ORWELL ON TRUTH

Copyright © The Estate of late Sonia Brownell Orwell

Compilation copyright © Harvill Secker 2017

© 2020 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8120-4

ISBN PDF: 978-973-46-8121-1

ISBN print: 978-973-46-8022-1

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGE ORWELL (pseudonimul literar şi jurnalistic al lui Eric Arthur Blair) s-a născut în 1903 în India şi a murit de tuberculoză la Londra, în 1950. A studiat la Eton între 1917 şi 1921 şi a publicat în diferite reviste ale colegiului, iar între 1922 şi 1927 a lucrat în cadrul Poliţiei Imperiale Indiene din Birmania, experienţă pe care a reconstituit-o mai tîrziu în romanul Zile birmaneze (1934; Polirom, 2003, 2013, 2016). Prima sa carte, Fără un sfanţ prin Paris şi prin Londra (1933; Polirom, 2017, 2019), este o relatare emoţionantă şi mai ales comică a celor cîţiva ani de sărăcie autoimpusă pe care i-a trăit după ce s-a întors în Europa. Printre romanele sale din anii 1930 se numără O fată de preot (1935; Polirom, 2011, 2019), Aspidistra să trăiască! (1936; Polirom, 2009) şi O gură de aer (1939; Polirom, 2010), dar adevărata recunoaştere i-au adus-o alte două proze-reportaj: Drumul spre Wigan Pier (1937; Polirom, 2018, 2019), despre viaţa la limita sărăciei a minerilor dintr-un orăşel din Lancashire, şi Omagiu Cataloniei (1938; Polirom, 2009), despre propria experienţă din timpul Războiului Civil din Spania. Între 1943 şi 1945, ca director literar la Tribune, a publicat numeroase articole literare şi politice, colaborînd în acelaşi timp la The Observer şi la Manchester Evening News. Fabula politică Ferma animalelor (1945; Polirom, 2002, 2012, 2017, 2018, 2019) şi distopia O mie nouă sute optzeci şi patru (1949; Polirom, 2002, 2012, 2016, 2019) sînt cele mai populare romane ale lui Orwell şi au fost traduse în întreaga lume.

Nota editorului: Pentru fragmentele preluate din alte opere ale lui George Orwell s-au folosit cele mai recente ediţii în limba română apărute la Editura Polirom. Traducătorii sunt indicaţi în fiecare caz în note de subsol.

George Orwell, un profet al post-adevărului

Faima lui George Orwell (1903-1950) derivă din transformarea scrierilor sale de căpătâi (O mie nouă sute optzeci și patru şi Ferma animalelor) în referințe canonice ale unei vulgate antitotalitare. Prin difuzare masivă – mai ales postumă –, opera acestui spirit preocupat de prezervarea gândirii critice și a autonomiei intelectuale a suferit un soi de reducție pop, devenind la fel de recognoscibilă precum un tablou serial de Andy Warhol. Proiectat ca figură iconică, Orwell s-a clasicizat în versiunea aproape hollywoodiană a titlurilor amintite, care au fost transpuse până și ca desene animate; fiind mai des citat decât e citit, nu ne-ar mira ca silueta lui să figureze pe tricouri (ca un soi de anti-Che Guevara) sau pe suporturile de pahare din orice bar al cărui patron pozează în freedom fighter...

Sper ca volumul de față – care și-a propus să reunească scrierile orwelliene despre Adevăr – să ni-l restituie într-o lumină mai puțin scenografică pe omul și autorul din spatele textelor antologate. El aparține unei categorii de indeciși metafizici – orfani ai nihilismului nietzschean – unde-i mai putem surprinde, în plină tribulație, pe André Gide, Panait Istrati, Albert Camus, Walter Benjamin ori Simone Weil – minți strălucite, suflete capabile de flexiuni abisale, temperamente vaticinare și campioni ai sincerității introspective, care s-au trezit striviți între comunism și nazism, depășind ideologicul către un soi de liman al redempțiunii mistice, poetice și crepusculare. Congenerii spirituali ai lui Orwell aveau, ca singură supapă, apărarea unei fundamentale onestități intelectuale. Acești „autenticiști” n-ar fi sacrificat îndoiala metodică (prin care accedem spre certitudine) pentru confortul elitelor autoîndreptățite sau pentru liturghiile demagogice ale maselor excitate. Am simplifica excesiv, la rândul nostru, dacă am susține că respectiva familie de spirite e compusă din apărătorii (religioși sau agnostici) ai libertății personale, amenințată de dictaturi colectiviste sau rasiste. Orwell și prietenii săi nedeclarați erau victimele nevrozate ale unor transformări tehnologice neîntrerupte și nu mai puteau reacționa cu entuziasm futuristic față de progresul continuu, căci tocmai supraviețuiseră Primului Război Mondial și se pregăteau, intuitiv, de repetarea lui la o scară încă și mai terifiantă. Ei trăiau într-un timp ce cuprindea radioul, cinematografia în plină expansiune, afișul de propagandă, ritualurile pe marile stadioane (estetizate în maniera unei Leni Riefenstahl), ziarele – cu puterea lor de cristalizare a unor mituri și de contestare a oricăror conveniențe burgheze... Generația aceea (să-i spunem interbelică) a cunoscut hiperinflația, călătoria cu avionul, criza economică, prăbușirile bursiere și mai ales complexitatea exponențială a pieței ideilor, cu prea multe manifeste, curente, secte, grupări mesianice, revoluționare, anarhiste, experimentaliste, utopice. Pe scurt, s-au trezit nu atât între democrație și totalitarism, cât în ochiul ciclonului, trăind nemijlocit marea criză a spiritului european, cu toate convulsiile, erupțiile, rupturile și transele sale negative.

Nu ne miră obsesia acestor dezvrăjiți ai utopiei pentru statutul epistemic și politic al adevărului, frica lor față de „ministerele” care i-ar putea fi sau i-au fost deja „alocate”. Omul tradițional se consola cu teoria scolastică despre „dublul adevăr”: unul natural și rațional (bazat pe adecvarea dintre judecata logică, percepția senzorială și datele empirice ale „realității”) și unul supranatural și revelat, care presupune, prin Iisus Hristos, chiar Întruparea Adevărului. În prudenta christianitas prerevoluționară, Adevărul era cineva, nu ceva. Regele monarhiei de drept divin locuia două trupuri complementare, tot așa cum dublul adevăr se armoniza in aeternum, căci ordinea terestră nu face decât să reflecte, anticipând, Cetatea lui Dumnezeu. Știm că Modernitatea, declinată între Reforma protestantă (care exclude medierile sacerdotale și privatizează relația cu Dumnezeu) și Umanismul renascentist (dezvoltat în cadrele cosmologice ale fizicii copernicane), profilează treptat ethosul „omului nou”, sfâșiat de incertitudini anxioase, de curaj agresiv și vizionarism istoric sau, mai târziu, de furori demiurgice, menite să corecteze ideologic şi științific „deficiențele” Creației. Crezul niceo-constantinopolitan – care exalta un Dumnezeu adevărat și un Om adevărat reuniți în persoana unui Mântuitor – lasă acum loc unei religii a îndoielii, bazată pe morala subversivă a suspiciunii și resentimentului generalizat. Adevărul devine atunci însuși dreptul de a ridica problema lui deschis-insolubilă. După momentul ei kierkagaardian sau schopenhauerian, Europa spirituală se înstrăinează prin curente politice salvaționiste, bazate pe supunerea capitalistă a Naturii și integrarea individului în providența Statului național. Iată (pentru a rezuma o dinamică foarte complexă) sursele care au constituit materia primă a dezbaterii despre adevăr în generația lui Orwell. El însuși, ca participant la războiul civil din Spania (unde fusese cooptat într-o brigadă troțkistă), a constatat pe teren contrastul tragic dintre temele propagandei bolșevice și barbaria ei imediată. Mai mult, revenit în Anglia, s-a trezit cenzurat chiar în mediile publicistice de stânga, pe care le frecventa din idealism justițiar. Chaplin și Aldous Huxley au demistificat condiția proletară a mașinismului alienant, denunțând corporatismul fascist și eugenia nazismului; sarcina lor a fost mai ușoară, căci național-socialismul și mitologia Reichului s-au consumat rapid, fiind judecate la Nürnberg și lăsând loc democrațiilor din lumea postbelică, remodelată după exigențele liberale ale unei pax americana. Dezvrăjiții utopiei comuniste au avut mult mai mult de luptat cu ipocrizia lucrativă, infirmitatea morală și ticăloșia unor complicități tenace, plătite și dirijate de la Moscova, pe toată durata postbelică. Mulți istorici și filosofi ai istoriei sau politologi au mers pe linia lui Hannah Arendt, însă reziliența acestei „minciuni mari cât secolul” s-a dovedit implacabilă, dacă ne gândim că, deunăzi, însuși președintele Comisiei Europene dezvelea, la Trier, o statuie a lui Karl Marx. Stalinismul e și azi sanctuarizat (cel puțin în Rusia) sub pretextul că URSS a luptat alături de Aliați împotriva lui Hitler. Mumia lui Lenin a rămas în mausoleul ei de granit din Piața Roșie, iar neomarxismul cultural, insidios vehiculat prin terorismul intelectual al corectitudinii politice, consolidează tandemul poststructuralist dintre relativismul moral și hedonismul agnostic al veacului XXI. La ministerul postmodern al Adevărului, luminile nu se sting niciodată. Metoda de lucru e neschimbată: rescrierea permanentă a Trecutului. Iată de ce alarma parabolică montată de inteligența lui Orwell continuă să răsune, dar mai e cineva dispus să o audă? Tocmai pentru a răspunde pozitiv la o asemenea deloc retorică întrebare, se cuvine să salutăm apariția prezentului volum.

Cartea pe care o veți citi e compusă din fragmente literare și piese jurnalistice, scrise la cald, sub temerea că „istoria s-a oprit în 1936” (după cum îi spusese Orwell lui Arthur Koestler) și că urmează o negură totalitară globală, care va generaliza dogmatismul fanatic, va manufactura narațiuni unice, suprimând libertățile civice și, finalmente, civilizația burgheză, cu toate inegalitățile ei acceptabile și frivolitățile sale nepăsătoare. Autorul nostru surprinde exact momentul când puterea nu se mai mulțumește cu minciuna, ci își propune să impună un adevăr unic, obligatoriu și exasperant. Reflecțiile întrețesute aici nu constituie un tratat filosofic despre natura Adevărului, ci o suită de imagini fotografice, pe care un reporter de război aruncat în acțiune le fixează pe ecranul celor mai sumbre spaime colective. George Orwell e un lucid fără cinism, un candid tămăduit de himere, dar mai ales un martor incomod pentru toate taberele prinse în conflict. Vedem în tonul său apocaliptic aporia tragică a umanității anilor ’30-’40, captivă între ciocanul stalinist și nicovala walhallică a nazismului, între agonia imperialismului britanic și explozia americană a mass-mediei, ca forță teluric-manipulatorie (se dovedește relevant, în acest registru, articolul despre farsa radiofonică organizată de Orson Welles cu privire la o ipotetică invazie extraterestră a Statelor Unite). Din perspectiva lui Orwell, nenorocirea propriei epoci nu consta doar în sarabanda ucigașă a conflagrației mondiale, ci în faptul că nu mai exista o parte bună a baricadei: el simte că echivocul constitutiv al Timpurilor Moderne a distrus apetitul pentru distincții etice, deodată cu însăși posibilitatea de a le propune. „Toată lumea” – notează autorul nostru – „consideră că atrocitățile dușmanului sunt reale și nimeni nu le crede pe cele comise de propria tabără, fără măcar să-și bată capul să examineze dovezile”. În acele decenii infernale, toate ideologiile și puterile politice angajate în coliziunea militară susțineau că reprezintă formula izbăvitoare...

Am citit prefața lui Alan Johnson din ediția engleză a opusului nostru, care evocă insistent „actualitatea” lui George Orwell. Într-adevăr, el a reușit să anticipeze lumea Războiului Rece (cu accent pe hidoșenia gulagului comunist), dar continuă să aibă dreptate și în decorul secolului XXI, definit prin delirul știrilor false și instalarea în așa-numitul post-adevăr. Recenta polarizare isterică între „progresiști” și „conservatori”, care a distrus virtutea moderației și, odată cu ea, bazele unui consens favorabil binelui comun, perpetuează într-o versiune bufă – momentan nesângeroasă, căci sardonică și „virtuală” – descentrarea specifică epocii interbelice. Pentru prima dată, ceea ce Chantal Delsol numea „istoria vectorializată” (prin civilizația evanghelică a iubirii) se reproduce pe sine, sisific, generând o de-realizare de vicioasă circularitate. Fără să ofere vreun panaceu, atitudinea lui George Orwell făgăduiește celor gata să o adopte ca tipar investigativ un licăr de bun simț și o consolatoare încredere în supraviețuirea rațiunii umane dincolo de copleșitoarele sale rătăciri.

Teodor Baconschi

„Adevărul despre englezi şi Imperiul lor”

Din Zile birmaneze* (1934)

[Flory] îşi sărbătorise cei douăzeci şi şapte de ani în spital, acoperit din cap până-n picioare de nişte bube hidoase numite bube-de-noroi, dar care erau, probabil, provocate de whisky şi mâncare proastă. Îi lăsaseră pe piele nişte urme minuscule, ca nişte ciupituri de vărsat ce nu dispăruseră timp de doi ani. Începuse brusc să arate şi să se simtă mult mai bătrân. Tinereţea lui luase sfârşit. Opt ani de viaţă în Orient, febra, singurătatea şi perioadele intermitente de băutură îşi puseseră amprenta pe el.

De atunci, fiecare an era şi mai singur şi mai amar decât cel dinainte. Acum centrul tuturor gândurilor lui, ceea ce otrăvea totul, era ura tot mai amară împotriva atmosferei imperialiste în care trăia. Căci pe măsură ce gândirea i se dezvolta – nu poţi împiedica această dezvoltare a minţii şi una din tragediile semidocţilor e că se dezvoltă târziu, când sunt deja dedaţi unui mod de viaţă greşit – înţelegea adevărul despre englezi şi Imperiul lor. Imperiul Indian era o tiranie – acceptată de bunăvoie, fără îndoială, dar o tiranie, având ca scop final jaful. Cât despre englezii din Orient, sahiblog, Flory ajunsese să-i urască atât de mult după ce trăise în societatea lor, încât era incapabil să fie cinstit cu ei. Căci la urma urmei, sărmanii de ei, nu erau mai răi ca alţii. Nu duceau deloc o viaţă de invidiat; nu-i o afacere prea grozavă să-ţi petreci treizeci de ani prost plătit într-o ţară străină şi apoi să te întorci acasă cu ficatul distrus şi fundul ca un ananas de atâta stat pe scaune împletite din trestie şi să-i plictiseşti pe toţi pe la cine ştie ce club de mâna a doua. Pe de altă parte, aceşti sahiblog nu trebuiau idealizaţi. Persista ideea că cei aflaţi în „avanposturile Imperiului” sunt cel puţin capabili şi harnici. E o iluzie. Exceptând serviciile ştiinţifice – Departamentul forestier, Departamentul lucrărilor publice şi altele de acest fel –, nu-i nevoie ca funcţionarii britanici din India să-şi execute îndatoririle cu competenţă. Sunt puţini cei care lucrează cu râvna şi inteligenţa de care dă dovadă un diriginte de poştă dintr-un oraş de provincie din Anglia. Adevărata activitate administrativă este îndeplinită mai ales de către subordonaţii autohtoni; iar adevărata coloană vertebrală a tiraniei nu o constituie funcţionarii oficiali, ci Armata. Datorită armatei, funcţionarii şi oamenii de afaceri pot jefui în relativă siguranţă, chiar dacă sunt nişte neghiobi. Şi cei mai mulţi chiar sunt neghiobi. Un popor modest, obtuz, ce îşi cultivă şi-şi întăreşte obtuzitatea în spatele unui sfert de milion de baionete.

E o lume sufocantă şi ridicolă. O lume în care orice cuvânt şi orice gând sunt cenzurate. În Anglia e greu chiar şi să-ţi imaginezi o astfel de atmosferă. În Anglia orice om este liber; ne vindem sufletul în public şi ni-l răscumpărăm în particular, printre prieteni. Dar până şi prietenia cu greu poate exista când orice alb este un dinte la roţile tiraniei. Libertatea de expresie este de neimaginat. Toate celelalte libertăţi sunt permise. Eşti liber să fii beţiv, trântor, laş, lasciv, eşti liber să muşti pe la spate; dar nu eşti liber să gândeşti cu propria-ţi minte. Părerea asupra oricărui lucru presupus a avea o oarecare importanţă îţi este dictată de codul pentru pukka sahib.

În cele din urmă, taina revoltei tale te otrăveşte asemenea unei boli ascunse. Întreaga viaţă este o viaţă de minciuni. Ani în şir stai în mici cluburi bântuite de fantoma lui Kipling, cu paharul de whisky în dreapta şi Pink’un în stânga, ascultând şi aprobând zelos în timp ce colonelul Bodger îşi dezvoltă teoria despre cum ar trebui fierţi în ulei aceşti blestemaţi de naţionalişti. Asculţi cum prietenii tăi orientali sunt numiţi „mici babu inferiori şi soioşi”, iar tu recunoşti, îndatoritor, că sunt nişte mici babu inferiori şi soioşi. Vezi cum nişte ţânci ce tocmai au terminat şcoala trag şuturi unor servitori cu părul cărunt. Şi vine timpul când arzi de ura pentru propriii tăi compatrioţi, când tânjeşti după o revoltă a băştinaşilor care să le înece Imperiul în sânge. Şi în toate astea nu-i nimic onorabil şi cu greu găseşti măcar un pic de sinceritate. Căci, au fond, ce îţi pasă dacă Imperiul Indian este o tiranie, dacă indienii sunt brutalizaţi şi exploataţi? Îţi pasă numai pentru că ţi se refuză ţie libertatea de a vorbi. Eşti o creaţie a tiraniei, un pukka sahib, înlănţuit mai puternic decât un călugăr ori un sălbatic printr-un sistem de tabuuri ce nu poate fi sfărâmat.

* Traducere și note de Gabriela Abăluță, Editura Polirom, Iași, 2013, pp. 68-70 (n. ed.).

„În Anglia recunoaştem placid că suntem prădaţi pentru a ţine jumătate de milion de leneşi buni de nimic în lux, dar am lupta până la ultimul om ca să nu fim conduşi de chinezi”

Din Drumul către Wigan Pier* (1937)

Am lucrat în Poliţia Indiană timp de cinci ani şi când am ajuns la finalul acestei perioade uram deja imperialismul în slujba căruia eram cu o încrâncenare pe care probabil că nici nu pot s-o explic. […] De la cele mai neaşteptate persoane, de la nemernicii bătrâni, marinaţi în gin şi aflaţi în funcţii guvernamentale înalte, am auzit uneori afirmaţii de genul: „Bineînţeles că n-avem nici un drept în ţara asta blestemată. Numai că dacă tot suntem aici, pentru numele lui Dumnezeu, hai să rămânem”. Adevărul este că în adâncul sufletului nici un om modern nu crede că e corect să invadezi o ţară străină şi să îi supui populaţia cu forţa. Opresiunea străină este un rău mult mai evident şi mai uşor de înţeles decât opresiunea economică. Astfel, în Anglia recunoaştem placid că suntem prădaţi pentru a ţine jumătate de milion de leneşi buni de nimic în lux, dar am lupta până la ultimul om ca să nu fim conduşi de chinezi. La fel, cei care trăiesc fără nici cel mai mic scrupul din dividende nemuncite înţeleg destul de bine că nu e corect să te duci să guvernezi o ţară străină în care nu eşti dorit. Rezultatul este că fiecare anglo-indian este bântuit de un sentiment de vinovăţie pe care de obicei îl ascunde cât poate de bine, pentru că nu există libertate de expresie, iar dacă este auzit făcând o remarcă critică, cariera îi poate fi periclitată. Peste tot în India există englezi care detestă în secret sistemul din care fac parte şi doar ocazional, atunci când sunt destul de siguri că se găsesc într-o tovărăşie potrivită, amărăciunea lor ascunsă dă pe dinafară. Îmi aduc aminte de o noapte petrecută în tren cu un bărbat care lucra în Serviciul Educaţional, un străin al cărui nume nu l-am aflat niciodată. Era prea cald ca să dormim şi ne-am petrecut noaptea stând de vorbă. După o jumătate de oră de interogaţii precaute, fiecare dintre noi a decis că celălalt era „curat” şi apoi, ore în şir, în timp ce trenul înainta zgâlţâindu-se prin noaptea neagră ca tăciunele, am stat în capul oaselor în paturile noastre, cu sticla de bere la îndemână, şi am blestemat Imperiul Britanic – l-am blestemat din interior, într-un mod inteligent şi intim. Ne-a făcut bine amândurora. Dar vorbiserăm lucruri interzise şi în lumina deznădăjduită a dimineţii, când trenul a intrat târându-se în Mandalay, ne-am despărţit la fel de vinovaţi precum un cuplu adulterin.

* Traducere și note de Lavinia Braniște, Editura Polirom, Iași, 2019, pp. 187-189 (n. ed.).

„Haideți să ne strângem și să urâm împreună”

Din O gură de aer* (iunie 1939)

Hilda a spus că se duce la întrunirea Clubului Cărții de Stânga. Se pare că venea un tip din Londra ca să țină o conferință, deși se înțelege de la sine că Hilda nu știa despre ce va vorbi. I-am spus că merg și eu cu ea. De obicei nu sunt mare pasionat de conferințe, dar viziunile războiului pe care le avusesem în dimineața aceea, începând cu bombardierul care zbura pe deasupra trenului, îmi dăduseră o dispoziție meditativă. După cearta obișnuită, am dus copiii la culcare mai devreme și am plecat ca să ajungem la timp la conferință, care era anunțată pentru ora opt.

Era o seară cețoasă, iar sala era rece și nu prea bine luminată. E o sală mică de lemn, cu acoperiș de tablă, proprietatea pe care o poți închiria cu zece șilingi a nu știu cărei secte protestante. Se adunase publicul obișnuit de cincisprezece sau șaisprezece oameni. În fața podiumului era o pancartă care anunța că tema conferinței este „Amenințarea fascismului”. […]

La început nu am ascultat prea atent. Conferențiarul era un tip micuț, cu aspect destul de amenințător, dar un bun vorbitor. Față albă, gură foarte mobilă și vocea mai degrabă stridentă pe care le-o dă vorbitul permanent. Desigur că se lua de Hitler și de nazism. Nu eram prea interesat să ascult ce spunea – aveam aceleași lucruri în News Chronicle în fiecare zi –, însă vocea lui ajungea la mine ca un fel de bâzâit, iar din când în când o expresie ieșea în evidență și îmi atrăgea atenția.

„Atrocități bestiale. ... Oribile izbucniri de sadism. ... Bastoane de cauciuc. ... Lagăre de concentrare. ... Persecuții nedrepte ale evreilor. ... Înapoi în Evul Mediu. ... Civilizația europeană. ... Să acționăm înainte să fie prea târziu. ... Indignarea tuturor oamenilor de bine. ... O alianță a popoarelor democrate. ... O poziție fermă. ... Apărarea democrației. ... Democrația. ... Fascismul. ... Democrația. ... Fascismul. ... Democrația. ...”

Cunoașteți discursul. Tipii aceștia pot să ți-l toarne o oră întreagă. Exact ca un gramofon. Pui brațul, apeși butonul și începe. Democrație, fascism, democrație. Dar într-un fel mă interesa să-l privesc. Un om micuț, destul de amenințător, cu fața albă și chelie, care stă pe scenă lătrând lozinci. Ce face el de fapt? Stârnește ura, într-un mod destul de deliberat și de deschis. Face tot ce poate el ca să te determine să urăști niște străini numiți fasciști. E ceva ciudat, m-am gândit eu, să fii cunoscut ca „domnul Cutare, bine-cunoscutul antifascist”. O ocupație ciudată, antifascismul. Presupun că tipul ăsta își câștigă existența scriind cărți împotriva lui Hitler. Dar ce a făcut înainte să apară Hitler? Şi ce o să facă după ce o să dispară Hitler? Aceeași întrebare se aplică, desigur, și doctorilor, detectivilor și deratizatorilor. Dar vocea aceea stridentă continua la nesfârșit, iar eu mi-am dat seama de un alt lucru uimitor. Vorbește serios. Nu se preface – simte fiecare cuvânt pe care îl spune. Încearcă să provoace ură în public, dar asta e nimic în comparație cu ura pe care o simte el însuși. Fiecare lozincă e adevăr biblic pentru el. […]

Nu mai auzeam cuvintele. Dar există mai multe moduri de a asculta. Am închis ochii pentru o clipă. Efectul a fost curios. Părea că-l văd mult mai bine pe tip decât îl aud.

Era o voce care suna ca și cum ar fi putut continua două săptămâni fără să se oprească. E ceva cu adevărat înspăimântător ca un fel de flașnetă umană să latre propagandă la tine cu ora. Același lucru la nesfârșit. Ură, ură, ură. Haideți să ne strângem și să urâm împreună. La nesfârșit. Îți dă senzația că ți-a pătruns în craniu ceva ce îți ciocăne creierul. Dar pentru o clipă, cu ochii închiși, am reușit să întorc situația în favoarea mea. Am intrat eu în craniul lui. Era o senzație bizară. Cam o secundă am fost în interiorul său, s-ar putea spune aproape că eram el. În orice caz, am simțit ceea ce simțea el.

Am avut și eu viziunea lui și nu era deloc genul de viziune despre care poți vorbi. Ceea ce spune el e doar că Hitler ne-a pus gând rău și că trebuie să ne unim cu toții și să îl urâm împreună. Dar nu intră în detalii. Lasă totul la un nivel respectabil. Însă ce vede el e foarte diferit. E o imagine cu el însuși zdrobind fețe de oameni cu o cheie franceză. Fețe de fasciști, bineînțeles. Știu că asta vedea el. Zbang! Drept în mijloc! Oasele cedează, ca o coajă de ou, și ceea ce cu o clipă în urmă era o față acum e doar o mare picătură de gem de căpșuni. Zbang! Încă o dată! Asta e în mintea lui, ziua și noaptea, și cu cât se gândește mai mult la asta, cu atât mai mult îi place. Şi totul e în regulă, pentru că fețele zdrobite aparțin fasciștilor. Poți auzi toate aceste lucruri în tonul vocii lui.

Dar de ce? Cea mai probabilă explicație: e speriat. Fiecare persoană din ziua de azi care gândește e încremenită de frică. El e doar un individ care are suficientă putere de previziune ca să fie puțin mai speriat decât ceilalți. Hitler ne-a pus gând rău! Repede! Haideți să luăm o cheie franceză și să ne adunăm, și poate că dacă zdrobim suficient de multe fețe nu ni le vor zdrobi ei pe ale noastre. Înhăitați-vă, alegeți-vă un Lider. Hitler e negru și Stalin e alb. Dar e foarte posibil să fie invers, pentru că în mintea acestui tip micuț atât Hitler, cât și Stalin sunt la fel. Amândoi vor chei franceze și fețe zdrobite.

Războiul! Am început să mă gândesc din nou la el. Va veni în curând, asta e sigur. Dar cui îi e frică de război? Cu alte cuvinte, cui îi e frică de bombe și de mitraliere? „Ție”, spuneți voi. Da, mi-e frică, ca tuturor celorlalți care le-au văzut vreodată. Dar nu războiul e important, ci ce vine după el. Lumea în care ne vom scufunda, acea lume a urii, a lozincilor. Cămășile colorate, sârma ghimpată, bastoanele de cauciuc. Celulele secrete în care curentul electric arde zi și noapte, iar în timp ce dormi ești supravegheat de detectivi. Procesiunile și afișele cu fețe enorme și mulțimile de un milion de oameni, toți ovaționând Liderul până când se asurzesc singuri și încep să creadă că îl adoră cu adevărat, iar în tot acest timp, în sinea lor, îl urăsc atât de mult încât le vine să verse. Toate acestea se vor întâmpla. Sau nu? În unele zile știu că e imposibil, în altele știu că e inevitabil. În orice caz, în seara aceea știam că asta urma să se întâmple. Era în sunetul vocii micului conferențiar.

* Traducere și note de Ciprian Șiulea, Editura Polirom, Iași, 2010, pp. 171, 173-174, 176-178 (n. ed.).

„Este istorie de calitate, deși mediocră ca ficțiune”

Dintr-o recenzie la World’s End de Upton Sinclair
Tribune, 13 septembrie 1940

Până acum încă nu am reușit să decid dacă domnul Upton Sinclair este un romancier foarte bun sau unul foarte slab. De vreme ce continui să-l citesc de ani și ani, chestiunea ar părea că s-a clarificat de la sine, dacă aș putea spune că romanele lui mi-au plăcut cam tot atât cât și altele. Dar, până la urmă, ce este un roman? Simplul fapt că Tom Jones, Fii și îndrăgostiți, Domnii preferă blondele și Tarzan din neamul maimuțelor sunt catalogate drept romane e suficient pentru a demonstra cât de ambiguă este această categorie.

Cărțile domnului Sinclair, incluse și ele în categoria romanelor, sunt de fapt niște opuscule, un soi de adaptare socialistă a cărticelei religioase de pe vremuri în care tânărul aflat pe calea pierzaniei ascultă o predică nemaipomenită, apoi nu se mai atinge de nici un lucru care e mai vicios decât cacaua. Ceea ce conferea acestor lucruri forța literară pe care o aveau adesea era faptul că autorii lor credeau în ele; în nici un caz că ar fi demonstrat că știu pe ce lume trăiesc sau că se pricep la oameni. Cam la fel stă treaba și cu domnul Sinclair. El știe, la fel ca profeții evrei, că răul este omniprezent în lume, iar profunzimea sentimentului său dă naștere unei serii de predici formidabile care au probabil mai degrabă de pierdut decât de câștigat din faptul că sunt spuse sub formă de poveste.

Din când în când a mai scris și niște „proteste” contra presei, a comerțului cu cărbuni, cu carne, cu petrol și nu mai știu ce. De data asta, în World’s End (Sfârșitul lumii), este vorba despre traficul cu arme. Dacă știi că eroul, Lanny Budd, este un tânăr american talentat și inimos care a fost crescut în sânul celei mai educate societăți europene pe banii câștigați de tatăl său din prospera lui afacere cu mitraliere, grenade de mână și alte instrumente de ucis, atunci cunoști povestea, mai mult sau mai puțin. Căci aici, ca în toate cărțile domnului Sinclair, nu există propriu-zis nici o intrigă, ci doar prezentarea unei teme sociale și povestea conștientizării ei tot mai accentuate de către un individ, îndreptându-se către socialism undeva prin ultimul capitol.

Totuși, domnul Sinclair excelează în prezentarea faptelor. Probabil că el a dat în vileag mai multe inechități decât orice alt scriitor din epoca noastră și puteți fi siguri că de fiecare dată nu vă spune nimic mai mult decât adevărul – ba chiar mai puțin. Nu am nici o îndoială că descrierile detaliate ale nerușinatei propagande conștiente, perfide și cinice în favoarea războiului pe care o fac sir Basil Zaharoff și alții (căci în carte apar și personaje reale) prezente aici sunt cât se poate de exacte. Nimeni nu a câștigat niciodată vreun proces în care domnul Sinclair să fi fost acuzat de defăimare – ceea ce, când te gândești la acuzațiile pe care le-a formulat, îți spune ceva despre societatea de astăzi.

Dacă acuzațiile sale la adresa capitalismului au impresionat vreodată pe cineva în afară de cei deja convinși este cu totul altă poveste. Cea mai bună carte a sa, The Jungle (Jungla), una dintre primele pe care le-a scris și un expozeu teribil al condițiilor de muncă din abatoarele din Chicago, a fost cu adevărat impresionantă, măcar pentru faptul că soarta unor țărani săraci din Europa, ademeniți să vină în America pentru a fi siliți să muncească până la epuizare ca niște sclavi în fabrici, era în sine demnă de milă. Însă doar una dintre dezvăluirile făcute în această carte chiar a produs un efect în percepția publicului – că în abatoare condițiile erau mizerabile și că adesea se punea în vânzare carne infectată. Suferințele muncitorilor au rămas nebăgate în seamă. „Eu intenționasem să ajung la inima publicului”, a scris Upton Sinclair mai târziu, „dar l-am nimerit în stomac”. Mă îndoiesc că va mai nimeri altă parte anatomică a publicului cu Sfârșitul lumii, ce tratează o etapă a societății care acum este depășită. Însă consemnează niște ticăloșii interesante. Este istorie de calitate, deși mediocră ca ficțiune.

„Se știe că de obicei ziarele nu spun adevărul, dar se știe și că nu pot spune minciuni exagerat de gogonate”

Recenzie la The Invasion from Mars de Hadley Cantril
The New Statesman and Nation, 26 octombrie 1940

În urmă cu aproape doi ani, domnul Orson Welles a regizat la Columbia Broadcasting System din New York o piesă de teatru radiofonic bazată pe romanul fantastic Războiul lumilor de H.G. Wells. Emisiunea nu a fost concepută ca o farsă, însă a avut un rezultat uluitor și neprevăzut. Mii de oameni au luat-o drept știre și chiar au crezut timp de câteva ore că marțienii invadaseră America și cutreierau țara pe picioroange de oțel înalte de 30 de metri, masacrând totul în cale cu razele lor de foc. Unii ascultători s-au panicat atât de tare, încât s-au urcat în mașini și au spălat putina. Desigur, nu există cifre exacte, însă cei care au compilat acest studiu (realizat de unul dintre departamentele de cercetare de la Princeton) au motive să creadă că aproximativ șase milioane de oameni au ascultat emisiunea și că peste un milion au fost mai mult sau mai puțin atinși de panică.

La vremea respectivă povestea asta a stârnit râsul pretutindeni în lume și s-a tot vorbit despre cât de creduli sunt „americanii ăștia”. Totuși, majoritatea articolelor care au apărut în străinătate erau oarecum înșelătoare. Textul adaptării lui Orson Welles este reprodus integral şi pare că, în afară de anunțul din deschidere și un fragment de dialog spre final, întreaga piesă este prezentată sub forma unor buletine de știri, chipurile reale, precizându-se numele unor posturi radio. E o metodă destul de firească de punere în scenă a unei piese de genul acesta, dar firesc a fost și faptul că mulți oameni care au deschis întâmplător radioul după ce difuzarea ei începuse și-au închipuit că aud o știre. A fost vorba așadar despre două acte de credință separate: (i) că piesa este un buletin de știri și (ii) că un buletin de știri poate fi luat drept adevărat. Și tocmai acesta este punctul de interes al investigației.

În SUA radioul este principalul vehicul al știrilor. Sunt foarte multe posturi de radio și practic fiecare familie are un aparat de radio. Autorii fac chiar afirmația surprinzătoare că este mai uzual să ai un radio decât să citești un ziar. Așadar, pentru a transpune acest incident în Anglia, poate ar trebui să ne imaginăm că știrea despre invazia marțienilor ar apărea pe prima pagină a unuia dintre ziarele de seară. Fără îndoială că așa ceva ar face mare senzație. Se știe că de obicei ziarele nu spun adevărul, dar se știe și că nu pot spune minciuni exagerat de gogonate și oricine ar vedea în ziar niște titluri cu litere de-o șchioapă anunțând sosirea unui cilindru de pe Marte ar crede probabil ceea ce a citit, cel puțin câteva minute, cât i-ar trebui ca să verifice informația.

Cu adevărat uimitor a fost totuși faptul că atât de puțini ascultători au încercat să verifice cât de cât informațiile. Realizatorii studiului dau detalii despre 250 de persoane ce au crezut că ascultă un buletin de știri. Se pare că peste o treime nu au încercat deloc să verifice dacă este adevărat; imediat ce au auzit că vine sfârșitul lumii, au acceptat această idee automat. Vreo câțiva și-au închipuit că de fapt era vorba despre o invazie a germanilor sau a japonezilor, însă majoritatea au crezut povestea cu marțienii, inclusiv oameni ce auziseră de „invazie” doar de la vecini și chiar câțiva care știuseră de la bun început că ascultă o piesă de teatru. [...]

Studiul nu oferă o unică explicație atotcuprinzătoare care să justifice panica. Tot ce stabilește este că oamenii afectați au fost cel mai probabil săracii, cei fără prea multă școală și, mai ales, persoanele care nu aveau siguranța zilei de mâine ori erau nefericite. Legătura evidentă dintre nefericirea personală și tendința de a crede cu ușurință incredibilul este cea mai interesantă concluzie a acestui studiu. Remarci precum „Lumea este atât de dată peste cap, încât se poate întâmpla orice” sau „Atât timp cât toată lumea urma să moară era în regulă” sunt surprinzător de frecvente în răspunsurile la chestionar. Oamenii care sunt șomeri sau în pragul falimentului de zece ani pot chiar să se simtă ușurați auzind că se apropie sfârșitul civilizației. O stare de spirit similară a determinat națiuni întregi să se arunce în brațele unui Mântuitor.

„Una dintre cele mai facile distracții din lume este discreditarea democrației”

Din „Fascism and Democracy”
The Left News, februarie 1941

Una dintre cele mai facile distracții din lume este discreditarea democrației. În această țară nu ești obligat să-ți mai bați capul cu argumentele în întregime reacționare contra exercitării puterii de către popor, dar în ultimii 20 de ani democrația „burgheză” a fost atacată mult mai subtil atât de fasciști, cât și de comuniști și este deosebit de semnificativ că acești aparenți inamici au atacat-o pe același temei. E adevărat că fasciștii, cu metodele lor de propagandă mai îndrăznețe, fac apel, când le convine, și la argumentul că democrația „îi aduce la vârf pe cei mai răi oameni”, dar în esență toți apologeții totalitarismului afirmă că democrația este o înșelătorie. Cică nu este decât o acoperire pentru guvernarea exercitată de către mici grupuri de bogătași. Această afirmație nu este cu totul falsă și cu atât mai puțin evident falsă; din contră, se pot aduce mai multe argumente în favoarea decât contra ei. Un puștan de 16 ani poate ataca democrația mult mai bine decât o poate apăra. Și nu îi poți răspunde decât dacă ești la curent cu „argumentele” antidemocratice și dispus să admiți gradul mare de adevăr pe care îl conțin.

În primul rând, contra democrației „burgheze” se invocă mereu argumentul că este negată de inegalitatea economică. La ce îi folosește așa-numita libertate politică unui om care muncește 12 ore pe zi pentru trei lire pe săptămână? O dată la cinci ani poate avea șansa să voteze cu partidul lui preferat, dar în restul timpului practic fiecare detaliu al vieții sale este dictat de angajatorul lui. Iar în practică și viața sa politică îi este dictată. Clasa avută poate să păstreze în mâinile ei toate funcțiile ministeriale și oficiale și să întoarcă sistemul electoral în favoarea sa mituindu-i pe alegători, direct sau indirect. Chiar și atunci când neșansa face să ajungă la putere un guvern ce reprezintă clasele sărace, bogații pot de obicei să-l șantajeze amenințându-l cu exportul de capital. Cel mai important, viața culturală și intelectuală a comunității – ziare, cărți, învățământ, filme, radio – este controlată aproape în întregime de bogătași care au cel mai puternic motiv să împiedice răspândirea anumitor idei. Cetățeanul unei țări democratice este „condiționat” începând din clipa în care se naște, mai puțin rigid, dar nu mai puțin eficient decât ar fi într-un stat totalitar.

Și nu există nici o certitudine că guvernarea de către o clasă privilegiată va putea fi înlăturată vreodată prin mijloace pur democratice. Teoretic, un guvern laburist ar putea să ajungă la putere cu o majoritate netă și să treacă imediat la instituirea socialismului printr-o lege votată în Parlament. Practic, clasele avute s-ar răzvrăti, probabil cu succes, pentru că i-ar avea de partea lor pe majoritatea funcționarilor permanenți și pe oamenii-cheie din cadrul forțelor armate. Metodele democratice sunt posibile doar acolo unde există un acord pe baze destul de largi între toate partidele politice. Nu există motive întemeiate pentru a crede că se poate realiza vreodată o schimbare cu adevărat fundamentală în mod pașnic.

De asemenea, se afirmă adesea că toată fațada democrației – libertatea de expresie și de întrunire, sindicate libere și așa mai departe – trebuie să se prăbușească imediat ce clasele avute nu se mai află în poziția de a le face concesii angajaților lor. Se spune că „libertatea” politică nu e decât o mită, un substitut pașnic al Gestapoului. Realitatea este că țările pe care le numim democratice sunt de obicei prospere – în majoritatea cazurilor exploatează, direct sau indirect, mâna de lucru ieftină reprezentată de persoane de culoare – și că democrația așa cum o știm nu a existat niciodată decât în țări maritime sau muntoase, adică în țări care se pot apăra fără să aibă nevoie de o armată permanentă uriașă. Democrația se asociază cu – probabil necesită – condiții de viață favorabile; ea nu a înflorit niciodată în state sărace și militarizate. Se spune că, dacă Anglia și-ar pierde poziția ferită, s-ar întoarce rapid la niște metode politice la fel de barbare ca acelea din România. Mai mult decât atât, orice guvernare, democratică sau totalitară, se bazează până la urmă pe forță. Nici un guvern nu poate arăta și nu arată nici cel mai mic respect pentru „drepturile” democratice atunci când este amenințat serios – decât dacă intenționează să se lase răsturnat. O țară democratică implicată într-un război disperat este forțată, în aceeași măsură ca și o autocrație sau un stat fascist, să recruteze soldați, să-i oblige pe cetățeni să muncească, să-i închidă pe defetiști, să interzică ziarele rebele; cu alte cuvinte, nu se poate salva de la distrugere decât încetând să mai fie democratică. Lucrurile pentru care ar trebui să lupte sunt mereu abandonate imediat ce începe lupta.

Cam astea sunt, pe scurt, argumentele contra democrației „burgheze”, invocate deopotrivă de fasciști și de comuniști, deși cu diferențe de prioritate. Trebuie să recunoaștem că fiecare dintre ele are mai mult decât un sâmbure de adevăr. Și totuși, de ce toată această argumentație este falsă în esență – căci oricine a crescut într-o țară democratică știe aproape instinctiv că ceva nu e în regulă cu ea?

În neregulă cu această bine-cunoscută discreditare a democrației este că nu poate explica diferite elemente de fapt. Diferențele reale dintre o țară și alta în ceea ce privește situația socială și comportamentul politic sunt cu mult mai mari decât poate explica orice teorie care anulează legi, obiceiuri, tradiții etc. pe motiv că ar fi doar „suprastructură”. Pe hârtie este foarte simplu de demonstrat că democrația e „cam la fel ca” (sau „la fel de rea ca”) totalitarismul. Există lagăre de concentrare în Germania; dar sunt lagăre de concentrare și în India. Evreii sunt persecutați pretutindeni unde domnește fascismul; dar cum rămâne cu legile apartheidului din Africa de Sud? Onestitatea intelectuală este o crimă în orice țară totalitară; însă nici măcar în Anglia nu e tocmai profitabil să spui și să scrii adevărul. Aceste paralele pot continua la nesfârșit. Însă argumentul implicit este întotdeauna că o diferență de grad nu e o diferență. Este adevărat, de exemplu, că în țările democratice există persecuție politică. Întrebarea este cât de multă. Câți refugiați au fugit din Marea Britanie sau din întregul Imperiu Britanic în ultimii șapte ani? Și câți din Germania? Câți oameni pe care îi cunoașteți personal au fost bătuți cu bastoane de cauciuc sau forțați să înghită litri de ulei de ricin? Cât de periculos vi se pare să intrați în cea mai apropiată cârciumă și să vă exprimați părerea că acesta este un război capitalist și că ar trebui să nu mai luptăm? Puteți să indicați ceva din istoria recentă a Marii Britanii sau a Statelor Unite care să se compare cu „Noaptea cuțitelor lungi”, cu procesele troțkiștilor, cu pogromul ce a urmat asasinării lui vom Rath? Ar putea un articol echivalent cu cel pe care îl scriu acum să fie tipărit în vreo țară totalitară, fie ea comunistă, fascistă ori segregaționistă?

„Până nu demult se considera cuviincios să pretinzi că toți oamenii sunt cam la fel”

Din The Lion and the Unicorn
(februarie 1941)

În momentul când scriu aceste rânduri, pe deasupra capului meu zboară niște oameni foarte civilizați, încercând să mă ucidă. Nu mă dușmănesc pe mine, personal, mai mult decât eu pe ei. Vorba ceea, „își fac doar datoria”. Cei mai mulți dintre ei, nu mă îndoiesc, sunt niște oameni de treabă ce respectă legea, niște indivizi cărora nu le-ar trece vreodată prin cap să omoare pe cineva în viața lor obișnuită. În același timp, dacă vreunul va reuși să mă spulbere cu o bombă bine plasată nu înseamnă că nu va mai dormi bine la noapte din cauza asta. El își slujește patria, care are puterea de a-l absolvi de rău.

Nimeni nu poate vedea lumea modernă așa cum este ea dacă nu recunoaște forța covârșitoare a patriotismului, a loialității față de propria națiune. În anumite circumstanțe patriotismul se poate deteriora, la anumite niveluri de civilizație nu există, dar ca forță pozitivă nu are egal. Creștinismul și Internaționala socialistă sunt șubrede prin comparație. Hitler și Mussolini au ajuns la putere în țările lor în foarte mare măsură pentru că au fost în stare să priceapă asta, spre deosebire de adversarii lor.

De asemenea, trebuie admis că demarcațiile dintre o națiune și alta se întemeiază pe diferențe reale de perspectivă. Până nu demult se considera cuviincios să pretinzi că toți oamenii sunt cam la fel, dar, de fapt, oricine are ochi să vadă știe că în general comportamentul uman diferă foarte mult de la o țară la alta. Anumite lucruri care s-ar putea întâmpla într-o țară nu s-ar putea întâmpla în alta. „Noaptea cuțitelor lungi” declanșată de Hitler, de pildă, nu s-ar fi putut întâmpla în Anglia. Iar printre popoarele occidentale, englezii sunt cu totul aparte, lucru cumva demonstrat implicit de faptul că străinii nu prea sunt atrași de modul nostru de viață. Puțini europeni suportă să trăiască în Anglia și chiar și americanii se simt adesea mai în largul lor în Europa continentală.

Atunci când te întorci în Anglia dintr-o țară străină, ai imediat senzația că respiri alt aer. Chiar din primele minute zeci de detalii concură spre a-ți crea această impresie. Berea e mai amară, monedele sunt mai grele, iarba mai verde, reclamele mai atrăgătoare. Mulțimile de oameni din marile orașe, cu chipurile lor grăsuțe și blajine, cu dinții stricați și aerul afabil, sunt altfel decât europenii de pe continent. Apoi vastitatea Angliei te înghite și pentru o vreme pierzi sentimentul că întreaga națiune are ceva unic care îi este caracteristic. Oare chiar există națiuni? Oare nu suntem pur și simplu 46 de milioane de indivizi, toți diferiți? Iar diversitatea – ce haos! Clămpănitul saboților din orășelele industriale din Lancashire, tot acel du-te-vino al camioanelor de pe Great North Road, cozile din fața agențiilor de plasare a forței de muncă, clinchetul flipperelor în puburile din Soho, fetele bătrâne pe bicicletă ducându-se la împărtășanie prin ceaţa dimineților de toamnă – toate acestea nu sunt decât fragmente, dar niște fragmente caracteristice ale imaginii Angliei. Cum să poți distinge un tipar comun în toată harababura asta?

Dar, dacă vorbești cu niște străini, dacă citești cărți sau ziare străine, ajungi iarăși la aceeași constatare. Da, civilizația engleză are ceva aparte, ceva distinctiv. Este o cultură la fel de individuală ca și cea a Spaniei. Pe undeva are legătură cu mic dejunurile copioase și duminicile mohorâte, orășelele pline de fum și drumurile șerpuite, câmpurile verzi și cutiile roșii de scrisori. Are un farmec aparte. În plus, e un continuum, se prelungește spre viitor și vine din trecut, are în sine ceva durabil, ca o creatură vie. Ce poate avea în comun Anglia anului 1940 cu Anglia anului 1840? Dar tu ce ai în comun cu copilul de 5 ani a cărui fotografie o păstrează mama ta pe polița șemineului? Nimic altceva decât că, întâmplător, ești tot tu.

[...] În Anglia fanfaronii și agitatorii, cei care intonează „Rule, Britannia!” nu sunt decât o minoritate. Patriotismul oamenilor de rând nu este exprimat și nici măcar conștient. Din istoria lor nu rețin numele nici unei victorii militare. Literatura engleză, la fel ca alte literaturi, este plină de poeme despre bătălii, însă trebuie subliniat că acelea care și-au câștigat un soi de popularitate vorbesc întotdeauna despre dezastre și retrageri. Nu există nici un poem popular despre Trafalgar sau Waterloo, de pildă. Armata lui sir John Moore, prinsă într-o luptă disperată în ariergardă la La Coruña, înainte de a se reîmbarca (exact ca la Dunkirk!), este mai incitantă decât o victorie strălucită. Cel mai emoționant poem de luptă în limba engleză este despre o brigadă de cavalerie care a atacat în direcția greșită. Iar din ultimul război, cele patru nume care chiar s-au întipărit în memoria colectivă sunt Mons, Ypres, Gallipoli și Passchendaele, toate niște dezastre. Numele marilor bătălii care în cele din urmă au spulberat armatele germane pur și simplu nu sunt cunoscute de publicul larg.

Motivul pentru care antimilitarismul englez îi dezgustă pe observatorii străini este că el nu ține seama de existența Imperiului Britanic. Asta cam miroase a ipocrizie. La urma urmei, englezii s-au înstăpânit peste un sfert din globul pământesc și păstrează controlul asupra acestuia grație uriașei lor flote militare. Cum îndrăznesc să schimbe macazul și să spună că războiul este imoral?

Este adevărat că englezii sunt ipocriți apropo de imperiul lor. În cazul clasei muncitoare, această ipocrizie constă în faptul că oamenii nu știu că imperiul există. Însă aversiunea lor față de armatele permanente este un instinct cât se poate de sănătos. O marină militară mobilizează mult mai puține efective și este o armă îndreptată către exterior care nu poate afecta direct politica internă. Dictaturi militare sunt peste tot, însă nu există nici o dictatură navală. Ceea ce detestă cu toată ființa lor englezii din aproape toate clasele sunt genul de ofițer arogant, clinchetul pintenilor și tropăitul bocancilor. Cu zeci de ani înainte să audă cineva de Hitler, cuvântul prusac avea în Anglia cam aceeași semnificație pe care o are astăzi termenul nazist. Atât de adânc înrădăcinat este acest sentiment, încât de o sută de ani ofițerii din armata britanică, pe timp de pace, poartă mereu haine civile atunci când nu sunt de serviciu.

Un indicator rapid, dar destul de corect al atmosferei sociale dintr-o țară este pasul de defilare al armatei sale. O paradă militară este de fapt un soi de dans ritual, ca un fel de balet, exprimând o anumită filosofie de viață. Marșul nazist, de pildă, este una dintre cele mai oribile imagini din lume, cu mult mai terifiantă decât un bombardier în picaj. Pur și simplu este o demonstrație de forță primitivă; într-un mod cât se poate de conștient și de intenționat, te duce cu gândul la imaginea unui bocanc strivind o față. Urâțenia e parte a esenței sale, căci ceea ce spune este: „Da, sunt hidos, dar să nu cutezi să râzi de mine”, ca grimasa brutei care își sfidează victima. De ce nu se folosește în Anglia acest „pas de gâscă”? Sunt, slavă Domnului, destui ofițeri ai armatei care ar fi foarte încântați să introducă așa ceva. Nu se folosește pentru că oamenii de pe stradă ar izbucni în râs. Dacă depășește o anumită limită, ostentația militară nu este posibilă decât în țări unde oamenii de rând nu îndrăznesc să râdă de armată. Italienii au adoptat acest pas de defilare în momentul când Italia a intrat definitiv sub control german şi, cum era de așteptat, nu îl fac la fel de bine ca nemții. Guvernul de la Vichy, dacă supraviețuiește, cu siguranță va introduce o disciplină de paradă mai rigidă în ceea ce a mai rămas din armata franceză. În armata britanică mișcările sunt rigide și complicate, amintind de secolul al XVIII-lea, dar fără o aroganță ostentativă; marșul este doar un mers cadențat. Aparține unei societăți care este condusă cu sabia, fără îndoială, dar o sabie ce nu trebuie niciodată scoasă din teacă.

Și totuși, pașnica civilizație engleză este plină de barbarii și anacronisme. Dreptul nostru penal este la fel de depășit ca și muschetele din Turnul Londrei. În locul soldatului din batalioanele de asalt naziste noi avem personajul acesta tipic englezesc, judecătorul care condamnă la spânzurătoare, un tiran bătrân suferind de gută cu o mentalitate de secol XIX, ce pronunță sentințe sălbatice. În Anglia oamenii încă sunt spânzurați și biciuiți cu „pisica cu nouă cozi”. Aceste două pedepse nu sunt doar crude, ci și obscene, însă niciodată nu au fost proteste cu adevărat populare care să le denunțe. Oamenii le acceptă (și Dartmoorul, și Borstalul) aproape așa cum îndură clima. Sunt parte a „legii”, care se presupune că este imuabilă.

Aici ajungem la una dintre cele mai remarcabile trăsături ale englezilor: respectul pentru constituționalism și legalitate, credința în „lege” ca în ceva mai presus de stat și mai presus de individ, ceva care este crud și stupid, evident, însă incoruptibil.

Nu că și-ar închipui cineva că legea este echitabilă. Toată lumea știe că există o lege pentru bogați și alta pentru săraci. Însă nimeni nu acceptă implicațiile acestui lucru, toți consideră de la sine înțeles că legea, așa cum este ea, trebuie respectată și se simt revoltați atunci când nu se întâmplă așa. Replici de genul „Nu pot să mă aresteze; n-am făcut nimic rău” sau „Nu pot face asta; e ilegal” sunt parte a stării de spirit din Anglia. Dușmanii declarați ai societății sunt la fel de convinși de acest lucru ca oricine altcineva. Vedem asta în cărți despre viața în închisoare precum Walls Have Mouths de Wilfred Macartney sau Jail Journey de Jim Phelan, în imbecilitățile solemne proferate la procesele celor ce refuză să satisfacă serviciul militar din motive de conștiință, în scrisorile trimise unor ziare de eminenți profesori marxiști, denunțând cutare sau cutare „denegare a justiției britanice”. Toată lumea crede în adâncul sufletului că legea poate și trebuie să fie și, în ansamblu, va fi administrată imparțial. Ideea totalitaristă că nu există lege, ci doar putere nu a prins niciodată rădăcini. Chiar și intelighenția a acceptat-o doar în teorie.

O iluzie poate deveni o jumătate de adevăr, o mască poate schimba expresia feței. Argumentele familiare potrivit cărora democrația este „cam la fel” sau „la fel de rea” ca totalitarismul nu țin niciodată cont de asta. Toate argumentele de acest fel nu spun de fapt decât că jumătate de pâine e același lucru cu lipsa pâinii. În Anglia încă se crede în concepte precum dreptatea, libertatea și adevărul obiectiv. Or fi ele iluzii, dar sunt niște iluzii foarte puternice. Credința în ele influențează comportamentul, viața națiunii este diferită datorită lor. Ca dovadă, uită-te în jur. Unde sunt bastoanele de cauciuc, unde este uleiul de ricin? Sabia e tot în teacă, iar atât timp cât rămâne acolo, corupția nu poate depăși un anumit punct. Sistemul electoral englez, de pildă, este o fraudă aproape pe față. În vreo zece feluri evidente este manipulat în interesul clasei înstărite. Dar, dacă nu se schimbă profund mentalitatea, nu poate deveni cu totul corupt. Nu ajungi la cabina de vot şi găsești acolo niște indivizi cu revolvere care să-ți spună cum să votezi, nici nu se falsifică numărarea buletinelor, nici nu se dă mită pe față. Chiar și ipocrizia este o pavăză puternică. Judecătorul ce condamnă la spânzurătoare, moșneagul ăla diabolic cu robă purpurie și perucă din păr de cal, pe care nu îl vei face să priceapă în ce secol trăiește decât cu dinamita, dar care tot va interpreta legea ca la carte și nu va primi mită nici în ruptul capului, este una dintre figurile emblematice ale Angliei. Este simbolul unui amestec ciudat de realitate și iluzie, democrație și privilegii, grosolănie și decență, al subtilei rețele de compromisuri prin care națiunea își păstrează forma familiară.

„Presa engleză este cinstită sau necinstită?”

Din The Lion and the Unicorn
(februarie 1941)

În acest moment, după un an de război, pe străzi se vând, aproape fără opreliști, ziare și broșuri care bălăcăresc guvernul, îl laudă pe dușman și cer capitularea. Iar asta nu din respect pentru libertatea de expresie, cât dintr-o percepție simplă că lucrurile astea nu au nici o importanță. Nu e nici un pericol să permiți vânzarea unei publicații ca Peace News, deoarece este sigur că 95% din populație nu va vrea niciodată s-o citească. Națiunea este legată cu un lanț nevăzut. În vremuri normale, în orice moment clasa aflată la putere ne fură, ne conduce prost, ne sabotează, ne bagă în situații de rahat; însă, dacă opinia publică s-ar face cu adevărat auzită, dacă guvernanții ar primi de jos un semnal pe care să nu-l poată ignora, le-ar fi greu să nu reacționeze. Comentatorii de stânga care denunță clasa conducătoare în ansamblul ei drept „profascistă” simplifică situația exagerat de mult. Chiar și în interiorul clicii restrânse a politicienilor care ne-au adus unde suntem acum, e îndoielnic că au existat trădători în mod deliberat. Corupția care există în Anglia rareori este de acest fel. Aproape întotdeauna este mai degrabă un fel de autoînșelare, de genul nu știe dreapta ce face stânga. Şi, fiind neștiutoare, este limitată. Asta se vede cel mai clar în presa engleză. Presa engleză este cinstită sau necinstită? În vremuri normale este profund necinstită. Toate publicațiile care contează trăiesc din reclame, iar cei ce plătesc reclamele exercită o cenzură indirectă asupra știrilor. Și totuși, nu cred că există nici o publicație în Anglia care să poată fi mituită în mod direct cu bani gheață. După cum bine se știe, în Franța celei de-a Treia Republici mai toate ziarele, cu rare excepții, puteau fi cumpărate de la magazin, ca brânza. În Anglia viața publică nu a fost niciodată scandaloasă pe față. Nu a atins gradul de decadență de la care se poate renunța la ipocrizie.

Anglia nu este bijuteria de insulă din pasajul lui Shakespeare atât de des citat, nici infernul zugrăvit de dr. Goebbels. Seamănă mai degrabă cu o familie, una cam scorțoasă, din epoca victoriană, fără prea multe oi negre, dar cu toate dulapurile doldora de schelete. Are rude bogate în fața cărora trebuie să facă temenele și rubedenii sărace ținute la distanță cu dispreț și există o profundă conspirație a tăcerii în ceea ce privește sursa venitului acestei familii. Este o familie în care tinerilor în general li se pun piedici și cea mai mare parte a puterii se află în mâinile unor unchi iresponsabili și mătuși țintuite la pat. Totuși, e o familie. Are limbajul său aparte și amintiri comune, iar când se apropie un dușman, strânge rândurile. O familie al cărei control este deținut de cine nu trebuie – asta e, poate, într-o frază imaginea Angliei cea mai apropiată de realitate.

„Acesta este războiul cel mai corect reprodus din timpurile moderne”

Din „London Letter”, 15 aprilie 1941
Partisan Review, iulie-august 1941

Din punctul de vedere al acurateței știrilor, cred că acesta este războiul cel mai corect reprodus din timpurile moderne. Desigur, rareori vezi ziare ale dușmanului, dar în publicațiile noastre în mod cert nu există nimic care să se compare cu minciunile îngrozitoare proferate de ambele tabere în 1914-1918 sau în timpul Războiului Civil din Spania. Cred că, datorită radioului, mai ales în țări unde ascultarea posturilor străine nu este interzisă, e mai greu de mințit la scară largă. Germanii au scufundat deja de mai multe ori flota militară britanică în declarațiile pe care le-au publicat, însă altfel nu par să fi mințit prea mult în legătură cu evenimente majore. Atunci când lucrurile merg prost, guvernul nostru minte într-un mod destul de stupid, ascunzând informații și arătându-se vag optimist, dar în general este nevoit să dea pe față adevărul în câteva zile. Știu din surse sigure că rapoartele despre bătălii aeriene etc. întocmite de Ministerul Aerului sunt în cea mai mare parte veridice, deși, bineînțeles, prezentate în tonuri favorabile. Despre celelalte două arme nu pot să mă pronunț. Mă îndoiesc că problemele legate de forța de muncă sunt raportate chiar integral. Știrile despre o grevă de amploare probabil că nu ar fi niciodată interzise, dar cred că se poate presupune că există o tendință puternică să nu se prea vorbească despre fricțiunile cu forța de muncă și nici despre nemulțumirile cauzate de încartiruiri, evacuări, indemnizațiile de deplasare pentru soțiile soldaților etc. Probabil că dezbaterile din Parlament nu sunt distorsionate în presă, dar, cum Camera e plină de prostănaci, acestea devin tot mai puțin interesante și nu au mai rămas decât vreo patru ziare ce scriu pe larg despre ele.

Propaganda pătrunde în viața noastră mai mult decât acum un an, dar nu chiar atât de grosolan. Falsul patriotism și ura față de nemțălăi sunt nimic față de ce erau în 1914-1918, însă cresc. Opinia majoritară, cred eu, ar fi că luptăm cu germanii, nu doar cu naziștii. Black Record, broșura lui Vansittart plină de ură față de Germania, s-a vândut ca pâinea caldă. Este inutil să ne prefacem că e ceva specific doar burgheziei. Au fost manifestări foarte urâte și printre oamenii de rând. Totuși, comparativ cu alte războaie, până acum s-a înregistrat remarcabil de puțină ură, măcar în țara asta. Nici „antifascismul”, de genul celui care era în vogă în perioada Frontului Popular, nu este încă o forță considerabilă. Englezii nu au ajuns acolo. Moralul lor în timpul războiului depinde mai mult de patriotismul de modă veche, de reticența lor la ideea de a fi guvernați de străini și de simpla neputință de a-și da seama când sunt în pericol.

Cred că BBC, în ciuda stupidității propagandei sale străine și a vocilor insuportabile ale crainicilor, este foarte veridic. Aici e considerat în general mai demn de încredere decât presa. Filmele par că nu sunt aproape deloc afectate de război, vreau să zic, din punctul de vedere al tehnicii și al subiectului. O tot dau înainte cu aceleași prostii siropoase, iar când se întâmplă să atingă și subiecte politice, sunt cu ani în urma presei populare și cu zeci de ani în urma oricărei cărți.

„Arta și propaganda merg mai mereu mână în mână”

„Literary Criticism II: Tolstoy and Shakespeare”
emisiune radio, 7 mai 1941
The Listener, 5 iunie 1941

Săptămâna trecută arătam că arta și propaganda merg mai mereu mână în mână și ceea ce ar trebui să fie niște judecăți pur estetice sunt întotdeauna corupte într-o anumită măsură de loialități morale, politice sau religioase. Și adăugam că în vremuri de restriște, ca ultimii zece ani, în care nici un om cu capul pe umeri nu poate să ignore ceea ce se întâmplă în jurul lui ori să evite să ia o poziție, aceste loialități fundamentale sunt împinse mai aproape de suprafața conștiinței. Critica devine tot mai deschis partizană şi până și simularea detașării începe să fie foarte dificilă. Însă de aici nu se poate trage concluzia că nu există judecată estetică și că fiecare operă de artă nu este decât un pamflet politic și poate fi apreciată doar ca atare. Dacă gândim astfel, ne conducem mintea pe un drum fără ieșire unde anumite fapte importante și evidente devin inexplicabile. Iar pentru a ilustra asta vreau să analizez unul dintre cele mai formidabile texte de critică morală, nonestetică – critică antiestetică, s-ar putea spune – care au fost scrise vreodată: eseul lui Tolstoi despre Shakespeare.

Spre sfârșitul vieții, Tolstoi a scris un text în care îl ataca virulent pe Shakespeare, pentru a arăta nu numai că Shakespeare nu a fost un mare om, așa cum pretindea, ci și că a fost un scriitor complet lipsit de merit, unul dintre cei mai slabi și mai demni de dispreț scriitori care s-au pomenit vreodată. Eseul a stârnit mare indignare la vremea aceea, dar mă îndoiesc că i s-a răspuns vreodată pe măsură. Mai mult decât atât, voi arăta că, în general, nu i se putea da o replică. Parte din ceea ce spune Tolstoi este corect din punct de vedere formal, iar restul e în prea mare măsură o chestiune de opinie personală ca să merite a fi contrazis. Desigur, asta nu înseamnă că nu se poate răspunde nici unui detaliu din acest eseu. Tolstoi se contrazice de mai multe ori; pentru că are de-a face cu o limbă străină, înțelege greșit multe lucruri și cred că există puține îndoieli că ura și invidia lui față de Shakespeare îl fac să recurgă la un anumit grad de falsificare sau cel puțin nepăsare voită. Dar asta e altă poveste. În esență, ceea ce spune Tolstoi este mai mult sau mai puțin justificat şi probabil că a venit să corecteze în mod util adularea ridicolă a lui Shakespeare, în vogă în vremea aceea. Replica nu constă atât în ceva ce pot eu să spun, cât în anumite lucruri pe care însuși Tolstoi este nevoit să le zică.

Tolstoi susține în principal că Shakespeare e un scriitor de duzină, superficial, fără o filosofie coerentă, fără gânduri sau idei cu care să merite să-ți bați capul, fără nici un interes față de probleme sociale ori religioase, care nu se pricepe la oameni sau căruia îi lipsește verosimilitatea și, în măsura în care se poate spune că are cât de cât o atitudine clară, cu o concepție cinică, imorală și materialistă despre viață. El îl acuză că își înjgheabă piesele fără să dea doi bani pe credibilitate, că se ocupă cu fabule fantastice și situații imposibile, că își pune toate personajele să vorbească într-un stil artificial și pompos care nu are nici o legătură cu limbajul din viața reală. Îl mai acuză și că amestecă la grămadă în piesele lui absolut orice – solilocvii, bucăți de balade, conversații, glumițe porcoase și așa mai departe – fără să se gândească nici o clipă dacă au vreo legătură cu piesa și că nu pune în discuție imorala politică de intimidare și distincțiile sociale nedrepte din vremurile sale. Pe scurt, îl acuză că este un scriitor grăbit, neglijent, un om cu moravuri îndoielnice și, mai ales, că nu este un gânditor.

Ei bine, o mare parte din toate acestea ar putea fi contrazise. Nu e adevărat, în sensul la care s-a referit Tolstoi, că Shakespeare este un scriitor imoral. O fi codul lui moral diferit de al lui Tolstoi, dar în mod clar are un cod moral, așa cum se vede în toată opera sa. Este un moralist în mai mare măsură decât, de pildă, Chaucer sau Boccaccio. Și nici nu e așa de idiot cum încearcă Tolstoi să susțină. În unele momente, întâmplător, s-ar putea spune, dă dovadă de o viziune care depășește cu mult cadrul epocii sale. În acest sens aș vrea să atrag atenția asupra eseului critic al lui Karl Marx – care, spre deosebire de Tolstoi, îl admira pe Shakespeare – despre Timon din Atena. Dar, din nou, ceea ce spune Tolstoi e adevărat în ansamblu. Shakespeare nu este un gânditor, iar criticii care pretindeau că ar fi unul dintre marii filosofi ai lumii vorbeau prostii. Gândurile sale sunt un talmeș-balmeș, un ghiveci. Era la fel ca majoritatea englezilor în sensul că avea un cod de conduită, dar nu și o viziune despre lume și viață și nici o înzestrare pentru filosofie. De asemenea, este adevărat că lui Shakespeare nu prea îi pasă de verosimilitate și rareori își bate capul să creeze caractere coerente. După cum știm, de obicei fura intrigile de la alții și le transforma la repezeală în piese de teatru, introducând adesea absurdități și inconsecvențe care nu erau prezente în original. Uneori, când se mai întâmplă să pună mâna pe vreo intrigă infailibilă – Macbeth, de pildă –, personajele sale sunt destul de consecvente, dar în multe cazuri acestea sunt puse să facă lucruri cu totul incredibile oricum ai lua-o. Multe dintre piesele lui nu au nici măcar acel gen de credibilitate specifică basmului. În orice caz, nu deținem nici o dovadă că el însuși le-ar fi luat în serios, decât ca mijloc de a-și câștiga existența. În sonete nici măcar nu pomenește despre piesele de teatru ca parte a realizărilor sale literare și o singură dată menționează, oarecum rușinat, că a fost actor. Până aici Tolstoi are dreptate. Afirmația că Shakespeare a fost un gânditor profund, enunțând o filosofie coerentă în piese care erau perfecte din punct de vedere tehnic și pline de observații psihologice subtile, este ridicolă.

Dar ce a realizat Tolstoi? Prin acest atac furios ar fi trebuit să-l distrugă pe Shakespeare cu totul și el crede, evident, că a și făcut asta. Din momentul în care și-a scris Tolstoi eseul sau, oricum, din momentul când a început acesta să fie citit de mulți, reputația lui Shakespeare ar fi trebuit să se spulbere. Cei care îl iubeau pe Shakespeare ar fi trebuit să înțeleagă că idolul lor fusese demistificat, că în realitate nu avea nici un merit și că se impunea să înceteze imediat să mai găsească plăcere în operele lui. Dar nu s-a întâmplat așa. Shakespeare este dărâmat și totuși, cumva, rămâne în picioare. Până una-alta, în loc să fie el uitat ca urmare a atacului lui Tolstoi, acest atac aproape că a fost dat uitării. Deși Tolstoi este un scriitor bine-cunoscut în Anglia, nici una din cele două traduceri ale eseului său nu se mai tipărește, iar eu am fost nevoit să răscolesc toată Londra până ce am dat de urma uneia într-un muzeu.

Se pare așadar că, deși Tolstoi poate explica satisfăcător aproape orice legat de Shakespeare, un lucru nu poate explica nicicum: popularitatea lui. Și el își dă seama de asta și este foarte nedumerit. Am spus mai sus că replica la Tolstoi se află în ceva ce el însuși e nevoit să spună. Se întreabă cum se face că scriitorul ăsta slab, prost și imoral care este Shakespeare e admirat peste tot, iar până la urmă singura explicație pe care o poate concepe este un soi de conspirație la nivel mondial menită să denatureze adevărul. Sau o fi un fel de halucinație colectivă – el îi zice hipnoză – de care este afectată toată lumea în afară de Tolstoi. De unde a pornit această conspirație sau halucinație? Tolstoi este nevoit s-o pună pe seama urzelilor anumitor critici germani de la începutul secolului al XIX-lea. Aceștia au început să profereze minciuna sfruntată că Shakespeare ar fi un scriitor bun, iar de atunci nimeni nu a avut curajul să-i contrazică. Ei bine, nu-i nevoie să ne batem prea mult capul cu o asemenea teorie. E o absurditate. Majoritatea covârșitoare a oamenilor cărora le-a făcut plăcere să vadă piesele lui Shakespeare nu au fost niciodată influențați de nici un critic german, direct sau indirect. Căci popularitatea lui Shakespeare este autentică și există și în rândul oamenilor obișnuiți, care nu sunt nici pe departe savanți. Încă din timpul vieții sale el a fost un dramaturg preferat pe scenele din Anglia și nu este popular doar în țările anglofone, ci în cea mai mare parte a Europei și în anumite regiuni din Asia. Chiar acum, când spun toate astea, guvernul sovietic marchează împlinirea a 325 de ani de la moartea lui, iar în Ceylon am văzut cândva o piesă a sa jucată în nu știu ce limbă din care nu am înțeles nici un cuvânt. De aici rezultă că o fi și ceva bun – ceva durabil – la Shakespeare, ceva ce pot aprecia milioane de oameni obișnuiți, cu toate că, întâmplător, Tolstoi e incapabil de asta. Shakespeare poate supraviețui dezvăluirii că este un gânditor incoerent ale cărui piese sunt pline de improbabilități. Nu poate fi discreditat prin astfel de metode, așa cum nu poți distruge o floare ținându-i o predică.

Iar asta, cred eu, spune multe despre ceva la care m-am referit săptămâna trecută: hotarele artei și propagandei. Arată limitele oricărei critici ce vizează doar subiectul și sensul. Tolstoi îl critică pe Shakespeare nu ca poet, ci ca gânditor și pedagog, așa încât nu îi vine greu să-l detracteze. Și totuși, tot ce spune el este irelevant; Shakespeare nu este deloc afectat. Nu numai reputația lui, ci și plăcerea pe care ne-o provoacă rămân neștirbite. Evident, poet înseamnă mai mult decât gânditor și pedagog, deși trebuie să fie și așa ceva. Fiecare text are aspectul lui propagandistic și totuși în orice carte, piesă, poem sau ce-o mai fi care va să dăinuie trebuie să existe o rămășiță din ceva ce pur și simplu nu este afectat de morala ori de înțelesul său – o rămășiță din ceva ce nu putem numi decât artă. În anumite limite, gândirea greșită și morala greșită pot fi literatură de calitate. Dacă o personalitate cum este Tolstoi nu a putut demonstra contrariul, mă îndoiesc că altcineva poate.

„Prima pretenție pe care o avem de la un scriitor este să nu mintă”

„Literary Criticism IV: Literature and Totalitarianism” emisiune radio, 21 mai 1941, transcriere dactilografiată

În aceste discuții săptămânale am tot vorbit despre critică, iar aceasta, până la urmă, nu face parte din curentul principal al literaturii. O literatură viguroasă poate exista chiar și fără critică și spirit critic, așa cum s-a întâmplat în Anglia în secolul al XIX-lea. Însă există un motiv pentru care, în acest moment, problemele pe care le presupune orice critică serioasă nu pot fi ignorate. La începutul primei mele emisiuni spuneam că aceasta nu este o epocă critică. E o epocă a partizanatului, nu a detașării, o epocă în care este foarte greu să vezi calitatea literară a unei cărți cu ale cărei concluzii nu ești de acord. Politica – politica în sensul cel mai general – a invadat literatura într-o măsură ieșită din comun, iar asta a scos la suprafața conștiinței noastre lupta ce se dă permanent între individ și comunitate. Abia atunci când te gândești cât e de greu să faci critică onestă, imparțială într-o perioadă precum cea în care trăim, începi să pricepi cam ce fel de amenințare planează asupra întregii literaturi din epoca următoare.

Trăim într-o epocă în care nu mai există individ autonom – sau poate ar trebui să spun una în care individul nu mai are iluzia că este autonom. Acum, în tot ceea ce spunem despre literatură și mai ales în tot ceea ce spunem despre critică, considerăm instinctiv că individul este de la sine înțeles autonom. Toată literatura europeană modernă – vorbesc de literatura ultimilor patru sute de ani – e clădită pe conceptul de onestitate intelectuală sau, dacă vă place mai mult această formulare, pe maxima lui Shakespeare „Fii sincer cu tine însuţi”. Prima pretenție pe care o avem de la un scriitor este să nu mintă, să spună ce crede cu adevărat, ce simte cu adevărat. Cel mai rău lucru pe care îl putem spune despre o operă de artă este că nu e sinceră. Iar acest lucru este chiar mai valabil în cazul criticii decât în cazul literaturii propriu-zise, în care o anumită doză de artificialitate și manierism și chiar de impostură nu contează atât timp cât scriitorul are o anumită sinceritate fundamentală. Literatura modernă este în esență o chestie individuală. Ori este expresia fidelă a ceea ce crede și ce simte un om, ori nu e nimic.

[...] Totalitarismul a abolit libertatea de gândire într-o măsură fără precedent. Și este important să realizăm că acest control asupra gândirii nu e doar negativ, ci și pozitiv. El nu numai că îți interzice să exprimi – și chiar să gândești – anumite idei, ci îți și dictează ce să gândești, îți creează o ideologie, încearcă să-ți guverneze și viața emoțională, nu doar să-ți impună un cod de conduită. Și te izolează pe cât posibil de lumea exterioară, te închide într-un univers artificial în care nu ai nici un termen de comparație. Statul totalitar încearcă, în orice caz, să controleze ce gândesc și ce simt cetățenii săi cel puțin în aceeași măsură în care controlează ceea ce fac aceștia.

Întrebarea care este importantă pentru noi: poate literatura să supraviețuiască într-o astfel de atmosferă? Eu cred că răspunsul e pur și simplu nu. Dacă totalitarismul devine globalizat și permanent, ceea ce știm noi că este literatură va dispărea. Și nu va fi de ajuns – așa cum poate părea plauzibil la început – să spunem că va dispărea doar literatura Europei postrenascentiste. Cred că literatura de orice fel, de la poemul epic până la eseul critic, este amenințată de încercarea statului modern de a controla viața emoțională a individului. Cei care neagă asta invocă de obicei două argumente. Ei afirmă, în primul rând, că așa-numita libertate care a existat în ultimii câteva sute de ani nu a fost decât o reflexie a anarhiei economice și, oricum, în mare parte o iluzie. Și mai arată că literatură de calitate, mai bună decât orice putem crea noi acum, s-a scris în vremuri de demult, când gândirea nu era în nici un caz mai liberă decât este acum în Germania sau în Rusia. Ei bine, acest lucru e adevărat până la un punct. E adevărat, de pildă, că a putut exista literatură în Europa medievală, când gândirea era rigid controlată – în principal de Biserică – și riscai să fii ars de viu chiar și pentru o erezie minoră. Controlul dogmatic al Bisericii nu l-a împiedicat, de pildă, pe Chaucer să-și scrie Povestirile din Canterbury. E la fel de adevărat și că literatura medievală – și arta medievală în general – nu era ceva individual, ci mai degrabă colectiv, nu ca acum. Baladele englezești, de exemplu, probabil că nu pot fi atribuite unui singur individ. Ele au fost pesemne compuse în comun, așa cum am văzut destul de recent că se face în unele țări orientale. Evident, libertatea anarhică definitorie pentru Europa în ultimii câteva sute de ani, genul de atmosferă în care nu există nici un fel de standarde fixe, nu este necesară literaturii și poate că nici măcar nu reprezintă un avantaj pentru ea. Se poate face literatură de calitate și într-un cadru de gândire fix.

Dar există mai multe diferențe vitale între totalitarism și toate ortodoxiile trecutului, și în Europa, și în Orient. Cea mai importantă este că ortodoxiile trecutului nu s-au schimbat sau, cel puțin, nu s-au schimbat rapid. În Europa medievală Biserica îți dicta ce să crezi, dar cel puțin te lăsa să-ți păstrezi aceleași convingeri de când te nășteai până mureai. Nu îți spunea să crezi una luni și alta marți. Același lucru este mai mult sau mai puțin valabil pentru orice creștin, hindus, budist sau musulman habotnic de astăzi. Într-un anumit sens, gândurile sale sunt limitate, însă el își petrece întreaga viață în același cadru de gândire. Emoțiile nu îi sunt corupte. Ei bine, în totalitarism se întâmplă exact pe dos. Particularitatea statului totalitar este că, deși controlează gândirea, nu o fixează. Stabilește niște dogme care nu pot fi puse la îndoială și le modifică de la o zi la alta. Are nevoie de dogme, pentru că are nevoie de obediență absolută din partea cetățenilor săi, dar nu poate evita schimbările, care sunt dictate de nevoile politicii de putere. Se declară infailibil și în același timp atacă însuși conceptul de adevăr obiectiv. Pentru a da un exemplu evident, până în septembrie 1939 fiecare german trebuia să fie oripilat și dezgustat de bolșevismul rus, iar din septembrie 1939 trebuie să-l privească cu admirație și afecțiune. Dacă Rusia și Germania intră în război, așa cum este foarte posibil să se întâmple în următorii câțiva ani*, va trebui să aibă loc altă schimbare violentă. Viața emoțională a germanului, iubirile și urile sale, ar trebui să se dea peste cap instantaneu atunci când este necesar. Aproape că nu mai e nevoie să subliniez ce efect are asta asupra literaturii. Căci scrisul ține în mare măsură de ceea ce simți, iar asta nu întotdeauna poate fi controlat din exterior. E ușor să faci promisiuni deșarte în numele ortodoxiei momentului, dar scrierile care contează cât de cât nu pot fi create decât atunci când un om simte adevărul lucrurilor pe care le spune; fără asta, nu mai există impuls creator. Toate dovezile de care dispunem sugerează că schimbările emoționale bruște pe care le cere totalitarismul de la adepții săi sunt imposibile din punct de vedere psihologic. Şi acesta este motivul principal pentru care sugerez că, dacă totalitarismul triumfă peste tot în lume, acesta va fi sfârșitul literaturii așa cum o știm. De fapt, totalitarismul chiar pare să fi avut acest efect până acum. În Italia literatura a fost schilodită, iar în Germania pare să fi încetat aproape cu totul. Activitatea cea mai caracteristică a naziștilor este arderea cărților. Nici măcar în Rusia nu a mai avut loc renașterea literară la care ne așteptam cândva, iar cei mai promițători scriitori ruși tind vizibil să se sinucidă ori să dispară în închisori.

[...] Cine simte valoarea literaturii, cine înțelege rolul central pe care îl joacă ea în evoluția istoriei umanității trebuie să priceapă și faptul că e crucial să se opună rezistență totalitarismului, indiferent dacă acesta ne este impus din afară sau din interior.

* Puterile Axei au invadat URSS la doar o lună după această emisiune (n. ed. engl.).

„Tot ce poți spune despre Stalin este că el, ca individ, e probabil sincer”

Din „Jurnal din timpul războiului”*, 3 iulie 1941

Discursul lui Stalin de la radio este o întoarcere directă la Frontul Popular, linia apărării democrației, și de fapt e în totală contradicție cu ceea ce el și susținătorii lui zic întruna de doi ani. Cu toate astea, a fost un discurs mobilizator de mare ținută, corolar perfect al celui ținut de Churchill, și a spus limpede că nu se dorește nici un compromis, cel puțin nu în acest moment. Anumite pasaje ale acestuia păreau să sugereze totuși că nu este exclusă nici varianta retragerii. Marea Britanie și SUA l-au comentat în termeni amicali, mai mult sau mai puțin ca aliați, deși se pare că deocamdată nu există o alianță formală. Ribbentrop și ceilalți au fost numiți „canibali”, apelativ pe care l-a folosit și Pravda. Se pare că un motiv al ciudatei frazeologii pe care o auzim când sunt traduse discursurile rusești este faptul că rusa conține atât de mulți termeni abuzivi, încât e imposibil să le găsești echivalent în engleză.

Nu există un exemplu mai bun despre superficialitatea morală și emoțională a timpurilor noastre decât faptul că acum suntem cu toții mai mult sau mai puțin pro-Stalin. Acest criminal dezgustător e temporar de partea noastră, așa că epurările etc. sunt brusc uitate. La fel se va întâmpla și cu Franco, Mussolini etc., dacă în cele din urmă ni se vor alătura. Tot ce poți spune despre Stalin este că el, ca individ, e probabil sincer, așa cum nu pot fi și adepții lui, pentru că nesfârșitele schimbări de macaz pe care le face acesta sunt, cel puțin, propria sa decizie. E o situație de genul „când tătuca se întoarce pe o parte, ne întoarcem toți”, iar tătuca se întoarce după cum îi dă ghesul.

* În Jurnale, traducere și note de Vali Florescu, Editura Polirom, Iași, 2010, pp. 388-389 (n. ed.).

„Unul dintre cele mai rele lucruri legate de societatea democratică din ultimii 20 de ani este dificultatea de a vorbi sau a gândi deschis”

Din „Culture and Democracy”
22 noiembrie 1941

Unul dintre cele mai rele lucruri legate de societatea democratică din ultimii 20 de ani este dificultatea de a vorbi sau a gândi deschis. Amintesc un singur lucru important, aș putea spune lucrul fundamental referitor la structura noastră socială, și anume că aceasta se întemeiază pe mâna de lucru ieftină reprezentată de persoane de culoare. Așa cum este făcută lumea acum, trăim cu toții pe spatele unor culi asiatici muritori de foame. Nivelul de trai al clasei muncitoare britanice a fost și este în mod artificial ridicat pentru că se bazează pe o economie parazitară. Clasa muncitoare e la fel de implicată ca toți ceilalți în exploatarea mâinii de lucru reprezentate de persoanele de culoare, însă, din câte știu, nicăieri în presa britanică din ultimii 20 de ani – cel puțin nicăieri în presa de la care ar fi de așteptat să se bucure de o atenție considerabilă – nu găsești o recunoaștere clară a acestui fapt sau vreun material care să vorbească deschis despre el. Ar fi trebuit să se spună pe șleau: noi suntem rasa superioară – și nu uitați, așa vorbește Hitler poporului său, pentru că el este un lider totalitar și poate vorbi pe șleau despre anumite subiecte –, noi suntem rasa superioară, trăim din exploatarea altor rase, haideți cu toţii să le stoarcem cât mai mult posibil. Acesta era un mod de a proceda; asta era ceea ce, să zicem, ar fi trebuit să spună The Times dacă ar fi avut curaj. Nu a spus-o. Cealaltă variantă era să se spună ceva de genul: nu mai putem continua la nesfârșit să exploatăm lumea, trebuie să le facem dreptate indienilor, chinezilor și tuturor celorlalți, şi de vreme ce nivelul nostru de trai este în mod artificial ridicat și procesul de adaptare va fi cu siguranță dureros și dificil, trebuie să fim gata să scădem deocamdată acest nivel de trai. Iar pentru că unele influențe puternice vor căuta să-l împiedice pe cel oprimat să-și obțină drepturile, trebuie să ne înarmăm în vederea apropiatului război civil internațional, în loc să ne agităm pur și simplu pentru salarii mai mari și reducerea timpului de lucru. Asta ar fi spus, de pildă, Daily Herald dacă ar fi avut curajul. Nu veți găsi nicăieri nici ceva de genul acesta afirmat fără echivoc. Pur și simplu nu s-ar putea spune așa ceva în niște ziare nevoite să trăiască din vânzări și din reclamele la bunuri de consum.

„Toată propaganda e minciună”

Din „Jurnal din timpul războiului”*, 3 iulie 1941

Toată propaganda e minciună, chiar și atunci când spui adevărul. Nu cred că asta contează atâta timp cât știi ce faci și de ce.

* În Jurnale, traducere şi note de Vali Florescu, ed. cit., p. 396 (n. ed.).

„Toată lumea consideră că atrocitățile dușmanului sunt reale și nimeni nu le crede pe cele comise de propria tabără”

Din „Looking Back on the Spanish War” (1943)

Nu prea am probe directe în legătură cu atrocitățile din timpul Războiului Civil din Spania. Știu că o parte au fost comise de republicani şi mult mai multe (acestea continuă încă) de fasciști. Însă ceea ce m-a impresionat în acel moment și mereu începând de atunci este că oamenii cred sau nu cred că s-au comis atrocități exclusiv din motive de predilecție politică. Toată lumea consideră că atrocitățile dușmanului sunt reale și nimeni nu le crede pe cele comise de propria tabără, fără măcar să-și bată capul să examineze dovezile. Nu demult am întocmit un tabel cu atrocități comise începând din 1918 până la momentul actual; nu a fost an în care să nu se comită atrocități într-un loc sau altul și nici o situație în care stânga și dreapta să fi dat simultan crezare acelorași relatări. Şi mai ciudat este că în orice moment situația se poate inversa și povestea unei atrocități până mai ieri dovedite fără drept de apel poate deveni o minciună ridicolă, pentru simplul motiv că s-a schimbat peisajul politic.

În războiul actual ne aflăm într-o situație ciudată: „campania atrocităților” s-a purtat la noi în mare parte înainte de izbucnirea războiului, în principal de către cei de stânga, oamenii care de obicei se mândresc cu faptul că nu cred chiar orice. În aceeași perioadă, dreapta, care a tot vânturat atrocități în 1914-1918, se uita la Germania nazistă și refuza categoric să vadă ceva rău la ea. Apoi, imediat ce a izbucnit războiul, pronaziștii de ieri erau cei care repetau poveștile de groază, în timp ce antinaziștii s-au trezit deodată îndoindu-se de însăși existența Gestapoului. Iar acesta nu a fost doar rezultatul Pactului Ribbentrop-Molotov. S-a întâmplat parțial și pentru că înainte de război cei de stânga crezuseră fără nici un temei că Marea Britanie și Germania nu se vor lupta niciodată și că puteau așadar să fie antigermani și antibritanici în același timp; și parțial pentru că propaganda de război oficială, cu ipocrizia și aroganța ei dezgustătoare, tinde mereu să-i facă pe oamenii cu scaun la cap să simtă compasiune pentru inamic. Parte din prețul pe care l-am plătit pentru minciunile sistematice din 1914-1918 a fost reacția progermană exagerată ce a urmat. În anii 1918-1933, în cercurile de stânga erai huiduit dacă sugerai că Germania a fost și ea măcar puțin responsabilă pentru război. În toate denunțările de la Versailles pe care le-am ascultat în acei ani, nu cred că am auzit nici o singură dată ca întrebarea „Ce s-ar fi întâmplat dacă ar fi câștigat Germania?” să fie măcar rostită, darămite discutată. La fel și cu atrocitățile. Se consideră că adevărul devine neadevăr când îl spune inamicul tău. Am observat recent că acei oameni care înghițeau orice poveste de groază despre japonezi la Nanjing în 1937 refuzau să creadă exact aceleași povești despre Hong Kong în 1942. Exista chiar o tendință de a considera că atrocitățile de la Nanjing deveniseră, ca să zic așa, retrospectiv neadevărate pentru că guvernul britanic atrăgea acum atenția asupra lor.

Dar, din nefericire, adevărul despre atrocități e cu mult mai îngrozitor decât minciunile care se spun, transformate în propagandă. Adevărul este că s-au întâmplat. Aspectul invocat adesea ca motiv de scepticism – că aceleași povești de groază ies la iveală în toate războaiele – nu face decât să crească probabilitatea ca aceste povești să fie adevărate. Evident, pentru mulți sunt niște fantezii, iar războiul oferă ocazia de a le pune în practică. De asemenea, cu toate că nu mai este la modă să spui asta, este incontestabil că aceia pe care i-am putea numi în mare „albii” comit atrocități cu mult mai numeroase și mai grave decât „roșiii”. Nu există nici cea mai mică îndoială, de pildă, cu privire la felul cum s-au purtat japonezii în China. Și nu există multe dubii nici în legătură cu lunga poveste a comportamentului revoltător al fasciștilor în ultimii zece ani în Europa. Numărul mărturiilor este uriaș, şi o bună parte din ele au ca surse presa și radioul germane. Lucrurile acestea chiar s-au întâmplat, asta este ceea ce nu trebuie să pierdem din vedere. S-au întâmplat chiar dacă lordul Halifax a zis că nu s-au întâmplat. Violurile și măcelurile din orașele chineze, torturile din celulele Gestapoului, bătrânii profesori universitari evrei aruncați în haznale, mitralierea refugiaților pe drumurile din Spania – toate acestea s-au întâmplat; și nu s-au întâmplat într-o măsură mai mică pentru că Daily Telegraph a aflat brusc despre ele cu cinci ani prea târziu.

„În Spania, pentru prima dată, am văzut articole în ziare ce nu aveau nici o legătură cu faptele”

Din „Looking Back on the Spanish War” (1943)

Lupta pentru putere dintre partidele republicane spaniole este un lucru trist și îndepărtat pe care nu doresc să-l reiau acum. Îl pomenesc doar ca să spun asta: să nu credeți nimic sau aproape nimic din ceea ce citiți că declară Guvernul despre afacerile interne. Indiferent de sursă, totul e doar propagandă de partid – adică minciuni. Adevărul în sens larg despre război este destul de simplu. Burghezia spaniolă și-a dat seama că este o ocazie să zdrobească mișcarea muncitorească și a profitat de ea, ajutată de naziști și de forțele reacționare din toată lumea. E îndoielnic că se va stabili vreodată clar mai mult decât atât.

Îmi amintesc că i-am spus cândva lui Arthur Koestler: „Istoria s-a oprit în 1936”, la care el a dat aprobator din cap, înțelegând imediat la ce mă refer. Amândoi ne gândeam la totalitarism în general, dar mai ales la Războiul Civil din Spania. Încă de la o vârstă fragedă observasem că nici un eveniment nu este relatat corect în ziare, dar în Spania, pentru prima dată, am văzut articole în ziare ce nu aveau nici o legătură cu faptele, nici măcar legătura pe care o presupune de obicei minciuna. Am văzut că se vorbea despre mari bătălii în locuri unde nu luptase nimeni și nu se pomenea nici un cuvințel despre locuri în care fuseseră uciși sute de oameni. Am văzut cum trupe care luptaseră cu mult curaj erau acuzate de lașitate și de trădare, iar soldați ce nu văzuseră vreun glonț erau declarați eroi ai unor victorii închipuite; iar la Londra am văzut ziare care vindeau gogoșile astea și intelectuali entuziaști care construiau suprastructuri emoționale pe evenimente ce nu se petrecuseră niciodată. Am văzut, de fapt, cum istoria era scrisă nu precizând ceea ce s-a întâmplat, ci ceea ce ar fi trebuit să se întâmple conform diferitor „linii de partid”. Și totuși, într-un anumit sens, oricât de oribil era lucrul acesta, nu conta. Erau doar aspecte secundare – și anume lupta pentru putere dintre Comintern și partidele de stânga spaniole și eforturile Guvernului rus de a împiedica o revoluție în Spania. Însă imaginea de ansamblu a războiului pe care o prezenta lumii Guvernul spaniol nu era neveridică. Principalele probleme erau cele precizate de acesta. Dar cum puteau fasciștii și susținătorii lor să se apropie de adevăr măcar atât? Cum puteau ei să menționeze adevăratele lor scopuri? Versiunea lor despre război era născocire curată, iar în acele împrejurări nu s-ar fi putut altfel.

Singura linie de propagandă pe care o puteau folosi naziștii și fasciștii era să se înfățișeze drept patrioți creștini care salvează Spania de o dictatură rusă. Asta însemna să pretindă că viața în Spania Guvernului nu era decât un lung masacru (vezi Catholic Herald sau Daily Mail – dar acestea erau nimic pe lângă presa fascistă de pe continent) și să exagereze extrem de mult dimensiunile intervenției rușilor. Din uriașa piramidă de minciuni pe care a construit-o presa catolică și reacționară din întreaga lume, voi extrage o singură idee: prezența în Spania a armatei ruse. Toți susținătorii sinceri ai lui Franco au crezut asta; forțele sale erau estimate la jumătate de milion de oameni. Ei bine, nu a fost nici o armată rusă în Spania. O fi fost o mână de aviatori și tehnicieni, cel mult câteva sute, dar nu o armată. Martori au fost câteva mii de străini care au luptat în Spania, ca să nu mai zic de milioanele de spanioli. Însă mărturia lor nu i-a impresionat deloc pe propagandiștii lui Franco, dintre care nici unul nu pusese piciorul în Spania Guvernului. Totodată, oamenii aceștia nu voiau nici în ruptul capului să recunoască realitatea unei intervenții a germanilor sau italienilor, deși chiar în același timp presa germană și cea italiană se lăudau în gura mare cu faptele vitejești ale „legionarilor” lor. Am ales să menționez un singur aspect, dar de fapt întreaga propagandă fascistă privind războiul era la acest nivel.

Genul ăsta de lucruri mă sperie, pentru că îmi dau adesea senzaţia că însuși conceptul de adevăr obiectiv dispare treptat din lume. La urma urmei, sunt șanse ca minciunile acestea sau unele similare să devină istorie. Cum se va scrie istoria Războiului din Spania? Dacă Franco rămâne la putere, cărțile de istorie vor fi scrise de cei desemnați de el, iar (ca să rămân la ideea pe care am ales-o) acea armată rusă care nici nu a existat va deveni fapt istoric și elevii vor învăța despre asta vreme de generații de-acum înainte. Dar să presupunem că fascismul va fi până la urmă înfrânt și în Spania va fi restabilit cine știe ce guvern democratic în viitorul cât de cât apropiat; chiar și atunci, cum se va scrie istoria războiului? Ce fel de documente va fi lăsat Franco în urmă? Să presupunem chiar că documentele păstrate de tabăra Guvernului vor putea fi recuperate – chiar și așa, cum se va scrie o istorie adevărată a războiului? Căci, după cum am arătat deja, și Guvernul mințea de înghețau apele. Din punctul de vedere antifascist, s-ar putea scrie o istorie a războiului în linii mari conformă cu realitatea, însă ar fi o istorie partizană, pe care nu te-ai putea bizui în ceea ce privește detaliile. Și totuși, până la urmă, se va scrie o istorie, iar după ce vor muri cei care chiar își amintesc războiul, ea va fi universal acceptată. Astfel, practic, minciuna va deveni adevăr.

„Specifică epocii noastre este renunțarea la ideea că istoria s-ar putea scrie conform cu realitatea”

Din „Looking Back on the Spanish War” (1943)

Știu că este la modă să spui că, oricum, în cea mai mare parte, analele istorice nu sunt decât minciuni. Eu sunt dispus să cred că istoria e în cea mai mare parte inexactă și părtinitoare, dar specifică epocii noastre este renunțarea la ideea că istoria s-ar putea scrie conform cu realitatea. În trecut oamenii mințeau cu bună-știință sau, fără să-și dea seama, prezentau într-o lumină pozitivă ceea ce scriau ori se străduiau să caute adevărul, conștienți că fac probabil multe greșeli; dar de fiecare dată credeau că „faptele” există și că pot, într-o anumită măsură, să fie descoperite. Iar în practică exista întotdeauna un număr mare de fapte asupra cărora aproape toată lumea ar fi fost de acord. Dacă veți căuta istoria ultimului război în, de pildă, Encyclopaedia Britannica, veți descoperi că mare parte din materiale sunt preluate din surse germane. Un istoric britanic și unul german nu ar fi deloc de aceeași părere vizavi de multe lucruri, chiar și dintre cele fundamentale, dar tot ar rămâne acele fapte, să zicem, neutre în legătură cu care nici unul nu l-ar contesta în mod serios pe celălalt. Tocmai această bază comună a unui acord, implicând că toate ființele umane aparțin aceleiași unice specii animale, o distruge totalitarismul. Teoria nazistă chiar neagă în mod explicit că „adevărul” există. De pildă, nu există „știință”, ci doar „știință germană”, „știință evreiască” etc. Obiectivul implicit al unei asemenea linii de gândire este o lume de coșmar în care Conducătorul sau vreo clică dominantă să controleze nu doar viitorul, ci și trecutul. Dacă acest Conducător spune despre cutare sau cutare eveniment „Asta nu s-a întâmplat”, ei bine, nu s-a întâmplat. Dacă spune că 2 + 2 = 5, ei bine, 2 + 2 = 5. Această perspectivă mă sperie mult mai mult decât niște bombe – iar după experiențele noastre din ultimii câțiva ani astea nu sunt vorbe goale.

Dar o fi oare copilăresc sau morbid să ne îngrozim singuri imaginându-ne un viitor totalitar? Înainte de a desființa ideea de lume totalitară pe motiv că este un coșmar care nu poate deveni realitate, amintiți-vă că în 1925 lumea de astăzi ar fi părut un coșmar ce nu putea deveni realitate. De această lume fantasmagorică, în care negrul poate fi mâine alb și starea vremii de ieri poate fi modificată prin decret, nu ne apără în realitate decât două lucruri. Unul este că, oricât ai nega adevărul, acesta continuă să existe, ca să zic așa, fără știrea ta, prin urmare nu îl poți profana în moduri care să afecteze eficiența militară. Celălalt este că, atât timp cât unele zone ale globului rămân necucerite, se poate păstra vie tradiția liberală. Dacă lăsăm fascismul sau poate chiar o combinație a mai multor tipuri de fascism să cucerească întreaga lume, aceste două condiții nu vor mai exista. Noi, în Anglia, subestimăm acest pericol, pentru că tradițiile și securitatea noastră din trecut ne fac să credem în mod sentimental că până la urmă totul se termină cu bine și lucrul de care te temi cel mai mult nu se întâmplă niciodată cu adevărat. Hrănindu-ne sute de ani cu o literatură în care Binele învinge invariabil în ultimul capitol, credem aproape instinctiv că întotdeauna, pe termen lung, Răul se înfrânge singur. Pacifismul, de pildă, se bazează în mare parte pe această convingere. Dacă nu opui rezistență răului, acesta se va autodistruge cumva. Dar de ce ar face-o? Ce dovezi sunt că se întâmplă așa?

„Transformând ascultarea transmisiunilor radio ale Aliaților într-o infracțiune, germanii s-au asigurat că aceste transmisiuni vor fi acceptate drept adevărate”

Dintr-o recenzie la Voices in the Darkness: The Story of the European Radio War de Tangye Lean*
Tribune, 30 aprilie 1943

Oricine are de făcut propagandă în țări „prietene” invidiază probabil BBC European Service. Pentru acesta este floare la ureche! Oamenii care trăiesc sub ocupație străină sunt inevitabil avizi de știri, iar transformând ascultarea transmisiunilor radio ale Aliaților într-o infracțiune, germanii s-au asigurat că aceste transmisiuni vor fi acceptate drept adevărate. Totuși, aici se sfârșește avantajul de care se bucură BBC European Service. Dacă este ascultat, este și crezut, poate nu și în Germania; mai greu e să fie ascultat și, în plus, să știe ce să spună. În mare, interesanta carte a domnului Tangye Lean cam la asta se referă.

În primul rând, sunt obstacolele fizice și mecanice. Nu e niciodată ușor să prinzi un post străin dacă nu ai un aparat de radio destul de bun, iar fiecare emisiune ostilă se luptă cu dezavantajul enorm că ora și lungimea de undă pe care se transmite nu pot fi anunțate în presă. Chiar și în Anglia, unde nu există nici un fel de interdicție vizând posturile de radio, puțini oameni au auzit vreodată de posturile germane „ale libertății” precum New British și Workers’ Challenge. Mai e și bruiajul, şi mai presus de toate este Gestapoul. În toată Europa nenumărați oameni au fost închiși sau trimiși în lagăre de concentrare, iar unii chiar executați, pentru simplul fapt că au ascultat BBC. În țări în care supravegherea este strictă, nu poți asculta în siguranță decât la căști, pe care poate nu ai de unde să ţi le procuri, și, oricum, numărul aparatelor de radio funcționale e probabil în scădere din cauză că nu se găsesc piese de schimb. La rândul lor, aceste dificultăți practice duc la marea întrebare „Ce poți spune fără riscuri?”, la care nu se poate da răspuns decât parțial. Dacă ascultătorii tăi probabili trebuie să-și riște viața ca să te urmărească și sunt nevoiți să asculte radioul, de pildă, la miezul nopții prin cine știe ce șopron unde trage curentul sau cu căștile pe urechi, pitiți sub așternuturi, mai are sens să încerci să faci propagandă sau trebuie să presupui că nu merită să transmiţi decât știri „serioase”? Sau merită să faci propagandă vădit provocatoare în rândul unor oameni pe care nu îi poți ajuta la nivel militar? Sau e mai bine, din punct de vedere propagandistic, să spui adevărul ori să răspândești zvonuri derutante și să promiți orice oricui? Atunci când te adresezi inamicului, nu populațiilor ocupate, întrebarea de bază este întotdeauna dacă să induci în eroare ori să ameninți. Și radiourile britanice, și cele germane au oscilat între cele două tactici. În ceea ce privește acuratețea știrilor, BBC s-ar putea compara cu orice radio care nu este neutru. În privința altor aspecte discutabile, politica sa este de obicei una de compromis, uneori cel mai nefericit compromis, dar nu există nici o îndoială asupra faptului că ceea ce se difuzează în Europa e la un nivel intelectual superior față de ceea ce se transmite către orice altă parte a lumii. BBC transmite acum în peste 30 de limbi europene și în aproape 50 de limbi în total – o treabă complexă, dacă vă amintiți că, în ceea ce privește Marea Britanie, toată povestea asta cu propaganda posturilor de radio străine a trebuit să fie improvizată începând din 1938.

Probabil cea mai utilă secțiune a cărții scrise de domnul Tangye Lean este o analiză atentă a campaniei radiodifuzate de germani în timpul Bătăliei pentru Franța. Se pare că aceștia se pricepeau foarte bine să amestece adevăruri cu neadevăruri, difuzând știri exacte cu privire la evenimente militare, dar, în același timp, răspândind și zvonuri exagerate menite să stârnească panică. Radioul francez pare să nu fi spus adevărul în nici un moment al bătăliei, iar mare parte din timp nu a transmis deloc știri. În perioada războiului ciudat a luptat împotriva propagandei germane mai ales bruind-o, o metodă neadecvată, pentru că ori nu funcționează, ori, dacă merge, lasă impresia că se ascunde ceva. În aceeași perioadă germanii subminaseră moralul armatei franceze prin programe radio inteligente care le ofereau trupelor plictisite puțină distracție și, totodată, stârneau invidia englezilor și francezilor și profitau de atractivitatea demagogică a Pactului Ribbentrop-Molotov. Când stațiile de emisie ale francezilor au căzut în mâinile germanilor, aceștia aveau deja pregătite de mult programe de propagandă și muzică – un detaliu de organizare de care ar trebui să țină seama orice armată invadatoare.

Bătălia pentru Franța a decurs atât de bine din punct de vedere militar pentru germani, încât, atunci când citim cartea domnului Tangye Lean, putem fi înclinați să supraestimăm rolul pe care l-a jucat radioul în victoria lor. O întrebare pe care domnul Tangye Lean o pune în treacăt, dar despre care nu discută în detaliu este dacă propaganda poate vreodată să realizeze ceva de una singură sau nu face decât să accelereze procesele ce sunt deja în curs de desfășurare. Probabil că se aplică a doua variantă, parțial pentru că radioul însuși are efectul neașteptat de a transforma războiul într-o afacere mai cinstită decât era înainte. Cu excepția unei țări ca Japonia, izolată pentru că se află foarte departe și oamenii nu au radiouri pe unde scurte, veștile proaste sunt foarte greu de ascuns, iar dacă cineva este cât de cât cinstit la el în țară, e greu să-i toarne inamicului minciuni foarte gogonate. Din când în când, o minciună spusă la țanc (trupele rusești care au trecut prin Anglia în 1914 și ordinul guvernului german de a ucide toți câinii în iunie 1940 sunt două exemple) poate produce un efect semnificativ, dar în general propaganda nu poate lupta împotriva faptelor, deși poate să le prezinte într-o anumită lumină și să le distorsioneze. Evident, nu merită ca, pe termen lung, să zici una și să faci alta, lucru demonstrat de eșecul Noii Ordini germane, ca să nu dau exemple mai apropiate de casă.

* Edward Tangye Lean (1911-1974), fratele mai mic al regizorului de film David Lean, fondatorul grupului The Inklings de la Oxford (printre ai cărui membri se numărau și Tolkien și C.S. Lewis) și mai târziu director al departamentului de transmisiuni externe de la BBC (n. ed. engl.).

„Hitler poate spune că evreii au pornit războiul, iar dacă el scapă cu viață, aceasta
va deveni istoria oficială”

Către Noel Willmett
18 mai 1944, scris la mașină

10a Mortimer Crescent

Londra NW 6

Dragă domnule Willmett,

Îți mulțumesc pentru scrisoarea dumitale. Întrebi dacă totalitarismul, cultul liderului etc. chiar sunt în creștere și citezi ca exemplu faptul că ele nu par să se dezvolte în această țară și în SUA.

Trebuie să spun că eu cred sau mă tem că la nivel mondial aceste lucruri sunt în creștere. Hitler, fără îndoială, va dispărea în curând, dar asta îi va întări pe (a) Stalin, (b) milionarii anglo-americani și (c) tot fel de führeri meschini de soiul lui de Gaulle. Toate mișcările naționale de pretutindeni, chiar și cele care au apărut sub forma rezistenței față de dominația germană, par să ia forme nedemocratice, să se grupeze în jurul vreunui führer cu puteri supraomenești (Hitler, Stalin, Salazar, Franco, Gandhi, De Valera sunt exemple variate) și să adopte teoria că scopul scuză mijloacele. Pretutindeni lumea pare să se îndrepte în direcția economiilor centralizate care pot fi făcute să „meargă” din punct de vedere economic, dar care nu sunt organizate democratic și tind să instituie un sistem de castă. Asta merge mână în mână cu ororile naționalismului pătimaș și o tendință de a nu crede că există adevăr obiectiv pentru că toate faptele trebuie să fie în ton cu vorbele și profețiile vreunui führer infailibil. Istoria a încetat deja să existe dintr-un anumit punct de vedere, adică nu există o istorie a vremurilor noastre care să fie universal acceptată, iar științele exacte sunt în pericol imediat ce necesitățile de ordin militar nu îi mai obligă pe oameni să fie la înălțime. Hitler poate spune că evreii au pornit războiul, iar dacă el scapă cu viață, aceasta va deveni istoria oficială. El nu poate spune că 2 + 2 = 5, pentru că în domeniul balisticii, să zicem, rezultatul trebuie să fie 4. Dar, dacă se va naște acea lume de care mă tem eu, o lume cu două-trei mari superstate incapabile să se cucerească reciproc, 2 + 2 ar putea face 5 dacă așa ar vrea führerul. Aceasta, din punctul meu de vedere, este direcția în care ne îndreptăm de fapt, deși, bineînțeles, procesul este reversibil.

[...]

Al dumitale,
[semnat] Geo. Orwell
George Orwell

„Ni se spune că nu contează decât acțiunile obiective ale oamenilor”

Din „As I Please”
Tribune, 8 decembrie 1944

De ani buni colecționez cu sârguință broșuri și citesc destul de constant literatură politică de toate felurile. Mă surprind tot mai mult – ca și pe alții – duritatea și ticăloșia extraordinare ale controversei politice din vremea noastră. Nu vreau să spun doar că aceste controverse sunt acrimonioase. Așa și trebuie să fie când au teme serioase. Vreau să spun că aproape nimeni nu pare să considere că un adversar merită să se apere sau că adevărul obiectiv contează atât timp cât poți să i-o zici cu vârf și îndesat. Când îmi răsfoiesc colecția de broșuri – conservatoare, comuniste, catolice, troțkiste, pacifiste, anarhiste etc. –, mi se pare că aproape toate au aceeași atmosferă mentală, deși pun accent pe aspecte diferite. Nimeni nu caută adevărul, toată lumea invocă un „caz” fără să țină cont de imparțialitate sau de acuratețe, iar faptele cele mai evidente pot fi ignorate de cei care nu vor să le vadă. Aceleași trucuri propagandistice le găsești cam peste tot. Mi-ar trebui multe pagini numai ca să le clasific aici, așa că nu voi atrage atenția decât asupra unui singur obicei foarte răspândit în controverse – desconsiderarea motivelor adversarului. Aici sintagma-cheie este „în mod obiectiv”.

Ni se spune că nu contează decât acțiunile obiective ale oamenilor și că sentimentele lor subiective nu au nici o importanță. Astfel, pacifiștii, obstrucționând efortul de război, îi ajută „în mod obiectiv” pe naziști; așadar, faptul că ei personal pot fi ostili fascismului este irelevant. Îmi asum vina că și eu am spus asta de mai multe ori. Același argument se aplică și în cazul troțkiștilor. Mulți – mă rog, cel puțin comuniștii – consideră că troțkiștii sunt niște agenți activi și conștienți ai lui Hitler; însă, când arăți numeroasele motive evidente pentru care acest lucru este puțin probabil, se invocă iar povestea cu „în mod obiectiv”. Criticarea Uniunii Sovietice îl ajută pe Hitler; așadar, „troțkismul este fascism”. Iar odată ce s-a stabilit asta, se reiterează de obicei și acuzația de trădare conștientă.

O astfel de abordare nu numai că nu e cinstită, ci implică și consecințe grave. Dacă nu ții cont de motivele oamenilor, devine mult mai greu să le anticipezi acțiunile. Căci uneori până și cel mai nechibzuit om poate pricepe ce rezultate au faptele sale. Iată un exemplu simplist, dar perfect posibil. Un pacifist are un serviciu care îi oferă acces la informații militare importante și este abordat de un agent secret german. În aceste circumstanțe, sentimentele sale subiective chiar sunt relevante. Dacă este pronazist în mod subiectiv, își va vinde țara; dacă nu, nu. Și apar constant situații similare în fond, deși mai puțin spectaculoase.

În opinia mea, un număr mic de pacifiști sunt în sinea lor pronaziști, iar în partidele de stânga extremiste există inevitabil și spioni fasciști. Important este să descoperi care indivizi sunt cinstiți și care nu, iar obișnuitul reproș generalizat nu face decât să îngreuneze acest lucru. Atmosfera de ură în care se desfășoară controversa îi face pe oameni orbi la considerații de acest fel. Recunoașterea faptului că un adversar ar putea fi și cinstit, și inteligent este considerată intolerabilă. Pe moment te simți mult mai satisfăcut să strigi în gura mare că e nebun sau ticălos ori și una, și alta decât să afli cum este el de fapt. Din cauza acestui mod de gândire, printre altele, previziunile politice au ajuns să fie atât de inexacte în vremurile noastre.

„Naționalismul nu trebuie confundat cu patriotismul”

Din „Notes on Nationalism”
Polemic, [octombrie] 1945

Prin „naționalism” mă refer în primul rând la obiceiul de a presupune că ființele umane pot fi clasificate la fel ca insectele și că grupuri de milioane sau zeci de milioane de oameni pot fi etichetați cu aplomb drept „buni” sau „răi”. Dar, în al doilea rând – și mult mai important –, mă refer la obiceiul de a te identifica cu o singură națiune sau cu altă unitate, plasând-o dincolo de bine și de rău și nerecunoscând altă datorie în afară de slujirea intereselor acesteia. Naționalismul nu trebuie confundat cu patriotismul. Ambele cuvinte sunt folosite de obicei într-un mod atât de vag, încât orice definiție poate fi contestată, dar trebuie să se facă distincție între ele, deoarece implică două idei diferite și chiar opuse. Prin „patriotism” eu înțeleg devotamentul față de un loc anume și față de un anumit mod de viață, despre care crezi că sunt cele mai bune din lume, dar fără a dori să le impui și altora. Patriotismul este prin natura sa defensiv, atât din punct de vedere militar, cât și cultural. Naționalismul, în schimb, merge mână în mână cu dorința de putere. Țelul nestrămutat al fiecărui naționalist este să dobândească mai multă putere și mai mult prestigiu, nu pentru sine, ci pentru națiunea sau știu eu ce altă unitate în care a ales să-și dilueze individualitatea.

[...] Naționalismul, în sensul larg în care folosesc eu acest cuvânt, include mișcări și tendințe precum comunismul, catolicismul politic, sionismul, antisemitismul, troțkismul și pacifismul. Nu înseamnă neapărat loialitate față de un guvern sau o țară, cu atât mai puțin față de propria țară, și nici nu este neapărat necesar ca unitățile cu care are de-a face să existe cu adevărat. Pentru a oferi câteva exemple evidente, evreimea, islamul, creștinătatea, proletariatul și rasa albă – toate stârnesc sentimente naționaliste înfocate; dar existența lor poate fi pusă sub semnul întrebării și nici o definiție a vreuneia dintre ele nu este universal acceptată.

[...] Pentru cei care acordă multă importanță politicii contemporane, anumite subiecte au devenit atât de contaminate de considerații privind prestigiul, încât este aproape imposibil să-i abordezi cu argumente raționale. Din sutele de exemple care s-ar putea da, să ne gândim la această întrebare: care dintre cei trei principali aliați, URSS, Marea Britanie și SUA, a contribuit cel mai mult la înfrângerea Germaniei? Teoretic, ar trebui să se poată da un răspuns motivat și, eventual, chiar concludent. Totuși, în practică, nu se pot face calculele necesare, pentru că oricine ar dori să-și bată capul cu o asemenea întrebare ar privi-o inevitabil din punctul de vedere al prestigiului competitiv. Așa că ar opta din capul locului în favoarea Rusiei, a Marii Britanii sau a Americii, după caz, și abia apoi ar începe să caute argumente care ar părea să-i susțină concluziile. Și sunt serii întregi de întrebări similare la care nu poți primi un răspuns corect decât de la cineva căruia nu îi pasă de subiectul discuției și a cărui părere despre acesta oricum probabil nu face doi bani. Acesta e unul dintre motivele remarcabilei lipse de precizie a previziunilor politice și militare în zilele noastre. Este interesant de observat că dintre toți „experții” tuturor școlilor nici măcar unul nu a fost în stare să anticipeze un eveniment atât de probabil precum Pactul Ribbentrop-Molotov din 1939*. Iar când s-a aflat de Pact, au apărut tot soiul de explicații care se băteau cap în cap și s-au făcut predicții ce s-au dovedit aproape imediat a fi false, fiind bazate în marea lor majoritate nu pe un studiu al probabilităților, ci pe o dorință de a face URSS să pară bună sau rea, puternică ori slabă. Unii comentatori politici sau militari, asemenea astrologilor, pot supraviețui aproape oricărei greșeli pe care o fac, pentru că adepții lor mai devotați nu așteaptă de la ei o apreciere a faptelor, ci stimularea loialităților naționaliste**. Iar judecățile estetice, în special cele literare, sunt adesea corupte în același fel ca și cele politice. Ar fi dificil ca unui naționalist indian să-i placă să citească Kipling sau ca un conservator să-l considere valoros pe Maiakovski și există întotdeauna tentația de a pretinde că orice carte cu a cărei linie nu ești de acord este cu siguranţă o carte proastă din punct de vedere literar. Oamenii cu concepții puternic naționaliste au adesea această atitudine duplicitară fără să fie conștienți că nu sunt corecți.

* Câțiva autori de tendință conservatoare, precum Peter Drucker, au prezis că se va încheia o înțelegere între Germania și Rusia, dar se așteptau la o alianță sau o fuzionare propriu-zisă care să fie permanentă. Nici un marxist sau alt autor de stânga ori de altă culoare politică nu a anticipat nici pe departe Pactul.

** Comentatorii militari din presa populară pot fi în mare parte clasificați drept proruși sau antiruși, pro-Blimp sau anti-Blimp. Erori precum convingerea că „Linia Maginot” este inexpugnabilă sau predicția că Rusia va cuceri Germania în trei luni nu le-au afectat reputația, pentru că ei spun mereu ceea ce vrea să audă publicul lor. Cei doi analiști militari preferați de intelighenție sunt căpitanul Liddell Hart și general-maiorul Fuller, primul susținând că apărarea este mai puternică decât atacul, iar al doilea că atacul e mai puternic decât apărarea. Această contradicție nu i-a împiedicat să fie acceptați amândoi de același public ca voci cu autoritate. Motivul secret pentru care sunt în vogă în cercurile de stânga este că amândoi sunt în conflict cu Ministerul de Război.

„Indiferența față de realitate”

Din „Notes on Nationalism”
Polemic, [octombrie] 1945

Indiferența față de realitate. Toți naționaliștii au puterea de a nu vedea asemănări între serii de fapte similare. Un tory britanic va apăra independența în Europa și i se va opune în India fără să considere că este inconsecvent. Se presupune că acțiunile sunt bune sau rele nu în sine, ci în funcție de cine anume le face, și aproape că nu există faptă revoltătoare – tortura, folosirea ostaticilor, munca forțată, deportările în masă, încarcerarea fără judecată, falsurile, asasinatul, bombardarea civililor – care să nu își schimbe nuanța morală atunci când este comisă de „ai noștri”. Cotidianul liberal News Chronicle a tipărit, ca exemplu de barbarie șocantă, niște fotografii ale unor ruși spânzurați de germani, pentru ca apoi, peste un an sau doi, să publice cu o simpatie aprobatoare imagini aproape identice ale unor germani spânzurați de ruși*. La fel și cu evenimentele istorice. Istoria este privită în mare parte dintr-un punct de vedere naționalist, iar lucruri precum Inchiziția, torturile din Camera Înstelată, faptele vitejești ale corsarilor englezi (precum sir Francis Drake, căruia îi plăcea să înece prizonieri spanioli), Teroarea iacobină, eroii Răscoalei Șipailor care au executat cu tunurile sute de indieni ori soldații lui Cromwell care au mutilat cu briciul fața femeilor irlandeze devin neutre din punct de vedere moral sau chiar meritorii când se consideră că au fost comise pentru o cauză „dreaptă”. Dacă analizăm ultimul sfert de secol, descoperim că nu a fost an în care să nu se raporteze atrocități comise undeva în lume; și totuși, în nici unul dintre cazuri aceste atrocități – din Spania, Rusia, China, Ungaria, Mexic, Amritsar, Smirna – nu au fost crezute și dezaprobate de intelighenția engleză în ansamblul ei. Era dinainte stabilit în funcție de înclinațiile politice dacă asemenea fapte erau condamnabile sau chiar dacă au avut loc.

Naționalistul nu numai că nu dezaprobă atrocități comise de ai lui, ci are și o capacitate remarcabilă de a nu auzi măcar de ele. Șase ani admiratorii englezi ai lui Hitler au reușit să nu afle de existența lagărelor de la Dachau și Buchenwald. Iar cei care țipă acum cel mai tare denunțând lagărele de concentrare germane adesea habar nu au ori sunt doar vag conștienți de faptul că există lagăre de concentrare și în Rusia. Majoritatea rusofililor englezi nu au acordat atenție nici măcar unor evenimente semnificative precum foametea din Ucraina din 1933, când au murit milioane de oameni. Mulți englezi nu au auzit aproape nimic despre exterminarea evreilor germani și polonezi în timpul actualului război. Din cauza antisemitismului lor, conștiința le-a devenit impermeabilă la această crimă gigantică. În gândirea naționalistă există fapte care sunt în același timp adevărate și neadevărate, cunoscute și necunoscute. Un fapt cunoscut poate fi atât de greu de suportat, încât să fie de obicei dat la o parte, blocându-i-se accesul în procesele logice, sau, invers, poate să intre în toate calculele și totuși să nu fie niciodată admis ca fapt, nici măcar în gând.

Fiecare naționalist este bântuit de convingerea că trecutul poate fi schimbat. El trăiește o parte din timp într-o lume închipuită în care lucrurile se întâmplă așa cum ar trebui – în care, de exemplu, Armada spaniolă a fost un succes ori Revoluția Rusă a fost înăbușită în 1918 – și transferă fragmente din această lume în cărțile de istorie de fiecare dată când este posibil. Mare parte din scrierile propagandiste din vremea noastră nu sunt decât niște falsuri grosolane. Sunt ascunse informații concrete, sunt schimbate date, citate sunt scoase din context și sucite astfel încât să-și schimbe sensul. Întâmplări despre care se consideră că nu ar fi trebuit să se petreacă sunt trecute sub tăcere și, în cele din urmă, negate**. În 1927 Jiang Jieshi a fiert de vii sute de comuniști și totuși în mai puțin de zece ani devenise unul dintre eroii stângii. Realinierea politicii mondiale îl adusese în tabăra antifascistă și așa s-a considerat că fierberea comuniștilor „nu mai conta” sau poate că nici nu se întâmplase vreodată. Scopul principal al propagandei este, desigur, să influențeze opinia contemporană, însă cei ce rescriu istoria sunt probabil pe jumătate convinși că ei chiar completează trecutul cu anumite fapte. Atunci când vorbim despre falsurile foarte bine elaborate care au fost comise pentru a arăta că Troțki nu a jucat un rol de seamă în Războiul Civil din Rusia, ne vine greu să credem că persoanele responsabile mint cu nerușinare. Mai probabil sunt convinse că, în ochii lui Dumnezeu, s-a întâmplat așa cum spun ele, așa că sunt îndreptățite să rescrie datele ca atare. Indiferența față de adevărul obiectiv este încurajată de izolarea unei părți a lumii de celelalte, ceea ce face să fie tot mai greu de descoperit ce se petrece de fapt. Pot exista adesea rezerve reale chiar și în ceea ce privește evenimentele de proporții uriaşe. De exemplu, este imposibil de calculat în milioane, poate chiar în zeci de milioane, numărul morților cauzate de actualul război. Calamitățile despre care se vorbește constant – bătălii, masacre, foamete, revoluții – tind să-i creeze omului de rând impresia că toate astea nu sunt decât scorneli. Nu ai cum să verifici faptele, nici măcar nu ești sută la sută sigur că s-au întâmplat și mereu ți se prezintă interpretări total diferite din diverse surse. Ce a fost just sau injust în Revolta de la Varșovia din august 1944? O fi adevărată povestea cu camerele de gazare germane din Polonia? Cine a fost cu adevărat de vină pentru foametea din Bengal? Probabil că adevărul ar putea fi descoperit, dar faptele sunt prezentate într-un mod atât de fals în aproape orice ziar, încât cititorul de rând poate fi iertat că înghite minciuni sau că nu își formează o părere. Faptul că în general oamenii nu au certitudinea a ceea ce se întâmplă înlesnește aderarea la convingeri nebunești. Cum nimic nu este niciodată dovedit sau dezmințit, chiar și un fapt cât se poate de clar poate fi negat cu nerușinare. Mai mult decât atât, deși se gândește întruna la putere, victorie, înfrângere, răzbunare, naționalistul e adesea oarecum neinteresat de ceea ce se întâmplă în lumea reală. Ceea ce vrea el este să simtă că unitatea lui învinge știu eu ce altă unitate, şi poate face mai ușor asta umilind un adversar decât examinând faptele pentru a vedea dacă acestea îi susțin vorbele. Orice controversă naționalistă este la nivelul unui club de dezbateri. Nu se ajunge niciodată la nici un rezultat, deoarece fiecare participant crede invariabil că el a ieșit triumfător. Unii naționaliști sunt cvasischizofrenici, trăind fericiți printre visuri de putere și cucerire ce nu au nici o legătură cu lumea reală.

* News Chronicle își sfătuia cititorii să meargă la filmul de actualități în care puteau vedea execuția cap-coadă, cu prim-planuri. Star a publicat, aparent aprobator, fotografii ale unor colaboraționiste pe jumătate dezbrăcate care erau hăituite de mulțime în Paris. Aceste fotografii semănau leit cu imaginile naziste înfățișând evrei încolțiți de mulțime la Berlin.

** Un exemplu e Pactul Ribbentrop-Molotov, care este șters cât mai rapid din memoria colectivă. Un corespondent rus mă informează că pactul deja nu mai este menționat în cărțile rusești care prezintă evenimente politice recente.

„Tactică, tovarăşi, tactică!”

Din Ferma animalelor* (1945)

În a treia duminică de după expulzarea lui Bulgăre de Nea, animalele primiră din partea lui Napoleon, nu fără oarecare surprindere, vestea că moara de vânt avea să fie totuşi construită. Nu le oferi nici o explicaţie pentru faptul că se răzgândise, ci se mulţumi să le avertizeze că această activitate suplimentară presupunea o muncă foarte grea, ba chiar că s-ar putea să fie nevoie de reducerea raţiilor. […]

În seara aceea Ţignal le explică în particular celorlalte animale că în realitate Napoleon nu se opusese niciodată morii de vânt. Dimpotrivă, el era cel care pledase pentru ea de la bun început, iar planul pe care îl desenase Bulgăre de Nea pe podea în şopronul clocitoarelor fusese de fapt furat dintre hârtiile lui Napoleon. În realitate, moara de vânt era creaţia lui Napoleon însuşi. În cazul ăsta, întrebă cineva, de ce s-a pronunţat cu atâta tărie împotriva ei? Atunci Ţignal îşi luă un aer de pişicher. Aici, răspunse el, se vădea abilitatea tovarăşului Napoleon. Lăsând impresia că se opune morii, făcuse doar o manevră prin care să scape de Bulgăre de Nea, care era un personaj periculos şi exercita o influenţă negativă. Acum, că Bulgăre de Nea fusese îndepărtat, planul putea să meargă mai departe fără amestecul lui. Asta se numeşte tactică, adăugă Ţignal. Şi repetă de câteva ori „Tactică, tovarăşi, tactică!”, ţopăind în cerc şi fluturându-şi coada, cu hohote de râs vesel. Animalele nu prea înţelegeau sensul acestui cuvânt, dar Ţignal vorbise atât de convingător, iar cei trei câini care se aflau din întâmplare prin preajma lui mârâiau atât de ameninţător, încât îi acceptară cu toţii explicaţia fără să mai pună alte întrebări.

* Traducere de Ona Frantz, Editura Polirom, colecţia TOP 10+, Iași, 2018, pp. 84-86 (n. ed.).

„Dar fără îndoială că pe vremuri era şi mai rău”

Din Ferma animalelor* (1945)

Iarna se dovedi la fel de rece cum fusese cea de dinainte, iar hrana era şi mai pe sponci. Se reduseră din nou toate raţiile, cu excepţia celor pentru porci şi pentru câini. O egalitate prea rigidă în privinţa raţiilor, explică Ţignal, ar fi fost contrară principiilor animalismului. Oricum, nu avu nici o problemă să le demonstreze celorlalte animale că, indiferent cum păreau lucrurile, în realitate nu exista nici un fel de penurie de alimente. Pentru moment, desigur, se considerase necesară o reajustare a raţiilor (Ţignal o numea întotdeauna „reajustare”, niciodată „reducere”), dar, în comparaţie cu epoca lui Jones, se simţea o îmbunătăţire enormă. Citind cifrele cu voce stridentă, pe un ton repezit, le dovedi cu amănunte că aveau mai mult ovăz, mai mult fân, mai mulţi napi decât avuseseră pe vremea lui Jones, că lucrau mai puţine ore pe zi, că apa de băut era acum de o calitate mai bună, că trăiau mai mult, că puii lor supravieţuiau în număr mai mare, că aveau mai multe paie în grajduri şi sufereau mai puţin de pe urma puricilor. Animalele credeau toate acestea până la ultimul cuvinţel. La drept vorbind, Jones şi tot ce reprezenta el aproape că li se şterseseră din amintire. Ştiau că viaţa în ziua de azi era aspră şi plină de privaţiuni, că adesea le era foame, adesea le era frig şi de obicei, dacă nu dormeau, munceau. Dar fără îndoială că pe vremuri era şi mai rău. Le făcea plăcere să creadă asta. Şi-apoi în zilele acelea de demult erau în sclavie, pe când acum erau libere, iar asta schimba complet situaţia, după cum nu pregeta să le amintească Ţignal.

* Traducere de Ona Frantz, ed. rom. cit., pp. 157-158 (n. ed.).

„Muntele de Zahăr Candel”

Din Ferma animalelor* (1945)

La mijlocul verii, pe nepusă masă, corbul Moise îşi făcu iarăşi apariţia la fermă, după o absenţă de câţiva ani. Nu se schimbase deloc, tot nu voia să muncească şi cânta aceleaşi osanale ca întotdeauna Muntelui de Zahăr Candel. […] „Acolo sus, tovarăşi”, spunea el solemn, arătând către cer cu ciocul lui mare. „Acolo sus, imediat după norul acela întunecat pe care-l vedeţi, e Muntele de Zahăr Candel, ţara aceea fericită în care noi, bietele animale, ne vom afla odihna veşnică după atâta trudă!” Ba chiar pretindea că fusese o dată acolo, cu ocazia unuia dintre zborurile lui la mare înălţime, şi văzuse cu ochii lui veşnicele pajişti ale trifoiului, văzuse turtele de in şi zahărul cubic crescând în gardurile vii. Multe animale îl crezură. Viaţa lor din prezent, chibzuiau ele, era numai foame şi muncă. Nu era drept şi cinstit să existe undeva o lume mai bună? Atitudinea porcilor faţă de Moise era greu de stabilit. Toţi declarau dispreţuitor că poveştile lui despre Muntele de Zahăr Candel erau minciuni şi totuşi îi îngăduiau să rămână la fermă fără să muncească, alocându-i şi un tain de un pahar de bere pe zi.

* Traducere de Ona Frantz, ed. rom. cit., pp. 164-165 (n. ed.).

„Am menționat reacția pe care am avut-o din partea unui funcționar important din Ministerul Informațiilor în ceea ce privește Ferma animalelor”

Din „Publication of Animal Farm; «The Freedom of the Press»”
Londra, 17 august 1945
New York, 26 august 1946

Această carte a fost concepută, ca idee centrală, în 1937, dar a fost pusă pe hârtie abia pe la sfârșitul anului 1943. Când a ajuns să fie scrisă, era evident că avea să fie foarte greu de publicat (în ciuda actualului deficit de cărți datorită căruia tot ce poate fi descris drept carte se va „vinde” cu siguranță), iar până la urmă a fost refuzată de patru edituri. Numai una dintre acestea a avut o motivație ideologică. Două publicau de mulți ani cărți antiruseşti, iar cealaltă nu avea nici o culoare politică vizibilă. Un editor chiar a acceptat inițial cartea, dar, după pregătirile preliminare, a hotărât să consulte Ministerul Informațiilor, care se pare că l-a avertizat sau, oricum, i-a recomandat cu insistență să nu o publice. Iată un extras din scrisoarea lui:

Am menționat reacția pe care am avut-o din partea unui funcționar important din Ministerul Informațiilor în ceea ce privește Ferma animalelor. Trebuie să mărturisesc că exprimarea acestei opinii m-a pus serios pe gânduri... Acum înțeleg că s-ar putea considera o mare nechibzuință să public cartea în acest moment. Dacă fabula ar viza dictatorii și dictaturile în general, nu ar fi nici o problemă s-o public, însă fabula urmărește, după cum înțeleg acum, atât de fidel evoluția sovietelor rusești și a celor doi dictatori ai acestora, încât nu se poate aplica decât Rusiei, excluzând celelalte dictaturi. Încă ceva: ar fi mai puțin ofensator dacă casta dominantă din fabulă nu ar fi porcii*. Cred că alegerea porcilor drept castă conducătoare îi va ofensa fără îndoială pe mulți, în special pe cei care sunt mai sensibili. Așa cum sunt rușii, fără doar și poate.

Genul ăsta de lucruri nu miros a bine. Evident, nu este dezirabil ca niște autorități publice să aibă puterea de a cenzura (exceptând cenzura pe motive de securitate, la care nu obiectează nimeni pe timp de război) cărți care nu sunt sub patronajul statului. Dar cel mai mare pericol care amenință libertatea de gândire și de expresie în acest moment nu e amestecul direct al Ministerului Informațiilor sau al vreunui organism oficial. Dacă editurile și editorii se străduiesc să nu scoată cărți pe anumite subiecte, motivul nu este că se tem să nu fie dați în judecată, ci că se tem de opinia publică. În această țară, lașitatea intelectuală este cel mai mare dușman pe care trebuie să-l înfrunte un scriitor sau un jurnalist, iar acest fapt nu mi se pare că a fost dezbătut cum se cuvine.

Orice om imparțial cu experiență în jurnalism va recunoaște că în timpul acestui război cenzura oficială nu i-a dat cine știe ce bătăi de cap. Noi nu am fost supuși genului de „coordonare” totalitară la care poate am fi fost îndreptățiți să ne așteptăm. Presa are unele nemulțumiri justificate, dar, per ansamblu, guvernul s-a comportat bine și a fost surprinzător de tolerant față de opiniile minoritare. În ceea ce privește cenzura literară în Anglia, sinistru este că e în mare parte voluntară. Anumite idei nepopulare pot fi reduse la tăcere, iar faptele deranjante pot fi ascunse, fără a fi nevoie de vreo interdicție oficială. Oricine a trăit mult timp într-o țară străină cunoaște exemple de știri senzaționale – lucruri care în mod intrinsec ar ajunge pe prima pagină a ziarelor – ce nu au apărut în presa britanică, nu pentru că a intervenit guvernul, ci din cauza unui acord tacit general că „n-ar fi bine” să se menționeze faptul respectiv. În cazul cotidienelor, asta e ușor de înțeles. Presa britanică este extrem de centralizată, iar cea mai mare parte a sa e deținută de niște bogătași care au toate motivele să nu fie cinstiți vizavi de anumite subiecte importante. Dar același tip de cenzură disimulată funcționează și în cazul cărților și al periodicelor, precum și în piesele de teatru, filme și la radio. În orice moment există o ortodoxie, un set de idei despre care se presupune că vor fi acceptate fără crâcnire de orice om normal. Nu este propriu-zis interzis să spui cutare sau cutare lucru, dar „nu se face” să-l spui, la fel cum în plină epocă victoriană „nu se făcea” să pomenești de pantaloni în prezența unei doamne. Oricine contestă ortodoxia predominantă se trezește redus la tăcere cu o eficienţă surprinzătoare. O opinie cu adevărat netolerată social nu este aproape niciodată ascultată cu obiectivitate, nici în presa populară, nici în periodicele cu pretenții. În acest moment, ceea ce cere ortodoxia predominantă este o admirație necritică față de Rusia sovietică. Toată lumea știe asta, aproape toți se comportă ca atare. Orice critică serioasă a regimului sovietic, orice dezvăluire a unor fapte pe care guvernul sovietic le-ar prefera ascunse înseamnă practic nepublicarea. Iar această conspirație națională pentru a-i intra în voie aliatului nostru are loc, în mod curios, pe fundalul unei toleranțe intelectuale reale. Căci, deși nu ai voie să critici guvernul sovietic, măcar ești destul de liber să-l critici pe al nostru. Nu tipărește nimeni vreun atac la adresa lui Stalin, dar poți să-l ataci fără probleme pe Churchill, cel puțin în cărți și periodice. Iar în cinci ani de război, dintre care doi sau trei am luptat pentru supraviețuirea națiunii, nenumărate cărți, broșuri și articole pledând pentru o pace de compromis au fost publicate fără să se amestece nimeni. Mai mult decât atât, au fost publicate fără a stârni cine știe ce dezaprobare. Atât timp cât nu este vorba despre prestigiul Uniunii Sovietice, principiul liberei exprimări este respectat destul de bine. Există și alte subiecte tabu și voi menționa câteva aici, însă atitudinea cea mai răspândită față de URSS este cam cel mai grav simptom. Este, ca să zic așa, spontană, nu pricinuită de acțiunea vreunui grup de presiune.

* Nu e foarte clar dacă această sugestie este ideea domnului ... sau provenea de la Ministerul Informațiilor; dar parcă sună cam oficial.

„Presupun că fiecare are dreptul la o părere”

Din „Publication of Animal Farm;
«The Freedom of the Press»”
Londra, 17 august 1945
New York, 26 august 1946

Problema aici este foarte simplă: orice opinie, oricât de nepopulară – oricât de absurdă, chiar –, este îndreptățită să fie ascultată? Dacă pui problema așa, aproape orice intelectual englez va simți că ar trebui să răspundă „da”. Însă, dacă îi dai o formă concretă și întrebi: „Dar un atac la adresa lui Stalin? Și acesta este îndreptățit să fie ascultat?”, răspunsul va fi cel mai adesea „nu”. În acest caz, ortodoxia curentă se întâmplă să fie contestată, iar astfel principiul libertății de expresie este abandonat. Ei bine, atunci când ceri libertate de expresie și libertatea presei, nu ceri libertate absolută. Întotdeauna trebuie să existe sau, cel puțin, întotdeauna va exista un anumit grad de cenzură, atât timp cât există societăți organizate. Însă libertatea, cum spunea Rosa Luxemburg, este „libertatea celui care gândește altfel”. Același principiu se regăsește și în celebrele vorbe ale lui Voltaire: „Detest ceea ce spui, dar mi-aș da viața ca să le poţi spune în continuare”. Dacă libertatea intelectuală, care fără îndoială este unul dintre semnele distinctive ale civilizației occidentale, înseamnă ceva, atunci rezultă că fiecare are dreptul de a spune și a tipări ceea ce crede el că este adevărul, cu condiția să nu facă rău restului comunității în vreun mod foarte evident. Până nu demult, atât democrația capitalistă, cât și versiunile occidentale ale socialismului au considerat acest principiu de la sine înțeles. Guvernul nostru, după cum am arătat deja, încă ține să arate că își dă toată silința să-l respecte. Omul de rând de pe stradă – parțial poate și pentru că nu este suficient de interesat de idei ca să fie intolerant față de ele – încă spune cumva indecis: „Presupun că fiecare are dreptul la o părere”. Numai sau în principal intelighenția literară și științifică – tocmai acei oameni care ar trebui să fie apărătorii libertății – începe s-o disprețuiască, nu doar în teorie, ci și în practică.

„Dușmanii libertății intelectuale încearcă mereu să-și prezinte cauza ca o pledoarie pentru disciplină versus individualism”

Din „The Prevention of Literature”

Polemic, ianuarie 1946
The Atlantic Monthly, martie 1947

În epoca noastră, ideea de libertate intelectuală este atacată din două direcții. Pe de o parte, sunt dușmanii săi teoretici, apologeții totalitarismului, iar pe de altă parte, dușmanii ei direcți, practici, monopolul și birocrația. Orice scriitor sau jurnalist care vrea să rămână integru descoperă că se lovește mai degrabă de tendința generală a societății decât de o persecuţie activă. Genul de lucruri care îi pun piedici sunt concentrarea presei în mâinile câtorva bogătași, monopolul impus asupra radioului și filmelor, faptul că populația nu este dispusă să dea bani pe cărți, aproape toți autorii fiind nevoiți să-și câștige pâinea și din articole scrise la comandă, încălcările birocratice ale unor organisme oficiale precum Ministerul Informațiilor și British Council, ce îl ajută pe scriitor să supraviețuiască, dar îl fac și să-și piardă timpul și îi dictează opiniile, și perpetua atmosferă de război din ultimii zece ani, de ale cărei efecte de denaturare nu a reușit să scape nimeni. În epoca noastră, totul tinde să-l transforme pe scriitor, ca și pe orice alt artist, într-un funcționar mărunt, care lucrează pe teme ce i se dau de sus și care nu spune niciodată ce i se pare lui a fi tot adevărul. Însă, în eforturile sale de a nu avea această soartă, nu primește nici un ajutor de la ai săi; cu alte cuvinte, nu există nici o opinie predominantă care să-l asigure că el are dreptate. În trecut, cel puțin în secolele protestante, ideea de răzvrătire și cea de integritate intelectuală mergeau mână în mână. Eretic – politic, moral, religios sau estetic – era acela ce refuza să-și bată joc de propria conștiință. Concepția sa era rezumată de versurile imnului revivalist:

Îndrăznește să fii un Daniel,

Îndrăznește să acționezi singur;

Îndrăznește să ai un țel neclintit,

Îndrăznește să-l faci cunoscut.

Ca să actualizăm acest imn, ar trebui să începem fiecare vers cu „Nu îndrăzni”. Căci particularitatea epocii noastre este că aceia care se răzvrătesc împotriva ordinii existente, măcar cei mai numeroși și mai caracteristici dintre ei, se răzvrătesc și împotriva ideii de integritate personală. „Îndrăzneala de a acționa singur” este o crimă din punct de vedere ideologic și totodată periculoasă din punct de vedere practic. Independența scriitorului și a artistului este erodată de forțe economice nedefinite și în același timp subminată de cei care ar trebui s-o apere. Pe mine mă interesează aici al doilea proces.

Libertatea de expresie și libertatea presei sunt atacate de obicei cu argumente cu care nu merită să ne batem capul. Oricine a mai ținut prelegeri și a participat la dezbateri le cunoaște foarte bine. Nu încerc să discut aici bine-cunoscuta părere că libertatea este o iluzie sau că în țările totalitare e mai multă libertate decât în cele democratice, ci afirmația mult mai admisibilă și mai periculoasă că libertatea nu e de dorit și că onestitatea intelectuală este o formă de egoism antisocial. Deși de obicei în prim-plan sunt alte aspecte ale problemei, controversa cu privire la libertatea de expresie și libertatea presei se rezumă în fond la întrebarea dacă este sau nu de dorit să se spună minciuni. Problema e de fapt dreptul de a relata evenimente contemporane în mod corect sau cât de corect permit ignoranța, prejudecățile și autoamăgirea de care este afectat în mod necesar orice observator. Poate părea că eu spun că „reportajul” direct este singura ramură a literaturii care contează; dar voi încerca să arăt mai jos că la fiecare nivel literar și probabil și în fiecare dintre celelalte arte apare aceeași problemă sub forme mai mult sau mai puțin subtile. În același timp, trebuie să eliminăm irelevanțele în care este învăluită de obicei această controversă.

Dușmanii libertății intelectuale încearcă mereu să-și prezinte cauza ca o pledoarie pentru disciplină versus individualism. Problema adevăr versus neadevăr este menținută pe cât posibil în fundal. Deși aspectul accentuat poate varia, scriitorul ce refuză să-și vândă opiniile este mereu etichetat drept egoist. El este acuzat, cu alte cuvinte, fie că vrea să se închidă într-un turn de fildeș, fie că face paradă cu personalitatea lui, fie că se pune contra curentului inevitabil al istoriei în încercarea de a ține cu dinții de niște privilegii care nu i se cuvin. Catolicii și comuniștii sunt la fel prin faptul că presupun că un opozant nu poate fi și onest, și inteligent. Fiecare dintre ei sugerează tacit că „adevărul” a fost deja revelat și că ereticul, dacă nu este pur și simplu nebun, e de fapt conștient de „adevăr” și nu face decât să-i opună rezistență din motive egoiste. În literatura comunistă, atacul la adresa libertății intelectuale este mascat de obicei printr-o retorică despre „individualismul mic-burghez”, „iluzia liberalismului de secol XIX” etc. și susținut prin injurii precum „romantic” și „sentimental”, cărora, cum nu au un înțeles convenit, este greu să li se răspundă. În acest fel controversa este deviată de la subiectul real al discuției. Se poate admite – și majoritatea oamenilor cu scaun la cap ar admite – teza comunistă potrivit căreia libertate pură nu există decât într-o societate fără clase și că ești cel mai liber atunci când depui eforturi pentru a înfăptui o astfel de societate. Însă aceasta este însoțită de afirmația destul de nefondată că însuși Partidul Comunist urmărește înfăptuirea societății fără clase și că în URSS acest țel e de fapt în curs de realizare. Dacă prima afirmație este lăsată s-o implice pe a doua, aproape că nu mai există nici un atac la adresa bunului-simț și a moralei comune care să nu poată fi justificat. Dar între timp s-a ocolit esențialul. Libertatea de gândire înseamnă libertatea de a spune ceea ce ai văzut, ai auzit și ai simțit, nu obligația de a născoci fapte și sentimente închipuite. Bine-cunoscutele tirade împotriva „escapismului”, „individualismului”, „romantismului” și așa mai departe nu sunt decât instrumente oratorice, al căror scop este să facă interpretarea eronată a istoriei să pară respectabilă.

Acum 15 ani, când apărai libertatea de gândire, trebuia s-o aperi de conservatori, de catolici și într-o anumită măsură – căci în Anglia nu aveau cine știe ce importanță – de fasciști. Astăzi trebuie s-o aperi de comuniști și de „tovarășii de drum”. Influența directă a micului Partid Comunist englez nu ar trebui exagerată, însă efectul toxic al mythos-ului rus despre viața intelectuală din Anglia nu poate fi contestat. Din cauza lui, fapte notorii sunt ascunse și distorsionate în așa măsură, încât devine îndoielnic că se poate scrie vreodată o istorie adevărată a vremurilor noastre. [...] Argumentul că rostirea adevărului ar fi „inoportună” sau ar „face jocul” unuia sau altuia trebuie considerat incontestabil și puțini oameni sunt deranjați de perspectiva că minciunile pe care le iartă vor ieși din ziare și vor ajunge în cărțile de istorie.

Minciuna organizată practicată de statele totalitare nu este, așa cum se pretinde uneori, un expedient temporar de aceeași natură ca diversiunea militară. Este parte integrantă a totalitarismului, ceva ce ar continua chiar dacă lagărele de concentrare și poliția secretă nu ar mai fi necesare. Printre comuniștii inteligenți circulă o legendă subterană potrivit căreia, deși guvernul rus este acum obligat să facă propagandă mincinoasă, procese înscenate și așa mai departe, în secret consemnează faptele și le va publica la un moment dat în viitor. Cred că putem fi destul de siguri că asta nu se va întâmpla, pentru că mentalitatea pe care o presupune o asemenea acțiune este cea a unui istoric liberal care crede că trecutul nu poate fi schimbat și că o cunoaștere corectă a istoriei e în mod automat prețioasă. Din punctul de vedere totalitarist, istoria este ceva care trebuie creat mai degrabă decât învățat. Un stat totalitar este de fapt o teocrație, iar casta sa conducătoare, pentru a-și păstra poziția, trebuie considerată infailibilă. Însă deoarece, în practică, nimeni nu este infailibil, anumite evenimente din trecut trebuie adesea să fie modificate pentru a arăta că nu s-a făcut cutare greșeală sau că de fapt cutare triumf imaginar chiar a avut loc. Atunci, din nou, fiecare modificare majoră de politică necesită o schimbare corespunzătoare a doctrinei și o reevaluare a unor personaje istorice de marcă. Genul acesta de lucruri se întâmplă pretutindeni, dar în mod clar este mai probabil să conducă la falsificare crasă în societăți în care este permisă o unică opinie la un moment dat. Totalitarismul cere, de fapt, o continuă modificare a trecutului, şi probabil că pe termen lung cere să nu se creadă nici măcar că există adevăr obiectiv. Prietenii totalitarismului din această țară tind de obicei să afirme că, deoarece adevărul absolut nu poate fi atins, o mare minciună nu este mai rea decât o mică minciună. Se arată că toate documentele istorice sunt părtinitoare sau inexacte ori că fizica modernă a dovedit că ceea ce nouă ni se pare a fi lumea reală este de fapt o iluzie, așa încât a crede în dovezile percepute de simțurile cuiva nu e decât filistinism vulgar. O societate totalitară ce a reușit să se perpetueze ar institui probabil un sistem de gândire schizofrenic, în care legile bunului-simț ar fi valabile în viața de zi cu zi și în anumite științe exacte, însă ar putea fi ignorate de politician, de istoric și de sociolog. Deja sunt nenumărați oameni care ar considera scandalos să se falsifice un manual științific, dar care nu ar vedea nimic rău în falsificarea unui fapt istoric. În punctul în care se intersectează literatura și politica totalitarismul exercită presiunea cea mai mare asupra intelectualului. Științele exacte nu sunt, astăzi, amenințate nici pe departe în aceeași măsură. Această diferență explică parțial faptul că în toate țările oamenilor de știință le este mai ușor decât scriitorilor să-și susțină guvernul.

„În vremurile noastre, scrierile politice constau aproape exclusiv în expresii prefabricate, înșurubate laolaltă ca piesele setului de construit al unui copil”

Din „The Prevention of Literature”
Polemic, ianuarie 1946
The Atlantic Monthly, martie 1947

În vremurile noastre, scrierile politice constau aproape exclusiv în expresii prefabricate, înșurubate laolaltă ca piesele setului de construit al unui copil. Acesta este rezultatul inevitabil al autocenzurii. Ca să scrii într-un limbaj simplu, viguros, trebuie să gândești fără teamă, iar dacă gândești fără teamă, nu poți fi convențional din punct de vedere politic. Ar putea fi altfel într-o „epocă a credinței”, când doctrina prevalentă ar fi de mult instituită și nu ar fi luată prea în serios. În acest caz ar fi sau ar putea fi posibil ca părți consistente ale minții tale să rămână neafectate de ceea ce se crede în mod oficial. Chiar și așa, trebuie subliniat că literatura în proză aproape că a dispărut în singura epocă a credinței pe care a cunoscut-o vreodată Europa. În tot Evul Mediu aproape că nu a existat deloc proză de ficțiune și scrierile istorice au fost foarte puține, iar liderii intelectuali ai societății și-au exprimat gândurile cele mai serioase într-o limbă moartă, care nu s-a schimbat mai deloc în o mie de ani.

Totuși, totalitarismul promite nu atât o epocă a credinței, cât una a schizofreniei. O societate devine totalitară atunci când structurile sale ajung să fie în mod flagrant artificiale, adică atunci când clasa ei conducătoare și-a pierdut funcția, dar reușește să se țină cu dinții de putere cu forța sau prin înșelătorie. O astfel de societate, indiferent cât de mult dăinuie, nu își permite să devină nici tolerantă, nici stabilă intelectual. Nu poate permite nici consemnarea cu acuratețe a faptelor, nici sinceritatea emoțiilor pe care o impune creația literară. Însă pentru a fi corupt de totalitarism nu trebuie să trăiești într-o țară totalitară. Simpla prevalență a anumitor idei poate răspândi o otravă care face ca tot felul de subiecte să devină imposibil de abordat din perspectivă literară. Oriunde există o ortodoxie impusă cu forța – sau chiar două, cum se întâmplă adesea – nu se mai scrie literatură de calitate. Acest lucru a fost demonstrat clar de Războiul Civil din Spania. Pentru mulți intelectuali englezi războiul a fost o experiență profund tulburătoare, dar nu una despre care să poată scrie sincer. Nu aveai voie să spui decât două lucruri și amândouă erau niște minciuni evidente; ca urmare, războiul a generat hectare de texte tipărite, dar aproape nimic care să merite să fie citit.

„Imaginația, la fel ca unele sălbăticiuni, nu naște nimic în captivitate”

Din „The Prevention of Literature”
Polemic, ianuarie 1946
The Atlantic Monthly, martie 1947

Este cert că anumitor teme nu li se poate aduce omagiu în cuvinte, iar tirania este una dintre ele. Nimeni nu a scris niciodată o carte bună care să elogieze Inchiziția. Poezia poate supraviețui într-o epocă totalitară, iar pentru anumite arte sau pseudoarte, precum arhitectura, tirania ar putea fi chiar benefică, însă prozatorul nu ar avea ce să aleagă între tăcere și moarte. Proza așa cum o știm este produsul raționalismului, al secolelor protestante, al individului autonom. Iar distrugerea libertății intelectuale îi paralizează pe jurnalist, pe sociolog, pe istoric, pe romancier, pe critic și pe poet, în această ordine. În viitor poate că va apărea un nou gen de literatură, care nu va presupune emoție personală sau observație exactă, dar în prezent așa ceva este de neînchipuit. Pare mult mai probabil ca, dacă într-adevăr cultura liberală în care trăim din Renaștere se apropie de sfârșit, literatura să piară odată cu ea. [...] Nu numai că este condamnată în orice țară ce menține o structură totalitară, ci orice scriitor care adoptă concepția totalitară, care găsește pretexte pentru persecuție și falsificarea realității se autodistruge ca scriitor. Nu are cum să scape de asta. Nici o tiradă împotriva „individualismului” și a „turnului de fildeș”, nici o platitudine cucernică de genul „Adevărata individualitate nu se atinge decât prin identificarea cu comunitatea” nu pot trece peste faptul că o minte cumpărată este o minte coruptă. Dacă nu intervine la un moment dat spontaneitatea, creația literară este imposibilă. Şi limba însăși se rigidizează. La un moment dat în viitor, dacă mintea umană va deveni ceva cu totul diferit de ceea ce este astăzi, poate vom învăța să separăm creația literară de onestitatea intelectuală. În prezent nu știm decât că imaginația, la fel ca unele sălbăticiuni, nu naște nimic în captivitate. Orice scriitor sau jurnalist care neagă acest fapt – și aproape toate laudele actuale la adresa Uniunii Sovietice conțin sau implică o astfel de negare – cere, de fapt, propria distrugere.

„Limbajul politic trebuie să constea în mare parte în eufemisme, argumente circulare și lipsă de claritate”

Din „Politics and the English Language”
Payments Book, 11 decembrie 1945
Horizon, aprilie 1946

În vremurile noastre, discursul și scrierile politice susțin în mare parte lucruri nefondate. Lucruri precum continuarea stăpânirii britanice în India, epurările și deportările din Rusia, lansarea bombelor atomice asupra Japoniei chiar pot fi apărate, însă numai cu argumente care sunt prea brutale pentru majoritatea oamenilor și care se bat cap în cap cu obiectivele declarate ale partidelor politice. Astfel, limbajul politic trebuie să constea în mare parte în eufemisme, argumente circulare și lipsă de claritate. Sate fără apărare sunt bombardate, locuitorii alungați din locuințe, vitele mitraliate, iar caselor li se dă foc cu gloanțe incendiare: asta se numește pacificare. Milioane de țărani sunt jefuiți de pământurile lor și ajung pe drumuri cu ce au putut să ia cu ei: asta se cheamă transfer al populației sau rectificare a frontierelor. Sunt oameni care fac ani de închisoare fără proces ori sunt împușcați în ceafă sau trimiși să moară de scorbut în exploatările forestiere din zona arctică: asta se cheamă eliminarea elementelor care nu prezintă încredere. O astfel de frazeologie este necesară dacă vrei să denumești lucruri fără a invoca imagini mentale ale acestora. Să ne gândim, de pildă, la un profesor universitar englez înstărit care apără totalitarismul rus. El nu poate spune pe șleau „Eu cred în eliminarea oponenților atunci când poți obține rezultate bune procedând astfel”. Așa că, probabil, va spune ceva de genul:

Deși recunosc fără probleme că regimul sovietic prezintă anumite caracteristici pe care un adept al umanitarismului poate fi înclinat să le condamne, cred că trebuie să fim de acord că anumite restricții în ceea ce privește dreptul de a practica opoziția politică reprezintă o consecință inevitabilă a perioadelor de tranziție și că rigorile cărora li s-a cerut rușilor să li se supună sunt amplu justificate în sfera realizărilor concrete.

Stilul bombastic este și el un soi de eufemism. O mulțime de cuvinte latinești se aștern peste fapte ca o ninsoare, estompând contururile și acoperind toate detaliile. Marele dușman al limbajului clar este nesinceritatea. Atunci când există o diferență între scopurile reale și cele declarate ale cuiva, persoana respectivă apelează aproape instinctiv la cuvinte lungi și expresii golite de sens, ca o sepie care scuipă cerneală. În epoca noastră nu există „să nu ai treabă cu politica”. Toate chestiunile sunt chestiuni politice şi politica însăși este un amalgam de minciuni, eschivări, nesăbuință, ură și schizofrenie. [...] Ar trebui să recunoaștem că actualul haos politic are legătură cu degradarea limbajului și că putem îmbunătăți oarecum lucrurile începând cu modul de a vorbi. Dacă simplifici limba în care te exprimi, scapi de cele mai rele nesăbuințe ale conformismului. Nu cunoști nici unul dintre dialectele necesare, iar când faci o remarcă stupidă, stupiditatea va fi evidentă, chiar și pentru tine. Limbajul politic – și, cu anumite variații, acest lucru este valabil pentru toate partidele politice, de la conservatori până la anarhiști – este menit să facă minciunile să pară adevărate și crima să pară respectabilă și să dea impresia că vorbele goale sunt de fapt argumente serioase.

„Nici o carte nu este cu adevărat neinfluențată politic”

Din „Why I Write” (1946)

Lăsând la o parte nevoia de a-ți câștiga existența, cred că sunt patru mari motive pentru a scrie, cel puțin pentru a scrie proză. Ele se regăsesc în diferite grade la fiecare scriitor, iar la orice scriitor proporțiile variază în timp, în funcție de atmosfera în care trăiește. Acestea sunt:

(i) Purul egoism. Dorința de a părea deștept, de a se vorbi despre tine, de a-și aminti oamenii de tine după ce mori, de a te răzbuna pe niște adulți care te-au tratat cu răceală și dispreț în copilărie etc. Este o inepție să ne prefacem că acesta nu e un motiv – și încă unul puternic. Această caracteristică a scriitorilor o au și oamenii de știință, artiștii, politicienii, avocații, soldații, afaceriștii de succes – pe scurt, toată spuma umanității. Marea masă a oamenilor nu sunt extrem de egoiști. Cam după 30 de ani renunță la ambiția individuală – ba chiar, în multe cazuri, aproape că renunță și la ideea că sunt indivizi – și trăiesc în principal pentru alții ori pur și simplu muncesc până la epuizare. Dar mai este și minoritatea oamenilor talentați și îndărătnici care sunt hotărâți să trăiască până la capăt așa cum vor, iar scriitorii fac parte din această categorie. Ar trebui să spun că scriitorii serioși sunt în general mai vanitoși și mai egocentrici decât jurnaliștii, deși mai puțin interesați de bani.

(ii) Entuziasmul estetic. Perceperea frumuseții din lumea exterioară sau din cuvinte și potrivirea lor. Plăcerea provocată de impactul unui sunet asupra altuia, de soliditatea prozei de calitate sau de ritmul unei povești reușite. Dorința de a împărtăși o experiență pe care o consideri valoroasă și despre care crezi că nu ar trebui să se piardă. Motivul estetic este foarte slab la mulți scriitori, însă chiar și un autor de broşuri sau de manuale are cuvinte și expresii preferate care îl atrag fără nici o justificare utilitară; sau poate avea preferințe clare în ceea ce privește fonturile, lățimea marginilor etc. Mai sus de nivelul la care se află Mersul trenurilor, nici o carte nu scapă cu totul de considerații estetice.

(iii) Impulsul istoric. Dorința de a vedea lucrurile așa cum sunt, de a afla fapte adevărate și de a le consemna pentru posteritate.

(iv) Scopul politic – folosind cuvântul „politic” în cel mai larg sens posibil. Dorința de a împinge lumea într-o anumită direcție, de a schimba ideea altora despre genul de societate la care ar trebui să tindă. Încă o dată, nici o carte nu este cu adevărat neinfluențată politic. Opinia că arta ar trebui să nu aibă nimic de-a face cu politica este ea însăși o atitudine politică.

[...] Ceea ce am vrut cel mai mult să fac în ultimii zece ani este să transform scrierea politică într-o artă. Punctul meu de plecare este întotdeauna o atmosferă de partizanat, un sentiment de nedreptate. Atunci când încep să scriu o carte, nu îmi spun: „O să creez o lucrare de artă”. O scriu pentru că există o minciună pe care vreau s-o dau în vileag, un fapt asupra căruia vreau să atrag atenția, iar la început nu mă preocupă decât să am șansa de a face o mărturie publică. Însă nu aș putea scrie o carte și nici măcar un articol mai lung pentru o revistă dacă nu ar fi și o experiență estetică. Oricine dorește să-mi analizeze scrierile va vedea că, până și atunci când sunt propagandă pe față, conțin multe lucruri pe care un politician de carieră le-ar considera irelevante. Nu sunt în stare și nici nu vreau să renunț complet la viziunea despre lume și viață pe care mi-am format-o în copilărie. Cât o să trăiesc și o să fiu sănătos, voi continua să țin la părerea mea despre stilul literar, să iubesc fața pământului și să mă bucur de obiecte solide și frânturi de informații inutile. Nu are rost să încerc să înăbuș această latură a mea. Treaba mea este să împac simpatiile și antipatiile mele adânc înrădăcinate cu activitățile în esență publice, nonindividuale pe care ni le impune tuturor această epocă.

Nu este ușor. Apar probleme de construcție și de limbaj și mai apare într-un fel nou problema veridicității. Vă dau un singur exemplu al genului mai rudimentar de dificultăți care apar. Volumul meu despre Războiul Civil din Spania, Omagiu Cataloniei, este, desigur, o carte făţiş politică, dar în general e scris cu o anumită detașare și grijă pentru formă. Chiar am depus toate eforturile să spun tot adevărul fără a-mi contrazice instinctele literare. Însă, printre altele, conține și un lung capitol, plin de citate din ziare și altele asemenea, care îi apără pe troțkiștii ce au fost acuzați că ar complota cu Franco. În mod clar un asemenea capitol, care după un an sau doi ar deveni neinteresant pentru orice cititor obișnuit, distruge cartea. Un critic pe care îl respect mi-a ținut o prelegere despre ea. „De ce ai băgat în carte toate chestiile astea?”, m-a întrebat. „Ai transformat în jurnalism o carte potențial bună.” Era adevărat ce spunea, dar nu aș fi putut proceda altfel. Întâmplător știam – lucru pe care doar unui număr foarte mic de persoane le fusese îngăduit să-l ştie – că niște oameni nevinovați erau acuzați pe nedrept. Dacă nu m-ar fi înfuriat asta, nu aș mai fi scris cartea.

Într-o formă sau alta, această problemă apare din nou. Problema limbajului este mai subtilă și discuția aceasta ar dura prea mult. Voi spune doar că în ultimii ani am încercat să scriu mai puțin pitoresc și cu mai multă acuratețe. În orice caz, consider că, până ajungi să-ți pui la punct un stil de a scrie, deja renunți la el. Ferma animalelor a fost prima carte în care am încercat, perfect conștient de ceea ce făceam, să combin scopul politic cu scopul artistic într-un întreg. Nu am mai scris nici un roman de șapte ani, dar sper să mai scriu unul cât de curând. Sigur va fi un eșec, fiecare carte este un eșec, dar știu cât de cât sigur ce fel de carte vreau să scriu.

Recitind ultimele două pagini, văd că am lăsat să se înțeleagă că motivele mele de a scrie au implicat exclusiv spiritul civic. Nu vreau ca aceasta să rămână impresia finală. Toți scriitorii sunt vanitoși, egoiști și leneși, iar la baza motivelor lor se află un mister. Scrierea unei cărți este un efort îngrozitor, istovitor, ca o lungă criză atunci când suferi de o boală chinuitoare. Nimeni nu ar face așa ceva dacă nu ar fi împins de vreun demon căruia nu îi poate rezista și pe care nu îl poate înțelege. Tot ce știe este că acest demon e pur și simplu același instinct care îl face pe un copilaș să urle pentru a primi atenție. Și totuși, este de asemenea adevărat că nu poți scrie nimic care să fie citit cu plăcere decât dacă te străduiești permanent să-ți ștergi personalitatea. Proza de calitate e ca o fereastră. Eu nu pot spune cu certitudine care dintre motivele mele sunt cele mai puternice, dar știu care dintre ele merită să fie urmate. Iar analizându-mi scrierile văd că, invariabil, atunci când nu am avut un scop politic, am scris cărți plictisitoare și am fost trădat de texte redactate într-un stil stufos, propoziții fără sens, înflorituri și alte tâmpenii.

„O națiune are parte de ziarele pe care le merită”

Din „As I Please”
Tribune, 22 noiembrie 1946

În dezbaterile actuale ale Comisiei Regale care trebuie să analizeze presa, se vorbește mereu despre influența degradantă exercitată de proprietari și de sponsori. Se spune prea rar că o națiune are parte de ziarele pe care le merită. După cum se știe, acesta nu este tot adevărul. Atunci când cea mai mare parte a presei este deținută de o mână de oameni, nu prea ai de ales, iar faptul că în timpul războiului ziarele au devenit pentru o vreme mai inteligente, fără să-și scadă tirajul, sugerează că publicul nu are gusturi chiar atât de proaste cum pare. Totuși, ziarele noastre nu sunt toate la fel; unele sunt mai inteligente şi altele sunt mai populare. Iar atunci când analizezi relația dintre inteligență și popularitate, ce descoperi?

Mai jos enumăr pe două coloane principalele noastre nouă cotidiene naționale. În prima coloană acestea sunt aranjate în ordinea inteligenței, atât cât mă pricep eu s-o evaluez; în cealaltă sunt aranjate în ordinea popularității, măsurată în funcție de tiraj. Prin inteligență nu mă refer la acordul cu părerile mele, ci la disponibilitatea de a prezenta știrile în mod obiectiv, de a pune în evidență lucrurile care contează cu adevărat, de a discuta despre probleme grave chiar și atunci când acestea sunt plictisitoare și de a apăra politicile care sunt măcar coerente și inteligibile. Cât despre tiraj, poate că am plasat greșit un ziar sau două, deoarece nu dispun de cifre recente, însă lista mea nu va fi foarte departe de realitate. Iată cele două liste:

INTELIGENȚĂ

POPULARITATE

1. Manchester Guardian

1. Express

2. Times

2. Herald

3. News Chronicle

3. Mirror

4. Telegraph

4. News Chronicle

5. Herald

5. Mail

6. Mail

6. Graphic

7. Mirror

7. Telegraph

8. Express

8. Times

9. Graphic

9. Manchester Guardian

Se va vedea că a doua listă aproape că este – nu chiar la perfecție, căci viața nu e niciodată atât de ordonată – prima întoarsă pe dos. Și, chiar dacă eu nu am aranjat aceste ziare tocmai în ordinea exactă, relația generală rămâne valabilă. Ziarul cu cea mai bună reputație pentru verdicitate, The Manchester Guardian, este cel care nu e citit nici măcar de cei ce îl admiră. Oamenii se plâng că e „așa de plictisitor”. Totodată, nenumărați oameni citesc Daily, spunând în același timp pe șleau că „nu cred nici un cuvințel publicat aici”.

În aceste circumstanțe, este greu de anticipat o schimbare radicală, chiar dacă genul aparte de presiune exercitată de proprietari și de sponsori este eliminat. Ceea ce contează este că în Anglia chiar avem libertate juridică a presei, ceea ce face posibilă exprimarea fără teamă a părerilor în ziare cu tiraj mai mic. Este esențial să nu pierdem asta. Dar nici o comisie regală nu poate face presa de mare tiraj cu mult mai bună decât este, oricât de mult manipulează metodele de control. Vom avea o presă populară serioasă și onestă atunci când opinia publică va cere asta în mod activ. Până atunci, dacă știrile nu sunt distorsionate de oameni de afaceri, sunt distorsionate de birocrați, care nu sunt nici ei cu mult mai breji.

„RĂZBOIUL ESTE PACE”

Din O mie nouă sute optzeci și patru* (1949)

În spatele lui Winston, vocea din tele-ecran debita în continuare ceva despre fontă și depășirea celui de-al Nouălea Plan Trienal. Tele-ecranul recepționa și, în același timp, transmitea. Intercepta orice sunet mai puternic decât o șoaptă foarte înceată pe care l-ar fi produs Winston. În plus, atâta timp cât rămânea în câmpul vizual al plăcii de metal, Winston putea fi și văzut, nu doar auzit. Evident, nu exista nici o modalitate de a ști când erai de fapt urmărit. Nu se putea decât specula despre cât de des și prin ce sisteme Poliția Gândirii intra pe câte un fir individual. Era chiar posibil să urmărească pe toată lumea, tot timpul. Oricum, puteau să-ți intre pe fir oricând doreau. Trebuia să trăiești – și trăiai, dintr-o obișnuință ce devenise instinct – pornind de la premisa că fiecare sunet pe care-l făceai era auzit și fiecare mișcare era scrutată dacă nu o făceai în întuneric.

Winston rămase cu spatele la tele-ecran. Era mai sigur așa, deși, după cum știa foarte bine, chiar și un spate poate fi revelator. La un kilometru distanță, Ministerul Adevărului, locul său de muncă, se înălța imens și alb peste peisajul jegos. Aceasta, se gândi el cu un soi de dezgust vag, aceasta este Londra, principalul oraș din Aerodromul Unu, a treia provincie ca număr de locuitori a Oceaniei. Încercă să-și stârnească vreo amintire din copilărie care să-i spună dacă Londra fusese întotdeauna așa. Au existat dintotdeauna aceste priveliști cu clădiri de secol nouăsprezece părăginite, cu laturile proptite cu grinzi de lemn, cu ferestre cârpite cu carton și acoperișuri de tablă ondulată, cu grădini ale căror ziduri sălbatice se apleacă în toate direcțiile? Și locurile bombardate, unde pulberea de la tencuială se ridică în vârtejuri și pufulița se întinde peste grămezile de moloz, și porțiunile mai mari curățate de bombe, unde s-au înălțat colonii sordide de cocioabe de lemn, ca niște cotețe de găini? Degeaba însă, nu-și putea aminti: din copilăria lui nu mai rămăsese nimic, în afară de o serie de tablouri luminoase, izolate și, în mare parte, lipsite de noimă.

Ministerul Adevărului – Miniadev în neolimbă – ieșea izbitor în evidență față de tot ce se mai vedea în jur. Era o structură piramidală enormă din beton alb, strălucitor, înălțându-se semeț, terasă după terasă, la trei sute de metri în văzduh. De unde stătea acum, Winston putea distinge cele trei slogane ale partidului, scrise cu litere elegante, reliefate pe fațada albă:

RĂZBOIUL ESTE PACE

LIBERTATEA ESTE SCLAVIE

IGNORANȚA ESTE PUTERE

[…] Lucrul pe care tocmai urma să-l facă era să înceapă un jurnal. Nu era o activitate ilegală (nimic nu era ilegal, din moment ce nu mai existau legi), dar, dacă ar fi fost descoperită, aproape sigur ar fi fost pedepsită cu moartea sau cel puțin cu douăzeci și cinci de ani într-un lagăr de muncă silnică. Winston potrivi o peniță într-un toc și o vârî în gură ca s-o curețe de grăsime. Tocul era un instrument arhaic, rareori folosit chiar și pentru semnături, iar el își procurase unul, pe ascuns și cu oarecare dificultate, pur și simplu deoarece simțise că hârtia aceea fină și frumoasă merita să fie scrisă cu o peniță adevărată în loc să fie scrijelită cu creionul chimic. De fapt nu era obișnuit să scrie de mână. În afară de însemnări foarte scurte, totul se dicta în dictatranscriptor, ceea ce, evident, era imposibil în cazul de față. Înmuie penița în cerneală și apoi șovăi preț de o singură clipă. Îi trecuse un tremur prin pântece. A însemna hârtia era un gest decisiv. Cu litere mici și chinuite, scrise:

4 aprilie 1984

Se lăsă pe spate. Îl cuprinsese o senzație copleșitoare de neputință. În primul rând, nu avea cum să știe sigur că era într-adevăr 1984. Trebuie să fi fost cam în jurul acestei date, din moment ce era destul de sigur că avea treizeci și nouă de ani și credea că se născuse în 1944 sau 1945, dar de-acum devenise imposibil să mai știi vreo dată cu o precizie mai mare de un an sau doi.

Îi trecu brusc prin minte să se întrebe: pentru cine scria oare acest jurnal? Pentru viitor, pentru cei încă nenăscuți. Mintea îi zăbovi o clipă asupra datei incerte de pe foaie, iar apoi se poticni de un cuvânt din neolimbă, dublugândire. Conștientiză pentru prima dată pe deplin enormitatea a ceea ce începuse. Cum să poți comunica cu viitorul? Așa ceva e imposibil prin natura sa. Viitorul fie se va asemăna cu prezentul, caz în care nu avea să-l asculte, fie va fi diferit, iar impasul lui va părea fără noimă.

* Traducere de Dana Crăciun, Editura Polirom, colecţia TOP 10+, Iași, 2019, pp. 6-8, 10-11 (n. ed.).

„Când nu aveai nici un fel de surse
de informații externe pe care să le consulți, până și conturul propriei vieți își pierdea claritatea”

Din O mie nouă sute optzeci și patru* (1949)

Tele-ecranul emitea un șuierat asurzitor, care continuă cu aceeași intensitate timp de treizeci de secunde. Era zero șapte și cincisprezece, ora deșteptării pentru funcționari. Winston își smulse din pat trupul – gol, căci membrii Partidului Exterior nu primeau decât trei mii de cupoane pentru îmbrăcăminte pe an, iar o pijama costa șase sute – și apucă de pe scaun un maiou ponosit și un șort. Peste trei minute aveau să înceapă Exercițiile Fizice. În clipa următoare îl cuprinse un acces de tuse atât de violent, încât nu mai putu să stea drept, lucru ce i se întâmpla aproape întotdeauna imediat după trezire. Îi golea în asemenea hal plămânii, încât nu reușea să respire din nou decât lungit pe spate și inspirând profund de câteva ori la rând. Venele i se umflară de la efortul impus de tuse, iar ulcerul varicos începu să-l mănânce.

— Grupul de la treizeci la patruzeci! lătră o voce pătrunzătoare de femeie. Grupul treizeci-patruzeci! La locurile voastre, vă rog. De la treizeci la patruzeci!

Winston luă poziția de drepți în fața tele-ecranului, pe care apăruse deja imaginea unei femei destul de tinere, slabă, dar musculoasă, îmbrăcată în uniformă și cu pantofi de sport.

— Îndoiți și întindeți brațele! se răsti ea. Țineți ritmul cu mine. Unu, doi, trei, patru! Unu, doi, trei, patru! Haideți, tovarăși, mai cu viață! Unu, doi, trei, patru! Unu, doi, trei, patru!

Durerea provocată de accesul de tuse nu îi ștersese cu totul din minte lui Winston impresia lăsată de vis, iar mișcările ritmice ale exercițiului fizic o restabiliră întru câtva. În timp ce își azvârlea mecanic brațele înainte și înapoi, având pe chip expresia de plăcere dârză care era considerată adecvată în timpul Exercițiilor Fizice, se strădui să refacă în minte drumul până la perioada încețoșată a copilăriei timpurii. Era teribil de dificil. Dincolo de sfârșitul anilor ’50 totul se estompa. Când nu aveai nici un fel de surse de informații externe pe care să le consulți, până și conturul propriei vieți își pierdea claritatea. Îți aminteai evenimente mărețe, care foarte probabil nu avuseseră loc, îți aminteai amănuntele unor incidente fără să le poți reconstitui atmosfera, și mai erau și perioadele lungi și pustii, cărora nu le puteai asocia nimic. În vremea aceea totul fusese altfel. Chiar și țările avuseseră alte nume și alte forme pe hartă. Aerodromul Unu, de exemplu, nu se chemase așa: se chemase Anglia sau Marea Britanie, deși Winston era destul de sigur că Londra se chemase întotdeauna Londra.

[…] În copilăria sa, timp de câteva luni, în Londra avuseseră loc lupte de stradă confuze, iar pe unele și le amintea foarte clar. Dar i-ar fi fost complet imposibil să reconstituie istoria întregii perioade, să spună cine cu cine se lupta la un moment dat, deoarece nici un document scris și nici un cuvânt rostit nu menționau vreo altă alianță decât cea actuală. De exemplu, în acest moment, în 1984 (dacă era 1984), Oceania se afla în război cu Eurasia și era aliată cu Estasia. În nici un enunț public sau privat nu se recunoștea vreodată că aceste trei puteri fuseseră cândva grupate altfel. În realitate, după cum Winston știa foarte bine, nu trecuseră decât patru ani de când Oceania, aliată cu Eurasia, se războise cu Estasia. Aceasta era însă doar o informație clandestină, pe care se întâmpla s-o dețină deoarece nu-și controla suficient de bine memoria. Oficial, schimbarea partenerilor nu avusese loc niciodată. Oceania era în război cu Eurasia, prin urmare Oceania fusese întotdeauna în război cu Eurasia. Dușmanul momentului reprezenta întotdeauna răul absolut, de unde rezulta că orice acord trecut sau viitor cu el era imposibil.

Lucrul cel mai înfricoșător, se gândi el pentru a zece mia oară în timp ce-și împingea dureros umerii în spate (își roteau trunchiurile de la mijloc, cu mâinile pe șolduri, un exercițiu care, chipurile, era bun pentru mușchii spatelui) – lucrul cel mai înfricoșător era că s-ar putea ca totul să fie adevărat. Dacă Partidul putea să își vâre mâna în trecut și să spună despre un eveniment sau altul că nu s-a întâmplat niciodată, așa ceva era cu siguranță mai înspăimântător decât simpla tortură și moartea.

Partidul spunea că Oceania nu fusese aliată niciodată cu Eurasia. El, Winston Smith, știa că Oceania fusese aliata Eurasiei cu doar patru ani în urmă. Dar unde exista această informație? Doar în mintea lui, care oricum avea să fie anihilată în curând. Și dacă toți ceilalți acceptau minciuna impusă de Partid – dacă toate consemnările spuneau aceeași poveste –, atunci minciuna intra în istorie și devenea adevăr. „Cine controlează trecutul”, spunea sloganul Partidului, „controlează viitorul; cine controlează prezentul controlează trecutul”. Și totuși trecutul, deși modificabil prin natura sa, nu fusese niciodată modificat. Adevărul de acum era adevărat din vecie și pentru vecie. Era foarte simplu. Nu era nevoie decât de o serie interminabilă de victorii asupra propriei memorii. I se spunea „controlul realității” – sau, în neolimbă, „dublugândire”.

[…] Winston își lăsă brațele moi pe lângă corp și își umplu iar încet plămânii cu aer. Mintea îi alunecă în lumea labirintică a dublugândirii. Să știi și să nu știi, să te crezi absolut sincer în timp ce spui minciuni atent construite, să ai simultan două opinii care se anulează reciproc, știind că ele se contrazic și crezând în amândouă, să te folosești de logică împotriva logicii, să respingi moralitatea în timp ce ți-o revendici, să crezi că democrația este imposibilă și că Partidul este apărătorul democrației, să uiți ce trebuie să uiți, apoi să-ți amintești de îndată ce e nevoie să-ți amintești, iar apoi, imediat, să uiți din nou și, mai presus de toate, să aplici același proces procesului însuși – aceasta era subtilitatea supremă: să induci conștient inconștiența și apoi să devii din nou inconștient că tocmai ai înfăptuit acest act hipnotic. Până și înțelegerea cuvântului „dublugândire” presupunea utilizarea dublugândirii. […] Trecutul, reflectă el, fusese nu doar modificat, fusese practic distrus. Căci cum să poți confirma până și faptul cel mai evident, când nu exista nici o altă dovadă în afară de propria ta memorie? Încercă să-și amintească în ce an auzise prima dată de Fratele cel Mare. Se gândi că trebuie să fi fost cândva prin anii ’60, dar n-avea cum să știe cu certitudine. Evident că în istoriile Partidului Fratele cel Mare apărea drept liderul și apărătorul Revoluției din primele ei zile. Isprăvile sale fuseseră treptat împinse și mai departe în timp, până ce ajunseseră chiar și în fabuloasa lume a anilor ’40 şi ’30, când capitaliștii, cu ciudatele lor pălării cilindrice, mai treceau încă pe străzile Londrei în automobile mari și lucioase sau în trăsuri cu pereți de sticlă. Nu se putea ști cât din această legendă era adevărat și cât era inventat. Winston nu mai ținea minte nici la ce dată se înființase Partidul. Nu credea să fi auzit cuvântul Soceng până prin 1960, dar era posibil să fi circulat mai înainte în forma sa din fostalimbă, „Socialism Englezesc”. Totul se topea în ceață. Uneori puteai depista totuși o minciună evidentă. De exemplu, nu era adevărat că Partidul inventase avioanele, așa cum se susținea în cărțile de istorie ale Partidului. Ținea minte avioanele din cea mai fragedă pruncie. Numai că nu puteai dovedi nimic. Nu puteai găsi nicăieri vreo dovadă.

* Traducere de Dana Crăciun, ed. rom. cit., pp. 35-39 (n. ed.).

„E o frumusețe chestia asta, distrugerea cuvintelor”

Din O mie nouă sute optzeci și patru* (1949)

În cantina cu tavan scund, aflată mult sub pământ, coada de la prânz înainta încet și smucit. Sala de mese era deja foarte aglomerată și asurzitor de zgomotoasă. Aburul de tocăniță se revărsa dinspre grilajul de la tejghea, răspândind un miros acru, metalic, care totuși nu reușea să acopere vaporii emanați de ginul Victoria. La capătul celălalt al încăperii se găsea un bar mic, o banală deschizătură în perete, unde puteai cumpăra gin cu zece cenți cana.

— Chiar pe tine te căutam, spuse o voce din spatele lui Winston.

Acesta se întoarse. Era Syme, prietenul lui, care lucra la Secția Cercetare. „Prieten” nu era, probabil, cel mai potrivit cuvânt. În ziua de azi nu mai aveai prieteni, aveai tovarăși, dar compania unor tovarăși era mai plăcută decât a altora. Syme era filolog, specialist în neolimbă. Ba chiar făcea parte din echipa enormă de specialiști care lucra în prezent la editarea celei de-a unsprezecea ediții a dicționarului neolimbii. […]

— Cum mai merge treaba la dicționar? întrebă Winston, ridicând vocea ca să acopere zgomotul.

— Încet, răspunse Syme. Am ajuns la adjective. E fascinant.

Se însuflețise imediat ce i se pomenise de neolimbă. Împinse crăticioara la o parte, luă codrul de pâine într-una din mâinile lui delicate și brânza în cealaltă, apoi se aplecă peste masă, ca să poată vorbi fără să strige.

— Ediția a unsprezecea este ediția definitivă, spuse el. Aducem limba în forma ei finală, forma pe care o va avea atunci când nimeni nu va mai vorbi altceva. Când vom termina, cei ca tine vor trebui s-o învețe de la zero. Tu îți imaginezi, presupun, că principala noastră responsabilitate este să inventăm cuvinte noi. Dar nici vorbă de așa ceva! Noi distrugem cuvinte – zeci de cuvinte, sute de cuvinte în fiecare zi. Radem limba până la os. A unsprezecea ediție nu va avea nici un cuvânt care să-și piardă relevanța înainte de 2050.

Mușcă lacom din pâine și înghiți vreo două îmbucături, după care continuă, cu un soi de pasiune de chițibușar. Fața lui îngustă și întunecată se însuflețise, iar ochii își pierduseră expresia batjocoritoare și deveniseră aproape visători.

— E o frumusețe chestia asta, distrugerea cuvintelor. Evident, cel mai mult se pierde la verbe și adjective, dar sunt și sute de substantive de care se poate scăpa. Nu e vorba doar de sinonime, ci și de antonime. În fond, ce rost are un cuvânt care este pur și simplu opusul altui cuvânt? Orice cuvânt își conține opusul în sine. Să luăm, de exemplu, cuvântul „bun”. Dacă ai cuvântul „bun”, ce rost mai are cuvântul „rău”? „Nebun” este la fel de potrivit, ba chiar mai potrivit, deoarece este exact opusul lui, ceea ce nu e cazul cu „rău”. Sau dacă vrei o variantă mai puternică pentru „bun”, ce rost are să folosești o întreagă serie de cuvinte vagi și inutile, cum sunt „excelent” și „splendid” și toate celelalte? „Plusbun” acoperă acest înțeles – sau „dubluplusbun” dacă vrei ceva și mai puternic. Bineînțeles că folosim deja aceste forme, dar în versiunea finală a neolimbii nu va mai exista nimic altceva. În cele din urmă întreg conceptul de bunătate și răutate va fi acoperit doar de șase cuvinte – în realitate, de unul singur. Nu vezi câtă frumusețe este în asta, Winston? Evident, inițial a fost ideea lui FM, adăugă el ca și când tocmai i-ar fi trecut prin minte.

La menționarea Fratelui cel Mare, chipul lui Winston se însufleți vag. Syme însă sesiză imediat o anume lipsă de entuziasm.

— Nu apreciezi cu adevărat neolimba, Winston, zise el aproape trist. Chiar și când scrii, continui să gândești în fostalimbă. Ți-am citit câteva din textele alea pe care le scrii câteodată pentru Times. Sunt destul de bune, dar sunt traduceri. În sinea ta preferi să folosești în continuare fostalimbă, cu toată imprecizia și nuanțele ei inutile. Nu înțelegi frumusețea distrugerii de cuvinte. Știai că neolimba este singura limbă din lume al cărei vocabular se micșorează în fiecare an?

Winston o știa, bineînțeles. Zâmbi – speră că înțelegător –, neavând suficientă încredere în sine ca să vorbească. Syme mai mușcă o bucată din pâinea închisă la culoare, mestecă scurt și continuă:

— Nu pricepi că întregul scop al neolimbii este să îngusteze sfera gândirii? În cele din urmă vom face crima-n-gândire literalmente imposibilă, deoarece nu vor mai exista cuvinte care s-o exprime. Orice concept care s-ar putea dovedi vreodată necesar va fi exprimat printr-un singur cuvânt, cu un înțeles strict delimitat, iar toate înțelesurile derivate vor fi eliminate și uitate. Cu cea de-a unsprezecea ediție suntem deja aproape de acest punct. Dar procesul va continua mult timp după ce tu și cu mine nu vom mai fi. Tot mai puține cuvinte în fiecare an și sfera gândirii tot mai redusă. Bineînțeles, nici acum nu există vreun motiv sau scuză pentru comiterea de crime-n-gândire. Este pur și simplu o chestiune de autodisciplină, de control al realității. În cele din urmă însă nici nu va mai fi nevoie de așa ceva. Revoluția va fi încheiată în momentul în care limba va fi perfectă. Neolimba este Soceng și Soceng este neolimba, adăugă el cu un soi de satisfacție mistică. Te-ai gândit vreodată, Winston, că până cel mai târziu în anul 2050 nu va mai exista nici o ființă umană care să poată înțelege conversații de felul celei pe care-o purtăm noi acum?

— Cu excepția... începu circumspect Winston, apoi se opri.

Îi stătuse pe limbă să spună „Cu excepția prolilor”, dar se abținu, neștiind sigur dacă o astfel de remarcă nu era cumva nonconformistă în vreun fel oarecare. Syme însă ghicise ce voia să spună.

— Prolii nu sunt ființe umane, zise el nepăsător. Până în 2050 – probabil chiar mai devreme – toate cunoștințele concrete de fostălimbă vor fi dispărut. Întreaga literatură a trecutului va fi deja distrusă. Chaucer, Shakespeare, Milton, Byron... toți vor exista doar în versiunile din neolimbă, nu doar transformați în altceva, ci transformați în opusul a ceea ce erau odinioară. Chiar și literatura Partidului se va schimba. Chiar și sloganele se vor schimba. Cum să ai un slogan precum „Libertatea este Sclavie”, când conceptul de libertate a fost abolit? Întregul climat al gândirii va fi unul diferit. De fapt, nu va mai exista gândire, nu așa cum o înțelegem acum. Conformismul presupune să nu gândești – să nu ai nevoie să gândești. Conformismul înseamnă să nu fii conștient.

Într-o bună zi, se gândi Winston, cuprins de o convingere bruscă și profundă, Syme va fi vaporizat. E prea inteligent. Vede lucrurile prea clar și vorbește prea limpede. Partidului nu-i plac astfel de oameni. Într-o bună zi va dispărea. Îi stă scris pe față.

* Traducere de Dana Crăciun, ed. rom. cit., pp. 53, 55-58 (n. ed.).

„Crimstop semnifică abilitatea de a te opri, ca din instinct, în pragul unui gând periculos”

Din O mie nouă sute optzeci și patru* (1949)

Unui membru de Partid i se cere să aibă nu doar părerile, ci și instinctele corecte. Multe dintre convingerile și atitudinile care i se pretind nu sunt niciodată exprimate clar și nici nu ar putea fi exprimate fără a dezvălui contradicțiile inerente ale Soceng. Dacă este o persoană conformistă din fire (un bungânditor în neolimbă), va ști în orice situație, fără să stea pe gânduri, care este convingerea corectă sau sentimentul adecvat. Și, oricum, temeinica sa instruire mentală, de care are parte în copilărie și care se structurează în jurul cuvintelor crimstop, albnegru și dublugândire, îl face să nu-și dorească și nici să nu poată să judece prea profund vreun subiect.

De la un membru de Partid se așteaptă să nu aibă nici un fel de emoții personale și să nu-și înfrâneze în nici un fel entuziasmul. Trebuie să trăiască într-o continuă frenezie a urii față de dușmanii din exterior și față de trădătorii din interior, de triumf în urma victoriilor și de autoumilire în fața puterii și înțelepciunii partidului. Nemulțumirile provocate de propria-i viață stearpă și nesatisfăcătoare sunt redirecționate intenționat către exterior și disipate prin procedee precum cele Două Minute de Ură, iar speculațiile care ar putea, eventual, să provoace o atitudine sceptică sau rebelă sunt înăbușite de la bun început prin propria-i disciplină interioară, dobândită din copilărie. Primul și cel mai simplu pas spre această disciplină, care poate fi predat chiar și copiilor mici, se numește crimstop în neolimbă. Crimstop semnifică abilitatea de a te opri, ca din instinct, în pragul unui gând periculos. Include puterea de a nu pricepe analogiile, de a nu observa erorile de logică, de a înțelege greșit până și cele mai simple argumente dacă acestea sunt contrare principiilor Soceng și de a fi plictisit sau oripilat de orice gând care ar putea să te ducă într-o direcție eretică. Pe scurt, crimstop înseamnă prostie protectoare. Dar prostia nu e suficientă. Dimpotrivă, în semnificația sa completă, conformismul presupune un control la fel de deplin asupra propriilor procese mentale precum cel pe care îl are un contorsionist asupra propriului trup. În fond, societatea Oceaniei se bazează pe convingerea că Fratele cel Mare este atotputernic și că Partidul este infailibil. Cum în realitate însă Fratele cel Mare nu este atotputernic și nici Partidul nu este infailibil, este necesară o flexibilitate permanentă și neobosită în tratarea faptelor. Cuvântul cheie aici este albnegru. La fel ca multe alte cuvinte din neolimbă, are și el două înțelesuri care se contrazic reciproc. Aplicat unui adversar, denotă obiceiul de a pretinde cu tupeu că negrul este alb, în contradicție cu realitatea evidentă.

* Traducere de Dana Crăciun, ed. rom. cit., pp. 234-235 (n. ed.).

„Ești de părere, Winston, că trecutul există cu adevărat?”

Din O mie nouă sute optzeci și patru* (1949)

Nu-și amintea finalul acelui interogatoriu. A urmat o perioadă de întuneric, iar apoi celula sau încăperea în care se găsea acum a început treptat să prindă contur în jurul lui. Era întins aproape cu totul pe spate și nu se putea mișca. Trupul îi era imobilizat în toate punctele esențiale. Chiar și ceafa îi era prinsă cumva. O’Brien îl privea de sus, grav și oarecum trist. Văzută de jos, fața îi părea aspră și epuizată, cu pungi sub ochi și riduri de oboseală ce duceau de la nas la bărbie. Era mai în vârstă decât crezuse Winston: avea, probabil, patruzeci și opt sau cincizeci de ani. Mâna i se odihnea pe un cadran cu o manetă în vârf și cu cifre de jur împrejur.

— Ți-am spus că, dacă ne vom mai întâlni vreodată, aici va fi, spuse O’Brien.

— Da, răspunse Winston.

Fără vreun alt avertisment în afară de o ușoară mișcare a mâinii lui O’Brien, un val de durere îi năvăli lui Winston în trup. Era o durere înfricoșătoare, pentru că nu vedea ce se întâmpla și avea senzația că era cumva rănit de moarte. Nu știa dacă se întâmpla cu adevărat ceva sau efectul era indus electric, însă trupul îi era deformat și articulațiile îi erau smulse încetul cu încetul. Deși durerea îi iscase broboane de sudoare pe frunte, cel mai greu de suportat era teama că șira spinării urma să-i plesnească în orice moment. Își încleștă dinții și începu să respire adânc pe nas, încercând să rămână tăcut cât de mult putea.

— Ți-e teamă că în orice moment poate să plesnească ceva, spuse O’Brien, privindu-i fața. În special ți-e teamă că va fi șira spinării. Ai în minte o imagine cât se poate de vie a felului cum se vor desprinde vertebrele și din ele o să înceapă să se scurgă măduva. La asta te gândești, nu-i așa, Winston?

Winston nu răspunse. O’Brien coborî maneta cadranului. Valul de durere se retrase aproape la fel de repede cum îl copleșise.

— Asta a fost patruzeci, spuse O’Brien. Vezi că numerele de pe cadranul acesta ajung până la o sută. Pe parcursul conversației noastre nu uita, te rog, că îmi stă în putere să-ți provoc durere în orice moment și la orice intensitate am eu chef. Dacă îmi spui vreo minciună, dacă încerci să te eschivezi în vreun fel sau chiar să cobori sub nivelul dumitale obișnuit de inteligență, vei urla de durere instantaneu. Ai înțeles?

— Da, răspunse Winston.

[…] O’Brien îl privea de deasupra lui cu un aer meditativ. Semăna mai mult ca niciodată cu un profesor care se străduiește din răsputeri cu un copil îndărătnic, dar promițător.

— Partidul are un slogan care se referă la controlul trecutului, spuse el. Repetă-l, te rog.

— „Cine controlează trecutul controlează viitorul; cine controlează prezentul controlează trecutul”, repetă ascultător Winston.

— „Cine controlează prezentul controlează trecutul”, repetă O’Brien, aprobând încet din cap. Ești de părere, Winston, că trecutul există cu adevărat?

Pe Winston îl copleși din nou senzația de neajutorare. Aruncă o privire cadranului. Nu știa dacă răspunsul care avea să-l scutească de durere era „da” sau „nu” – nu știa nici măcar care răspuns era considerat ca fiind cel adevărat.

O’Brien zâmbi ușor.

— Nu le ai cu metafizica, Winston, spuse el. Până în acest moment nu te-ai întrebat niciodată ce înseamnă existența. Mă voi exprima mai clar. Trecutul există cumva concret, în spațiu? Există undeva un loc, o lume de obiecte materiale, unde trecutul încă se desfășoară?

— Nu.

— Atunci unde există trecutul, dacă există în vreun fel?

— În documente. Este consemnat în scris.

— În documente. Și...

— În minte. În memoria oamenilor.

— În memorie. Foarte bine atunci. Noi, Partidul, controlăm toate documentele și controlăm toate memoriile. Prin urmare, controlăm și trecutul, nu-i așa?

— Dar cum puteți împiedica oamenii să-și amintească lucruri? strigă Winston, uitând iarăși o clipă de cadran. E ceva involuntar. Nu depinde de individ. Cum puteți controla memoria? Pe a mea nu ați controlat-o!

Atitudinea lui O’Brien se înăspri din nou. Puse mâna pe cadran.

— Dimpotrivă, zise el, dumneata nu ți-ai controlat-o. De-asta ai ajuns aici. Ai ajuns aici pentru că n-ai putut să-ți mobilizezi modestia și autodisciplina. N-ai fost în stare de supunere, care este prețul sănătății mintale. Ai preferat să fii un smintit, o minoritate de unu. Numai mintea disciplinată poate vedea realitatea, Winston. Dumneata crezi că realitatea este ceva obiectiv, ceva exterior, care există în sine. Crezi, de asemenea, că natura realității este de la sine înțeleasă. Când te amăgești să crezi că vezi ceva, presupui și că tot restul lumii vede același lucru. Eu însă îți spun, Winston, că realitatea nu este ceva exterior. Realitatea există în mintea umană și nicăieri altundeva. Nu în mintea individuală, care poate greși și, oricum, piere rapid – numai în mintea Partidului, care este colectivă și nemuritoare. Orice spune Partidul că reprezintă adevărul este adevărul. Realitatea nu poate fi văzută altfel decât privind prin ochii Partidului. Acesta este lucrul pe care trebuie să-l reînveți, Winston. Reînvățarea impune un act de autodistrugere, un efort de voință. Trebuie să devii umil înainte să te poți însănătoși la minte.

Făcu o pauză de câteva clipe, ca și când ar fi vrut să îi dea timp lui Winston să asimileze ce-i spusese.

— Ții minte, continuă el, că ai scris în jurnal: „Libertatea înseamnă libertatea de a spune că doi plus doi fac patru”?

— Da, răspunse Winston.

O’Brien ridică mâna stângă, cu dosul palmei îndreptat spre Winston, degetul mare ascuns și celelalte patru degete ridicate.

— Câte degete îți arăt aici, Winston?

— Patru.

— Și dacă Partidul spune că nu sunt patru, ci sunt cinci... atunci câte?

— Patru.

Își termină cuvântul într-un icnet de durere. Acul cadranului sărise la cincizeci și cinci. Întregul corp i se acoperi de transpirație. Aerul îi sfâșie plămânii și ieși în gemete adânci, pe care nu le putu opri nici strângând din dinți. O’Brien îl privea, cu cele patru degete încă întinse. Trase maneta înapoi. De data asta durerea nu se potoli decât un pic.

— Câte degete, Winston?

— Patru.

Acul urcă la șaizeci.

— Câte degete, Winston?

— Patru! Patru! Ce altceva pot să spun? Patru!

Acul probabil că urcase din nou, dar Winston nu se uită la el. Chipul greoi și sever și cele patru degete îi umpleau câmpul vizual. Degetele i se ridicau enorme dinaintea ochilor, ca niște stâlpi, încețoșate și parcă vibrând, dar incontestabil patru.

— Câte degete, Winston?

— Patru! Încetați, încetați! Cum de puteți continua? Patru! Patru!

— Câte degete, Winston?

— Cinci! Cinci! Cinci!

— Nu, Winston, n-are rost. Minți. Ești convins în continuare că sunt patru. Câte degete, te rog?

— Patru! Cinci! Patru! Cum vreți. Numai încetați, opriți durerea!

Dintr-odată se trezi că stă în capul oaselor, cu brațul lui O’Brien pe după umeri. Probabil își pierduse cunoștința preț de câteva secunde. Legăturile care îi țintuiseră trupul fuseseră slăbite. Îi era foarte frig, tremura incontrolabil, îi clănțăneau dinții, iar pe obraji îi șiroiau lacrimi. Preț de o clipă se agăță de O’Brien ca un copil, găsind o alinare ciudată în brațul greu care-i înconjura umerii. Avea senzația că O’Brien e protectorul lui, că durerea venea din afară, dintr-o altă sursă, și că O’Brien îl putea salva.

— Înveți cam încet, Winston, spuse cu blândețe O’Brien.

— Ce să fac? bolborosi el. Ce să fac dacă văd ce este dinaintea ochilor mei? Doi plus doi fac patru.

— Uneori, Winston. Alteori fac cinci. Alteori, trei. Alteori fac toate rezultatele simultan. Trebuie să te străduiești mai mult. Nu-i ușor să devii iar întreg la minte.

* Traducere de Dana Crăciun, ed. rom. cit., pp. 271-272, 274-277 (n. ed.).