură apoi, ca strangulată de friguri. „Eșecul meu a fost total, draga mea Martha. Arta refuză să mă primească și eu o refuz la rîndul meu, ca mincinoasă și trivială, incapabilă să înalțe sufletul, ci doar să‑l amețească. Să nu aud de Gabură. de poet și de amicii lor, să nu aud de muze și de tristeți, mi‑ai rămas doar tu, dar și cu tine trebuie să mă războiesc, la ce‑ți folosește nerozia de a te ține de ei? Dispari și iar te readuc în cercul lor, ce farmec necunoscut ți se dezvăluie și‑ți alimentează nestatornicia?“ Martha nu avea să dea un răspuns și la despărțirea de ea, Kitty, cu sufletul de piatră, se închidea iar în cavoul acelei singurătăți reci din camera cu mostre geologice. Gabură, inabordabil, reclamase poetului să‑și adune opera, ca să i‑o ilustreze el, toată, mai exact nu el, Gabură, ci școala lui. Orice conflict cu poetul se ștergea. Motive prea confuze îi opuseseră ca să mai poată fi luate acum în considerare. Reia, printr‑o retragere strategică, își recăpătă pas cu pas puterea, nu mai era dispusă s‑o împarte cu nimeni. Lingușelile poetului o mulțumeau, dar deocamdată nu se decidea să‑i dea o întrebuințare mai ca lumea bardului, se limita să‑l finanțeze, cu un dispreț atît de fățiș că poetul rînjea amenințător: „Bunurile sînt ale proștilor, zicea, pot să le iau fără complexe. Ești un înger, Reia, dar un înger pervertit. Va muri în tine o mare poetă și nu se va naște o femeie, nu o femeie extraordinară, în orice caz, tiranică, numai suprafața vorbelor tale va fi aspră, înspăimîntătoare, adevăratele femei, lascive și lunecoase, n‑au limba ta ascuțită, ci privirea beată, ochii adînci și întunecați, arome tari și instincte feroce, bărbații cad înaintea lor ca niște berbeci, cu fruntea în pămînt, fulgerați și nimiciți, pot mătura pe jos cu ei, sînt încîntați să fie puși la orice, plîng de extaz și le îmbrățișează genunchii într‑o adorație de lunatici încinși de febră. Inteligența, Reia, nu‑i pentru femei, și nici talentul. Te ador, o, sublimă nefericită, amîndouă aceste daruri te‑au însemnat și nu vei scăpa de ele.“ Reia, care îl urîse o viață pe poet, își stîrnise pofta să intre în poemele lui și nu se îndoia că vor curge ca rîurile în munți, repezi și limpezi, iar ea își va răcori fruntea în undele melodioase. Încă nu‑și pierduse credința că propria ei poezie îi va asigura un monument, dar se gîndea să‑și îndoiască asigurarea. Împotrivirea față de viața domestică se atenuă și ea, un mariaj cu Gabură îi surîdea, în fond va lăsa o moștenire fabuloasă, de ce să‑i scape din mîini? Va asculta propozițiile neroade ale ofițerului stării civile, numai ei doi, ea și Gabură, și la întoarcere îl va azvîrli în atelierul său, să‑și consume febrele, să ardă pînă va deveni o scorbură. Pictorul surescitat, aproape țipase cînd se izbise de schimbările din casa lui. Cine le‑a ordonat și cînd? Nu mai avea habar de zilele cînd se pregătea primirea Bibliotecilor și el însuși autorizase, placid, să se creeze vidul ce‑l înghițea la cea mai mică mișcare prin vechiul palat. Ucenicii, la cererea Relei, umplură spațiile la loc, chiar în noaptea cînd Matei se găsea la Eugenia.

„Ei, acum Bibliotecile nu te mai preocupă, rîse Eugenia, cu ochii săi luminoși, și Matei îndură cu greu apăsarea lor. Într‑adevăr, nu‑l mai preocupau. Au ajuns unde trebuiau să ajungă, mai zise Eugenia. Învățătura, adevărata învățătură se adună, nu se împrăștie. La ce le‑ar fi folosit să afle că trăiesc într‑o lume mai rea decît și‑o închipuie? învățăturile mari și secrete sînt numai pentru inițiați. Inima lor le absoarbe, iar înțelepciunea îi ajută să le dea drumul în lume cu măsură.“ Matei auzi, cu întîrziere de cîteva zile, glasul lui Luca, în momentul trimiterii lui Gabură în atelierul său: „Să fie adunate cărțile în Pavilionul regal, cele destinate mie și Taisei să‑mi fie aduse legate în argint, în această seară. A fost o eroare profundă și dăunătoare. Un pictor răsucește culori și stoarce din ele ceea ce muritorii nu văd, cărțile îi împiedică, sînt un zid care se cere trecut, fără nici un cîștig. Setea devastatorilor de convoaie n‑a făcut altceva decît să arate imensitatea golului din ființa lor. Nimeni nu aleargă după ceea ce are. Bibliotecile Pavilionului regal vor crește învățăcei sîrguincioși, dispuși să scrie alte cîteva mii de biblioteci, și acelea vor avea și ele învățăcei, și tot așa la nesfîrșit. Va fi atît de puternică înțelepciunea, că se va lipsi de războiul cu proștii, îi va strivi doar dilatîndu‑și plămînii. Bibliotecile Pavilionului regal deschid Mileniul înțelepciunii.“ Eugenia reveni la rîsul ei tonic și dinții îi sclipeau regulați, de un alb izbitor, reconfortant. „Te‑am chemat, Matei, să‑mi spui ce femeie sînt. Azi nu‑mi pasă de Pavilionul regal și de soarta lui Gabură.“ Dintr‑o dată, Eugenia, cu o tandrețe furioasă, îl îmbrățișă: „Prostule, eu sînt Martha! Te‑am lăsat să rătăcești și să te înșeli, ca sa înveți să mă cauți. Tot ce‑ai știut pînă azi n‑a avut nici un temei. Din noaptea gerului năpraznic, cînd ai dormit într‑unul din paturile imperiale, și eu am dormit în celălalt, am fost destinată ție și m‑am numit Martha. Malacul blond și îndatoritor, pe care mi l‑ai atribuit de bărbat, mă slujea pe atunci ca un om de casă, n‑a ridicat privirea pînă la mine. Te‑am urmărit o noapte întreagă, cum bei și cum te uiți să mă vezi, a fost un examen rece ca o adiere a morții, pentru că ai fi putut să mori chiar atunci, dacă asta ar fi fost necesar. Acum vei trăi, știi și tu asta. Mai vreau doar să‑mi spui ce femeie sînt. N‑am nici o slăbiciune: numai aceasta, să mi se spună ce femeie sînt, și din ce aud deduc cît de mare‑i lumea și ce pot să întîlnească alții în ea, suport comparații și chiar le doresc, altfel cum poți fi învingătoare? Puterea mea se revarsă doar asupra altora, nu se întoarce asupra ei însăși, pentru că emană de la mine, așa că, împotriva a ceea ce bănuiai, sînt plină de slăbiciuni, bine mascate (și ispititoare), folosește‑te de ele. Rodica există și ea, ca și cealaltă Marthă, inventată de tine. Nu‑ți cer să renunți la ele, ci să mă vrei pe mine. Există tot ce ne imaginăm, ți s‑a spus de atîtea ori asta, și noi înșine, pînă la urmă, sîntem creația imaginației noastre.“

Dimineața, în paturile imperiale, cînd se treziră Matei și Eugenia, lumea li se păru că înaintează încet spre apusul ei, deși o zi abia începea, „Să‑ți spun acum ce femeie ești. Totdeauna, despre o femeie pe care ai ținut‑o în brațe, poți spune ce a fost, nimic nu‑ți garantează că va rămîne așa. Dar eu voi spune totuși ce femeie ești. În primul rînd, tu nu ești Martha. Chiar dacă ai fi superioară ei, Martha și grădina paradisiacă sînt unice. Ești o femeie șarpe, întîi îți adormi victimele și apoi le devorezi. Anticii ar fi făcut din frumusețea ta model pentru statui, iar cei care te vor cunoaște de azi înainte, după noaptea noastră în paturile imperiale, își vor pierde mințile. M‑am convins, turnul misterios, în care îți urcai oaspeții și despre care s‑a vorbit atît, n‑a fost clădit niciodată. Îi purtai tu pe scările lui, pentru că n‑ai existat decît tu. Toți sînt cuprinși de bucuria cunoașterii, însă eu resimt tristețea că nu vei mai fi pentru mine — sau vei mai fi? — Eugenia, necunoscuta, cu darul ei înfricoșător, despre care n‑am știut niciodată exact în ce a constat.“ „Prostule, nici după această noapte nu te pricepi să spui ce femeie sînt. Prețuiești iubirea naivă și femeile duioase, iar paturile imperiale sînt încă visul tău și acum. Cine nu se trăiește pe sine pînă la anulare, nu poate spune nimic despre ceilalți. Eu însă te cunosc, Matei, tu ești amăgirea despre tine, cel adevărat ți‑i străin, numai eu sînt în stare să‑l dezvălui. Pînă la sfîrșitul vieții vei veni la mine, pentru că mereu îți va rămîne despre tine ceva ascuns. Îndărătnicia noastră de a refuza își are rădăcinile în ignoranța atît de dulce în care trăim: mereu sperăm că ne aparținem, cînd alții ne au în stăpînirea lor.“ Eugenia, după o tăcere ermetică, îl întrebă: „Ți‑a plăcut petrecerea mea?“ Nu, Matei nu răspunse, nu‑și amintea de nici o petrecere. Spre prînz, întrebarea Eugeniei mai stăruia, însă tot nu era în stare să‑și amintească dacă a fost sau nu o petrecere. Nu, n‑a fost nici o petrecere.

Cineva îi vorbea, pentru că nu erau propriile lui gînduri, deși semănau atît de bine cu ele: „Ai să te întorci și ai să cauți strada Atena. Ai să întrebi trecătorii: Nu cunoașteți o stradă Atena.? Nu mă puteți ajuta să ajung acolo? Ești dintre oamenii care nu pot continua dacă nu‑și recuceresc începutul. N‑ai învățat să abandonezi, pentru că orice parte la care ai renunța, fie și provizoriu, ți‑ar sărăci ființa. Ești obligat să te întorci în strada Atena, rătăcirea ta a început din seara cînd ea, Martha, nu mai era. Eugenia, să nu ai nici o grijă, va fi ca înainte. Petrecerile ei, rare și tăinuite, nu schimbă nimic. Încă nu ești alesul, altfel nu te‑ar mai fi lăsat să pleci. Gabură ți‑i străin, și Luca la fel, și toți ceilalți. Poate singură Kitty, nu. Însă pentru ea, ca să‑i mai păstrezi prietenia, va trebui să te arunci peste cuțitele suferinței atroce, or nu ești încă pregătit, ai atîtea de descurcat, de pus în adevărata lumină. Ar fi o șansă, mică de tot, să fugi definitiv, și să accepți custodia Bibliotecilor regale. Dar ifosele lui Luca, transfigurat, profetic, golit de viață, te‑ar irita inutil. Și în imperiul lui numai singurătatea este trainică“ Matei pornise în plimbarea lui, nesocotind sfaturile Eugeniei, și se găsea foarte aproape de șirurile de clădiri înalte, din oțel și sticlă, destinate Bibliotecilor. Avea senzația că de la un timp cineva se ține pe urmele sale, dar în mod curios, urmăritorul nu se arăta în nici un fel, deși pașii lui, și glasul lui, și atingerea ușoară de Matei nu erau o iluzie. La primul popas, Matei avu și explicația. Chiar lîngă el se distingeau contururile unei umbre. „Sînt eu, tatăl Taisei, eu ți‑am vorbit și pînă acum și poate îți voi vorbi mereu. Nu mai sînt obișnuit să stau la taifas, dar gîndurile mele se aud și cei care le ascultă greșesc uneori și le socotesc ale lor. Nu mă supără, gîndurile, după ce ne‑au părăsit, nu ne mai aparțin. Sînt acum bătrîn și alb, poate am și murit, nu‑mi amintesc, nu încerca să mă vezi. sînt ca o icoană ștearsă, doar aureola mai are cîteva linii, nesigure și ele. Nu sînt un înțelept, nu sînt nici paznic regal, nu sînt nici stafie, nici un duh al locurilor, nu sînt legat de nimic, sînt numai învelișul, alb și strălucitor, Luca atunci cînd m‑a vindecat, a golit miezul. A fost în mine o patimă a drumurilor, rătăceam noaptea prin cimitir, dar femeia mea nu trebuia să moară, și eu nu trebuia să o las, o, mîinile ei, cît au muncit pentru casa noastră, nu s‑au odihnit niciodată, niciodată, a murit frumoasă și tînără, iar mîinile ei se odihneau pentru întîia oară, curate și triste, erau mîini frumoase, cu semnele abia văzute ale muncilor pe care le învinseseră, și eu n‑am putut să uit aceste mîini, le‑am încălzit cu căldura mea pînă au îngropat‑o, degetele se subțiaseră și așa cum stăteau nemișcate, nu mă puteau face să înțeleg că s‑au despărțit de toate lucrurile din casă, că sînt față în față două lumi. Eu nu i‑am cerut lui Luca, și nu am vrut să părăsesc drumurile mele, cînd ieșeam noaptea din casă, și fugeam, o vedeam pe ea, nu mă chema, dar știa că vin, și îi vorbeam ceasuri în șir, iar mîinile acelea ale ei mă dureau cumplit și ziceam să mi le arate, pentru că totdeauna o vedeam așa cum era înainte de a fi murit, poate nici n‑a murit, îmi spuneam, și intram în casele vecinilor, și rudelor, și cunoscuților, s‑o găsesc, nu întrebam de ea, scormoneam cu privirea în toate ungherele, și plecam. Ce femeie a fost și ce bine îmi părea că o întîlnesc iar, însă toți se speriau și ar fi vrut să mă închidă în casă, dar orice ar fi făcut, eu știam să ies și plecam. Luca, îndemnat de Taisa, a cules învățătura lui și s‑a chinuit ani în șir să‑mi ia drumurile mele, să fie numai ale lui, umblă pe ele fără rost, apoi se întoarce iar la Cimitirul de regi sau acum trage zăvoarele în urma lui în Pavilionul regal. Cimitirul de regi adăpostește doi mincinoși. Au fost, în tinerețea lor, frumoși și puternici, dar nimeni n‑a probat că femeile acelea, și mai ales Cîntăreața, s‑au oprit la ei. Au fost altele, destule, care se strecurau ca niște năluci, ca să ajungă pînă la ei, dar nu aveau nici o strălucire, în afară de cea a ochilor învăpăiați de dorința de a nu fi alungate. Luca va muta aici, lîngă Pavilion, și Cimitirul de regi. Ar vrea să facă schimb cu Eugenia, să n‑o mai știe lîngă domeniile lui, s‑o ducă pe ea în vechea cameră regală. Și‑a dat seama că Eugenia este femeia care întrece în faimă Pavilionul regal. Bărbații care vin la ea nu se mai întorc pe aceleași drumuri. Taisa nu va avea un moștenitor și dinastia lui Luca va pieri. Luca se întreabă dacă a fost destul de înțelept construind Pavilionul regal. În vechea gară de la răscruce, puterea lui era foarte mare. L‑am văzut eu cum făcea copacii să crească în fața lui, ieșeau din pămînt, după ce își așezau acolo rădăcinile subțiri, și se înălțau firavi, repede, cam doi metri într‑o oră, iar cînd ajungeau destul de înalți și coroana le foșnea în văzduh, se foiau în scoarța proaspătă, se îngroșau în talie, căpătau niște solzi argintii, unii îmbătrîneau cu o sută de ani și pînă seara, sub privirile ca niște săbii ale lui Luca, își scuturau frunzișul și așterneau un covor pînă la Cimitirul de regi. Luca avea putere, cînd pleca în drumurile lui și dorea să fie privit ca un descendent de regi, să întindă pînă în depărtări de necuprins cu ochii alei de plopi canadieni, în două șiruri drepte, subțiri, eleganți, măturînd cu vîrfurile bolta și aruncînd la picioare siluetele lor fumurii, umbre prelungi care însoțeau aleea de la un capăt la celălalt. Cea mai mare ceremonie, pentru Luca, era să plece în zori, și amiaza să‑l prindă pe drum, în zumzetul căldurii, și el să se desfete la umbra plopilor. Da, puterea lui Luca era foarte mare. Cînd l‑am cunoscut, student sărac și visător, tocindu‑și coatele cu o învățătură grea, foarte încurcată, nu se pricepea să miște o piatră, decît băgîndu‑se cu umărul sub ea. Mi‑au trebuit mulți ani, în învelișul meu alb și strălucitor, să înțeleg că puterea lui Luca venea de la mine, că o luase de la mine cînd mă despărțise de drumurile mele. Era o putere care stătea în mine, tăinuită, mă ajuta seară de seară să ies pe drum și să mă întîlnesc cu femeia ce murise, sau fugise, sau nu mai era, atît de tînără și de frumoasă, cu mîinile ei subțiri, tăcute, cuminți, le vedeam mereu, erau ca atunci cînd plivea în grădină și ieșea încărcată de flori, și în urma ei straturile surîdeau, și făceau doi pași s‑o ajungă, pe unde trecea toate lucrurile se luau după ea, ascultătoare, și se opreau în prag, lăsînd‑o să intre în casă, niciodată mîinile ei n‑au zăbovit pe un lucru fără rost, se trezea înaintea mea și cînd eu mă ridicam mîinile ei lucrau, și se culca, mult după mine, pentru că torcea și cosea, sau pregătea aluatul pentru colaci, și mîinile ei în făina albă umblau prin somnul meu, ca mîinile lui dumnezeu cînd a făcut lumea, de orice te‑ai fi atins în casa noastră, de la ușa pe care o deschideai pînă la perna trasă sub cap, înainte de a te dărîma oboseala, simțeai căldura mîinilor ei, pentru că toate treceau întîi prin acele mîini. Puterea care m‑a ajutat s‑o întîlnesc și după ce nu mai era, iar cînd trăia mă slujea în pădure și la muncile cele mai grele, dar fără să iasă la suprafață, îndemnîndu‑mă doar să nu mă tem, toată puterea încă nefolosită vreodată a trecut la Luca, el este stăpînul puterii mele, și cu ea s‑a făcut și stăpînul meu, i‑am spus de câteva ori că va trebui să mi‑o dea înapoi, dar el, de cînd s‑a făcut stăpînul puterii, s‑a dezvățat să asculte. Îmi trebuie înapoi puterea, n‑am fost la întâlnirile mele cu ea de o jumătate de veac, voi avea‑o, pentru că Luca, luîndu‑mi puterea, n‑a putut înfrînge în mine și voința, răbdarea de a aștepta s‑o recapăt. Părinții mei au fost oameni răbdători și m‑au învățat că răbdarea se întinde înaintea noastră cît vrem, învelișul meu alb, în strălucirea lui, este nemuritor, a existat înaintea mea și va rămîne după mine, în el va reveni puterea, și eu voi fi întreg, iar planurile mele sînt să șterg ce a făcut Luca — și regii am să‑i mut în cimitir cu ceilalți oameni, se vor simți și ei mai bine, la praznicele mari, forfota celor veniți să‑și pomenească morții îi va trezi și pe ei, cinstindu‑i, va cădea și pe mormîntul lor băutura împărțită celor vii să ia aminte și să nu uite, iar colacii rupți în patru și toate celelalte bucate vor hrăni și țărîna de deasupra lor, în iarba grasă dintre cruci vor alerga în voie copiii, de ei nu se atinge moartea, ca neam de neam să nu‑i uite pe cei ascunși sub pajiștea înflorită —, am planurile mele după ce voi reprimi puterea, am învățat atîtea cît am fost lipsit de putere, omul mic este cel mai plin de învățătură, dar n‑are cum o întrebuința. În planurile mele nu este numai să șterg ce a făcut Luca, asta va fi foarte ușor și mă tem că se va petrece de la sine, gîndul meu merge mult mai departe: cei plecați dintre noi trebuie să se întoarcă, într‑un fel sau altul trebuie să vină înapoi, universul este unic, de ce să fim despărțiți, de ce să ne cheltuim iubirea pentru cei care nu sînt, cînd tot atît de bine ar putea sta alături de noi? Sau să mergem noi la ei, și să ne întoarcem. Cînd eram copil, o văduvă, rămasă cu o casă foarte grea, șapte guri, spunea tuturor: «Am să mă duc la Gavril, să mă învețe el ce să fac» Se întorcea seara ruptă de muncă și o apuca spre cimitir. Știa să bocească frumos, întîi se auzea bocetul ei melodios, satul ieșea la porți s‑o asculte, iar apoi se spovedea lui Gavril: «Gavrile, vine iarna și cei mici n‑au cu ce merge la școală, îi trimit pe rînd, în două zile unul, în două zile altul, n‑am îmbrăcăminte pentru toți, cojoace n‑am decît două și cel care pleacă la școală îl așteaptă pe cel care vine, și noi stăm departe, o ține tot într‑o fugă și n‑are cum intra în clasă înaintea învățătorului, și învățătorul îmi bate copiii, pedepsește‑l, Gavrile, de acolo de unde ești, rupe‑i un picior, să întîrzie și el, să n‑ajungă în clasă înaintea copiilor mei» După o săptămînă, învățătorul, cu piciorul în ghips, se tîra spre școală, șontîc‑șontîc, iar femeia anunța în sat «L‑a pedepsit Gavril» Trăiau într‑o asemenea sărăcie că numai o minune îi ținea în viață. «Gavrile, ce să fac și de unde să iau, n‑am ce le da să mănînce, și sînt slabi, văd prin ei, li s‑au lungit ochii și mă trimit la tine să‑i ajuți» Oamenii din sat o sfătuiau, însă nu da urmare nici unui sfat. «Gavril a zis altfel» Lua un sac gol la subsuoară, se urca în tren și străbătea țara dintr‑un capăt în celălalt. Se întorcea cu demîncare, un sac cu grîu, un sac cu porumb, un sac cu cartofi, cu ce‑l putea umple. Se așezau toți opt la masă, femeia se ridica și spunea o rugăciune, apoi încheia: «îți mulțumim, Gavrile, că te îngrijești de noi», iar copiilor le zicea: «întoarceți‑vă spre el, se uită la voi, i‑i dor să vă vadă, n‑ați stat în fața lui de atîta vreme.» Se uscase de muncă și alergătură ca o toacă, dar nu‑și pierduse speranța. «Gavrile, mai am puțin și scap cu cei mari, după aceea scap și de greu, se ajută unii pe alți.» Patru din copiii mai mici ai lui Gavril au ajuns învățați, au umblat prin școli, purtați de cei mari, mama lor a trăit nouăzeci și trei de ani, se adunau o dată pe an acasă și femeia spunea: «Gavrile, au venit copiii tăi.» Cu unul din ei, profesor la universitate, am vorbit chiar eu. «Tata ne‑a condus de acolo și mama l‑a ascultat. Altfel ne‑am fi prăpădit.» în sat, de atunci, femeia lui Gavril este o sfîntă. Vin acum copiii la cimitir. «Tată, am venit la tine.» Se duc apoi la celălalt mormînt: «Mamă, am fost întîi la tata. Așa ne‑ai învățat tu.» Cei cu școli înalte nu se rușinează, cer și ei sfatul părinților, și‑l primesc. Unul trebuia să plece la un congres tocmai în Mexic și a fost îndemnat să stea acasă, n‑are la ce‑i folosi congresul, o adunare fără rost, vorbărie și nimic altceva. Avionul cu care ar fi trebuit să călătorească s‑a prăbușit. «Crezi în sfaturile iui Gavril, tatăl tău? l‑am întrebat pe acel profesor de la universitate. Crezi cu adevărat?» «Oamenii nu mor, mi‑a răspuns, se mută în sufletul nostru și vorbesc de acolo, noi însă știm atît de rar să‑i ascultăm.» în planurile mele, femeia lui Gavril va trebui întoarsă în sat, a fost o mare greșeală cînd au lăsat‑o să moară. Ea deținea o învățătură care ar fi tuturor atît de folositoare. «Gavrile, zicea, am să mă îmbolnăvesc. Tu spui că numai munca o să mă scoată la capăt, dar puterea se scurge din mîinile mele și intră în pămînt.» Gavril vorbea: «Stai trei zile și te odihnește.» Satul fierbea în cîmp și femeia lui Gavril se odihnea. Veneau oamenii s‑o tocmească la lucru: «Ai înnebunit, femeie, acum ți‑ai găsit să stai întinsă la soare?» Femeia răspundea simplu: «Mi‑a poruncit Gavril.» Iar după trei zile, tînără, sprintenă, în putere, de parcă i‑ar fi luat cineva oboseala cu mîna, muncea și noaptea pe lună. «Du‑te, femeie, acasă, pe cine mai vezi în cîmp?» Nu dormea. Ațipea doar puțin și pornea iar la lucru. «M‑a învățat Gavril să capăt putere.»Copiii nu ieșeau din cuvîntul ei. «Nu‑l supărați pe tatăl vostru. A fost omul cel mai deștept din sat.» Sărac lipit, Gavril își ținuse casa fără să se plîngă. Venea medicul veterinar să însănătoșească o vită și pleca dezamăgit. «M‑ați chemat prea tîrziu.» îl aduceau pe Gavril. «Lăsați‑mă singur, să nu intre nimeni pînă după amiază, aduceți‑mi ce vă cer.» Se așeza pe un scăunaș și vreme ca la un ceas, nemișcat, cu capul în pumni, urmărea zvîrcolirile și gemetele vitei, tresărind din cînd în cînd și fiind mai atent. Apoi își sufleca mînecile, își spăla mîinile cu săpun, fără grabă, pînă mai sus de coate, o jumătate de ceas, tacticos, ca un doctor, fără să mai ia seama la zbaterile animalului, iar cînd socotea că este gata se uita întîi împrejur, și făcea cruce, spunea «Doamne‑ajută» și se punea pe întors vita pe toate părțile, își înfunda mîna în ea, trăgea, se opintea, chinuindu‑se, plin de sudoare, și după cîteva ceasuri înceta. «Să‑i dați de mîncare, la început mai ușoară, iar la cîteva zile după regulă.» Vita se înzdrăvenea, însă Gavril nu primea pentru plată mai nimic. «Atît mi se cuvine, cît ar fi fost o zi de lucru.» Și nu lua mai mult. Femeia lui avea instrucțiuni să nu primească nici un dar. «De unde ai știința, Gavril? Din cărți?» Vorbea foarte greu Gavril, stătea după fiecare cuvînt, mai făcea cîțiva pași și îl rostea și pe celălalt. «Din inima mea.» Voia să zică, spre mirarea celui care întreba, că din inima lui urca știința, că n‑avea nici un fel de învățătură, că aștepta răbdător să‑i vină gîndul cel bun. «Din inima mea. Vita bolnavă te învață singură ce trebuie să faci.» El nu ținea vite pe lîngă casa lui, nu avea cu ce le hrăni. O singură vacă cu lapte. Atît. Îi aducea mîncare cu porția, nu avea mai nimic în brațe, se cruceau vecinii și îl certau că înfometează vita, dar Gavril, împietrit, cu fața lui neagră, lunguiață, nu răspundea. Cel care nu are, își spunea în sufletul lui, chibzuiește altfel decît cel care are. Vaca o mulgea numai femeia, după ce‑i întindea porția cea mai bună de mîncare: un pumn de tărîțe. Un copil venea și lua donița plină și aducea alta goală, ca femeia să nu se întrerupă din muls. Vaca mînca agale și slobozea laptele. Adunați în ogradă, curioșii măsurau din ochi adevărul și se îndepărtau clătinînd din cap. Copiii lui Gavril purtau un semn, încă de la naștere, nu se amestecau la joacă, nici chiar în curtea școlii, cu ceilalți. Erau foarte blînzi și în ochi li se citea cumințenia. Băieții, plăpînzi, aveau o mare putere, oasele lor tari și subțiri, din altă materie decît a celorlalți, mai fină și mai trainică, rezistau la poveri și adunau oboseala mult mai greu. Cînd erau mari, buni de mers în armată, puneau un taur la pămînt, răsucindu‑i coarnele cu o încordare vicleană care te înfiora.“

Matei ascultă povestea de parcă ar mai fi citit‑o undeva. „Ce multe gînduri îi cuprind pe oamenii care tac, își zicea. Eu însumi sînt la fel, cînd vorbesc, de la o vreme, gîndurile îmi zboară, iar dacă tac se întorc ca niște stoluri de păsări.“ Despre tăcere și gînduri vorbi și vocea: „Puterea lui Luca va trece la mine și atunci oamenii se vor uita doar unul la celălalt, își vor citi semnele cu care au venit pe lume și nu vor întrebuința cuvîntul decît la mare nevoie. Tot eu voi face ca bolnavii să hotărască singuri cum să se facă sănătoși, nu sînt ei stăpîni pe trupul lor, nu și‑l cunosc ei cel mai bine? Bucuria trebuie și ea schimbată, se cheltuiește întotdeauna fără rost, tocmai cînd sînt mai bucuroși oamenii nu fac nimic, se risipesc în rîsete, se bat pe umăr, joacă și pierd vremea, prea plinul din ei se revarsă. Pe Eugenia am s‑o dau după un bărbat, să aibă gospodăria ei și să nu ademenească pe nimeni.“ Vocea bătrînului se stinse de la sine, fără nici un motiv. Matei căută s‑o capteze iar, apoi renunță. Nu i‑ar fi fost de nici un folos. Își auzea acum, supus, propriile lui gînduri: „Punctul cînd m‑am îndepărtat de Martha n‑a fost în seara aceea, cu siguranță strada Atena se afla pe undeva, n‑am stăruit destul s‑o găsesc, ci cu mult înainte, poate în clipa cînd am răpit‑o. Cînd am răpit‑o și n‑am știut în ce lume am s‑o duc. Eu nu aveam o lume a mea și nici cea a lui Gabură nu voia să mă primească. Cum să n‑o pierd pe Martha, cînd nici nu știu bine unde am dus‑o și unde am lăsat‑o?“ Matei admitea că viața lui nu se afla pe o cale prea sigură. Nemulțumirea difuză, după noaptea de petrecere la Eugenia — altădată frumusețea femeii l‑ar fi orbit și zile în șir s‑ar fi întors, în sufletul său, cu fața spre ea, s‑o revadă —, reprezenta îndemnul să rupă cu nehotărîrea și s‑o regăsească imediat pe Martha. Cum să nu existe strada Atena? Cum să dispară? Sentimentul că unul ca Ieronim Gabură se interpusese între el și Martha era gata să‑l înfurie și un început de ură amestecă toate amintirile sale despre pictor. Făcu, fără voia sa, chiar în acel moment, descoperirea: ura nu‑l mai slujea ca altădată, aproape o uitase, ca o îmbrăcăminte: aruncată undeva și pe care o îmbraci în silă, după ce s‑a umplut de praf și mai ales de aerul acela insuportabil a\ lucrurilor vechi. ,,Bine ai venit pe domeniile mele, zise un bărbat slab, cu fața uscățivă și pielea tăbăcită de vînturi și ploi, de ninsori, de umblatul nepăsător pe vreme rea. Te urmăresc de cum ai sosit, ba încă din clipa cînd ai pornit și te‑au însoțit paznicii mei. Sînt Luca, nu mă recunoști, strălucirea Pavilionului regal nu‑i pentru mine, ci pentru ochii celor dornici de miraje. Mă chinui să adaug la învățătura mea, în fiecare zi, un grăunte de înțelepciune, duc un trai amar, mănînc rădăcini și dorm pe marmura goală, refuz pînă și păturile mirosind a sudoare de cal, care mi se aduc, ca să nu îngheț în nopțile prea senine, în palatul meu este un frig de gheață la miezul nopții, din adîncuri izvorăsc frigurile cele mari și trec prin mine. Nimic nu purifică mai cutremurător decît frigul. Bătrînul ți s‑a plîns că l‑am văduvit de putere, l‑am auzit. Toți cred că puterea le‑a fost furată lor cînd o văd la ceilalți. Dar oamenii cînd se nasc au aceeași putere, ea crește sau scade după priceperea fiecăruia. Priceperea este și ea egală la naștere, se modifică ulterior, unii o neglijează, iar alții se preocupă s‑o șlefuiască. Ai fost, în tinerețe, reparator de piane și știi din ce‑i alcătuită munca unui astfel de om: el s‑a născut să audă toate sunetele și să rețină numai pe acelea de care are nevoie, este așa cum ai distinge aurul ascuns sub pămînt după rezonanța trezită sub pașii tăi. Instrumentele reparatorului de piane sînt simțurile lui. Aude cu vîrful degetelor. Cînd își așază mîna pe ceva, chiar în secunda aceea pornesc sunetele. Ai avut o meserie frumoasă. Ți‑am ieșit în cale să te previn că Eugenia, contrar celor ce se spun despre ea, nu iubește petrecerile, deși ea lasă, cu bună știință, să se înțeleagă — vanitate de femeie frumoasă — că n‑ar fi așa. Petrecerea în cinstea, venirii tale a fost unică. “ Trezit din somn, Matei retrăi, parcă atunci lua cunoștință de ea, splendoarea petrecerii, cu fastul risipit sub ochii săi, și marile mulțimi împrăștiate prin saloane, perechi‑tandre. În murmurul continuu și mișcarea nesfîrșită, dar unde fusese el, de ce i se șterseseră din memorie imaginile risipei regale? De ce păstrase atît de puțin, doar orele, și acelea vagi, petrecute cu Eugenia? „Nu‑i nimic straniu, spuse Luca, vei uita din nou, Eugenia nu suportă să i se cunoască slăbiciunile de femeie și de aceea se drapează mereu în alta, aseară a fost Martha, ți‑a și declarat‑o, dar nu se mulțumește numai cu atît, consideră că uitarea este lucrul cel mai cuminte. Eu te‑am ajutat să întrezărești o clipă splendoarea petrecerii la care ai participat, n‑am vrut să‑ți trezesc memoria toată, fiindcă există, pe domeniile mele, o ordine a firii care trebuie respectată, încălcarea seamănă dezastre. Eugenia n‑ar fi iertat amestecul meu. Sînt un rege sau un urmaș de rege, sărac și înțelept, îmi respect vecinii și mă bucur de respectul lor.“ Memoria lui Matei se voalase brusc și abia sesiza sensul cuvintelor lui Luca: nu le mai raporta la nici o petrecere, seara din urmă murise.

,,Eu nu am ce căuta în vălmășagul de evenimente ce mă cuprind din toate părțile și mă anexează. M‑am înșelat de prea multe ori. Sub învelișul superficial al lumii noastre, sau al lumii lor, trebuie să se găsească adevărata substanță, lumea reală, spre care tind dintotdeauna. Este lumea, probabil, în care se află acum Martha.“ Mergea zorit, abia avea timp să privească încotro merge, Luca și bătrînul se stinseseră, Pavilionul regal scînteia la mare depărtare, stingher. Numai Eugenia, cu trupul ei marmorean, ardea ca o flacără. Matei nu‑și explica însă de ce fugea. Lumea reală, de sub învelișul atîtor întîmplări trăite pînă atunci, îl atrăgea irezistibil. Nu se îndoia că dezlegările ce‑l chinuiseră se adunaseră și îl așteptau. Depinde cît de repede va ajunge la ele. Va coborî două trepte, sau trei trepte, în lumea reală, și atunci nu va mai avea complexe, va lua ce i se cuvine și își va da, la rîndul său, tributul.

Nimerise peste o adunare de tinere femei. Ciocănise în ușă, discret, cu gîndul la ce auzise de la Luca despre reparatorul de piane, care percepea sunetele cu vîrfurile degetelor. Din tot episodul călătoriei la Eugenia atît îi rămăsese, remarca lui Luca. În aparență simplă, remarca îi deșteptase o mulțime de povești cu cîntăreți celebri, legate de arta reparatorilor de piane. Am fost respinsă la primul meu examen, povestise o cîntăreață, pentru că nu reproduc exact ce mi s‑a cîntat la pian. Dar eu am fost înzestrată cu auz absolut și corectam infimele deviații produse de pian dintr‑un motiv foarte simplu: pianul era dezacordat. Ciocănise în ușă cu sufletul unui reparator de piane, să audă cum se propagă sunetul și să‑l urmărească pînă se pierde la limitele lumii materiale, pentru că el nu se îndoia că sunetul își continuă călătoria neștiut pînă la capătul lumii cunoscute, abia acolo fiind absorbit definitiv. Avu totuși disponibilitatea să sesizeze, în același timp cu iradierea ciocăniturilor muzicale, clinchetul unor voci foarte vesele și una dominîndu‑le pe celelalte: „Vin imediat. “ Fusese nevoie să vină să deschidă, ușa fiind încuiată. Femeile acelea tinere se veseleau singure, povestindu‑și lucruri năstrușnice, fără să aibă nevoie de martori, cu bucuria ciudată și rară a femeilor de a încheia armistițiu și a nu se mai dușmăni, ca la despărțire să reînvie cu o putere înnoită urile vechi, disprețul salvator și, ceea ce le înfrumuseța ființa, orgoliul ascuns, biruitor, al atracțiilor secrete, care le repunea în drepturi, ridicîndu‑le deasupra celorlalte și procurîndu‑le arme de temut. „O, ce surpriză, zise tînăra femeie venită să deschidă, probabil gazda, da, cu siguranță gazda, nu așteptam pe nimeni, chiar ne propusesem să facem un chef singure, un mic chef, cum numai femeile au idee să‑l aranjeze, dar dumneavoastră, domnule Matei Armeanu, sînteți binevenit. Cineva dintre noi, n‑am s‑o pîrăsc, vă evocase chiar cu cîteva clipe mai înainte, măgulitor, foarte măgulitor, am să spun doar că pretindea — să nu te superi, dragă, se adresase cuiva din adunare, fără ca Matei să aibă posibilitatea să verifice cui anume, să nu te superi, mă opresc eu la timp —, pretindea că sensibilitatea dumneavoastră este de natură feminină și că arta pe care o practicați, și mai ales rezonanța ei, i s‑ar datora. Fantezia dumneavoastră este și ea de tipul feminin, cu dilatări extraordinare ale nimicurilor, și niciodată molipsită de tragismul, de dramatismul inevitabil, ireversibil al profundelor meditații bărbătești, totdeauna sumbre, totdeauna negre, cu un capăt muiat în neliniște, cînd nu sînt ușuratice și încetează să fie meditații, transformîndu‑se într‑o fină pulverizare de ironii gratuite, toate îndreptate împotriva noastră, a bietelor femei, cele mai dezarmate ființe cînd este vorba de cucerit gloria. Simțiți‑vă bine cu noi, domnule Armeanu.“ Era ca și cum l‑ar fi invitat să‑și aleagă partenera și să comunice în secret cu ea, toată seara, cheltuindu‑și buna dispoziție pentru întreaga adunare, ca tocmai această alegere, preferința discretă să nu se observe. Învăluit de parfumul femeilor și prins în cercul, resimțit fizic, al curiozității lor, Matei își zise că avusese o inspirație excepțională venind aici, deși nu‑i era cu totul clar ce anume îl adusese și cine erau acele femei, toate îi păreau cunoscute, și nu avea motive să considere că nu le cunoștea, cu excepția uneia singure, puțin parcă mai retrasă decît celelalte, mai puțin expansivă, se aciuase într‑un fotoliu, fumînd cu melancolia femeilor care își deșteaptă astfel sentimente vechi, uitate, supuse unui examen rece, indiferent, parcă s‑ar fi înspăimîntat să nu renască și să le găsească nepregătite. Matei o vedea din profil, o femeie în jurul a treizeci de ani, cu o explozie reținută de vitalitate, cu obraji frumoși, plini, aproape rustici, dar pielița fină îi salva, ca și ușoara umbră tuciurie, după cum înfrînarea vieții ce izbucnea în ea îi adăuga o aură misterioasă, răspîndind o luminozitate perceptibilă. Vorbiseră cîteva dintre invitate, repede, suprapunîndu‑se, și Matei le zîmbise curtenitor în loc de răspuns. Își zări chipul într‑o oglindă, în trecere, extrem de interesat de sine, vasăzică așa arăta el acum, mai ales pentru toate aceste tinere doamne, un bărbat peste măsură de trufaș, ca abia ieșit de pe o scenă, după triumf, îngrijit pînă la pedanterie, exagerat de precaut cu fiecare gest, măgulit de atenție și decis să o întrețină, foarte sigur de succesul său, dispus la glume, chiar dacă femeia solitară, cu țigara ei, îl incita să ajungă, pe neobservate, cît mai aproape de ea, absorbindu‑i cea mai mare parte din gînduri. „O, dar așa arătam întotdeauna înainte de concertele mele, se trezi brusc în Matei un depozit uitat de amintiri, considerat mort. Chiar femeile acestea își mai aduc aminte că am fost violonist, poate cînd înclin capul pe umăr, ca pe o imaginară vioară, sînt chiar același Matei redescoperea cu răceală uitata lui profesie. O părăsise. O izgonise pînă și din memorie. I se părea incredibil că își poate aminti de ea, oglinda era de vină, cu invariabila ei cruzime, cu mecanica înmagazinare de chipuri, înghesuite unele în altele, dispuse în adîncime în apele calme, nesățioase ale cristalului. „Probabil nici n‑a trecut prea multă vreme de cînd mi‑am părăsit profesia, o fi semănînd pentru femeile acestea adorabile cu o pauză, cu un turneu prelungit în străinătate sau (de ce nu?) cu o aventură nostimă, prelungită și ea cu voluptate, spre moartea celor înclinați să știe totul despre artiști, chiar ceea ce ei înșiși nu au habar, dar convin pînă la urmă, după ce legenda a acreditat întîmplările în cauză sau simplele anecdote sau farsele savuroase, că le‑au aparținut, ba chiar s‑au zbătut să izbutească și sînt satisfăcuți de sfîrșitul rotund, de reușita nepusă la îndoială.” Cheful consta în păhărelele de coniac, așezate pe o măsuță și pe care unele dintre invitate le uitaseră acolo, după ce își muiaseră buzele în alcoolul tare. „Nu exagerez dacă o numesc o surpriză de proporții, domnule Armeanu, reluă gazda, nu v‑a văzut nimeni de luni de zile, circulă fel de fel de anecdote pe seama dumneavoastră, cea mai picantă este aceea că v‑ați închis în casă și refuzați să recunoașteți că sînteți violonist. V‑ați contramandat contractele, iar ultima oară, se zice, cînd v‑a bătut în ușă un impresar, i‑ați fi spus: «Ai greșit, domnule, încearcă alături.» Cine v‑a izgonit din lume, domnule Armeanu, ce mister ascundeți? Ne pedepsiți, ne pedepsiți”, repetă gazda alintîndu‑se și interpunîndu‑se între Matei și femeia retrasă, care își plecase genele, coborîndu‑și privirea foarte aproape de picioarele aduse lîngă fotoliu, îndoite într‑un unghi drept și aplecate spre stînga, pentru că fotoliul era jos și genunchii se ridicaseră prea mult, era oricum ghemuită, strînsă în ea, și cochetăria aceea a genelor plecate denota că nu absenta cu totul, că mai păstra o legătură cu ce se petrecea în jur. Mă cunoaște, nu‑i nici o îndoială, își spuse Matei, și o cunosc și eu. Îl încurcau puțin amintirile despre cariera sa de violonist, foarte capricioase, izbucnind ca un fascicul trimis de un reflector puternic sau estompîndu‑se pînă la ștergere, cu un tremur cețos al imaginilor. Am fost luat pe sus de prieteni, după un concert, și am cunoscut‑o atunci, probabil într‑un grup numeros. Îi era extraordinar de familiară acea aplecare sfioasă a genelor, un joc de femeie experimentată, pentru care plăcerea de a se ști privită, admirată, intrigînd pînă la panică, prețuia mult mai mult decît conversația deschisă sau echivocurile din privirile ce se întîlnesc din întîmplare, adică vor să pară că se întîlnesc din întîmplare, după ce se caută continuu. Nu, ar fi fost nepoliticos să întrebe acum cine este, avea la dispoziție seara întreagă și încă nu remarcase prea bine pe celelalte participante. I se făcu un loc lui Matei și gazda, în mod firesc, veni lîngă el. Bruneta mică, din dreapta gazdei, cu neastîmpărul trupului ei abia strunit, răsărea și ea de undeva din memoria lui Matei, o, dar și celelalte nu erau chiar necunoscute, cum de avusese această impresie la început? Se afla încercuit de prietene, așa se și explică faptul că venise direct aici, că nu avusese nici o ezitare. Fasciculul de amintiri din viața de după concerte se aprinse iar tiranic. Îl înconjurau foarte mulți oameni și îl purtau cu ei, sfîrșeau în societatea unor femei de lume, devenindu‑i aproape imposibil să recapituleze pe unde trecea, stăpînit de beția muzicii și epuizat de aplauze, de efort, de cheltuirea darnică, nechibzuită, sub lumina necruțătoare a rampei. Îi rămînea în asemenea momente o stare incertă, de oboseală plăcută, adormitoare, care n‑ar fi vrut să se sfîrșească, nu participa decît în mică măsură la dezlănțuirea de veselie a prietenilor și apoi uita, se cufunda totul într‑un trecut neglijat, fără valoare. Reveneau uneori aceleași chipuri, însă nu reacționa în nici un fel, în aceeași stare de toropeală și dezinteres. Și totuși, pe femeia din fotoliu nu putuse s‑o întîlnească într‑o împrejurare de acel fel, mai degrabă a fost invitata lui de onoare la vreun concert cu multă lume și o pierduse din vedere, redescoperind‑o aici. „Mă bucur mult că vă revăd, se auzi spunînd, venit lîngă femeia din fotoliu, încă zîmbind celorlalte participante la adunare și scuzîndu‑se în felul acesta că le părăsește un minut, mă bucur nespus că vă revăd, mai ales că am răul obicei să‑mi neglijez prietenii și ultima oară, acum mi‑aduc aminte, v‑am promis să vă fac o vizită, este absolut inexplicabil cum am uitat. Nu știu să mă scuz, dar accept să fiu pedepsit, aș simți o ușurare, dacă nu cumva pedeapsa ar fi tocmai renunțarea la ea, sper însă că veți recurge măcar la o admonestare oricît de blîndă.“ Femeia nu‑și ridicase genele, le clătinase doar puțin, și privirea mai era încă ascunsă într‑un con îngust, plimbat pe o porțiune foarte mică de covor. Matei, emoționat ca un adolescent, spre deliciul gazdei și al celorlalte femei, rămăsese în picioare, exprimînd o pocăință sinceră, puțin înfricoșat de urmări, însă dornic să o audă vorbind, indiferent ce ar fi zis, în modul acesta i s‑ar fi confirmat că scuzele sale fuseseră primite și poate produseseră chiar plăcere. „Domnule Armeanu, zise femeia, ridicînd de astă dată ochii și privindu‑l îndelung, stăruitor, nu m‑ați cunoscut niciodată, ba mai mult, cred că nici nu m‑ați văzut măcar. O, nu este nimic nefiresc în asta, ca să spun drept sînt chiar încîntată că mă acceptați printre cunoștințele dumneavoastră față de care aveți atîtea obligații. Eu, da, în schimb, vă cunosc. Și încă demult. “ Tăcu. Se așternu o tăcere generală. Matei, în aceeași poziție, deloc jenat, căzuse pradă unui chin interior vizibil: se încurcase ceva, dar nu ceva neplăcut, și nu izbutea să prindă un capăt, să tragă de un fir. „Aș putea să vă rog să‑mi spuneți de cînd mă cunoașteți și dacă nu cumva am comis vreo indelicatețe? Mi‑ați permite să repar măcar în parte greșeala mea...“ Se întrerupse. Altceva voise să spună, nu era vorba de nici o greșeală. O recunoștea, fără s‑o fi văzut vreodată. Cuvintele îi scăpaseră, îl mira și pe el că le rostise. „Nu aveți de ce să vă explicați, interveni gazda, cu o plăcere pe care momentul nu o indica. Este una din confuziile dumneavoastră delicioase, sau cum să le numesc? Pe mine m‑ați cunoscut la fel, cerîndu‑vă scuze că mă neglijați, numai că eu am admis imediat că mă cunoașteți și de atunci prietenia noastră, pot s‑o numesc așa? a rămas statornică. Nu insistați să vă povestească de unde vă cunoaște, pentru că n‑are s‑o facă.“ O asemănare izbitoare între cele două femei îi atrase atenția că se comporta prea distrat, că nu este posibil să nu observi lucruri elementare. Gazda este probabil puțin mai înaltă și mai tînără, diferențe insesizabile însă. „Sînt întîmplările dumneavoastră delicioase, domnule Armeanu, și îmi pare bine că am avut parte de una chiar aici, la mine, de față cu martorele mele credincioase. Sînt întîmplările care v‑au făcut celebru. Se spune că iubiți toate femeile, că vederea lor vă înnobilează viața, dar că le neglijați pe toate, ele în schimb vă sînt mai fidele. Este adevărat?“ Întrebarea nu‑și avea sens, însă tînăra gazdă sconta să‑l scoată pe Matei din imobilitatea ce îl cuprinsese după ultimele sale cuvinte. „Sîntem toate fără soți, ținu să‑l informeze gazda. Unele îi avem, dar ne‑am dispensat de ei, pentru o vreme prea scurtă, din păcate, oricum sînteți în siguranță între noi, domnule Armeanu.“ Matei consideră că este dator să dea o încheiere cît mai politicoasă nefericitei sale intervenții. „Sînt constrîns, zise el, adresîndu‑se femeii din fotoliu, care continua să‑l privească neclintită, cu o fixitate stranie, de parcă ar fi așteptat ca el să întindă mîna și să o ridice de acolo, apoi, cu simplitate, s‑o ia cu el și să plece, sînt constrîns să suport consecințele incapacității mele de a mă explica. Se poate, într‑adevăr, să nu vă fi cunoscut, însă cum să spun? vă recunosc, ați existat pentru mine întotdeauna.“ Vorbise cu o sinceritate tristă, regreta imens că nu se găsea singur cu acea femeie, pentru a face ca explicația sa, încercarea de a se lămuri pe sine, în primul rînd, să fie cît mai bine înțeleasă. Se frămînta în alegerea unei căi, poate nu chiar acum, pe loc, ci într‑un timp foarte apropiat, care să‑i dea prilejul să stea față în față cu femeia atît de cunoscută, care refuza, îndărătnică, să admită că s‑au mai întîlnit. „Domnule Armeanu, dar trebuie să ne vedeți și pe noi, se auziră voci, dispuse să‑l atragă, izbucnite după o tăcere și o rezervă prea îndelungată. Dragă, i se spuse gazdei, nu te ocupi deloc de domnul Armeanu, nu are nici măcar un pahar.“ O omisiune minimă, pe care gazda o corectă imediat. Se folosi de prilej și de atmosfera generală, care se însuflețise subit, să‑i șoptească lui Matei: „Ați comis o imprudență. Este îndrăgostită de ani de zile de dumneavoastră. Va trebui să vă sacrificați. “ Dar îi comunicase vestea ca pe o glumă, ca și cum ea nu i‑ar fi dat importanță, în fond toate femeile îl iubesc, nu? nu spusese chiar ea? Matei resimți ca o cădere în gol. Și el o iubea pe femeia necunoscută, în mod absolut sigur asta îl și adusese în casa gazdei vesele și îndatoritoare. Sau ce anume se întîmpla cu el, încît nu mai era în stare să judece exact situația în care singur se plasase?

Nu, nu‑și mai amintea nimic. Nici orașul, nici cariera muzicală, nici împrejurarea care îl dusese atît de aproape de destinul său. Adunarea acelor femei continuase mult și el rămăsese cu ele. Nu îndrăznise să se desprindă și să plece după femeia din fotoliu, care profitase de avalanșa de veselie a petrecerii și fugise. Doar la despărțirea de gazdă, Matei întrebase cu un glas de nerecunoscut: „Cine era doamna brunetă, care seamănă atît de bine cu dumneavoastră și de ce a plecat înaintea tuturor?“ Gazda întîrzie un timp răspunsul, apoi el veni uluitor și întregul episod al serii semănă panică în sufletul, și așa răvășit, al lui Matei: „Este Martha Demetrescu‑Armeanu, arhitecta. O știți atît de bine, este nevoie numai să vă reculegeți.“

În stradă, Matei oprise pe primul trecător și i se adresase foarte grijuliu, ca nu cumva să‑l sperie: „Am o rugăminte neobișnuită. Conduceți‑mă, vă rog, pînă în strada Atena. O caut de foarte multă vreme și deși o cunosc extrem de bine, îmi este imposibil s‑o regăsesc. Ați putea avea bunăvoința să mă ajutați?“

V

Matei se adresase lui Remus Mihalcea, chiar lui. Pe el îl oprise în stradă și‑l implorase să‑l conducă în strada Atena. „Dar tu ești Remus, zisese. Asta‑i prea de tot. Noaptea oamenii sînt de nerecunoscut, dacă nu ți‑aș fi auzit vocea, rămîneam încredințat că vorbesc cu un străin. Nu, Remus, dacă ești tu, putem amîna povestea cu strada Atena.“ Remus nici nu avusese intenția să‑l ia în serios. „Nu este o oră de vizite în strada Atena, obiectă el, agitîndu‑și, ca de obicei, brațele sale lungi. Și‑apoi ai să te convingi mîine că nici nu‑ți trebuie călăuză. Poftim, strada Atena, chiar în fața noastră“ Făcuseră cîțiva pași, Matei n‑avea cum aprecia exact cît merseseră, în starea în care dăduse peste Remus. Într‑adevăr, în fața sa, nu prea departe, se profila distinctă casa Marthei, cu intrarea atît de familiară lui Matei. Clădirea, inconfundabilă, deschidea, de fapt, strada, așa că era exclus să se înșele. „Dar n‑a fost aici, murmură mai mult pentru sine, și în jur apăruse un șantier, sau mai multe șantiere“ Zări pînă și lumină, chiar la camera Marthei, la camera pe care o prefera seara, înseamnă că ajunsese acasă și citea sau lucra sau se tolănise cu mîinile sub cap și medita. Un impuls străin pînă atunci îl făcu pe Matei să‑i ceară el lui Remus să se îndepărteze cît mai repede de casa Marthei, ideea că și altcineva poate ajunge în apropierea Marthei, chiar dacă era vorba de Remus, îl irita, mai ales după căutările infructuoase din ultima vreme și evenimentele ce urmaseră. Îi trebuia, lui Matei, un timp să se reculeagă. Mai bine că fusese Remus și nu un străin, în felul acesta își acorda o amînare, dacă nu l‑ar fi întîlnit pe prietenul său, cine știe, ar fi insistat să descopere strada Atena și să urce la Martha. Vechile nopți de așteptare în stradă trimiteau ecouri slabe și tîrzii, nu, nu erau convingătoare pentru Matei. „Te duc chiar acum la Nona, să nu protestezi, îi zise Remus, am fost certat pentru tine de cîteva ori. Pur și simplu ai dispărut. La tine acasă nu se știe nimic, am întrebat zadarnic“ „De ce? se miră candid Matei. Cum nu se știe nimic?“ Dar chiar azi după‑amiază trecuse pe acasă, altfel cum s‑ar explica ținuta lui de vizită? Remus îl înhăță și îl duse la Nona. „Iubitule, dragă, îi spuse Nona, sărindu‑i de gît, să ne faci una ca asta? De cînd te căutăm, pe cîți am întrebat... În fine, bine că ai pus mîna pe el Remus. Condu‑l în camera lui și ține‑l sub cheie. A, nu ne mai scapi, avem un plan grozav, dar întîi să te dezintoxici cîteva zile, sub supravegherea mea directă. Auzi, domnule, ce‑a putut să‑mi facă, se plînse Nona în necunoscut. Să dispară!“ Gravitatea dispariției și dispariția ca atare (inexistentă) îl nedumereau pe Matei, dar nu avea sens să deschidă o discuție, reprezenta, la urma urmei, elementul cel mai mic, neglijabil, în complexul de incertitudini și pete albe ce îl solicitau să le dezlege. „Nici pe cuvînt de onoare nu pot fi eliberat?“ Întrebă Matei, cu un zîmbet neîncrezător. „Nici. De unde să știu eu ce îți trece iar prin cap?“ A doua zi dimineața, Matei află (de la Nona, bineînțeles) că fusese pe punctul de a se căsători și că dispariția lui crease o situație atît de neașteptată, „dar cu totul fără precedent“, cum se exprimase Nona, încît nu se știa ce‑i de făcut. La prînz, părîndu‑i‑se insuportabilă țesătura de încurcături în care intrase (și apoi ce‑l priveau?), Matei dispăru cu adevărat. „Nu sînt de găsit, scrisese pe un bilețel. Am treburi foarte urgente. Dau eu un semn de viață la timp. Vă sărut pe amîndoi.“

Nu știu nici pînă azi despre ce căsătorie mi‑a vorbit Nona și ce amestec avea ea. Mă pulverizasem, pur și simplu, după seara cînd nimerisem în adunarea de femei vesele și mi se spusese că femeia cea mai tăcută și rezervată, care nu rostise mai mult de zece cuvinte toate seara, era Martha. Bizar era că o recunoscusem și o revăzusem într‑un mod atît de neașteptat. Urma să pun ordine hotărîtă în viața mea și n‑aveam idee cu ce să încep. Am găsit acasă, intacte, semnele profesiei mele. Vioara așezată pe pian, ca întotdeauna, afișe de la concerte împrăștiate peste tot, un carnet cu însemnări din care n‑am dedus altceva decît deziluzia că eram într‑o mare întîrziere față de mine însumi. Memoria mea perfectă exagerase în unele privințe și își îngăduise să absenteze în momente‑cheie. Orașul nu resimțea nici o urmă după devastările haotice din vară. Cîteva întrebări puse de mine au trezit mirare. A trebuit să renunț. Mi‑ar fi fost ușor să merg la Gabură, dar foarte puține din reperele vieții mele mai erau acum sigure și mă vedeam obligat să fiu prudent înainte de a mă aventura. La chestiunea Marthei se adăugase una la fel de chinuitoare: de ce îmi abandonasem profesia și de cine depinsesem pînă atunci, ca să pot reînnoda legătura? Sau era importantă renunțarea definitivă la vechea profesie, din motive pe care le pierdusem? De grijile vieții materiale eram scutit, cel puțin pentru o vreme, printre hîrtiile mele în neorînduială se găseau și acte doveditoare ale unui depozit bănesc substanțial, constituit, mai mult ca sigur, în epoca de activitate ordonată și cînd cineva, evident împuternicit de mine, se preocupa ca veniturile din concerte să nu se risipească, marea majoritate a acelor acte nu purta scrisul meu. Să fi fost o femeie cea care scrisese? Aducea a scris feminin și am cheltuit ceasuri în șir să dezleg mica enigmă, fără nici o importanță, se înțelege, dar mă lăsam furat de preocupări laterale, minore, ca și cum aș fi nutrit o teamă superstițioasă, mai veche, să atac în direcțiile ce interesau din plin viața mea. Din informații culese răbdător, cîteva zile la rînd, aveam dovada că exista Kitty. Era cazul să mă duc să o văd? Nu, nu era cazul. Ajungea să știu că nu era o ficțiune, deși multe din datele obținute probau că nu fusese bolnavă, dar puneam asta pe seama faptului că este normal ca unei fete tinere să‑i displacă pînă la oroare să facă publice amănuntele unei boli. Numai bătrînii au voluptatea patologică de a‑și întemeia conversația exclusiv pe diagnostice medicale și rețete de medicamente, cînd nu recurg la descripții interminabile de simptome și suferințe, probate pe loc cu mersul scălîmb, cu pipăirea insistentă a părților deteriorate și blestemele de rigoare la adresa medicilor, timpului nefavorabil, imposibilității de a obține bilete pentru cură, și — se putea altfel? — la adresa insensibilității celor tineri, „parcă nu vor ajunge și ei bătrîni, parcă nu‑i pîndește și pe ei boala. “ Kitty nu numai că nu amintea nimic despre îmbolnăvirea ei, dar excela printr‑un șir de succese, proiecte excepționale sau așa ceva, care o impuseseră atenției rectoratului, anunțînd‑o de pe acum ca pe o vedetă în rîndul viitorilor arhitecți. Evident, pe Kitty ar fi trebuit s‑o întîlnesc, însă nu era indicat să pășesc pe vechile drumuri, să le stîrnesc iar praful, în primul rînd că ar fi fost prea mulți cei pe care ar fi urmat să‑i cercetez și nimeni nu‑mi garanta că nu‑mi vor produce din nou surprize, că nu mă voi trezi angrenat în cine știe ce treburi de‑ale lor, în curs sau abia înfiripîndu‑se, or tocmai asta nu‑mi lipsea. Mi‑a plăcut, de cînd mă știu, să stau acasă, în camera mea, închis ca un pustnic, răsfoind cărți rare sau mutîndu‑le din loc în loc, însă acum, după o oră de ședere, simțeam o apăsare și umblam mult pe străzi, dar nu aveam ispita să trec prin apropiere de casa Marthei, cum procedam înainte, consideram că nu a sosit încă timpul, că un minimum de ordine trebuie să intervină în afacerile mele înainte de a mă înfățișa Marthei. Dacă învinsesem pornirea din acea seară, este drept, cu concursul lui Remus, îmi revenea datoria să mai aștept. Curios, Martha, adevărata Martha, cea din grădina paradisiacă, nu‑și mai exercita tirania asupra mea, peste portretul ei se așezase o amînare comodă, aveam destul timp să știu ce a fost, îmi ziceam, în schimb noua Martha, din seara chefului acelor femei vesele (numai chef nu fusese pînă la urmă, poate și din vina mea și a plecării femeii care mă frapase din prima clipă), îmi apărea în posturile cele mai diferite, singură și în grupuri, de fiecare dată greu abordabilă, gata să vină spre mine și refugiindu‑se iar în muțenia ei, cu genele lăsate, nedorind să vadă pe nimeni. Nimic n‑ar fi fost mai simplu, decît să obțin despre ea toate relațiile pe care le‑aș fi dorit, chiar direct de la colegii ei arhitecți, dar tocmai asta evitam, pentru că se impusese convingerea că numai respectîndu‑i ciudățeniile și viața ei ușor excentrică, atîta lucru bănuiam fără nevoia unor investigații, așa trebuie să fi fost viața ei, deduceam după comportarea ei din seara cînd o recunoscusem, numai respectînd‑o, deci, voi putea s‑o înțeleg. Aproape că eram invitat să‑mi adaptez și eu viața altor tipare, să intru pe o pistă comună cu a ei, pentru a spera într‑o veritabilă întîlnire. Însă nu eram în stare. Purtam un bagaj prea încărcat, adunat fără voia mea, ca să mă pot elibera de el cu atîta ușurință. Fuga din casa primitoare a soților Mihalcea, înainte chiar de a mi se spune ce era cu proiectata mea căsătorie, aici își avea explicația: în imposibilitatea de a mă descotorosi de un bagaj incomod și inutil, nimic din ce se afla în el nu mai avea valoare pentru mine. Și totuși, calea cea mai indicată, singura rezonabilă, era să împrăștii acest bagaj pe drumurile pe care îl adunasem. Cu orice riscuri, o călătorie devenea necesară. Sătul de peripeții, o îndepărtam mereu, dar în subteran pregătirile își urmau traiectul, scăpate de sub controlul meu, și erau încheiate în momentul cînd volubila gazdă a acelei ultime seri m‑a oprit în dreptul casei mele: „Arătați ca un om gata de drum. Încotro, din nou, domnule Armeanu?“ Da, poate și făcusem primii pași ai acelei călătorii, chiar atunci, în momentul acostării, mă consideram călător, și asta se cunoștea. „Pot să intru la dumneavoastră? se invită tînăra femeie, sigură că nu va fi refuzată. Nu sînt trimisă de sora mea, dar am să vă vorbesc în numele ei, voi obține eu ulterior permisiunea, într‑un fel sau altul.“ Fosta gazdă a acelor femei singure își dobîndise o detașare extrem de firească, în plus nu mai semăna cu Martha, avea propria ei personalitate, bine marcată, și n‑o interesau împrumuturile de la cealaltă. „Domnule Armeanu, deci aici locuiți. Aș fi putut să jur că luxul vi‑i străin, însă totul, totul poartă amprenta dumneavoastră. Eu m‑am hazardat, descriindu‑vă casa și mi s‑a zis că sînt imposibilă, că dispuneți, în mod cert, de interioare vaste, ca să vă plimbați în voie, să treceți dintr‑o cameră într‑alta și să rămînă în urmă ușile deschise, să fiți auzit exersînd în cine știe ce colț îndepărtat, iar în orele de repaus să vă închideți într‑o liniște monumentală, pe care o dau numai casele mari, spațioase, cu locatari taciturni, nu, le‑am spus, trăiește înghesuit într‑o odaie mică, dezordonată, și mai are una alături la fel, cu un pian pe care îl repară singur, stînd nemîncat, absorbit cîte trei zile în șir, evident, camera pianului are ceva mai multă ordine, altfel n‑ar putea lucra, le‑am întocmit și o schiță, poftiți (și scoase dintr‑o poșetă mică un petec de hîrtie), nu‑i așa că am fost foarte aproape de realitate? nu primește pe nimeni acolo, le‑am mai zis, dar eu voi pătrunde. Vă mulțumesc, domnule Armeanu, că mi‑ați dat posibilitatea să am și în viitor încredere în intuițiile mele. Deci, sînt primită la dumneavoastră. Asta în sine este extraordinar. Bine v‑am găsit.“ Aruncase ce avea în mînă, pînă și acea schiță, cîteva linii stîngace, fără prea mare claritate, și se comporta ca o familiară a locului, exceptînd curiozitatea cu care ridica obiecte și se uita la ele, dar și acest lucru îl făcea ca unul de‑al casei, învățat să verifice din cînd în cînd dacă toate sînt la locul lor și în bună stare. „Am nevoie un timp să mă reculeg, domnule Armeanu, nu intri niciodată în casa unui bărbat fără o teamă obscură că nu faci chiar ceea ce trebuie și ar fi preferabil să te retragi cît nu te amenință nimic. Jumătate din viața lor femeile o trăiesc în panică, mereu ceva se răstoarnă, un plan le este dejucat și sînt nevoite s‑o ia de la capăt. Cînd obțin succesul le stăpînește frica de moarte că nu va dura, că se va nărui în zilele următoare sau în minutele acelea. O fatalitate plutește peste viața femeilor și o incertitudine le zorește continuu să se grăbească, nu observați cîte imprudențe comit, cît de precar este tot ce întreprind?“ Din tonul cu care vorbea, din impresia că dispune încă de multe idei, era foarte clar pentru mine că este vorba de o vizită premeditată și fusese așteptată doar întîmplarea ca ea să se producă. Apoi nu mă vizita în nume personal, ca să spun așa, ci ca o mesageră. Numai cine știe că nu el direct este în cauză își permite libertăți altfel inexplicabile. Tînăra mea vizitatoare începea să se simtă din ce în ce mai bine, îi trebuise un răgaz pentru reculegere extrem de scurt, cel strîmtorat deveneam eu, nu‑mi plăcea să primesc la mine acasă pe nimeni, cu atît mai puțin o femeie străină. Se pare însă că tocmai asta ghicise foarte bine vizitatoarea și încerca să înlăture stînjeneala mea cu o grație care nu‑i stătea rău deloc, intrase în camera pianului, îi ridicase capacul, privind întrebătoare spre mine pentru a obține încuviințarea, dar lucrul se săvârșise, apăsa deja pe clape și sunete ciudate zburară prin încăpere, „Vai, ce am făcut, zise, mi‑au rămas amprentele pe capac, le las așa sau?... aici m‑a privit iar cu un aer interogativ, copilăresc, într‑adevăr, din cauza prafului, mîinile ei mici imprimaseră urme vizibile, nu lipsite de farmec. Nu, le las așa, hotărî tot ea, o să le recunoașteți că sînt ale mele?“ În ochi i se citea totuși o mustrare, prea era mult praf la mine și asta denota că nu stăteam acasă și că nu intra nimeni în lipsa mea, dar mai grav se desprindea adevărul că‑mi neglijam treburile mele și că o insensibilitate nedorită mă împiedica să corectez, îmi oferea o împăcare periculoasă. Cu același zîmbet vinovat de la început, frumoasa femeie răscolea casa în neștire și se mira o secundă, perplexă, cînd ceva ieșea din comun, trăsese pînă și cîteva din hîrtiile mele, procedînd la fel, întrebînd nevinovată: „Am voie?“, după ce faptul se consumase ; este drept, și‑a retras imediat mîna cînd a nimerit peste niște scrisori, „O, sînt niște scrisori!“, s‑a scuzat, nu prea îngrijorată de reacția mea că ajunsese pînă acolo, și nu se înșela, fără să am idee ce scrisori i‑au căzut sub ochi, i le‑am oferit chiar eu, însă m‑a refuzat cu eleganță și un reproș nerostit, deși pasivitatea și, acum, bunăvoința mea o încurajau să meargă mai departe, să se inițieze repede în tainele locuinței mele, ca și cum ar fi avut neapărată nevoie să încheie cu mine un pact de intimitate, fără de care urmarea vizitei ei n‑ar fi putut să decurgă în condițiile dorite, eu însumi înțelegeam lucrurile în același sens, după cum o exprima pasivitatea mea binevoitoare. „O, ce singur trăiți, exclamă la sfîrșit, patetic, vizitatoarea, cu o compasiune ce risca să se transforme în ocrotire, în ciuda tristeții reale ce îi însoțise exclamația. Acesta sînteți dumneavoastră, își explică tot ea, n‑are sens să insist“ Era, de fapt, semnalul că treceam la a doua parte a vizitei. Așa s‑a și întîmplat. „Sora mea, mi‑a zis așezîndu‑se chiar pe locul meu obișnuit, de parcă ar fi știut că prefer întotdeauna să stau acolo, în vreme ce eu rămîneam în picioare s‑o ascult, sora mea — este nevoie să vă spun că sînt sora Marthei? ați dedus asta încă din seara aceea, dacă n‑ați știut cumva dinainte —, sora mea, spuse pentru a treia oară, ca o subliniere pregnantă, să nu fie nici o îndoială despre cine anume vorbește sau poate dorea să‑mi anunțe în acest mod că spusele ei în continuare nu sînt o chestiune prea simplă sau că acestei surori îi va fi dedicată întreaga vizită, sora mea vă cunoaște de cînd avea cincisprezece ani, o fetiță melancolică, mereu botoasă, este mai mică decît mine, deși toată lumea crede invers, s‑a strecurat în cabina dumneavoastră, cu știrea sau complicitatea cuiva din teatru, și la revenirea din scenă ați găsit‑o acolo, dar cum un violonist nu consideră o cabină de teatru ca aparținîndu‑i, îi oferă un adăpost provizoriu, nu‑i același lucru cu un actor, care își divinizează cabina și o descrie în memorii pe pagini întregi, cu sentimentele trăite aici, cu veșnicii vecini de cabină, amici pe vecie sau dușmani nedeclarați, perfizi, nici n‑ați dat atenție micii străine și ați plecat poate fără s‑o fi observat. Din punctul acesta, domnule Armeanu, viața dumneavoastră s‑a frînt și nici n‑ați știut‑o prea bine. Martha, evident, și‑a adăugat mereu cîte un an și a devenit o femeie. I‑a convenit de minune că n‑ați observat‑o în cabină, ca și în atîtea alte rînduri cînd v‑a ieșit în cale, pînă ce viața dumneavoastră s‑a zăpăcit de tot și n‑ați trăit decît cu gîndul la Martha“. Îmi era absolut imposibil să rostesc vreun cuvînt în legătură cu vizita aceea în cabină, deși puteam atît de ușor să cobor puțin în timp și să fac, în spiritul unor experimente asemănătoare, ca episodul să se repete, aievea, să fie încă o dată, nu să se producă doar o rememorare. Dar prezenta puțin interes punctul de plecare, în pofida a ceea ce susținea interlocutoarea mea, în raport cu desfășurarea ulterioară, ascunsă, tainică, fastuoasă, o ceremonie întinsă pe mulți ani și care, probabil, hotărîse destinul meu. „Dumneavoastră sînteți, deci, Rodica, dar ciudat, știam că sînteți sora mai mică și că de cîțiva ani trăiți în străinătate“, am intervenit eu, vrînd să amîn cu un timp oricît de scurt mărturisirea ce simțeam că vine spre mine. „Vă numiți și dumneavoastră Demetrescu‑Armeanu ca și... Martha?“ Înainte de a pronunța numele Marthei am ezitat involuntar, poate nu se cuvenea să‑l rostesc familiar, ci să‑i adaug obișnuitele ingrediente de politețe. „Să răspund la prima întrebare: Eu nu mă numesc Rodica și nu m‑am numit niciodată, de altfel numele mi s‑a părut totdeauna insuportabil, o invenție de prost gust, Martha este cea care mă necăjea și îmi spunea așa, avizată că‑mi displace nespus, în copilărie aveam obrajii bucălați, cu o rumeneală țărănească, eram o Rodică, ceva de tablou idilic, tot ea m‑a transformat în soră mai mică, fiindcă nu suportă tutela și o soră mai mare nu rabdă nici o zi să nu i‑o acorde, ca dovadă că sînt la dumneavoastră aici, fără ca Martha să aibă habar“ și rîse, rîse nepăsătoare, un rîs destins, de bună dispoziție, ca și cum făcuse o descoperire hazlie și îi închina clichetul rîsului acela de o sonoritate aparte. „Nu, eu nu mă numesc Armeanu, Martha a avut fantezia să‑și adauge numele dumneavoastră încă pe caietele de școală, o vreme își zicea chiar Martha Armeanu, fără Demetrescu. Cunosc o poetă ambițioasă care semnează de la 12 ani cu un nume princiar, Ruxandra Rosetti, așa că Martha a considerat, în același stil, că îi este permis să‑și completeze numele, de cînd a devenit arhitectă își semnează obișnuit proiectele Martha Demetrescu‑Armeanu și mi‑a declarat că își va păstra numele și după căsătorie. Cineva în familia noastră, amator de genealogii, fiecare familie are cîte unul din aceștia, a descoperit ca a existat o ramură Armeanu, tata i‑a confirmat, așa că a apărut și o justificare publică, Martha n‑a făcut uz de ea, dar nu‑i exclus să se fi gîndit că nu strică să dispună de un argument, mai ales acum, față de viitorul ei soț. Oricum, i‑ar fi imposibil, din foarte multe motive, să explice ce a determinat‑o să vă fure numele și îndeosebi să persevereze în a‑l păstra. Imposibil nu e bine spus, ar fi de‑a dreptul incapabilă, altcineva ar trebui să‑i explice ei și nu invers. De la un timp, probabil persoana dumneavoastră n‑a mai interesat‑o, mitul creat de ea îi era mult mai scump. Formația ei spirituală este pusă sub semnul acestui nume pe care și l‑a atribuit. Poate un specialist ar descifra în arhitectura ei rezonanțe din arta dumneavoastră, dar nu se va merge niciodată pînă acolo, ea fiind cea dintîi care ar interzice. Domnule Armeanu, tristețea constă în faptul că într‑adevăr Martha, ea nu o declară, însă adevărul a devenit prea evident, trebuie să se mărite. Viitorul ei soț, culmea, s‑a oferit să adopte numele ei, deci și pe al dumneavoastră, dar ea i‑a interzis. Există însă un adevăr și mai crud decît căsătoria: Martha nu vă mai vrea. Am provocat venirea dumneavoastră în adunarea noastră de prietene cu intenția să găsesc un moment potrivit ca Martha să vă vorbească. Ați greșit și dumneavoastră, v‑a fost peste putință să vă amintiți pentru ce vă găsiți acolo. Aveam un prieten care conducea o redacție importantă, o redacție literară, îl vizitam, obișnuiam să‑l calc destul de des și discutam cu el chestiunile cele mai serioase, pe atunci dețineam o rubrică de artă în gazeta lui și configurația rubricii o stabileam cu el, pentru o perioadă mai îndelungată, ca să nu trebuiască să reluăm conversația pe tema asta săptămînal, într‑una din zile m‑am prezentat și i‑am făcut o lungă expunere, a acceptat tot și m‑am bucurat, peste trei zile am revenit, pentru perfectarea concretă, pe date a discuției și spre surpriza mea, nici azi nu știu cum s‑a petrecut fenomenul, el nu înregistrase conversația, ca un casetofon care nu și‑a pus în mișcare banda, ba avea aerul că eu sînt căzută din lună. În forme absolut superbe, ați procedat la fel, nici banda dumneavoastră n‑a înregistrat și i‑ați permis Marthei să plece fără să schimbați, de fapt, nici un cuvînt pe tema principală. Martha nu și‑a ascuns încîntarea că am eșuat și pentru ea ați fost exact așa cum și‑a dorit ani de zile să fiți la prima întîlnire, distant, amabil, transportat, și în secret absorbit de ea, numai de ea, se observa asta bine, bine de tot, toate eram la curent cu istoria Marthei“. Un timp am încetat s‑o ascult, eram pe altă lungime de undă. Iar o căsătorie a Marthei? după ce mi se vorbise despre una a mea, fără ca eu să fi luat vreodată o asemenea hotărîre? Meditam la realitățile succesive în care mă plasasem de o bună bucată de vreme, se excludeau unele pe altele și a continua așa nu ducea la nimic, lanțul se putea întinde și repeta la infinit. Ca pe o peliculă foarte sensibilă se supraimprimau imagini venite din multe direcții, toate clare, însă nu reușeau să alcătuiască un întreg. Aveam oare dreptul să socotesc că Martha despre care mi se vorbea era adevărata Martha? „Cel care va deveni soțul Marthei, auzeam printre gîndurile mele, în pauzele prea lungi, continuarea povestirii, s‑a insinuat în viața ei pe o cale învățată chiar de la ea. Îi lipsea cîte un lucru în atelier și a doua zi dimineața îl găsea așezat cu grijă, numai să‑l ia și să‑l folosească, se chinuia cu soluții dificile și peste un timp i se ofereau opțiunile, le găsea la fel, în note sumare, în locul unde își punea planșeta, ca să‑și reia lucrul. Nici o prezență, nici o urmă a cuiva, și asta timp de cîțiva ani. Povestea era pe gustul Marthei, deși eu o găsesc cam fără sare. Dintr‑o imprudență, viitorul soț s‑a trădat, faptul că a cîștigat‑o pe Martha cîntărea, se pare, mai puțin decît jocul ce și‑l alesese, contemplarea solitară a femeii iubite. Are și azi aerul de melancolie al celor care au fost iremediabil dislocați din visul ocrotit cu grijă.“ Sora Marthei voia să‑și conducă mărturisirea în noi direcții, numai expunerea faptelor nude nu o satisfăcea, aura lor, haloul născut de trecerea întîmplărilor prin viața ei și a Marthei, izbucnirile imprevizibile, sinuozitățile, revărsarea de fantezie a destinului exercitau asupra povestitoarei o mult mai mare tentație, o situau în esența însăși a confesiunii neașteptate. Sugera fără ostentație că ele două, ea și Martha, își duc viața nedespărțite, că tainele lor sînt comune. Nu răzbătea nici cea mai mică vinovăție că s‑ar fi substituit Marthei fără știrea ei și că Marthei ar putea să‑i displacă.

Dar un lung timp Matei n‑o ascultă, îi înregistra prezența și‑i privea gesticulația, ca și cum atît i‑ar fi fost de‑ajuns și asta i‑ar fi transmis suficiente informații despre el și Martha. Pentru a‑și ușura meditația și judecata, creîndu‑le spațiul necesar, Matei se mutase din timpul său, nu mai trăia în acel timp, privea la el, cel care se întreținea cu sora Marthei, de undeva de departe, unde se instalase destul de comod și, răbdător, se aștepta să sosească, pentru că, fără îndoială, cu măcinarea vremii, el, Matei, urma să atingă negreșit chiar acel loc, după ce ar fi străbătut un drum știut în toate meandrele sale!și golit de substanță, ca un pustiu bîntuit de furtuni și cu ultimele rămășițe de viață șterse. Fuga din timpul său, altădată deliciu rar și gratuit, îi concentra energia și îl făcea sigur de sine, fiindcă nu lua în subita călătorie decît strictul necesar, elementele de bază ale existenței sale și le combina fără dificultate, după dorință. Aducea din aceste călătorii, inexplicabil și pentru el, rezolvări simple, lineare, dar și povara unei mari melancolii, de parcă cineva, în schimbul limpezirii veșnicelor sale chinuri, îi cerea să transporte la întoarcere o încărcătură, împovărătoare. Însă cît trăia acolo, în singurătatea îndepărtată, se găsea sub zodia seninătății. Contrar obiceiului său, de astă dată Matei coborî brusc lîngă zidul ce‑l despărțea de Martha. „Dumneavoastră, domnule Armeanu o s‑o subjugați cu farmecul incredibil pe care îl răspîndiți — nu faceți nimic pentru aceasta, nu? — și de acum înainte. Ciudat, se va mărita, dar va rămîne lîngă dumneavoastră, nu vă vrea, cum vă spuneam, din teama că va fi prea aproape, cine se apropie de adîncurile în care ar putea să se prăbușească? însă niciodată nu se va desprinde de dumneavoastră, nu va renunța să vă aparțină. “ La urma urmei de ce nu s‑ar înșela femeia din fața lui? De ce adică Martha trebuie să se mărite? Și‑l poate păstra pe admiratorul ei la distanța la care l‑a ținut și pînă acum, este chiar mai interesant să‑l aibă acolo și nu maimuțărindu‑se alături. Matei, coborît lîngă zidul care îl despărțea de Martha, venit din timpul îndepărtat unde se refugiase, vru să verifice el temeinicia celor spuse de vizitatoare.

Mai era în casa plină de prietene, subjugat de parfumul lor, își împărțea atenția cu teama celui suspectat de rea credință, în vreme ce Martha, în colțul ei, îl orbise și căuta cele mai mărunte prilejuri să se întoarcă spre ea, chiar dacă nu‑i întîlnea privirea, toate acele prietene învățaseră să placă, se purtau cu o nemaipomenită ușurință, prindeau replicile din zbor, nimic nu le incomoda și mai cu seamă simțeau o libertate binefăcătoare, ca și cum bărbatul din mijlocul lor le‑ar fi fost jertfit și depindea numai de ele să fie atribuit uneia sau alteia, de aici și o anume familiaritate cu Matei, dar fără nici o exagerare, se mai găsea de față și Martha, în plus Matei, cu chipul său de victimă dulce, le cîștigase îndurarea. „A fost o slăbiciune a mea, își mărturisi Matei, să mă complac în rîsetele lor mici, m‑au cucerit prea adesea nimicurile, în loc să mă fi ocupat numai de Martha sau să fi plecat amîndoi de acolo, un bărbat și o femeie, în prezența unei case pline de femei, cu ochii îngustați de curiozitate și sufletele răvășite de ispite, n‑au cum fi în largul lor.“ Dar nu, nu aceasta era chestiunea. Martha și hotărîse ce are de făcut. Ceea ce nu observase atunci, la plecarea ei, înregistra acum, în toate amănuntele și cu o acuitate dureroasă. Se ridicase și stătuse un timp în picioare, lîngă fotoliul ei, dreaptă, trufașă, cîntărind în interior atitudinea distantă, rece, poate disprețuitoare față de asistența de ocazie, toate celelalte erau numai femei, ceea ce disprețuise dintotdeauna, iar cînd plecase, nu făcea decît să îndeplinească o formalitate, nici pînă atunci nu fusese acolo, chiar dacă se lăsase privită și schimbase cîteva cuvinte cu Matei. O vedea mergînd pe drum. Nu ezitase să audă trîntindu‑se ușa în urma ei, cei care rămîneau acolo n‑o priveau, mergea fără nici o grabă, cu precizia omului care parcurge exact drumul pe care a venit. „Avea ceva din Martha pe care o caut, recunosc, dar sînt extrem de încurcat de vechea mea profesie, care a sedus‑o, nu mi‑o amintesc decît foarte vag sau mai bine spus deloc și în consecință nici Martha nu are cum fie cea adevărată, nu poate fi adică pînă la capăt cea adevărată, cîtă vreme nu voi fi în stare să restabilesc circumstanțele profesiei mele, părăsite fără ca motivul să‑mi fie cunoscut, profesie care a jucat rolul‑cheie în destinul adolescentei ascunse în cabina mizerabilă, de teatru prăfos, a unei celebrități.“ Matei se delectă, acaparat de viziunea asupra plecării Marthei, pe care el o chemase, cum proceda de cîte ori nu mai avea nici o ieșire, viziune ce îl cuprindea în rama ei, se delectă pînă la inconștiență cu detaliile ce le inventaria, ca o deformație de vizionar înrăit, îmbrăcămintea, ticurile nevinovate, ba pînă și urme nereușite ale machiajului, o anume înăsprire a liniilor feții cînd vreun gînd cu o pondere prea mare traversa monologul femeii (oamenii monologhează toți cînd merg, își zise Matei, chiar dacă sînt frînți, repetă cîteva gînduri, se încurcă în ele, o iau de la capăt, dar nu pot fi mai singuri decît atunci cînd vorbesc cu ei înșiși, nimeni nu atinge o pustietate absolută), dacă ar fi insistat, era convins, descifrarea gîndurilor Marthei ar fi fost o nimica toată. Însă în afară că‑i făcea plăcere s‑o revadă, îl rodea acuta cerință s‑o recunoască, or trebui să‑și spună, la sfîrșit, că fermecătoarea femeie putea fi oricînd Martha, chiar în situația delicată cînd toate datele cunoștinței cu ea, ale vieții împreună, căpătau altă înfățișare, nu prea departe de cea inițială, dacă lucrurile erau acceptate în miezul lor, în substanța definitorie și determinatoare, da, putea fi oricînd Martha, dar el, Matei, sărac în dovezi, nu avea cum se pronunța.

„Domnule Armeanu, m‑ați părăsit. Ați remarcat, cel puțin, că am lipsit și eu și că m‑am reîntors? Pe vremea cînd vă mai interesa muzica, un dialog cu dumneavoastră era o minune. Se spunea, cu răutate, că v‑ați compus acea stare de absență ca să îndepărtați pe toată lumea, or, culmea, tocmai asta atrăgea. Aveați o mască aproape tragică, o mai păstrați și acum, deși s‑a înseninat întrucîtva, dar fără să‑și fi înlocuit liniile adînci, dramatice, care conduc în interiorul durerii. Ce căutați, domnule Armeanu, de atîția ani? Chipul dumneavoastră exprimă o pierdere ireparabilă, dar și credința că undeva în timp se mai află ceva, nu vi s‑a răpit totul. Eu însă nu mă găsesc aici să vă întristez — vestea căsătoriei Marthei o presupuneați și fără mine, n‑are nici cum și nici de ce să vă tulbure —, prietenele mele (toate sînt admiratoarele dumneavoastră) nu mi‑ar ierta‑o. Port în familia noastră un nume care mi‑a fost aruncat, Valeria Anca, dar eu îmi spun Anca Demetrescu. De ce ați tresărit?“ Da, tresărisem, numele Valeriei Galeș, care îmbrăca în purpură adolescența mea, îl vedeam banalizat, atribuit și respins. „Este bine că vă numiți Anca Demetrescu, da, este bine, am zis, vi se potrivește admirabil.“ Tentativă copilărească de a salva numele Valeriei cu rezonanța lui stranie și, în ultimă instanță, imposibilitate de a o numi așa pe femeia venită la mine și căreia, nu mă îndoiam, îi voi spune pe nume, pentru că îmi va fi mult mai ușor să comunic într‑un fel cu ea, decît menținînd straturile izolatoare de pînă acum. Oamenii cărora le spunem pe nume fac parte din ființa noastră, se varsă în ea, și gîndurile trec de la noi la ei și invers, în sistemul vaselor comunicante. „Domnule Armeanu, eu și prietenele, zise Anca, ridicînd sprîncenele în semn de maximă importanță, v‑am adoptat. Cuvîntul nu exprimă ceea ce am vrut noi, însă n‑am fost capabile să inventăm altul și îl vom folosi în continuare. Chiar azi am misiunea să vă răpesc și să vă duc iar la mine, este și singurul lor unde din cînd în cînd o veți putea vedea pe Martha, astă seară nu, vom fi numai noi celelalte, merită să ne cunoașteți singure, fără Martha, și mai ales să vă interesați ce cotă are fiecare în acest oraș ahtiat după femei frumoase, noi toate vă iubim, în felul nostru, ba unele cu o patimă neînfrînată, însă veți avea oricînd libertatea să ne părăsiți, noi vom veghea tăcute, din ascunzătoare, asupra dumneavoastră, ca și pînă azi, pentru că acesta este rostul nostru.“ I‑am spus, prinzîndu‑i mîna stîngă, exact la încheietură, cu delicatețe, pentru că avea mîini fragile și ochi sperioși: „Anca, poate ar trebui să‑ți spun bine ai venit la mine. Nici nu știu dacă Martha despre care îmi vorbești nu este minciuna ta, cheia pentru a deschide uși ferecate. Te ameninț că vei plăti scump dulcea ta minciună, deși știu că asta aștepți. Poate și eu aștept ca Martha să fie o minciună, Martha inventată de tine, nu mă refer la Martha pe care o cunosc doar eu, există și o asemenea Martha, o ființă superbă, care mă așteaptă impacientată, însă s‑a produs o neînsemnată desincronizare și sîntem incapabili să ne întîlnim, se înțelege că lucrurile nu vor dura așa la infinit. N‑am să te învinuiesc pentru această minciună, în fond este un mod de a eterniza prezența Marthei, eu însumi sînt încîntat să vorbesc despre ea și dacă o fac rar, asta se datorează numai povestirii nu prea simple pe care ar trebui s‑o alcătuiesc.“ Spre nemulțumirea mea ulterioară, am tăcut, tocmai în momentul cînd Anca savura întorsătura din cuvintele mele, ideea cu ficțiunea Marthei, fără s‑o aprobe fățiș, s‑o confirme prin ceva, îi surîdea în sine, intra într‑o schemă nostimă de relații între noi, negîndite în acest fel, turnură pe care n‑o avusese în vedere. Tăcerea mea în momente esențiale dovedea cît sînt de vulnerabil, pentru că exact în aceste clipe, printr‑o alunecare în alte planuri, eu îmi modificam cu totul configurația generală a stărilor mele sufletești și mă mutam spre alte puncte cardinale. De ce n‑ar fi fost căutarea Marthei însuși destinul meu? Prin ce ar fi fost el mai rău sau mai bun decît altele posibile? Asta presupunând că există variante ale destinului nostru și că se produce o alegere, indiferent cine o face în numele nostru. „A vorbi de Martha, am revenit eu, înseamnă, într‑un fel, a vorbi despre ceea ce ne nemulțumește, dacă prin nemulțumire avem în vedere calea spre înlocuirea existenței noastre cu alta. Dar, Anca, povestirea complicată despre Martha am s‑o amîn. Mă bucur că ești solidară cu mine în aceste peregrinări tîrzii ale mele.“ I‑am mai spus că prietenia grupului lor vine la timp, că nimic n‑are cum egala societatea unor femei, libere, iar ea mi‑a răspuns că Martha, sau cum a rîs ea, „ficțiunea din Martha“, se va declara mulțumită că mă aflu sub protecția lor. Poate Anca m‑a îmbrățișat și mi‑a spus chiar în timpul acelei îmbrățișări că protecția nu va înceta niciodată, idee exprimată și anterior.

Mi‑am petrecut seara cu ele. A fost vesel. Lipsa Marthei nu se resimțea, pentru că a fost evocată tot timpul. Neschimbate, prietenele Ancăi se tachinau des și își aruncau una alteia semne complice, care le solidarizau, fără să le împiedice să‑și păstreze independența. Mă, trezeam luat de mînă, toate deveniseră familiare și îndrăznețe, și purtat într‑un colț sau silit să iau loc pe o banchetă îngustă, am ascultat o mare cantitate de reflecții despre viață și am fost ținut atît de aproape de cîteva dintre ele, cu naturalețea femeilor mature, pentru care un bărbat este o umbră prielnică, încît m‑am separat cu greu și amețit, cu o inexplicabilă părere de rău. Veritabilă amfitrioană, Anca s‑a păstrat neutră, a fost, cum se și cuvenea, cea mai distantă dintre toate. M‑au anunțat că societatea lor a preluat un vechi motiv din muzica mea (deci am compus și muzică) și că au fost tentate să arboreze numele meu ca emblemă a unor reuniuni al căror rost mi‑a rămas confuz. În orice caz, se repunea iarăși în discuție un anumit segment din viața mea, de care refuzasem să țin seama cu toată seriozitatea, altfel s‑ar fii păstrat viu, nealterat. Cît de întinsă a fost activitatea mea muzicală și cu ce ecou? Veselele femei nu avea sens s‑o probeze, așa că urma să asaltez neguroasa problemă pe cont propriu. „Data viitoare va fi negreșit și Martha“, a ținut să mă asigure, la despărțire, corul noilor mele prietene, numai că eu intrasem adînc în singurătatea mea dintotdeauna și anunțul lor a răsunat stingher și indiferent.

Rezistența la singurătate, îmi ziceam a doua zi dimineața, este un test de noblețe. Un om care nu poartă cu el o lume și nu‑și poate umple viața cu ea, oricîte alte înzestrări ar avea, se condamnă la dezorientare și panică. Fruntea nobilă a omului singur, peste care trece îngîndurarea, învinge suferința, pentru că n‑o admite în termenii comuni. Am cunoscut un scriitor ce nu‑și dăruia cărțile celor din jur, pentru a nu alimenta indiferența, își știa valoarea și singurătatea sa îi era suficientă. Încă stăpînit de meditațiile despre singurătate, am descins la bibliotecă și cu o sfială care trăda o vinovăție imposibil de acoperit, am cerut colecțiile de ziare și periodice din epoca, dedusă de mine din indiciile rezultate în conversațiile cu Anca și prietenele ei, cînd presupuneam că îndeletnicirea mea a fost alta decît cea de acum. Am revenit, în decurs de o săptămînă, cu o conștiinciozitate alarmantă, și am parcurs totul, absolut totul. Dar nici o urmă, dar categoric nici una, nu se păstra. Deci existența mea dintr‑o anumită vreme se scufundase cu dovezi cu tot. În chip paradoxal, am părăsit biblioteca ușurat: sînt numai atît cît cunosc despre mine, nu‑i nici o nenorocire, orice trecut se poate înlocui, de altfel, acest minunat trecut, la care ne place tuturor șă ne referim, oscilează fără bătăi de cap în funcție de prezent, nici nu este, probabil, decît o proiecție a prezentului, imposibil să existe fără el, pentru că n‑are cine îl chema. Prezentul are cum nesocoti trecutul, pe cînd el, trecutul, este dependent în totalitate de capriciile prezentului.

Serbările casei Gabură, cu tradiția lor anuală, se deschiseseră tocmai atunci. De vreme ce pășisem în lume mi‑am zis că voi fi și eu acolo. Tîlharul de Gabură nu avea decît să mă suporte. El și cadînele lui. Mă interesa risipa de invenție și parada atîtor vanități, acumulate un an de zile. Serbările nu reprezentau pentru mine decît un decor schimbat, un fundal mai viu colorat, al vechii mele singurătăți. Iluziile prime s‑au sfărîmat repede și le‑a luat locul o îngrijorare melancolică. În acest an, nu fusesem încă pus la curent, serbările nu aveau haina obișnuită, oricît de strălucitoare era ea de obicei, oricîtă imaginație se cheltuia spumos, cu o bucurie a dăruirii care imprima festivităților aerul acela de spontaneitate, atracția irezistibilă dintre participanți, zdrobitoarele nebunii din finalul serbărilor, prelungind regretul încheierii lor pe durata unui an, pînă în zorii viitoarelor feerii. Gabură intervenise dintru început și reclamase participarea tuturor beneficiarilor săi, cumpărătorii febrili de tablouri, păcăliți de ucenici, pentru a intra, zisese pictorul, în templul care le furniza minunata artă și a învăța să‑i prețuiască pe cei dăruiți s‑o aducă pe lume. Participarea ajunsese atît de greu de estimat, încît se alcătui o echipă specială, întreprinzătoare și inventivă, condusă personal de Reia, înscăunată stăpînă, fără murmurul contestărilor. Curierii acestei echipe formau la rîndul lor un nucleu extrem de activ, inventariind cumpărătorii și distribuind invitații, cu abilitatea de a nu omite pe nimeni și a fi menținute anumite ierarhii, în funcție de prețul plătit pe tablouri sau de situarea în societate a nevindecaților amatori de artă. Soțiile invitaților își ieșiseră din fire. Croitoresele fiind insuficiente, cerură imperios să fie importate, de pe o rază de cîteva sute de kilometri, toate specialistele și, odată instalate în oraș, să lucreze exclusiv pentru ele. Li se repartiză și un critic de artă, dar speța asta, ziseseră soțiile, trebuie strivită din naștere: criticul elaborase o strategie atît de sofisticată încît ar fi necesitat multe alte studii suplimentare pentru lămurirea ei, în timp ce ele tînjeau după rochii, și principiile ultramodernismului le aduceau în stare de leșin. Gabură iconoclastul introdusese și un alt element al serbărilor, tulburător și senzațional: nu‑i vor fi dedicate lui, ci unei femei. Și el o alesese chiar în acea clipă, și o numise, emoționat, în fața asistenței cutremurate, pe întîia sărbătorită, ideal de frumusețe, spusese, și artistă impecabilă, silabele numelui fuseseră precedate de o oprire a respirației întregii asistențe: „Favorita mea, decretase Gabură, și prin asta îi consacru cel mai înalt omagiu, este Martha“. Reia se comportă în așa fel încît familiarii casei acceptară că ea știuse dinainte și că, mai mult, nu era cu totul străină de alegerea lui Gabură. Vestea despre Martha favorita și despre consimțămîntul ei m‑a ajuns într‑un răgaz de mare liniște, numai așa m‑am putut stăpîni și n‑am izbucnit în chiote: Iată Martha pe care o caut! Toate celelalte nu fac decît s‑o amintească și să‑i întrețină gloria. Martha, unica, se legase iarăși, indestructibil, de clanul Gabură și eu urma s‑o răpesc, pentru a cîta oară? de acolo. Dar acum se complica și participarea mea la serbări, devenea exclusă ivirea mea neașteptată în plină petrecere. Și atunci a intervenit pentru a treia oară Gabură, procedînd, spre consternarea tuturor, într‑un mod ieșit din comun: m‑a invitat personal, telefonîndu‑mi. Deci numai eu și Martha eram invitații săi direcți, ceilalți puteau absenta după voie, cuvintele acestea îi aparțineau chiar lui Gabură. Am dedus efectul, în casa Gabură, a invitației patronului după tonul poemului primit din partea poetului, în aceeași după-amiază. În biletul însoțitor, poetul îmi explica, evident cu retorismul său atît de bine cunoscut, că el și generația sa au coborît în Cetate și că datoria de a‑i omagia pe cetățenii cei mai iluștri revigorase o tradiție uitată, producînd în același timp o mișcare de artă de mare originalitate, se oferea pe sine ca exemplu și chiar cu acel poem. Nu mai fusesem pînă atunci răsfățat de poet, deși omagiile sale verbale mă opriseră de cîteva ori în loc, aveam acum motive să‑mi spun că am devenit, într‑un fel, ținta serbărilor, chiar mai mult decît Martha, cunoscută acolo, cu un loc definit în conglomeratul de consacrați și admiratori. Îngrijorarea mea abia debuta. Eu nu puteam lua parte la serbări, în prima lor fază, cu un caracter de deschidere și publicitate, se impunea să apar în miezul lor. Imagini idilice se plimbau prin mintea mea, eu și Martha la braț, traversînd saloanele, eu și Martha la masa de onoare, poetul, în genunchi, teatral, declamînd în cinstea sărbătoritei, toate răsfrîngîndu‑se, într‑o irizare feerică, asupra mea. Luciditatea însă, ca de obicei, roase cîte puțin exaltarea, reducînd înscenarea ce se pregătea la proporțiile ei reale.

Uraganul pregătirilor doborî în cale piedicile și absorbi pe toți cei întîlniți. În chip bizar, vechea devastare, din epoca Bibliotecilor Gabură, nu‑i afectase pe orășeni, le ocolise memoria, sau ei se încăpățînau să respingă ceea ce nu le putuse aparține, ceea ce le scăpase din mîini: propria lor revoltă. Acum își datau actele numai în funcție de serbări, și le subordonau acestora, orice altceva trecea pe planul doi sau dispărea, pur și simplu. Parcă venind direct din camera de piatră, spiritualizată de suferință, cu un cortegiu de camarazi, apăru Kitty și‑i spuse Relei că prostiile care se pregăteau erau jalnice și dacă se mai tolerau serviciile unui poet jigărit riscau, și ea și Gabură, să‑și adune reputația din țărînă. Ca în zilele ei bune, secondată de inși temerari, Kitty înlătură, cu de la sine putere, partea din pregătiri care ținea de fastul propriu-zis, apoi se arătă satisfăcută, în grupul ei, că‑i dăduse la o parte pe învechiții lipiți de casa Gabură ca niște licheni. Viața aparține generației în blugi, fetelor masculinizate și băieților șmecheri. Arta însăși este o șmecherie subțire, trebuie să ai însă chei aurite pentru ea. Pe Gabură nu‑l clătină vîntul înnoitor adus de Kitty și desculții ei. Practica serbărilor permitea triumful îndrăzneților și, într‑o bună măsură, reușita își trăgea seva de aici. „Pe noi, înnoitorii, nimeni nu ne vrea, așa că ne cucerim singuri teritoriile“, zisese Kitty. Serbările reprezentau un asemenea teritoriu nesperat. Kitty nu trată direct cu Gabură, „mă obosește mintea lui, geniul său de car cu boi“, ci o expediase pe Anca Demetrescu, adeptă surprinzătoare pentru mine a grupului lui Kitty, pestriț, în război cu dogmele, înfometat, subjugat de frumuseți nesigure pentru ceilalți. Anca adoptase însă comportamentul lor, cu blugii țipători și avea, după cîte urma să deduc, aceeași proveniență, ea însăși animase, doar cu puțină vreme înainte, un grup asemănător, ca abia după aceea să opteze pentru prietenele ei libere în purtări, însă pe seama cărora nimic tulbure nu circula. În ținută sportivă, Anca, mult avantajată, toate strînse pe corp și reliefîndu‑i armonia, își pierduse aroganța feminină și modul ei atașant cîștigase, ceea ce o făcu pe Reia să se declare cucerită și s‑o țină pe lîngă ea. Prietenele Ancăi pîndeau pe undeva prin apropiere, îmi ziceam, nu se putea ca tocmai Kitty să nu remarce utilitatea lor în concertul unei petreceri atît de întinse, unde geniul unor astfel de femei era chemat să anihileze asperitățile, să dizolve orice nemulțumiri și să poarte victorioase trena bunei dispoziții. Kitty, acum o frumusețe unanim acceptată, în linia Elenelor din familia ei, avea aerul poruncitor al prințeselor, insistența unei priviri punea în mișcare, fără cuvinte, mecanisme drastice de organizare, exersate probabil anterior, altfel funcționarea lor ireproșabilă rămînînd fără origine precisă. Kitty, care înainte trăgea pe ea o bluză băiețească, de regulă cu nasturii săriți, obligînd‑o s‑o potrivească mereu pentru a nu umbla dezgolită de tot, la fiecare răsucire se iveau porțiuni de piele mată, arămie, incitantă, enervînd‑o în chip sincer, pentru că nu voia să atragă pe urmele ei cîinii hămesiți, aceeași Kitty era de astă dată cea mai îngrijită din grup, îmbrăcămintea ei, din același depozit cu a celorlalți, căpătase o notă de distincție, observată la militarii purtînd uniforma obligatorie, pe unii lălîie, cîntărind o sută de kilograme, iar pe alții strălucitoare, ajustată, bărbătească. „N‑am suferit de nici o boală, am avut nevoie de un timp să mă precizez, fleacul ăsta pe care îl numiți voi criză de identitate, dar am constatat că nu‑i nimic de schimbat la mine, bună pentru Orient în toate.“ Graba cu care venise Kitty și se instalase în fruntea serbărilor, „n‑am obiceiul să păstrez amintiri incomode, dar prin grajdul ăsta imperial am mai măturat“, te trimitea să vezi ce anume din schimbările petrecute cu ea voia să ascundă, cu prea multă ostentație ținea să fie cea dintotdeauna. O înfuriaseră totuși urmele vechilor treceri prin casa Gabură. Poetul căzu victimă din prima zi. Dreptul său recunoscut de cîntăreț al serbărilor fu nimicit. Fragila Ruxandra Rosetti, despre care aveai impresia că mereu tîrîie în picioare niște papuci de casă, șleampăți și încăpățînați, scăpîndu‑i și iar apucîndu‑i cu vîrful degetelor, îi luă locul. Avea o față înrourată, parcă o smulsese cineva atunci din plînset, și o voce stridentă, nereglată, obligîndu‑te să n‑o întrebi nimic, ca să‑i poți admira tăcerea. Kitty, prin Anca Demetrescu, o impusese fără drept de apel, spre stupoarea necunoscătorilor. Chipul de servitoare al poetei scăpăra, împrăștia scîntei, incendia, cînd își recita poemele, cu duritatea de răzvrătită și de cîntăreață a lucrurilor de nimic din viața noastră, cultiva o poezie din elemente atît de disprețuite, că edificiul ei înfiora prin nefiresc, prin uimitoarea transformare a cozilor de mătură în axe ale nebuloaselor din cerul pe care îl apropia ca pe un tavan și mîzgălea pe el cu inconștiență. Răsturna ordinea firii și te părăsea în mijlocul vîrtejului, toată vremea cît recita îi privea pe cei din față ca pe niște suspecți, vinovați de relele lumii, o privire fixă, cu luciri de cărbune, fără nici o mișcare pe suprafața ei. Kitty mizase pe neputința poetului de a alunga o femeie și apoi Ruxandra Rosetti, cea care își alesese un nume de boieroaică, știa să se încaiere și l‑ar fi luat de păr, din vreme în vreme se bătea, cu un ceremonial ales, în piața publică, or nu se putea ca poetul să nu aibă cunoștință de firea înlocuitoarei sale. Kitty nu prevăzu însă reacția Ruxandrei Rosetti față de poet: „Puiule, eu te detest cu gingășie, te rog să mă crezi, ți‑a cam căzut gușa, dar încă n‑ai îmbătrînit, sper că mai poți avea copii din flori, regret din suflet că aparții generației anterioare și că trebuie să te demolez, dar uită‑te și tu ce poezie ați scris, ce peltea purtați după voi, ați declarat că detonați energia nucleară din cuvinte, însă în loc să le introduceți în reactoare și să le fisionați, le‑ați așezat pe nicovală și le‑ați bătut cu ciocanul, de ce să vă mire că n‑au ieșit decît niște potcoave? Marea poezie se va scrie în viitor fără cuvinte, numai cu cîteva litere, sau nici atît, cu niște semne. Puiule, eu te iubesc ca pe cel mai dăruit din generația care moare și am să mă îngrijesc să ai o moarte glorioasă, ceea ce pentru posteritate contează enorm. Ca să nu te plictisești pînă atunci, și dacă n‑ai nimic împotrivă, pot fi iubita ta, se va dovedi astfel că legătura între generații există. “ Cum nu vorbea decît de față cu martori — Ruxandra Rosetti iubea publicitatea și avea grijă s‑o întrețină, în special prin faimoasele ei diatribe la adresa poeților din generațiile mai vechi și a femeilor poete din propria ei generație, pe care le ura de moarte, țipînd că știe să facă și ea, inclusiv copii și dragoste, la fel de bine ca ele, referirea fiind cu adresă precisă și vizîndu‑le pe cele adulate, în grațiile tuturor, pentru frumusețea înnăscută și poezia dulce, de intimitate catifelată din cărțile ilustrate bogat și răspîndite în tiraje enorme, în toate poeta răzvrătită vedea o singură cauză: au învățat să‑și etaleze rufăria de corp mai bine decît rimele —și, de data asta, martorii fuseseră destui, poetul și decăderea lui se găseau imediat pe buzele celor ce se vînturau prin casa Gabură și, prin intermediul lor, orașul află că serbările vor impune o mare poetă și vor dărîma o statuie. Kitty interveni însă prompt și recuperă din onoarea poetului ce rămăsese încă neatins. Ruxandra Rosetti mîrîi, dar se supuse, dependența de Kitty o obliga la tăcere. În plus, Anca Demetrescu se atașa poetului, erau văzuți numai împreună, ceea ce vindecă și rănile mai vechi ale acestuia, slăbiciunea pentru Kitty, desconsiderată, găsindu‑și un loc în uitare. Poetul nu o neglijă nici pe Ruxandra Rosetti, care îl intriga, nu atît prin oferta ei (credea în ofertă, cunoscînd antecedente edificatoare), cît prin curajul de a i se opune brusc și a‑l elimina fără drept de apel. „Existența mea fluctuantă este reculegere și mit, războiul pe care mi‑l declară femeile, zicea, mă înalță, sînt vrednic încă de atenția lor. Orice femeie este o sărbătoare și îi este permis să ucidă, să iubească, să‑și taie părul în clipele de deznădejde, să fie fericită. “ Poetul suferea și îi imputa lui Kitty, între intimi, nerecunoștința. „Va dăinui în istoria literaturii prin poemele mele, sînt trist doar pentru că voi culege roadele cînd voi fi floare și vis.“ Pregătirile febrile modelau raporturile între cei prinși de uragan, am observat cît de repede se produceau renunțările și cît de impetuos înainta nerăbdarea, mi‑am zis că nici nu avea cum fi altfel, prea se anunța îndestulător festinul și legăturile celor ce se îndreptau spre el erau încă puternice, micile furtuni fiind sortite să se stingă.

Mă situam la o distanță respectabilă de tărîmul unde se petrecea ofensa poetului și obrăznicia Ruxandrei Rosetti, însăși Kitty nu‑mi trezea deocamdată întrebări prea adînci, mă întrebasem în legătură cu aproape tot ce o privea, nici Anca nu‑mi solicitase decît o ridicare de sprîncene — încotro va merge? mă va ocoli multă vreme? „ficțiunea Martha“ va reveni în preocupările mele și ale ei? —, stăteam legat de țărm, lîngă încercata mea corabie, nu mă avîntam în larg, pentru că îmi lipsea un semn, absenta din palat însăși regina: Martha, adevărata Martha era datoare să mă cheme, prea se încărca întîlnirea noastră, proiectata noastră întîlnire în plină sărbătoare, cu toată greutatea pe umerii noștri, ca să mă mulțumesc cu simpla invitație a lui Gabură. Vom sta sub sulițele a mii de priviri, cine ar fi riscat să nu‑și ia platoșa, să se asigure că nu va fi aruncat sub picioarele cailor? Martha n‑a excelat niciodată prin străduințele de a mă ține la curent cu ce va face, salturile ei la extreme îmi asaltaseră în atîtea rînduri nervii, însă totdeauna pînă azi ne‑am găsit numai noi doi, în penumbră, propagînd vagi ecouri, pe cînd acum acceptasem, și eu și ea, expunerea în piață, deci nu avea cum se sustrage, trebuia, da, trebuia să convină cu mine în prealabil asupra modului de a ne înfățișa și a semnificațiilor ce se vor răspîndi din voia noastră, era un eveniment memorabil, crucial, și a‑l trata cu superficialitate nu putea duce la nimic bun, se va vorbi despre noi, vom fi condamnați și absolviți de vină, vor năvăli invidii oarbe și vor crește exaltări, reprezentam amîndoi repere sensibile, așa că susțineam, pe deplin îndreptățit, să nu cedăm tentațiilor ușoare, avînd datoria să fim acolo o pereche, în consecință Martha nu avea de ales: așteptam mesajul ei și nu mă îndoiam că se află pe drum și că înaintează cu greu, cum este firesc. Respectam rezerva Marthei în amalgamul pregătirilor, eu însumi procedam la fel, dar obligațiile ei față de mine nu intrau în această rezervă. M‑a ademenit la un moment dat ispita să cer Ancăi, amabila mea gazdă de la petrecerile feminine atît de originale și purificate de orice aventură, să se ducă la Martha, am și vorbit cu ea în sensul acesta, șerpuitoarea femeie mi‑a scăpat însă, amînîndu‑mă, într‑un joc neînțeles: urmărea ea însăși să‑mi ofere o surpriză? Asta o trimisese în grupul lui Kitty? Mă convinsesem că adorația ei pentru „marea muzică cum zicea, nu se topise sub avalanșa pregătirilor. „Domnule Armeanu, de fapt sînt serbări în cinstea dumneavoastră, și eu, și Kitty, și Ruxandra Rosetti, ca să nu‑i mai amintesc pe cei vechi din casa Gabură, avem conștiința că niciodată nu ați fost înconjurat de admiratori atît de zeloși. “ Anca era ca atunci cînd mă vizitase acasă, avea același respect exterior care îi dădea dreptul să mă protejeze, fără a se teme de gesturi intime, de ușoare mîngîieri, ce ar fi putut oricînd să treacă pragul, dincolo de apropierea care îi permitea să vină în brațele mele și nici unul să nu luăm seama la ce se întîmplă, era o ființă predestinată iubirii și nu avea vreme să se cenzureze, o prindea orice, emana din firea ei o sinceritate cuceritoare, foarte greu să‑i reziști, ba te vedeai îndemnat să o chemi, să o simți, sinceră și tandră, cu ardoarea aceea nestinsă și admirația înșelătoare, mod atît de plăcut de a spune că artele o predispun la gînduri înalte. Îmi vorbea de admiratori zeloși, dar eu mă simțeam străin, nu mă recunoșteam în idolul lor, nu înțelegeam ce avea comun cu mine această admirație, o lăsam să treacă fără să mă atingă, nefiind de nici un folos chinurilor mele, căutărilor fără sfîrșit, al căror capăt era mereu întrezărit, ca iarăși să dobîndească o distanță enormă, eu trebuind s‑o parcurg, constrîns de însuși sensul vieții mele. Anca evita să‑mi vorbească de Martha, de parcă nu noi doi ne întreținuserăm în atîtea rînduri cu istorisiri despre femeia întîlnită în casa ei, evita un subiect fabulos pentru mine, care avea darul să unifice, în viața mea, atîtea tendințe contradictorii și să‑și subordoneze, punîndu‑le la cea mai cuminte ascultare, toate visurile mele și nemărturisitele aspirații adunate conștiincios de‑a lungul trecerii prin anii ieșiți în cale.

Aveam să mă sperii eu însumi cît de departe mergeau intențiile organizatorilor serbării și pe cîți absorbise uraganul pregătirilor. Prietena mea Nona Mihalcea, fire atît de pozitivă prin însăși formația ei, secondată de Remus, mereu supus, dar inventiv ca un răzvrătit care nu acceptă, sub nici o formă, tutelarea, se asociase și ea, răscolind orașul să mă găsească, pentru a avea putința să aflu chiar din gura ei că locul serbărilor fusese ales de ea și că i se cuvenea un asemenea omagiu, atribuirea celor mai strălucitoare clădiri din cîte existau în ținutul nostru: „Am construit pentru adormiții ăia un Pavilion regal, ai să‑l cunoști în toată splendoarea, aveam dreptul să pretind — asta era odată o practică — să‑mi fie pus la dispoziție cîteva zile, cu excepția unei singure încăperi, Casa Marii Taine, loc de reculegere pentru stăpîn, unde eu n‑am călcat niciodată, a fost construită de doi bătrîni aflați înainte de moarte și care s‑au jurat că nu vor mai pune mîna pe unelte de acum încolo și că vor trăi retrași în celălalt capăt de țară. (Mie, Matei, nu mi‑a fost greu să deduc că nu Luca se reculegea în Casa Marii Taine, ci Taisa, că aici era închisoarea ei, aleasă de ea, că se va zidi aici, și că serbările vor triumfa zgomotoase și sălbatice, în vreme ce în miezul acelei petreceri va fi stăpînă reculegerea cea mai adîncă, sîmbure regenerator cînd pustiul se va așterne după furtuna trecătoare, nesățioasă, nebună, eu și vedeam cum seri la rînd, în Pavilionul regal, stau alături, nesocotindu‑se, separate de un zid de gheață, cugetarea, taina, strălucirea înțelepciunii și de cealaltă parte, bucuria ușuratică, beția vanității, cultul avuției și al succesului, iar în ce mă privește, fiind obligat să mă divid, să fiu și într‑o parte și în cealaltă, nemulțumit de fiecare dată că nu sînt acolo unde ar fi trebuit, poate Casa Marii Taine era însăși casa mea, dar în acest caz Martha, ce urma să se întîmple cu Martha, ce urma să facă și în ce măsură mai puteam fi lîngă ea? Pavilionul regal, în nopțile petrecerilor, îmi rezerva sfîșieri incredibile și toți mă încredințau că îmi sînt hărăzite, pînă și Nona vociferase în căutarea mea, ca să‑mi anunțe ceea ce își imagina că reprezintă pentru mine fericirea, adică să atragi asupra ta atenția tuturor, pe cînd tu, încrîncenat în singurătate, să fugi de acolo, mi‑a și zis: „Vei fi un rege“, dar ce rege este acela care nu‑și dorește să fie și nici nu are învățătura domniei, iar prețul pe care îl pune pe regatul său este egal cu valoarea pulberii de pe tălpile sandalelor sale?) Am obținut Pavilionul, a continuat să zică Nona, și l‑am făcut pînă și pe Gabură să amuțească. (Eu iarăși știam că mutarea serbărilor în Pavilionul regal îl îngrozise pe Gabură, făcîndu‑l să albească deplin într‑o singură noapte, din întunericul sufletului său răsărise, după ce se zbătuse acolo, groaza din zilele cînd Kitty îl făcuse să dispară, îmbrățișîndu‑l, îi licărise în mintea aprinsă un înțeles uitat, cercul se strîngea iar și el, Gabură, neputincios, se temea pînă și să strige, ca nefericiții prinși de avalanșe în munți, cînd o silabă strigată prea tare, cu ecoul ei, clatină echilibrul fragil al dezastrului, răsturnînd vezuvii de materie albă, într‑o dezlănțuire demențială și ultimă.) Am obținut Pavilionul și vom țopăi în el, imaginează‑ți că mi‑am pierdut răbdarea și l‑am determinat pe Remus să‑și reînnoiască uluitor garderoba, ceea ce n‑a mai izbutit din vremuri antice, deși mereu îl auzi ce idee grozavă i‑a trecut prin cap și ce costum are să‑și comande, și la ce croitor, a descoperit unul ținut în onoruri ca un prinț, clienții îngenunchează înaintea lui și îi sărută dreapta în semn de mulțumire, în timp ce el zice: «Să fii sănătos», ca și cum i‑ar da un picior undeva, să scape mai repede și să vină altul la rînd, un croitor rămas din evul mediu, un demon de breaslă, cu simțul măsurătorii în geana ochiului stîng, potrivind hainele pe tine ca însuși dumnezeu, te uiți în oglindă și juri că au crescut pe tine, ca podoabele vegetale pe cele mai elegante și depravate plante, ridici mîinile, te întorci, te răsucești în jurul tău, ca în jurul unui pivot ce te ține înfipt în lume, nici un cusur, desăvîrșirea care îți clatină orice convingere despre imperfecțiune, «Ești mulțumit, domnule?», îți zice Stoica‑dumnezeu, și tu leșini, n‑ai cuvinte să‑l apreciezi, iar prețul de ți‑l ia denotă că te respectă și că îți știe punga, ei, la un asemenea croitor este dus chiar acum Remus, la proba a cincea și ultima, mîine seară nu se va mai recunoaște, va trebui să‑l ajut eu să‑și regăsească identitatea. Vom țopăi o săptămînă în șir, agățați unii de alții, ca niște ciorchini toamna. Hai, Matei, fii și tu mai vesel, mi‑am luat concediu de la întreprindere scriind în cerere că plec pentru o scurtă vizită în rai, șeful meu nu citește, semnează tot ce‑i pui în față, indivizii de la noi îi duc senini, cam de două ori pe an, propria lui cerere de demisie, sub care își așterne semnătura tacticos și șmecherii o lasă să circule pînă urcă două‑trei trepte ierarhice, apoi o sustrag, ca să nu se îngroașe gluma, nostime sînt motivele invocate în cererile șefului, ultima era de tot hazul, pretindea că este prea visător pentru o muncă atît de prozaică, să nu crezi că este un amețit, un găgăuță pe care îl duc toți de nas, nu, nici vorbă, nu suferă textele, cuvintele, vorbăria, vrea numai rapoarte în cifre, să încerce să‑l înșele cineva cu un asemenea raport, îl prinde din clipa cînd își aruncă ochii pe cearșafurile din fața lui, pune degetul, închizînd puțin ochii, simulînd grozăvia, chiar în punctul nevralgic: «Ce‑i aici?», restul nu‑l interesează, împinge cu nepăsare hîrțogăraia, pînă dispare de pe masa lui și se împrăștie pe jos, mare hoțoman, un ins adorabil, pe el trebuia să‑l iau de bărbat, mi‑a făcut curte doi ani, înalt, drept, ca și Remus, dar nu mototolit, pătat de uleiuri, sfîșiat pînă la coate în șuruburi, cu mînecile spînzurînd, nu, distins, cu un obraz de domnișoară, manierat, ochi mari, seducători, calmi, promițători, te trec fiorii, cucoanele din birouri îl pîndesc și se ascund după colțuri, ca altădată cînd treceau cavaleriștii, cu pintenii lor zornăitori și fetele suave ridicau timide colțul perdelii, etcetera, știi urmarea...“ Pofta de viață a oamenilor, mi‑am zis totdeauna, are ceva indecent în ea, ascunde o mică ticăloșie, revărsarea de apetituri ucide sub crusta ei ceea ce este mai uman în noi, poate de aici noblețea este sinonimă cu reținerea, cu discreția, gesturi abia schițate, o masă frugală, cuvinte șoptite fără grabă, paloarea celor care urcă pînă în miez de noapte cu o carte în mîini și trăiesc între oglinzi mari, severe, care‑i ajută să se controleze și să desăvîrșească ceea ce li s‑a dăruit prin naștere. Nona Mihalcea, cu viața ei prăfoasă, își merita evadarea, inventivă, cu potopul ei de vorbe și digresiunile copilărești, se amăgea cu bună știință. Dar ea mi‑i deștepta, fără voia ei, pe pofticioși. Și eu mă înverșunam împotriva lor, deși nu‑mi încrucișam drumurile cu ei și puteam să‑i nesocotesc și să‑i disprețuiesc oricît. Nona, cu opțiunea ei pentru fantasticul Pavilion regal, răsturnase piedestalul pregătirilor pentru serbări. Kitty, care intervenise și impusese alegerea Nonei, aveam să aflu fără întîrziere, pălise de emoție că va fi iarăși în imperiul fără limită al moștenitorilor de daruri fascinante, că ea însăși se va molipsi din nou de magnificele tentații și că nici o garanție nu folosea la nimic, nu înlături ceea ce este predestinat să‑ți aparțină. Reia își pierduse graiul, însă n‑avea cum opri carul greoi aflat în mers, în plus înnebunea să se vadă în Pavilionul regal, chiar dacă Ieronim Gabură ar fi fost să dispară a doua oară. Ruxandra Rosetti își temperă zelul demolator și pregăti poemele pe care urma să le înscrie pe orbitorii pereți ai castelului. „N‑are sens ca poezia să mai fie pusă în biblioteci și să zacă acolo, s‑o citească moșnegi străvezii și să tremure, curgîndu‑le balele, cînd se ridică din pagini fecioarele despletite, cu trupul lor ca o vioară, nu, poezia trebuie scrisă direct pe ziduri și nici n‑are sens să fie închinată tîrfișoarelor zglobii, ele vor ajunge oricum în patul dorit, lipsindu‑se de acest acompaniament, și nici masculilor sensibili, și pentru ei cearșafurile sînt întinse, ci omului necăjit, rufos, înjurînd de mamă, și cîinilor de pripas, ah! cîinilor de pripas...“ Vestea că Pavilionul regal va găzdui serbările pătrunse în imobilele orașului, trîntind ferestrele și detunînd ușile, apoi se despleti ca o cometă și pluti deasupra noastră. „Băiatule, iubitule, îmi zise Nona, m‑ai înșelat cu un bilețel, dar uite că am dat peste tine, n‑ai reușit să fugi, ți‑a rămas un singur nasture, pe ceilalți ți i‑am rupt ținîndu‑te să nu‑mi scapi iar, de ce mă necăjești, iubitule, și unde îți pierzi vremea? ai idee ce mi‑ai făcut cu căsătoria ta?“ Îmi spuse și de astă dată povestea neroadă cu aranjamentele de căsătorie („Ai să zici că era vorba de Martha“, am spus eu. „Nu, ești un prost“, mi‑a răspuns Nona), îmi izbi doi pumni în coaste și îmi arătă palmele goale, zicînd că le va umple cu dovezi scrise, ca să‑mi închidă gura. Ea singură o ura pe Martha și cu o imprecizie dezolantă îmi reapăru într‑adevăr o discuție despre căsătorie avută cu Nona, dar ea răsucise lucrurile în stilul ei, „Nu‑i adevărat, a țipat, ai venit la mine ca un nătărău și te‑ai plîns, descriind‑o pe zăluda ce te cucerise“, din culorile sumare ale Nonei am dedus că vorbea de Kitty și că întreprinsese, în numele meu, demersuri incalificabile, exact după ce eu mă despărțisem de Kitty, „Ai noroc că este prea nebună ca să mai țină minte, îmi zice Nona, nu te alarma, soarta bărbaților este să fie ridicoli, cît mai ridicoli, n‑am plăcere mai mare decît să contribui și eu puțin la carnavalul discreditării bărbaților, ah, cît vă urăsc, bestiilor, ce vă pasă, din floare în floare și în urmă jalea, prăpădul, dar cine credeți că sînteți voi?“, m‑a bătut după asta cu palma pe față, ca pe un copil, și mi‑a cerut să‑i dau drumul, să n‑o mai țin, ce‑mi imaginez, că‑și face planul pe șantier palavragind cu mine despre iubite vaporoase? „Pa, iubitule!“ Lipsa de gravitate a Nonei, înșelătoare, vicleană, o slujea să‑și acopere inocența, ca pe vremuri înjurăturile, Remus îmi dezvăluise că este naivă, încrezătoare, că își mai cumpără păpuși și se roagă de el să o legene ca în copilărie, un înger în salopetă, zgîriind pereții cînd nu izbutește să se facă ascultată, acolo în noroaiele loturilor de construcție, unde viața Nonei este confruntată cu ostilitatea nemiloasă a realității, a mortarului și golăniei, a fandoselii și ochilor dați peste cap, realitatea de fiecare zi, bună pentru șantieriști cu vocație, nu pentru ea, o femeie făcută să trăiască între lucruri opaline, să se copilărească din nimic, să‑ți ofere iubirea și prietenia, sărindu‑ți de gît, să ducă dorul zilelor cu soare și să‑l tiranizeze pe Remus că n‑are grijă să fie cea mai frumoasă femeie din sud‑estul Europei. Mărturisesc că Nona mă distra și în prezența ei uitam de grijile mele, dar imediat ce ne despărțeam, nu se păstra nici un semn din întîlnirea noastră, semăna cu bețiile ușoare, fără coborîri adînci în întunericul din noi, una din bețiile cu întoarceri la suprafață ca după o joacă. De astă dată Nona era un mesager al serbărilor și abia după despărțirea de ea m‑am afundat în gîndurile întortocheate pe care le purtam de cîteva zile cu mine, mă însoțea imposibilitatea de a decide dacă am datoria să mai aștept mesajul clar al Marthei sau să mă pregătesc eu însumi pentru serbare și să fiu acolo. Oricum, să plutesc în stare de incertitudine nu se putea.

Clocotea surd în jurul meu triumful celor tari. Este un veac pentru ei, mi‑am zis de atîtea ori. Sînt un visător și nimic nu mă leagănă mai odihnitor decît uitarea. Iubesc generozitatea dusă pînă la destrămarea de sine, iar toamna, sub lumina soarelui blajin — m‑am deprins din timpul împărătesc al copilăriei —, îmi place să lenevesc în fața priveliștilor grandioase și să simt cum marile prefaceri ale lumii își trec undele prin noi. Nu, ce mi s‑a întîmplat în ultima vreme nu mai are însemnătatea pe care fiecare eveniment în parte a trezit‑o, s‑au topit toate în îngăduința mea și timpului i s‑a făcut loc să curgă iarăși peste mine, pentru că sînt supusul său și răzvrătirea n‑ar face decît să mă întoarcă, fără folos, pe drumuri străbătute o dată. Voi fi învinuit că în propria mea viață au existat cauzele răului ce mă va doborî. Nu va fi pentru mine o noutate. Am devenit vulnerabil din clipa cînd am admis că aș putea fi. Cel care mizează și pe înfrîngere, nu numai pe victorie, în fond nu‑i decît reversul aceleiași stări, va primi cu egală îndreptățire — ce poate fi la urma urmei mai uman? și mai firesc? — și înfrîngerea și glorioasa înălțare trecătoare, cantonarea succesivă în aceste stări a avut darul să uimească sufletul meu și să‑l predispună, încă din adolescență, cînd numele Valeriei Galeș strălucea ca o stea polară, fiind însuși simbolul inaccesibilității, unor aventuri fără sfîrșit.

Clocotea surd în jurul meu triumful — sub tălpile mele trepidațiile susțineau o partitură neîntreruptă, vestind că se petrec perturbări de durată —, triumful cel mai greu pe care l‑am înfruntat, dar mi‑am zis că trebuia să vină odată și odată. Și ca întotdeauna într‑o stare de prea mare încordare, eram singur cu Martha, restul se neglija de la sine. Singur cu Martha, în visurile noastre vechi, eterne, nu mă interesa pe unde fusese — și într‑un fel, nici dacă și cînd va reveni —, ci că puteam să o știu, să o văd, să o simt mîndră și îngîndurată, că emoțiile noastre au rezistat și nu și‑au slăbit intensitatea. Eu nu aveam cum fi vreodată despărțit de Martha. Ea locuia în sufletul meu.

Dar acum întîlnirea se apropia cu puterea fatalității. Și cum priveam totul dintr‑un unghi schimbat, mi‑am zis că‑i un fapt prea mărunt și dezonorant să pretind Marthei să mă cheme. Voi fi acolo, Martha.

Ținutul se golise și respira în largul cîmpurilor o libertate binefăcătoare. M‑am gîndit la Eugenia, apoi la strada Atena, mi‑am apropiat obrazul înăsprit al lui Kitty pînă la a‑l mîngîia cu nostalgia întoarcerii în timp, și am pornit la drum. Serbările intraseră în faza lor incandescentă și numai eu lipseam dintre invitații de marcă. Neliniștea absenței mele mi se și transmisese.

Matei încetă să existe în acest punct. Ultima întrebare pe care și‑o pusese: „Oare nici întîlnirea cu mine însumi să nu fie posibilă?“, întrebare purtată cu el de mult, prevestea sfîrșitul. Încetă să existe în sensul că memoria nu‑i mai slujea la nimic și renunță la ea, o părăsi ca pe o unealtă compromisă. Pornirea la drum inițială a fost iluzorie. În poartă, cînd adulmeca zările, ca orice călător, l‑a oprit o fată. „Sînt Ruxandra Rosetti. Mă știai?“ Și‑a primit musafira cu cinstea cuvenită, chiar dacă ar fi urmat după asta catastrofa, nu avea cum să‑i refuze vizita. S‑au întors amîndoi în casă. „Nu trebuia să fii acolo?“ o întrebă Matei. „Nu. De vreme ce sînt aici, trebuia să fiu aici. E bine la tine și n‑am să mai plec.“ Din slăbiciunea pe care și‑o tolerase întreaga sa viață, Matei admise că era dator s‑o primească. „N‑ai simțul tragicului, zise Ruxandra Rosetti, nu‑ți face griji, se vor descurca și fără tine.“ Descurajarea plutea pe chipul lui Matei. „Există încă o soluție, spuse el, să facem drumul împreună.“ Fata reflectă. „Nu înainte de a rămîne noaptea asta aici.“ Ruxandra Rosetti mărturisi: „Mă obosește războiul cu ei. Vreau să mă odihnesc. Poezia mea nu mă reprezintă. Eu sînt tristă și nefericită. N‑am avut pînă astăzi nici un iubit. Se spun despre mine povești stupide. Cine are nevoie de puritate? Ce poate fi mai demodat decît o fată melancolică? Matei, ești unul din marii vinovați, un complice ticălos, ce pretinzi că ai făcut ca ei să nu triumfe? Ce? Căutînd‑o pe Martha?“ Matei se încurcă în răspunsul prea lung, întortocheat, roși cu o vinovăție reală, se justifică, o luă de la capăt de cîteva ori, pînă obosi și răspunsul său deveni inutil. „Eu n‑am să merg acolo, zise Ruxandra Rosetti. Vei pleca singur dacă dorești. Datoria mea a fost făcută. Pînă la ora asta, sper să se fi dărîmat o parte din zidurile castelului sub greutatea versurilor mele. Kitty m‑a înțeles și este mandatara mea. Poeții, adevărații poeți nu‑și au locul printre cei sălbăticiți de petreceri. Poeziei nu‑i place să fie ciupită ca o servitoare.“ Ruxandra Rosetti se instală în casa lui Matei. Începu să‑și arunce lucrurile de pe ea fără nici o jenă, ca și cum nu s‑ar fi dezbrăcat în prezența unui bărbat. Nehotărît, Matei n‑avu măcar idee dacă trebuie să asiste sau să se retragă, rușinat. „Nu fii atît de sfios, zise fata, iarăși arțăgoasă și rea, ai mai văzut de astea destule. Nu sta țeapăn în mijlocul camerei, că nu te mănînc. Dă‑mi o pijama de a ta, dar vezi să nu mă pierd în ea, alege una mai potrivită. “ După ce își puse pijamaua (în tot acest timp, Matei se învîrti pe loc, incapabil să se depărteze, ca un condamnat), Ruxandra Rosetti căută o oglindă și se amuză cum arată. „Cine ți le cumpără? zise de pijamale. Ar putea să aibă gusturi mai bune.“ Trase de buzunarele pijamalei, o mai aranja și în cele din urmă se declară mulțumită. „Eu nu te rețin, aruncă‑mi cheia și du‑te. Dacă se găsește ceva de mîncare prin casă, nu te sfii și scoate la iveală tot ce ai. În ce privește băutura, numai dacă e de calitate. Și țigările, la fel.“ Cu mișcări automate, temător să nu greșească, să nu se ciocnească de musafira sa, Matei încarcă masa, golită în pripă, cu toate rezervele sale. „Nu stai rău, aprecie fata. S‑ar zice că ai învățat cîte ceva în viața asta. Păcat că îți merge atît de prost. Ai fi meritat o soartă mai bună.“ Dădu de cîteva ori tîrcoale bunătăților expuse de Matei, examinîndu‑le cu pofta unui înfometat care știe să se stăpînească și să‑și ofere întîi plăcerea cercetării amănunțite, rafinate, rezervată numai cunoscătorilor. Satisfăcut de examenul ei, întinse brațul și spuse: „Te invit.“

Atunci sosi mesajul Marthei. Ar fi putut să nu mă găsească, fu primul gînd al lui Matei. De fapt, numai întîmplarea a făcut să mai fiu acasă. Nu se grăbi să‑l citească. Îl ținea în mîini și mesajul i se transmitea. A fost un drum atît de lung pînă la acest mesaj. Pe colțul plicului, semnul lor. Cunoscut doar de el și Martha. Totdeauna făceau înainte asta, înscriau discret semnul, în același colț, și o parte din ce voiau să‑și spună se comunica astfel din prima clipă, oricum știau imediat că sînt ei cei care își vorbesc. Despre autenticitatea mesajului, își spuse Matei, privind în continuare semnul, nu poate fi nici o îndoială. Dacă poate exista o falsă Martha, dacă existau șanse ca o substituire să se producă, în nici un caz semnul nu‑l cunoștea nimeni, era însăși ființa lor. Matei văzu, cu limpezimea din cele mai bune zile, cum inventaseră ei doi semnul, cum fiecare adăugase cîte ceva, apoi simplificaseră desenul, Martha făcuse asta, cu priceperea ei, stilizîndu‑l îngrijit, pentru a fi ușor de transcris și cît mai expresiv. A fost ideea mea să introducem un cifru, își aminti Matei. În felul acesta, fiecare mesaj are numărul său, este inconfundabil și îl certifică. Acesta era mesajul cu numărul cinci sute patruzeci și patru. Cîte din ele îmi vor fi aparținut? se întrebă. Numerotarea era una singură, mergea în continuare. Tot ideea mea a fost să nu folosim numerotări separate, pentru a ne uni cît mai mult. Nu se utilizau propriu‑zis numere, ci un sistem de puncte și segmente, semnificînd sutele, zecile, unitățile, rezulta din ele o ornamentație minusculă, care atrăgea din prima secundă privirea primitorului. Ruxandra Rosetti, așezată la masă, vru întîi să desconsidere ocupațiile lui Matei, dar intui că un lucru grav și ireversibil își anunțase prezența, că plutea în aceeași încăpere cu ei, și nu întreprinse nimic, nu se atinse de mîncare, nici de băutură, ci împinse puțin ce se găsea pe masă, în imediata apropiere, ca să‑și facă loc și să se sprijine într‑un cot, trase aproape neobservată o țigară din pachetul pus de gazdă și o aprinse cu gesturi tăcute, manevrînd o brichetă invizibilă, care își arătă printre degetele ei flacăra pală, o limbă subțire, vibratilă. Matei însă nu citi mesajul, îl mai ținea în mîini și Ruxandra Rosetti îl urmări cum se duce alături, să caute probabil ceva indispensabil în acel moment. Veni cu o casetă, o deschise, se zăreau celelalte mesaje, aranjate meticulos, ca pentru o păstrare îndelungată. Matei adusese cu el Cutia mesajelor, cadoul Marthei, cum el, la rîndul său, îi oferise una asemănătoare, meșterul executant, același pentru amîndouă, imaginase încrustații discrete, fără să‑i ceară nimeni, alcătuite din litera M, dispusă în suite ingenioase, indescifrabile pentru neinițiați. Matei greși. Depuse mesajul peste celelalte, uitînd că nu‑l citise. Îl extrase și îl desfăcu. A fost un drum extrem de lung pînă la acest mesaj, își zise pentru a doua oară Matei, concentrîndu‑se asupra ideii. S‑ar fi putut să nu vină și atunci rătăcirile mele ar fi continuat. Acum li se va pune capăt. Nu manifesta o bucurie deosebită și după ce citi mesajul, ca pe un text încărcat de semnificații obscure, străbătut de linii ascunse, greu de reperat, îl lăsă, fără să‑și dea seama, să‑i cadă din mîini peste capacul cutiei închise, și mesajul se odihni acolo, desfăcut, cu literele lui mari, ascuțite, aplecate nefiresc spre stînga, oricum se mai găsea în aceeași poziție după dispariția lui Matei din casa care îi aparținuse și în care nu avea să se mai întoarcă niciodată. Ruxandrei Rosetti i se păru că distinge cîteva cuvinte la plecarea lui Matei, dar fu imposibil să scoată un sens din ele. Vorbise cu ea sau vorbise singur?

Mesajul primit de Matei închidea definitiv capitolul căutărilor sale. Doar cel mult dacă s‑ar fi îndoit de el însuși și de existența universului. „Matei, se citea în mesaj, îți scriu chiar eu, Martha, deși chipul meu și al tău, chipurile noastre, sub apăsarea timpului, nu mai seamănă cu noi înșine. Te rog să nu mă cauți, îți pricinuiești chinuri zadarnice. Lasă‑mă să te regăsesc, să mă regăsesc. Nu veni la petrecere. M‑am resemnat să rămîn, măcar tu să fii scutit. Eu sînt Eugenia. Am fost tot timpul și Eugenia și Martha. Și celelalte. Nu și Valeria, despre care n‑ai încetat să‑mi povestești. Dacă întîlnirea noastră va trebui să mai aibă loc, lasă‑mă să aleg eu momentul. Martha.“ Semnătura Marthei se detașa mult în josul paginii, spre dreapta, sugerînd o lipsă de legătură cu textul pe care îl încheia.

Matei refuză mesajul și porni pentru a doua oară la drum, spre Pavilionul regal, atît de grăbit că nu închisese ușa în urma sa și nu‑și luase rămas bun de la musafiră. Ruxandra Rosetti vru să priceapă ce îl tulburase și, ca o stăpînă pe tot ce rămăsese, ridică mesajul ca să‑l citească, dar se trezi că ține în mînă o hîrtie albă. O depuse la loc pe capacul cutiei, gînditoare. Matei, în drumul său, continua să reflecteze la conținutul mesajului primit de la Martha, numai de el cunoscut. Fantasmagoriile ei, își zise, n‑au ce căuta aici Eugenia și celelalte. Amestecul de realități și suprarealități, admise pentru sine, ca un alt mod de a înțelege și explica lumea, îl uimi la Martha, și îl nemulțumi. Nu avu nici o posibilitate să evalueze cît a durat mersul. Drumul se dovedi greșit. Reveni, însă orașul nu mai exista.

În gara de la răscruce, se duse direct la Cimitirul de regi. Se mai păstrau numai gropile. Două gropi ruinate. Luca își luase străbunii și îi mutase.

În locul unde o așteptase pe Valeria, liniștea îl cuprinse ca o îmbrăcăminte caldă. Trăi acolo, nemișcat, treizeci de ani. Simți că îi cresc rădăcini și că se revarsă în pămînt. Mă întorc la tine pe această cale, zise. Ultimele lui gînduri au fost: „În cîmpul pustiu cîntă greierii. Și inimile noastre. Bietele noastre inimi.“ Apoi gînduri n‑au mai fost, ci numai ape și munți și șesul roditor.

București, 6 iunie—10 august,

19 septembrie—21 noiembrie 1982