Dumitru Constantin DULCAN

INTELIGENŢA MATERIEI

Ediţia a II-a revăzută şi adăugită

  CUPRINS:

  Prolog 5 Capitolul I: MATERIA ŞI VIAŢA. 9

  ÎNCEPUTURI.'. 9

  A existat un început o lumină străpunge brusc tenebrele Primele trei minute ale lumii întrebări înapoi la mitologie Evoluţia. . Şi istoria.

  APARIŢIA VIEŢII – NECESITATE COSMICĂ. 11

  Viaţa, o finalitate cosmică Viaţa, fenomen universal Structuri. Necesare viului Viaţa, necesitate sau hazard? De la întâmplare la necesitate Unitate în diversitate Modelul lumii vii.

  EVOLUŢIE ŞI HAZARD. 15

  Totul e întâmplare? Eroarea genetică = creaţie? O finalitate logică Eroarea înseamnă progres?

  Capitolul II: INFORMAŢIA ŞI VIAŢA. 20

  INFORMAŢIA – CONDIŢ IE A VIEŢII. 20

  Fiinţele vii, simple mecanisme termodinamice?

   Biosisteme Viaţa = negentropie Viaţa = o oscilaţie în jurul unui punct de echilibru Viaţa = prelucrare de informaţii.

  Conceptul' de informaţie în BIOLOGIE. 22

  Informaţie şi cunoaştere Bioinformaţia Cauze mici, efecte mari Programe moştenite şi programe achiziţionate prin instruire Şi da şi nu, sau semnificaţia informaţiei.

  STRUCTURI CAPABILE SĂ PRELUCREZE INFORMAŢIE. 24

  Un punct de vedere Cine dirijează funcţionalitatea unui protozoar? între conştientă şi instinct Un grăunte raţional Este sistemul nervos singura structură vie capabilă să prelucreze informaţii? Argumente.

  UN MODEL INFORMAŢIONAL AL LUMII VII. 28

  Universul, un sistem evolutiv Aceleaşi soluţii la aceleaşi probleme La aceleaşi informaţii genetice, forme şi funcţii diferite Informaţie şi structură Modelul sau patern-ul informaţional al materiei vii Informaţii mai adânci decât cele genetice.

  Capitolul III: ENERGIA ŞI VIAŢA.'. 31

  FIZICA VIULUI. 31

  Biocâmpuri Interferenţe de câmpuri Ritmurile vieţii Ritmul vieţii şi al morţii Există un model energetic al viului? Biocâmp şi câmp electromagnetic Un ocean de semnale Biocomunicaţia Interdisciplinaritatea, cheie a cunoaşterii Fenomene rare Energia viului, energie electrică?

  BIOCOMUNICAŢIA – FENOMEN OBIECTIVABIL. 39

  Un experiment Definiţii Gândul, o forţă Recepţie şi conştientizare Forţa de impact a gândirii Modificări obiective Limbajul universal sau gândirea fără cuvinte. Sugestie şi câmp energetic Comunicarea – atribut fundamental al lumii vii Telepatia, un prelimbaj? Puthoff şi Târg Telepatia experimentală la ruşi încercări de explicare a fenomenului de biocomunicaţie Argumente neurofiziologice Argumente de ordin psihofiziologic sau psihodinamic Argumente de ordin biofizic Implicaţii ontologice ale fenomenului de biocomunicaţie NASA şi telepatia Telepatia şi viaţa socială a insectelor Concluzii asupra fenomenului de biocomunicaţie.

  SENSIBILITATEA LUMII VEGETALE INTELIGENŢA MATERIEI ESTE O REALITATE? 62

  Capitolul IV: INTELIGENŢA MATERIEI. 67

  ESENŢA VIEŢII. 67

  Întreruperea tăcerii minerale Esenţa viului – comunicare, inteligenţă Inteligenţa materiei Definiţiile inteligenţei Nivelurile inteligenţei Inteligenţă umană şi inteligenţă bazală Certitudine şi eroare Inteligenţă intrinsecă şi extrinsecă Câmpul informaţional universal Creierul inviabil Informaţie inteligentă Concepţia lui Jung şi Pauli Gnoza de la Princeton Iniţiere sau ştiinţă?

  INTELIGENŢA NATURII. 74

  Instincte şi acte deliberate Instinctele = programe inteligente Conduite inteligente Sclavia la insecte Cultivatorii de ciuperci Confort citadin Comunicarea prin dans O temperatură constantă Viespile chirurgi Natura nu face risipă de inteligentă Marea lecţie a naturii Rudimente de gândire Inteligenţa anticipativă Corăbii vii O partida de vânătoare O lume a castelor Comunicarea fără limbaj articulat Limbajul chimic Comunicarea prin sunete Ultrasunetele Infrasunetele Sunetele Imprinting Cântec şi comunicare Galaxiile vieţii Pasărea de foc Bioluminiscenţa Radarul viu Comunicare prin limbaj Sunt animalele fiinţe agresive? Vae victis! Nu suntem singurele fiinţe inteligente Crima de a ucide din plăcere Oameni şi animale.

  ROS ŞI THANATOS. 90

  Sexualitatea Sublimare Redundanţă şi eşec Obiectivele unei adevărate educaţii sexuale Memento mori Alte nedumeriri Perfectarea Moartea, o renaştere Carpe diem.

  Capitolul V: MATERIE ŞI GÂNDIRE. 98

  BAZELE NEUROFIZIOLOGICE ALE CONŞTIENTEI. 99

  Formaţia: reticulată Vigilitate = conştientă Grila selectoare Dezaferentarea senzorială Conştientă celulară.

  REZERVELE GÂNDIRII. 102

  Hipnoza – cale de acces spre potenţialul nostru latent Percepţii false Sugestia posthipnotică Sugestia hipnotică şi modificările organice Modele funcţionale ale subconştientului.

  EXISTĂ ŞI ALTE DIMENSIUNI PSIHOFI2IOLOGICE ALE CONŞTIENTEI 106

  UMANE?

  Timpul Timp biologic Timp fiziologic Timp psihologic Timpul şi clarviziunea Visul şi timpul Extazul "Viziunea" lui ung Condiţionare şi determinare Mit şi ritual.

  PSIHOCIBERNETICA SAU AUTOPROGRAMAREA PE ŞANSĂ SAU EŞEC 113 Imaginea de sine Bariera psihologică Modele de referinţa Autoprogramarea Pentru o nouă "imagine de sine" Programarea subconştientului Cine suntem. Capitolul VI: UNIVERSUL CUNOAŞTERII SAU DRUMUL SPRE N0I ÎNŞINE. 119

  CUNOAŞTEREA ŞTIINŢIFICĂ. 119

  Percepţie şi cunoaştere De la certitudine la incertitudine "Lumea-i toată adunată într-o boabă de nisip" Conştiinţa universală – forma supremă a nemanifestului Fizica modernă desfiinţează hazardul?

  RELIGIE ŞI CUNOAŞTERE. 123

  Definiţie Obiect Istoria doctrinelor revelate "Antologia extazului" Fântâna cu miracole Istoria ştiinţelor ezoterice, sau a ştiinţei misterelor Conţinutul doctrinelor ezoterice Sensul ascuns al Invizibilului Critica gândirii ezoterice

  Limitele religiei

  Există o opoziţie religie-ştiinţă? Capitolulul VII: POSIBILE RĂSPUNSURI DESPRE N0I. 136

  Întrebări care nu au încă răspuns Cele doua surse de cunoaştere Există două dimensiuni ale realităţii: vizibilă şi invizibilă Câmpul fundamental sau Realitatea ultimă Corpul vizibil şi corpul invizibil Raţiune şi simbol Certitudine şi incertitudine Sacrul şi Profanul Religia în lumea modernă Simbolul christic Binele şi Răul Sensul evoluţiei biologice Misterele vieţii Voinţa de a fi Universul – un vast sistem informaţional Destin şi liber arbitru Ce a fost la început? Misterul existenţei Fizica modernă şi religia Atributele inteligenţei Cosmice.

  Capitolul VIII: PAŞl SPRE UNITATEA COSMICĂ A FIINŢEI NOASTRE. 149

  Disperarea fiinţei esenţiale A privi şi a vedea Cheia cunoaşterii Calea spre zei

   Repetări necesare Nivelul critic de energie Undele creierului Starea alfa Biofeed-back-ul Efectele stării de relaxare sau ale stării alfa Fiziologia relaxării

   O metodă practică de relaxare Când trebuie să ne relaxăm Să oprim o clipă maşina de fabricat gânduri.

  STRESUL ÎN LUMEA MODERNĂ. 160

  Otrava fricilor din noi Fenomenul de "coping" Comportament tip A şi B Imageria mentală pozitivă Tehnica imageriei mentale pozitive Sentimentul de a fi sau "bucuria de a trăi".

  PROLOG

  "Cum s-ar putea vinde sau cumpăra cerul ori căldura pământului? Ideea ni se pare stranie. Dacă prospeţimea aerului şi murmurul apei nu ne aparţin, cum le putem vinde?

  Pentru poporul meu nu există colt al acestui pământ care să nu fie sacru. Un ac de pin care sclipeşte, un mal nisipos, o brumă întinsă în mijlocul pădurii întunecate, totul este sfânt în ochii şi în memoria celor din poporul meu.

  Seva care urcă în arbori poarta în ea credinţa Pieilor Roşii; fiecare luminiş şi fiecare insecta sunt sacre pentru memoria şi credinţa poporului meu.

  Când albii merg la ceruri şi uită locul natal, morţii noştri nu-şi uită niciodată acest pământ frumos pentru că el le este mamă. Noi facem parte din pământ fi el face parte din noi.

  Florile sunt surorile noastre, cerbii, caii, vulturii sunt fraţii noştri; crestele stâncilor, roua preriilor, căldura din pieptul poneilor şi omul aparţin aceleiaşi familii.

  Acest pământ este sacru pentru noi. Iar apa scânteietoare care se prăvăleşte în râuri şi pârâiaşe nu este numai apă, ea este sângele strămoşilor noştri.

  Trebuie să-i învăţaţi pe copiii voştri că pământul nostru este sfânt, că fiecare imagine ce se reflectă în apa clară a lacurilor este ca o fantomă care vorbeşte despre întâmplări, despre amintiri ale vieţii celor din poporul meu. Murmurul apei este vocea tatălui meu.

  Râurile sunt surorile noastre; ele ne astâmpără setea, ne poartă canoea şi ne hrănesc copiii. Dacă noi vă vindem pământul nostru va trebui să vă amintiţi toate acestea şi să-i învăţaţi pe copiii voştri că râurile sunt surorile noastre şi ale voastre şi de aceea trebuie să le iubiţi ca pe fraţii voştri.

  Noi ştim că omul alb nu înţelege modul nostru de a vedea lucrurile. Pentru el o palmă de pământ face cât oricare alta pentru că el este un străin care vine în noapte, îşi ia de pe pământ ceea ce îi trebuie şi-l părăseşte. Pământul nu-i este frate, ci duşman. Îşi uită mormântul tatălui său şi îşi creşte copiii fără dragoste de pământul natal. El tratează pe mama sa, pământul, şi pe tatăl său cerul, ca pe lucruri care se pot cumpăra, jefui sau vinde, asemenea oilor şi perlelor colorate. Lăcomia sa va sărăci pământul şi-l va lăsa pustiu.

  Eu nu ştiu nimic, modul nostru de a fi diferă de al vostru (.)

  Nu exista un colt liniştit în oraşele omului alb. Nicăieri nu se aude creşterea ierbii primăvara sau bătaia aripilor de fluturi.

  Dar poate că este aşa pentru că eu sunt un sălbatic şi nu înţeleg.

  Zgomotul din oraşe te asurzeşte. Ce rămâne din viaţă daca nu poţi asculta clipocitul apei şi cântecul broaştelor în noapte?

  Dar poate este aşa pentru că eu sunt un sălbatic şi nu înţeleg.

  Indianul preferă adierea vântului care mângâie oglinda iazului şi mireasma vântului spălat de ploaia de amiază sau parfumat de pini.

  Aerul este scump omului roşu pentru ca toţi împart acelaşi suflu. Animalul, arborele şi omul – toţi respiră la fel. Omul alb nu pare să perceapă aerul pe care îl respiră.

  Asemenea unui muribund, el nu-i mai recunoaşte mirosul. Trebuie să ştiţi că aerul este cu mult mai preţios şi că suflul aerului este acelaşi în toate lucrurile care trăiesc. Aerul care a dat strămoşilor noştri prima lor respiraţie primeşte, de asemenea, ultima lor privire. Şi dacă ne vindem pământul, voi trebuie să-1 păstraţi curat şi sfânt pentru ca omul să poată simţi mângâierea vântului şi dulceaţa câmpului în floare.

  Dacă hotărâm sa vă vindem pământ, voi pune o condiţie: omul alb trebuie sa trateze animalele de pe acest pământ ca pe fraţii şi surorile sale.

  Eu sunt sălbatic şi nu înţeleg un alt mod de a trăi. Am văzut miile de bizoni care putrezeau în preerie lăsaţi acolo de omul alb care i-a ucis din goana trenului.

  Eu sunt un sălbatic şi nu pricep cum acest cal de fier care fumegă poate fi mai important decât bizonii pe care noi nu-i ucidem decât pentru nevoile vieţii noastre.

  Ce este omul fără animale? Dacă toate animalele ar dispărea, omul ar muri complet solitar, pentru că tot ceea ce li se întâmpla animalelor i se întâmplă imediat şi omului.

  Toate lucrurile sunt legate între ele. Spuneţi copiilor voştri că pământul de sub picioarele lor nu este altceva decât cenuşa strămoşilor noştri. Învăţaţi-i pe copiii voştri ceea ce noi i-am învăţat pe ai noştri – pământul este mama noastră şi ceea ce se întâmplă pământului, nouă ni se întâmplă şi se întâmplă copiilor pământului. Dacă omul batjocoreşte pământul, pe sine se batjocoreşte.

  Noi o ştim de mult – nu pământul aparţine omului, ci omul pământului.

  Noi o ştim bine – toate lucrurile sunt legate între ele, aşa cum sângele face legătura între membrii aceleiaşi familii.

  Nu omul a ţesut pânza pământului; el este doar un fir. Tot ceea ce el face cu pânza pământului, lui îşi face. Nici omul alb care are un Dumnezeu. Nu poate să nu împărtăşească acest destin comun.

  Când ultimul om va dispărea de pe acest pământ şi când amintirea sa nu va mai fi decât umbra unei imagini care străbate preeria, râurile şi pădurile vor păstra spiritul fraţilor mei pentru că ei iubesc acest pământ ca pruncul bătăile inimii materne.

  După toate, noi suntem probabil fraţi şi surori. Există ceva pe care noi 3 ştim bine şi pe care omul alb îl va şti poate într-o zi: Dumnezeul nostru este acelaşi cu al vostru. Voi credeţi că Dumnezeu este numai al vostru ca şi pământul nostru. Este imposibil. El este Dumnezeul omului şi are aceeaşi îndurare pentru toţi oamenii, albi sau roşii.

  Cel ce-şi murdăreşte patul va pieri într-o zi sufocat de propriile sale mizerii. Dar în timp ce noi pierim, voi veţi străluci iluminaţi de forţa unui Dumnezeu care v-a condus pe acest pământ şi care, într-un scop special, v-a permis să ne dominaţi.

  Acest rost este ciudat pentru noi. Noi nu înţelegem pentru ce sunt ucişi toţi bizonii, de ce nu sunt domesticiţi caii sălbatici, de ce lucrurile cele mai ascunse ale naturii sunt înăbuşite de mirosul greu al oamenilor, de ce priveliştea frumoaselor coline este tulburată de strigătele lor.

  Unde sunt desişurile ascunse? Au dispărut. Unde este marele vultur? A dispărut şi el. Este sfârşitul vieţii şi începutul supravieţuirii.

  Pământul este leagănul şi sursa de existentă a vieţii noastre. Aceasta o ştiau, mult mai bine decât noi, oamenii care trăiau nemijlocit în natură. In mod paradoxal, în numele civilizaţiei şi al prosperităţii, 1-am uitat, degradându-1, pustiindu-1. Pământul a devenit irespirabil. Riscăm să dispărem sufocaţi de propria noastră "operă".

  Daca omul distruge Pământul care 1-a creat şi care-1 hrăneşte, înseamnă că ori doreşte sa se sinucidă, ori adevărurile pe care le deţine despre sine şi natură sunt false. In căutarea acestor adevăruri uitate vă invită gândurile noastre.

  Textul de mai sus este un citat, cu acordul autoarei, din lucrarea "La medicine du corps energetique" de Jeannine Pontaine, în care este reprodusa scrisoarea unui şef de trib indian (Pieile Roşii) adresată Preşedintelui SUA în anul 1894, ca răspuns la cererea acestuia de a le cumpăra o parte din pământurile lor (selecţia, traducerea şi sublinierile ne aparţin).

  Conţinutul actual al lucrării impune câteva precizări.

  La apariţia sa, în 1981, lucrarea s-a bucurat de o primire de excepţie, fiind considerată ca un best seller. A stârnit interesul unor categorii foarte largi de cititori – biologi, psihologi, fizicieni, informaticieni, filosofi, sociologi, clerici etc. A beneficiat de numeroase cronici în publicaţiile de informare generală, cât şi în cele de ştiinţă şi cultură. Nu aceeaşi a fost şi primirea "oficială" a lucrării.

  După ce este trecuta prin "furcile caudine" ale unui control ideologic rigid, este imediat retrasă de la propunerile pentru premiul Academiei Romane şi i se impune tăcerea.

  Dată fiind epuizarea sa imediată la prima apariţie, oportunitatea sa în prezent şi dorinţa cititorilor de a o avea la dispoziţie – lucrarea se reeditează revizuită şi adăugită de către autor. Au fost eliminate elementele depăşite de timp şi s-au adăugat altele noi impuse de evoluţia cunoaşterii sau care, din motivele expuse, nu au putut apare în prima ediţie.

  Lucrarea "Inteligenţa materiei" îşi propune să abordeze, în actuala ediţie, laturile esenţiale ale cunoaşterii, indiferent de caracterul sursei – ştiinţifică, empirică sau revelată – pentru a găsi un răspuns la întrebările fundamentale ale omului şi pentru a schiţa o posibilă cale de urmat. Finalitatea sa a fost de a realiza o sinteză a acelor date despre noi, menite să releve coerenţa şi rezonanţa lumii de la macrounivers la microunivers, de la vizibil la invizibil, sub acţiunea marelui arhitect constituit de ceea ce am numit Inteligenţa materiei.

  Ideea de Inteligenţă ordonatoare de univers, de raţiune cosmică, nu este desigur nouă. La modul vag şi întrebător, orice om de bun simţ, în fata ordinii din natură, îşi spune că "trebuie să existe ceva" care să o justifice.

  În gândirea filosofică i se acordă un sens mai precis începând, s-ar părea, cu Anaxagoras (c. 500428 î.e.n.), care prin "nous" înţelege o raţiune, o inteligenţă responsabilă de ordonarea Universului. Heraclit din Efes (c. 540-475 Le. N.) utilizează termenul de "logos" cu sensul de raţiune, ordine, de lege prezentă şi necesară în existenţa lumii de la Cosmos la raţiunea umană.

  Într-o formă sau alta, mai extins sau mai restrâns, apărată sau negată, o întâlnim exprimată în întreaga gândire filosofică, de la cea ezoterică, la aceea ezoterică. Evident, este specifica şi tuturor doctrinelor religioase.

  Un discurs teoretic axat pe această temă, dar privit îndeosebi din unghi filosofic, este întreprins de Raymond Ruyer prin lucrarea "Gnoza de la Princeton". Din nefericire, date fiind dificultăţile de informare la acea vreme, n-am avut-o la dispoziţie decât după mai mulţi ani de la apariţia lucrării mele, pentru a o cita în prima ediţie. Din ambele lucrări se desprinde ideea existenţei unei Conştiinţe cosmice – cum o numeşte Şcoala de la Princeton – sau a unei "Inteligenţe", în concepţia noastră. Este încă o confirmare a acestei idei, impusă de logica datelor analizate.

  Nu prioritatea ideii însă este cea care ne interesează aici, ştiut fiind că "nimic nu-i nou sub soare". Ceea ce ne-a interesat a fost nu afirmaţia, ci demonstraţia, nu enunţul, ci susţinerea ideii. Obiectivul pe care ni 1-am propus a fost acela de a face o analiză detaliată, un discurs extins asupra ideii, în care să se urmărească demersul său în evoluţia lumii, de la ipoteticele începuturi până la stadiul în care, prin om, gândirea se gândeşte pe sine.

  Dincolo de discursul asupra cunoaşterii, hotărâtoare pentru motivarea acestei cărţi a fost experienţa noastră concretă de cercetător şi observator aflat în relaţie directă cu omul şi cu natura, în multitudinea formelor lor de manifestare.

  Am avut şansa de a cunoaşte oameni dotaţi cu însuşiri neobişnuite şi de a fi implicat în experienţe insolite, care au constituit un izvor de informaţii şi un prilej de profundă meditaţie. Pentru unele informaţii n-a venit încă timpul de a fi discutate. Vine o vreme pentru toate.

  Nimic din ceea ce se afirma ca o certitudine în aceasta carte nu este neverificat prin proprie experienţă. Acolo unde datele personale ne-au lipsit, am menţionat întotdeauna autorul căruia îi aparţin. Din acest motiv, am folosit ca date din literatură îndeosebi pe acelea care veneau în sprijinul propriei experienţe. Cel ce nu este străin de domeniu poate uşor sesiza.

  N-am scris această carte cu dorinţa de a da letcii, ci din sentimentul datoriei fată de şansa de a fi fost, din miliarde de a nu fi fost. Acum, când se sfârşeşte o lume şi începe o alta.

  Autorul.

  Motto:

  Universul este doar fizică. 0 fizica a echilibrelor energetice în multitudinea formelor existente. Este o aserţiune acceptată de ştiinţă. Noi am completa doar cu ideea intervenţiei unei inteligente în acest joc de energii.

  Capitolul 1 MATERIA ŞI VIAŢA ÎNCEPUTURI.

  A existat un început? Din zorii existenţei sale, omul caută un răspuns neliniştitoarelor întrebări privind sensul vieţii, originea acesteia şi a Universului în care se află.

  Judecând după vechimea surselor de care dispunem astăzi, s-ar părea că primele încercări meritorii de răspuns s-au înfiripat cu multe mii de ani în urmă, undeva în adăpostul inospilalier, dar sigur, al grotelor aflate la izvoarele Indusului.

  Lumea hindusă veche şi-a cristalizat observaţiile în multe din operele rămase până astăzi model de înţelepciune a antichităţii. Documentele rămase de la popoarele indo-ariene şi asiro-babiloniene ne relevă o frapantă asemănare a concepţiilor cosmogonice în întreaga lume veche situată istoric înaintea antichităţii greceşti. Un ochi atent poate distinge în bogăţia de mituri, de imagini simbolice şi de explicaţii uneori inocente, inerente epocii, fiorul unor frământări profund umane, o căutare de sensuri şi, nu rareori, o inefabilă intuire a lor.

  Imaginea unui început, a unei substanţe primordiale, conturează ideea de unitate a lumii, idee la care mai târziu avea să ajungă pe o cale raţionala şi gândirea antică elenă. Dar într-o epoca în care gândirea nu putea deveni încă ştiinţă, dat fiind stadiul de dezvoltare în care se afla omenirea, era greu de imaginat un răspuns superpozabil realităţii.

  După cinci milenii de evoluţie a culturii şi civilizaţiei omul încearcă sa formuleze un răspuns bazat pe date ştiinţifice privind originea sa şi a Universului.

  În esenţă, două teorii cosmogonice îşi dispută dreptul de "cetate" în ştiinţa actuală: teoria universului staţionar şi teoria universului extensiv. Una consideră că Universul nu are un moment de apariţie, a existat dintotdeauna şi este inextensibil (Finaly ş.a.). Cealaltă, dimpotrivă, ii atribuie o vârstă, un moment de început, din care s-ar afla într-o continuă expansiune (Gamow ş.a.).

  Ambele teorii iau drept argument, interpretat însă diferit ca origine, existenta unui zgomot cosmic fundamental, a unei radiaţii universale continue şi egale în toate direcţiile (izotropă) descoperită în anul 1964 de Penzias şi Wilson. Este interesant de sesizat ca Gamow, ca şi Alpher şi Herman, elaborând concepţia asupra naşterii Universului – numită şi teoria Big-Bang-ului – au presupus existenta acestei radiaţii cosmice fundamentale cu mult înainte de a fi descoperită.

  O lumină străpunge brusc tenebrele. Conform concepţiei Universului în expansiune, la început n-ar fi existat decât o explozie care a umplut spatul cu particule, o lumină bruscă în vidul rece şi întunecat. Această explozie iniţială, ce s-a produs cu circa 15 miliarde de ani în urmă, ar fi condus la creşterea temperaturii cu sute de mii de milioane de grade Celsius, permiţând formarea unei protomaterii nestructurate încă, aflată doar în stadiul de particule. Momentul acesta nu este exact ora Zero a Universului, ci se situează la circa o sutime de secunda distantă în timp. Nu suntem, aşadar, în clipa în care a apărut "logosul", "cuvântul". Această clipă, de început, rămâne încă un spaţiu al mitologiei. Dar să derulăm mai departe scenariul "genezei" imaginat de către oamenii de ştiinţă.

  "Lumina umple vidul, risipeşte întunericul şi răspândeşte materia", ne spune L. Herisman. Este greu să vedem cu ochii minţii totalitatea lumii existente în această energie primară. Şi totuşi, din această unitate primă, din acest grăunte de lumină rezultă, ca urmare a unei îndelungi evoluţii, întregul Univers cu tot ce există.

  Potenţial existam, aşadar, încă în prima undă de lumina.

  Primele trei minute ale lumii. Drumul de la lumină până la om este lung şi anevoios. Poate că la fel de anevoios ca şi cel de la om până la lumina spiritului. Din acest "punct" iniţial de lumină, de la care ar mai circula şi astăzi în spaţiu fotonii reci, se formează, prin scăderea temperaturii şi printr-un lanţ de reacţii nucleare, particulele esenţiale ale materiei – protonii, neutronii şi electronii. Ei vor constitui matricea primordială pentru atomii elementelor din care s-a ajuns prin evoluţie la lumea existentă.

  Conform acestei teorii, la început Universul ar fi fost asemenea unei stele gigante, aflată în continuă expansiune şi care s-a născut în exact trei minute şi trei sferturi. Acestea ar fi, aşadar, primele minute ale lumii! Din asocierea unui proton cu un electron se formează primul element -hidrogenul.

  Având structura atomică cea mai simplă, hidrogenul devine cap de serie pentru toate elementele descoperite la care s-a ajuns prin reacţii de tip nuclear. Dintre acestea, 52 de elemente au fost identificate în structura materiei vii.

  Întrebări. Nu putem să nu ne întrebăm totuşi dacă aceste ipoteze cosmogonice oferă un răspuns satisfăcător pentru originile lumii. Steven Weinberg însuşi mărturiseşte: "Nu pot nega un sentiment al irealului când scriu despre primele trei minute ca şi cum am şti cu adevărat despre ce a fost vorba".

  Ideea modelului standard pentru Univers rămâne doar un început ipotetic. Cercetările ulterioare aduc alte argumente teoretice şi experimentale. Descoperiri cum sunt existenţa unor "goluri" în distribuirea materiei, precum şi a unor grupuri gigante de galaxii contravin principiului cosmologic care postulează existenta unui Cosmos omogen şi izotrop şi impun revizuirea teoriilor actuale despre Univers.

  Nu avem argumente ştiinţifice nici pentru existenţa unui Univers închis care, la atingerea unei densităţi cosmice mai mari decât densitatea critică, şi-ar înceta expansiunea şi ar începe o contracţie accelerată până ar deveni din nou o masă incandescentă ca la început, nici pentru un Univers deschis care, având o densitate cosmică mai mică decât cea critică, s-ar extinde la infinit, stingându-se în cele din urmă în tenebrele reci şi nemişcate ale tăcerii infinite.

  Înapoi la mitologie? Ţinând seama de observaţia că toate fenomenele în Univers au o evoluţie ciclică, s-ar părea a fi cel mai acceptabil conceptul unui univers ciclic, pulsatoriu, descris în gândirea hindusă. Totul în Univers s-ar afla într-o perpetuă alternantă ciclică: evoluţie – involuţie.

  După încheierea unui ciclu, materia şi-ar relua evoluţia din punctul Zero fără ca vreo informaţie să transgreseze dintr-un univers într-altul, după unele viziuni, iar după altele, germenii viitorului univers s-ar afla în cel precedent.

  Jean Charon (1985) vorbeşte, de asemenea, despre existenţa unui univers ciclic cu o durată de 104 miliarde de ani dedusă prin teoria relativităţii complexe. Suntem de părere că, indiferent de teoria acceptată – a unui univers fără început, a unui univers în expansiune sau chiar a unui univers pulsatoriu, care se dilată şi se contractă ritmic, capacitatea materiei de a evolua de la simplu la complex, de la neviu spre viu rămâne certă.

  Evoluţia. Niciuna din teoriile ştiinţifice propuse nu ne spune ce a fost în momentul Zero, la "începuturi". Chiar modelul standard "începe lumea" cu o sutime de secundă mai târziu, după cum am văzut.

  Privită prin gândirea discursivă, lumea în care trăim nu o putem concepe în afara categoriilor de Spaţiu, Timp, Cauză. Admiţând că în universul înconjurător totul se petrece ca efect al unei cauze într-un punct determinat al spaţiului, într-un anumit moment, extinzând aceste criterii până la găsirea cauzei prime, ajungem la un impas al gândirii. Nu se poate imagina nici ceea ce ar fi fost dacă nu era ceea ce este, nici cum ar fi putut să creeze lumea cel ce n-a fost creat.

  Si istoria. Vârsta diferită a corpurilor astrale ne arată că Universul nu a putut fi creat în întregime deodată şi că materia este supusă unor transformări şi evoluţii continue pe care ştiinţa, ca şi simpla observaţie, le relevă a fi ciclice. Toate elementele structurale ale Universului au, în consecinţă, o istorie – apar, evoluează şi se transformă pe fondul mişcării eterne.

  De la particulele elementare se ajunge la hidrogen, iar de aici peripeţiile evoluţiei ne conduc la om -care nu este altceva decât un ansamblu integrat de particule, atomi, elemente. Om şi Univers n-au decât una şi aceeaşi sorginte, una şi aceeaşi structură fundamentală. Nimic din ceea ce este prezent în noi nu este absent în Univers, pentru că Universul şi viaţa sunt legate prin aceleaşi fire ţesute de evoluţia materiei în mişcare.

  APARIŢIA VIEŢII – NECESITATE COSMICA.

  Viaţa – o finalitate cosmică? Ne întrebăm ce ar fi fost Universul fără viaţă. Spectacolul lumii ar fi fost fără spectatori şi, fără îndoială, mult mai sărac decât este acum. Înţelegem că viaţa irumpe la adăpostul unor condiţii zămislite în Cosmos. Materia este supusă unei continue mişcări, unei perpetue evoluţii şi neîncetate transformări. Din această proprietate fundamentală rezidă evoluţia de la simplu la complex, de la anorganic la organic şi de aici posibilitatea de apariţie a vieţii (fig.1).

  Oparin şi Haldane (1924) au propus primul model pentru drumul parcurs de materie în evoluţia spre viaţă, stabilind ca leagăn apa oceanului primitiv.

  Rămâne doar interesul său istoric.

  Explorările actuale ale spaţiului cosmic şi studierea meteoriţilor au relevat prezenţa în Cosmos a moleculelor organice a căror vârstă este egală cu aceea a sistemului nostru solar, deci inclusiv a Pământului. Fred Hoyle susţine că primii germeni de viaţă au apărut în norii de praf cosmic.

  Fig.1 Evoluţia materiei spre viaţă. Viaţa – fenomen universal. Noile date privind originea extraterestră a vieţii ne descoperă dintr-o dată un Cosmos "locuit", substanţele care intră în structura organismelor vii fiind prezente la scara întregului Univers. Oricare ar fi însă originea primilor compuşi organici, terestră sau cosmică, momentele de organizare a vieţii, aşa cum o cunoaştem astăzi, se presupun a fi aceleaşi pe Terra.

  În evoluţia de la simplu la complex, viaţa apare prin organizarea materiei pe niveluri sau trepte succesive de integrare: particulele elementare (preon, cuarc, nucleon, nucleu) – atomi – molecule -macromolecule – ţesuturi – organe – sisteme de organe – individ – specie -» biocenoză – lume vie.

  Structuri necesare viului. Conform cunoscutei ecuaţii a Einstein, între masă şi energie există o anumită relaţie matematică. In consecinţă, trăim într-un univers de energie, aceasta nefiind decât un alt aspect al materiei. Viaţa nu va apărea decât odată cu structurile capabile să întreţină un permanent schimb de energie cu mediul ambiant. Pentru acest motiv, în structura materiei vii vor intra ca elemente fundamentale carbonul, hidrogenul, oxigenul, azotul, fosforul şi sulful care, prin proprietăţile lor, răspund optim condiţiilor de viaţă de pe Terra.

  Graţie acestor elemente, structurile ce apar sunt dotate cu posibilităţi de captare, transformare şi întreţinere a energiei.

  Elementul central în jurul căruia se organizează viaţa pe planeta noastră este carbonul. Dispunând de patru posibilităţi de afiliere la alte elemente, acesta realizează o serie de combinaţii organice, dintre care unele au capacitatea de a înmagazina o mare cantitate de energie necesară organismului în procesele metabolice. Aceste "depozite de energie" sunt constituite de hidraţii de carbon, numiţi şi glucide sau zaharuri.

  O altă categorie de substanţe necesare vieţii, cu rol energetic şi structural, sunt lipidele, în compoziţia lor, carbonul apare alături de hidrogen, oxigen, azot şi fosfor.

  Substanţele organice fundamentale pentru existenta vieţii sunt protidele, în structura cărora, în afară de carbon, găsim oxigen, hidrogen, azot, ca elemente principale şi, în mai mică proporţie, sulful şi fosforul. Protidele, constituite la rândul lor din circa 20 de aminoacizi, formează fundamentul structural şi funcţional al materiei vii.

  Datorită faptului că atomul de carbon îşi poate satura cele patru valenţe cu radicali diferiţi, rezultă structuri asimetrice din punct de vedere energetic – electric şi magnetic. Din această asimetrie a moleculelor de proteine ar rezulta însăşi cauza reactivităţii structurilor vii.

  Se admite că în anumite condiţii – cum ar fi, de pildă, descărcările electrice atmosferice şi radiaţia ultravioletă intensă – atribute probabile ale atmosferei în perioada de formare a Pământului – a fost posibilă formarea moleculelor organice din atomii elementelor menţionate. Desigur, aceste condiţii propice de formare a substanţelor organice existau şi în afara planetei noastre.

  Fiind o alternativă mult discutată, însuşi Oparin, autorul ipotezei originii terestre a vieţii, şi-a revizuit părerea în faţa noilor date, afirmând că substanţele organice din care s-au constituit ulterior sistemele vii, au apărut pe cale abiogenă în Cosmos, cu mult înainte de formarea planetei Terra".

  Oricare ar fi locul de naştere al substanţelor organice, se admite ipotetic aceeaşi cale a evoluţiei chimice în formarea lor. Mai mult, plecându-se de la această ipoteză, s-a reuşit să se obţină în laborator sinteza mai multor substanţe organice, inclusiv de aminoacizi (Bahadur – 1955; Groth -1957; Oro şi Kimball – 1963 ş.a.). Se consideră că meteoriţii şi radiaţia cosmică ar putea fi căile de vehiculare a acestor substanţe din Cosmos pe Pământ.

  Combinaţiile organice ale carbonului au asigurat atât sursa energetică necesară vieţii – glucide, lipide cât şi elementele structurale ale sistemelor vii, aminoacizii. Dar elementul capabil să adune aceşti aminoacizi în structuri apte de mişcare în sens biologic, adică purtătoare de viaţă, a fost acidul dezoxiribonucleic (ADN). Apariţia sa a constituit un moment – cheie în evoluţia vieţii, acesta având capacitatea de a se multiplica prin mutaţie şi selecţie în diversitatea de forme pe care o cunoaştem astăzi – de la bacterii la plante, animale, om.

  Viaţa – necesitate sau hazard? Dar cum a apărut ADN? Cine 1-a creat? "Hazardul prin intermediul aminoacizilor", zice Monod. ". Aceştia se grupează la întâmplare dând naştere la numeroase complexe din care unul singur va fi viabil: cel corespunzător structurii ADN-ului".

  Monod (1970) absolutizează rolul hazardului ca unică sursă a oricărei creaţii în biosferă: "Hazardul pur, singur hazardul, libertatea absolută dar oarbă, se află la baza prodigiosului edificiu al evoluţiei".

  El califică, în mod eronat, drept animism şi vitalism orice concepţie care susţine că evoluţia lumii vii până la om este integrată legic în evoluţia cosmică. Omul cu întreaga sa complexitate biologică şi spirituală nu ar fi, conform teoriei hazardului absolut, decât rezultatul unor erori care au apărut întâmplător în codul genetic al primelor forme de viaţă.

  Considerăm însă ca legitim să ne întrebăm: dacă n-ar fi intervenit hazardul, evoluţia s-ar fi oprit la faza de compuşi organici? Şi dacă erorile stau la baza mutaţiilor din codul genetic ce asigură evoluţia, de ce n-ar fi păstrat aceasta oamenii cu mai multe membre decât patru? S-ar fi împiedicat unele pe altele? O formă bine adaptată la viaţa este maimuţa. De ce n-ar n posibil ca din eroare să se ajungă de la om din nou la ea, iar selecţia s-o păstreze? Se ştie cât de brutala a fost reacţia Academiei vieneze când Dacqud a emis o astfel de ipoteză în 1873. Fără îndoială că pot avea loc mutaţii genetice prin erori. Toată patologia ne-o demonstrează. Dar nu erorile constituie regula în evoluţie.

  Waddington compară rolul întâmplării în evoluţie cu gestul de aruncare a cărămizilor într-o grămadă în speranţa că acestea se vor dispune într-o casă locuibilă. Prigogine consideră că probabilitatea vieţii de a apărea dintr-o pură întâmplare ar fi fost de o şansă la 10 neşanse, adică infim de mică.

  Fără îndoială, nu putem considera viaţa ca pe "ceva rar şi iraţional", numai pentru că ar fi apărut din întâmplare.

  De la întâmplare la necesitate. Într-o primă etapă, prebiotică, hazardul poate că şi-a avut rolul său; dar din momentul în care informaţia unei structuri viabile a fost înscrisa în molecula de ADN, viaţa depăşeşte imperiul întâmplării trecând în cel al necesităţii. Ceea ce apare prin hazard este fixat prin selecţie şi transmis în mod necesar prin informaţia genetică. Odată ajunsă pe drumul vieţii, evoluţia materiei spre viu este fără întoarcere.

  Conform teoriei sistemelor, formulată de L. Bertalanffy, un ansamblu de elemente aflate în interacţiune dispune de proprietăţi care nu sunt exprimate prin suma lor. In consecinţă, sistemele vii obţin o nouă însuşire fată de materia nevie, rezultată din înseşi legităţile sistemului, date de integralitatea sa. După cum o spune însuşi Jacob, într-un sistem viu fiecare dintre componenţi "devine pentru celălalt propria sa condiţie de existenţă, în egală măsură cauză şi efect". (Logica viului, Ed. Enciclopedică Romană, Bucureşti, 1972).

  În concluzie, se consideră că iniţial combinaţiile dintre elemente s-au făcut numai în baza afinităţilor lor chimice. In momentul în care apar structuri organice capabile de metabolism şi reproducere, deci sisteme vii, evoluţia lor capătă legităţi care impun cu necesitate drumul lung până la stadiul în care materia se gândeşte pe sine.

  Hazardul a adus la startul vieţii mai mulţi concurenţi, susţin teoriile neodarwiniste. Ulterior, selecţia naturală a impus formele cele mai adecvate de viaţă.

  Indiscutabil, nu se poate vorbi de un determinism rigid, în care întâmplarea este exclusă. Înţelegem întâmplarea ca modalitate de exprimare a necesităţii, concepem intervenţia ei în apariţia mutaţiilor la nivelul codului genetic, dar nu suntem de acord să punem sub semnul întâmplării întreaga evoluţie a materiei, aşa cum o cunoaştem.

  Viaţa nu poate fi o întâmplare în Univers. Apariţia vieţii este înscrisă chiar în legile evolutive ale Universului. In Univers, materia şi energia iau forme noi, fiind supuse ciclurilor evolutive şi menţinând în acelaşi timp în permanenţă un echilibru energetic. Viaţa apare deci ca o consecinţă a unor legităţi impuse prin mişcarea materiei şi dispune la toate nivelurile ei de organizare de aceleaşi caracteristici, exprimând şi prin aceasta unitatea lumii vii, integrarea ei într-un principiu al coerenţei universale.

  Unitate în diversitate. Structurile care apar în evoluţia materiei impun la un moment dat legităţi care determină în mod necesar existenţa tuturor sistemelor organizate. Aceleaşi legităţi vor determina şi marele principiu al coerenţei universale. Fiecare sistem devine dependent de un suprasistem, încadrat la rândul său în marele sistem pe care îl constituie Universul.

  Pământul n-ar putea exista dacă nu ar evolua după legităţi impuse de astrul ce dă numele sistemului din care face parte. Fără Soare, viaţa n-ar fi putut apărea pe Terra. La rândul său, viaţa – exprimată în milioane de forme cunoscute astăzi, probabil multe încă necunoscute – are legităţi comune de organizare pe Terra, întreaga diversitate de forme vii plecând de la o sursa comuna.

  Modelul lumii vii. Daca facem o analiză a formelor de viaţă la toate nivelurile de existentă, distingem o serie de elemente comune, un "plan" comun, care impune ideea de model al lumii vii.

   în structura şi funcţionarea celulei vii apar aceleaşi legi de bază, indiferent care este linia căreia îi dă naştere – bacterii, plante, animale, om. Toate celulele conţin în esenţa aceleaşi elemente structurale, independent daca acestea sunt de origine vegetală sau animală.

   Edificiul structural al tuturor fiinţelor ar cuprinde doar 20-24 de aminoacizi, diversitatea de forme vii nefiind dată decât de succesiunea diferita a acestor aminoacizi în structura proteinelor – diferenţă dictată de codul genetic înscris la toate vieţuitoarele în ADN-ul din nucleul celulei. ADN-ul serveşte astfel ca program – instrucţiune, după care tot ce trăieşte îşi structurează forma şi îşi desfăşoară viaţa.

  Ne diferenţiem deci, ca specie şi indivizi, prin modul diferit şi specific de aşezare, de ordonare a "cărămizilor" din noi (aminoacizii din structura proteinelor), întocmai cum se disting clădirile construite după planuri diferite. Aceasta ordonare diferită a aminoacizilor este semnătura noastră în lumea prin care trecem "ca un fulger", cum spune Ducroq, într-un timp etern.

   Combustibilul universal, sursa de energie necesară vieţii pentru întreaga lume vie, îl constituie glucoza, pe care numai plantele o pot fabrica, din bioxid de carbon şi apă, în prezenta energiei solare. Ne putem socoti în acest sens, fără să greşim, fii ai Soarelui. Depozitul universal de energie la toate nivelurile viului îl oferă acidul trifosforic.

   Întreaga lume vie are nevoie, pentru a exista, de informaţie şi de structuri specifice, prin care sa poată prelucra şi lua deciziile necesare unei orientări adecvate în mediu. Deducem de aici că toate celulele sunt capabile să recepţioneze şi să emită informaţie, adică să comunice, indiferent de nivelul de organizare la care se află. Considerăm că această capacitate se menţine şi atunci când o celulă este integrată într-un sistem biologic mai complex, cum este organismul pluricelular. Vom aborda mai detaliat ideea într-un alt context.

  Având legităţi comune de organizare şi funcţionare, toate formele vii sunt legate unele de altele. Animalele sunt dependente de existenţa plantelor, care le furnizează oxigen şi zaharuri (glucide) drept suport energetic, precum şi proteine, ca suport structural şi funcţional. Însăşi apariţia lor a depins de existenţa acestor surse de hrană.

  La rândul său, omul, ca structura cea mai complexă cunoscută astăzi, nu putea să apară decât urmând altor forme de viaţă, cu structuri mai simple decât a sa, prin evoluţia acestora. Pe seama lor îşi procură în plus o parte din elementele structurale pe care nu le poate fabrica singur. Existenţa unui sistem biologic este condiţionata, aşadar, de existenţa unui alt sistem care, la rândul său, este condiţionat de sistemele Pământ, Soare, Univers.

  În consecinţă, lumea este una singură – cea a materiei vii şi nevii.

  Organizarea materiei vii ca structură dotată cu o anumită formă de funcţionalitate include în sine, în mod implicit, şi informaţia. Distingem deci, la orice nivel de organizare a materiei, un substrat material – substanţa din structura sa – un aspect funcţional sau energetic şi un aspect informaţional de care depind organizarea şi funcţionarea sa. Rezumăm atunci conceptual Universul, cu tot ce există în el, prin triada: materie (substanţă), energie şi informaţie.

  EVOLUŢIE ŞI HAZARD.

  Totul e întâmplare? Inca din antichitate s-a intuit ca lumea vie trebuie sa fie rezultatul unei evoluţii de la simplu la complex, o teorie închegată în acest sens avem abia odată cu Lamarck şi, ajungând în fine până la cel mai autentic reprezentant al ei, Darwin. Până astăzi concepţiile în ştiinţă au suferit multe schimbări şi teoria evoluţiei n-a fost nici ea exceptată. Ca atare astăzi de la Darwin păstram doar ideea selecţiei naturale, iar modernii, îndeosebi prin Jacques Monod, au adăugat şi ideea mutaţiilor genetice creatoare de noi forme evolutive, care s-ar face absolut la întâmplare, prin hazard.

  Neo – darviniştii secolului al XX-lea au înlocuit Creatorul teologilor cu zeul "Hazard". Omul, aşa cum îl cunoaştem astăzi, nu ar fi decât rezultatul întâmplării şi al selecţiei naturale. Întâmplarea ar fi operat mutaţii în informaţia sa genetică, iar selecţia naturală – prin procesul de adaptare – a păstrat formele favorabile, înlăturând pe cele nefavorabile sau nesemnificative pentru evoluţie.

  Prin acest radicalism conceptual, biologia modernă şi mai ales Monod, care glosează mult pe această temă, a voit să ofere o nouă explicaţie evoluţiei lumii vii, opusa unor concepţii vechi, depăşite de dezvoltarea actuală a ştiinţelor. Dar, în dorinţa de a înlătura oricare alta părere, Monod absolutizează rolul hazardului în evoluţie.

  Totul în Univers este o întâmplare, un hazard. Lumea, aşa cum o ştim, creierul nostru, aşa cum îl avem, gândirea, marile idei, marile trăiri, marile speranţe şi iluzii, marile sentimente, marile creaţii nu sunt decât rodul întâmplării, întâmplare în care şansa de a exista este supusă rigorilor statistice.

  Asta-i tot. Omul s-a trezit dintr-o dată singur în "imensitatea indiferentă a Universului", în care a picat din întâmplare, Univers care este "surd la muzica sa, indiferent la speranţele sale, ca şi la suferinţele sau crimele sale". După ce supune criticii sale pe evoluţionişti ca Bergson şi Teilhard de Chardin – primul fiind acuzat de "vitalism metafizic", iar celălalt de "vitalism ştiinţific" – Monod îşi încearcă armele şi împotriva concepţiilor materialiste cărora le atribuie (culmea!) culpa de a H "animiste".

  Evoluţia, în concepţia lui Monod, nu poate fi prevăzută decât ca fenomen deductibil statistic, dar nu determinat legic.

  Eroarea genetică = creaţie? Să analizăm succint fenomenul prin prisma datelor ştiinţifice susţinute actual. Nimic de adăugat la ideea că lumea descinde din evoluţia formelor simple până la cele de complexitatea cunoscută astăzi. Numai că se susţine că modul de trecere de la o formă la alta s-a făcut nu prin adaptarea acestora la noi condiţii de viaţă, generatoare de modificări structurale, ci prin mecanismul mutaţiilor genetice care au apărut cu totul întâmplător. Informaţia genetică ce va impune o formă de viaţă nouă apare printr-o "greşeală" în mecanismul replicării ADN-ului. Monod numeşte aceste mutaţii drept "alterări", care apar accidental, prin hazard. Aceste erori genetice ar constitui singura sursă posibilă de evoluţie, şansa unică a oricărei creaţii în biosferă".

  Conform unei teorii mai recente, o radiaţie venită din Cosmos, o radiaţie nucleară din Pământ, sau diverşi compuşi chimici au provocat o mutaţie genetică favorabilă sau nefavorabilă, după hazard. Sub presiunea selecţiei naturale mutaţiile favorabile s-au transmis urmaşilor, apărând noi forme adaptate mediului, cele nefavorabile dispărând. Dar radiaţiile cosmice nu vin oricum. In calea lor, Terra opune un adevărat scut de apărare prin câmpul magnetic propriu. Acest câmp are momente când scade brusc în intensitate prin fenomenul de deplasare a polilor magnetici sau de inversiune geomagnetică. In aceste momente deci, Pământul este mult mai expus acţiunii radiaţiilor cosmice decât în mod obişnuit.

  În ultimele 3-4 milioane de ani, aceste fenomene s-ar fi petrecut de 4 ori. Lumea vie ar fi fost tot de atâtea ori expusă unor intense iradieri cosmice. Aceste accidente ar fi generat omul actual şi în general lumea vie, aşa cum o cunoaştem. Prin iradierea australopitecului s-a ajuns la omul de azi.

  Prin iradierea omului de azi ne putem deci aştepta la surprize evolutive? Într-un fel, tot cerul este de vină, s-ar putea spune. Numai că nu s-a "suflat în lut", ci s-a iradiat.!

  În condiţiile unei radioactivităţi crescute ar fi apărut, în Africa, prima specie de hominizi cu mers biped şi creier mai dezvoltat decât al maimuţei, Homo habilis. Acesta ar fi trăit chiar în perioada în care polii magnetici ai Pământului erau invers decât astăzi. La o nouă schimbare a polilor, lui Homo habilis ii ia locul Homo erectus, apoi omul de Neanderthal, urmat de Homo sapiens, omul actual (acum circa 40.000 de ani). Omul şi polul cum s-ar zice! Suntem desigur în domeniul speculaţiei ipotetice.

  Trebuie să spunem că nu reacţia afectivă, provocată de ideea că omul, ca şi viaţa în general, ar fi fructul unor erori, ne determină să acordam acestor teorii puţin credit, ci argumente de cu totul alt ordin.

  După cum reiese din însăşi teoria schimbării polilor, incidenţele radioactive majore s-au petrecut doar de 4 ori în 4 milioane de ani, deci destul de rar. Se ştie că atmosfera terestră a constituit şi constituie o adevărată perdea de protecţie pentru lumea vie fată de nocivitatea radiaţiei cosmice. Aceasta a şi permis, se crede, apariţia vieţii pe pământ. Schimbarea polilor magnetici oferă o slaba protecţie împotriva radiaţiilor, chiar pentru securitatea vieţii.

  Ideea mutaţiilor întâmplătoare a fost transpusă în laborator în urma cercetărilor de genetica.

  Progresul ştiinţific a permis obţinerea de mutaţii provocate artificial prin experienţe efectuate îndeosebi pe Drosophila. Mutaţiile au fost obţinute prin iradiere sau cu diverse substanţe chimice. De aici ipoteza că şi în natură lucrurile se întâmplă probabil la fel.

  Argumentele pentru care personal nu o împărtăşim sunt de ordin teoretic şi practic.

  O finalitate logica. Conform teoriei sistemelor, deja discutată, fiecare nivel de integrare biologică reprezintă un ansamblu de fenomene, de structuri intercondiţionate între care se stabilesc anumite legităţi de funcţionare. Astfel sistemul nu ar fi viabil, daca elementele sale n-ar fi coerente. Celula, unitate structural – funcţională fundamentală a viului, îşi datorează existenţa elementelor sale componente – cromozomi, ribozomi, mitocondrii etc.

  — Elemente între care se stabilesc relaţii de interdependentă, determinând sistemul să funcţioneze coerent, logic. Şi totuşi, în aceasta logica o intervenţie ilogica, cu finalitate logica – evoluţia?

  După opinia noastră, niciuna dintre teoriile existente asupra modului în care are loc diferenţierea celulara în organe diferite, când informaţia genetică este aceeaşi în toate celulele, nu lămureşte fenomenul. L. Watson citează o experienţă pe embrion de broască la care s-au înlocuit ţesuturile ce schiţau membrele superioare cu cele ce schiţau membrele inferioare. Natura nu a putut fi păcălită! Fiinţa născută avea membrele la "locul lor" şi nu cum ar fi fost de aşteptat.

  Dacă informaţia genetică a celulei începuse deja să prefigureze viitoarele organe, ce factor nou a apărut în reorientarea sa? Se spune că elementul orientativ în diferenţierea celulară ar fi chimismul zonei. Dar chimismul diferit pe zone, la rândul său, de ce este determinat?

  Fiind obligate să îndeplinească funcţia unui alt organ care a fost îndepărtat chirurgical din corp, multe din organele corpului uman schiţează o remodelare anatomică asemănătoare organului pe care îl înlocuim. Este, în ultimă instanţa, nevoie de o adaptare genetică. Un stomac înlăturat în proporţie de 3/4 este capabil să se refacă funcţional aproape în întregime.

  Toată lumea cunoaşte rolul mişcărilor peristaltice în mobilizarea alimentelor în tubul digestiv. Sensul lor este cel gravitaţional – de sus în jos; doar accidental se întâmplă invers. În operaţiile de înlocuire a esofagului cu un altul confecţionat din marea curbură a stomacului, acesta se adaptează noii sale funcţii şi adoptă o mişcare peristaltică inversă. Se poate răspunde că acestea sunt dictate de sistemul nervos. Dar sistemul nervos nu poate comanda funcţionalitatea organismului decât prin structuri adaptate funcţiilor. Nu ar putea în nici un caz rinichiul să digere, iar stomacul să facă altceva. Or, o readaptare a organului la o noua funcţie presupune o nouă informaţie genetica, iar dacă aceasta se obţine numai întâmplător, cum s-ar putea explica apariţia sa ca regulă şi nu ca întâmplare? Întâmplarea aici nu intervine decât ca alternativa nedorită, nefavorabilă intenţiei urmărite de medic. De altfel, chirurgii înţeleg corect organismul când operează, şi asta spre şansa bolnavilor. Ei mizează pe "inteligenta naturii", pe resursele proprii, existente în fiecare organism de a-şi adapta funcţionalitatea şi chiar forma noilor condiţii impuse de viaţă.

  Încercând să explicăm fenomenul de adaptare a microbilor la antibiotice şi să înţelegem rapiditatea cu care se creează forme rezistente, aspect valabil de asemenea şi pentru rezistenta la insecticide a unor dăunători, constatăm că fenomenele nu se petrec la întâmplare, ci au o perfectă logica internă. La rezistenta opusă de noi unei lumi parazite, aceasta găseşte rapid mijloacele de a supravieţui. Mulţi indivizi vor muri, dar unii vor rezista. In corpul lor apar structuri noi, care le conferă această capacitate. Va apărea deci o noua mutaţie genetică, orice structură presupunând o informaţie genetică proprie, informaţie care nu exista anterior în celulă. Cine a determinat această mutaţie?

  Radiaţiile cosmice şi terestre pe care întâmplarea le aduce de fiecare data când facem noi penicilină? Modificarea condiţiilor de viaţă este factorul care a provocat în realitate mutaţiile genetice. In consecinţă, celula, după o "logică" proprie, care i-a permis sa reziste în timp, şi-a creat un mijloc de supravieţuire. Nu este nevoie, dacă nu ne place, sa invocăm o forţă supranaturală, un "impuls primar", ci, foarte simplu, sa vedem în aceste mutaţii adaptative expresia legii generale a viului – să se organizeze în aşa fel încât să reziste vitregiei mediului. Putem vedea în această adaptare expresia unui răspuns inteligent la mediu, al unui sistem capabil de evoluţie. Dacă specia n-ar conţine, înscrisă în sine, şi posibilitatea adaptării la condiţii noi de mediu, ar fi pierit de mult.

  De altfel, mecanisme de adaptare distingem la tot pasul. Toată viaţa unei fiinţe nu înseamnă decât o continuă şi neîncetată adaptare: la frig şi la cald, la efort şi la repaus, la condiţii psihologice de stres, la frumuseţea vieţii ca şi la inevitabilele sale suferinţe. Pentru toate aceste circumstanţe există mecanisme bine precizate care-i permit fiinţei să supravieţuiască. De ce am crede atunci că, pentru a supravieţui unor condiţii neprevăzute în genomul său, specia este obligată să aştepte "generozitatea" unor radiaţii picate din cer?

  Cum să explicăm în lumina mutaţiilor întâmplătoare, generatoare de forme viabile, misterul prin care coloniile de albine şi de furnici îşi "fabrică" la "dorinţă", în funcţie de necesităţi, din aceeaşi sursă genetică, membri cu morfologie (fig.2) şi funcţionalitate diferită – regine, doici, lucrătoare, trântori, "soldaţi" de apărare, dotaţi numai ei cu mandibule puternice în formă de gheare, cu arme de atac şi apărare?

  Fig. 2 – Varietatea morfologica a indivizilor la termite provenind din aceeaşi sursa genetica (după M. Ionescu, citat de E. A. Pora).

  Cm larva. Soldat.

  Individ sexuat. Matca.

  Eroarea înseamnă progres? Eroarea ca şansă nu poate fi decât singulară. Dar o suită de erori n-a creat niciodată ordine, ci dezordine, prin creşterea entropiei. Un organism viu, de la cel mai simplu la cel mai complex, include în sine o ordine, o arhitectură care are o funcţionalitate logică interna, corespunzătoare necesităţilor sale vitale şi de perpetuare. Şi apoi, dacă prin evoluţie trebuie să înţelegem progres, să fie acesta numai rezultatul erorilor.?

  Este de observat că noile forme evolutive au o arhitectură complet schimbată, ceea ce ar presupune intervenţia concomitentă a tuturor mutaţiilor necesare schimbării întregului ansamblu. Mai concret, pentru ca peştii sa devină batracieni au fost necesare nu numai membre pentru deplasarea pe uscat şi organe adaptate respiraţiei în noile condiţii, ci şi schimbarea întregii lor morfologii şi fiziologii. Ca să intervină un număr aşa de mare de mutaţii întâmplătoare înseamnă într-adevăr să explici lumea numai prin miracole.

  Unele adaptări la mediu necesită structuri atât de complexe încât ar fi nevoie de prea multe întâmplări concomitente ca să fie posibile.

  Vom pune şi noi o întrebare naivă: prin ce miracol au survenit concomitent mutaţiile genetice care au avut ca rezultat apariţia în acelaşi timp a unui mascul şi a unei femele, cap de serie pentru o specie, dotaţi cu organe sexuale congruente, perfect adaptate unele altora ca structură şi funcţie pentru a se putea perpetua?

  Unele modele structurale par să fie menţinute la nivelul mai multor specii. Spre exemplu, schema generală a membrelor, pe care o putem urmări de la batracieni şi păsări până la mamifere (cu diferenţierile specifice, desigur). Să i se fi părut hazardului interesantă această schemă?

  Dacă admitem o evoluţie spre forme din ce în ce mai adaptate şi cu funcţionalitate mai complexa, ar fi normal să găsim şi formele intermediare nereuşite, ca fosile cel puţin, ori acestea nu există. Găsim doar specii diferite dispărute, ceea ce este cu totul altceva.

  Toate formele pe care le vedem astăzi în mediul lor propice sunt bine adaptate. De ce ar "vrea" peştele să trăiască în copac şi nu în apa pentru care a fost adaptat?

  Urmărind geneza unui făt normal de mamifer de la concepţie până la naştere, constatam intervenţia unei serii extrem de mari de mecanisme perfect corelate, astfel încât ar trebui să admitem că hazardul este de-a dreptul "inteligent" dacă este singurul responsabil de tot acest proces.

  E. A. Pora relatează o observaţie elocventă pentru această discuţie (1978). El a urmărit modificările pe care le-au suferit organismele unor animale acvatice din lacul Eforie în decurs de 150 de ani.

  Lacul Eforie s-a desprins din Marea Neagra prin interpunerea unei porţiuni de nisip între cele două ape. Salinitatea apei a crescut mult faţă de cea a mării prin deversarea resturilor de nămol sărat din lacul Techirghiol. Vieţuitoarele care au rămas în lac au dobândit însuşiri noi, diferite de semenele lor din Marea Neagră, atât ca rezistenţă la salinitatea mai crescută, cât şi ca aspect morfologic, impunând clasificarea lor în noi specii. Rezultă dar din acest exemplu că nu hazardul a creat speciile noi în decursul celor 150 de ani, ci mediul acvatic nou a impus o altă formă, adaptată. Mutaţia genetică pare să fie aici numai mijloc de realizare a adaptării, deci factor secund, pe primul plan aflându-se necesitatea continuării vieţii în noul mediu.

  Sunt multe alte întrebări care au ca obiect evoluţia şi la care ştiinţele actuale nu pot răspunde. Dacă evoluţia biologica presupune apariţia unui organism superior organizat în raport cu predecesorul său, atunci nu putem explica prezenta unor structuri mult mai perfecţionate la formele anterioare "neevoluate". Exprimat mai concret, dacă omul este ultima "achiziţie" a evoluţiei, ultima sa verigă şi deci forma cea mai perfecţionată la care a ajuns, atunci, luând numai un exemplu din multele existente, cum se explică "evoluţia" unei olfacţii aşa de slabe la om în raport cu cea a câinelui? Dar capacitatea unor peşti de a sesiza câmpurile electrice ale altor fiinţe, dar rezistenta la infecţii a consumatorilor de cadavre când omul este aşa de firav apărat? Dar deprinderi ale unor fiinţe care vin pe lume cu o ştiinţă neînvăţată de a fabrica miere, cuib, de a realiza chiar mutaţii genetice "la dorinţă", în timp ce omul trebuie să înveţe aproape totul pentru a trăi?

  Multe din posibilităţile noastre biologice par "involuate", dacă luăm ca bază de plecare reprezentarea lor la alte fiinţe ce ne preced evolutiv. Nici vederea, nici auzul, nici digestia, nici imunitatea nu ating performanţele întâlnite la alte niveluri biologice.

  Constatăm aşadar că obiectivul evoluţiei nu pare a fi totalitatea ci funcţionalitatea, nu performanţa parţilor ci finalitatea întregului. Oriunde a avut nevoie de o soluţie ingenioasă pentru a realiza un efect urmărit, natura a găsit-o şi a materializat-o fără să tină seama de contrazicerea termenului de evoluţie.

  O concluzie logică se impune aici. Începând cu celenteratele apare sistemul nervos ca structură nouă, destinată prelucrării de informaţie. Pe măsură ce urcăm noi trepte evolutive celulele rămân aceleaşi ca funcţie, dar se organizează în forme noi, mai complexe. Concomitent se perfecţionează şi structura sistemului nervos, adăugând etaje noi, cu funcţionalitate de asemenea mai complexă, până se ajunge la creierul uman – suportul conştientei. Se creează astfel impresia că evoluţia biologică nu ar fi avut alt scop decât perfectarea formelor de prelucrare a informaţiei – de la constrângerea structurilor primare la libertatea gândului desprins din materie şi ridicat la înălţimea spiritului. Acesta este sensul evoluţiei pe care îl impune stringenţa logică: perfectarea formelor capabile sa prelucreze informaţia până la complexitatea gândirii umane. S-ar părea că "spiritul" îşi sculptează în materie formele apte să-1 exprime. Privită astfel, evoluţia mai are încă mulţi paşi de făcut pe Terra până va ajunge să perceapă realitatea şi esenţa acestui spirit.

  Capitolul II: INFORMAŢIA ŞI VIAŢA INFORMAŢIA – CONDIŢIE A VIEŢII.

  Fiinţele vii – simple mecanisme. "Fiinţele sunt obiecte stranii" afirmă J. Monod. Existenţa lor sfidează unele principii fundamentale ale fizicii moderne, şi anume principiul entropiei postulat de cea de a doua lege a termodinamicii. L. Prigogine – laureat al premiului Nobel pe anul 1977 pentru studiul termodinamicii sistemelor vii – este de părere în acest sens că, în esenţă, viaţa poate fi dedusă din legile termodinamicii şi ale mecanicii statice, dar nu în totalitate. Închide-rea vieţii între cei doi poli – necesitate şi hazard – devenite paradigme ale ştiinţelor moderne, ar fi o încercare de aplicare rigidă a legilor fizicii în câmpul biologiei. Pentru a face înţeleasă dificultatea de a deduce proprietăţile biologice din legile fizicii, Prigogine exemplifică sugestiv: "Dacă s-ar studia molecula relativ complexă a benzenului prin mecanica cuantică plecând de la ecuaţia lui Schrodinger, atunci, pentru a deduce proprietăţile benzenului, cea mai perfecţionată maşină de calcul existentă ar avea nevoie de un timp ce ar depăşi vârsta Universului".

  Biosisteme. Întreaga materie este organizată pe sisteme. Noţiunea de sistem a fost introdusă de L. Beratalanffy, care defineşte sistemul ca un ansamblu de elemente legate între ele şi aflate în interacţiune. Din interacţiunea părţilor sistemului rezultă proprietăţi care reprezintă mai mult decât suma lor. Noua calitate a sistemului este obţinută deci prin integrarea şi nu prin însumarea fiecărui element din sistem. Cu studiul acestor proprietăţi emergente, diferite de suma părţilor unui sistem, se ocupă în prezent sinergetica.

  Se disting: sisteme izolate, care nu fac nici un schimb cu exteriorul sau efectuează unul foarte redus; sisteme închise, care fac cu mediul doar schimb de energie, şi sisteme deschise, care întreţin cu mediul înconjurător un permanent schimb de substanţa, energie şi informaţie.

  Toate sistemele vii sunt sisteme deschise. Celula, molecula, organismul, sunt exemple de biosisteme. Orice fiinţa reprezintă deci un sistem format dintr-o serie de subsisteme şi cuprinsă la rându-i în alte sisteme mai mari – biosfera, Universul. Între toate aceste sisteme există legături permanente cu dublu sens – atât între subsistemele din structura unui organism, cât şi între organism şi suprasistemele în care se încadrează. Aceste legături intra şi intersistemice au fost numite de V. Săhleanu legături de tip informaţional. Întreaga viaţa, vom detalia mai târziu, se bazează pe aceste legături de tip informaţional, inclusiv integrarea ei în marea ordine, în marele sistem pe care îl numim Univers.

  Viaţa = negentropie. Când se vorbeşte astăzi de fenomenul vieţii se face adesea referire la cel de-al doilea principiu al termodinamicii, în ideea de a se sublinia diferenţa dintre un sistem viu şi unul fizic, anorganic, Principiul postulează că orice sistem macroscopic nu poate evolua decât spre degradarea ordinii ce îl caracterizează. In alţi termeni, dacă universul s-ar afla la temperatura de zero grade absolut (-273 oC), atunci ar fi îngheţat, iar atomii şi moleculele nu s-ar mai afla într-o continuă agitaţie termică. Dar cum această temperatură nu a fost atinsă, datorită energiei termice, atomii şi moleculele oricărui sistem au tendinţa să se disperseze în spaţiu, deci să se dezintegreze ca sistem coerent, stabil, tinzând spre dezordine. Mărimea acestei dezordini a fost numită entropie. Sistemele biologice sunt în general sisteme deschise care se opun dezintegrării, dezordinii. Entropia lor va fi aşadar negativă, de unde şi denumi-rea de negentropie dată de Schrodinger. Se deosebesc astfel de toate sistemele fizice, cărora le este caracteristică entropia pozitivă.

  Viaţa reprezintă o ordine într-un univers entropic. Fiecare clipă din existenţa noastră este o victorie împotriva factorilor ce tind neîncetat să ne dezintegreze. Această ordine în dezordine, adică integritatea sistemelor biologice, este menţinută prin aport şi schimb de substanţă, energie fi informaţie cu mediul ambiant şi cosmic. In funcţie de informaţiile conţinute în codul genetic, reprezentat prin ADN-ul din celule, ceea ce importăm din afara noastră ia destinaţii structural-funcţionale sau consumptive, îndeplinind miracolul pe care îl numim viaţă.

  Viaţa = o oscilaţie în jurul unui punct de echilibru. Fiind sisteme deschise în care se petrec permanente schimburi de materie şi energie cu exteriorul, structurile vii nu se pot afla într-un echilibru stabil. Ele "risipesc" în permanenţă materia şi energia – motiv care 1-a determinat pe I. Prigogine să le numească "structuri disipative". In ciuda a ceea ce s-ar putea sugera prin crearea termenului de "constante interne", organismele vii nu sunt niciodată într-un echilibru static, ci dinamic. Astfel, am putea defini viaţa ca o continuă oscilaţie în jurul unui punct de echilibru. In aceasta rezidă diferenţa dintre o pasăre şi copia ei sculptată – una ne apare într-o continuă schimbare, iar alta statică (la scara timpului în care o putem observa). Menţinerea funcţionalităţii într-un echilibru continuu adaptat necesităţilor de moment ca şi în perspectiva ale organismului se realizează prin procese de autoreglare la baza cărora stau conexiuni inverse (feedback). Prin aceste posibilităţi de autoreglare, antientropice, sistemele vii se deosebesc de cele fizice, unde sensul de scurgere este univoc entropic.

  Viaţa = prelucrare de informaţii de informaţii. Definirea mecanismelor de autoreglare feedback) de către Wiener, Rosenblueth şi Ştefan Odobleja, consideraţi astăzi ca fondatori ai ciberneticii, a determinat noi orientări în biologia modernă. "La începutul secolului, ne spune Jacob, organismul cheltuia forţa vitala. La sfârşitul secolului, organismul consumă energie". Iar astăzi, am adăuga noi, prelucrează informaţie. Destinul acestui organism este funcţie de o multitudine de factori dintre care amintim repetarea condiţiilor de mediu prevăzute în memoria speciei, durata vieţii, înscrisă în codul genetic, capacitatea de orientare în funcţie de informaţiile provenite din mediul ambiant ca şi din propriul său sistem.

  Nu putem concepe viaţa ca fiind posibilă la orice nivel de organizare, inclusiv monocelular, fără ca biosistemul să dispună de capacitatea de a sesiza mediul, adică de a emite, a primi şi a prelucra informaţie. Orice fiinţă lipsită de posibilitatea de a percepe mediul este sortită pieirii. Dacă urmărim lanţul evolutiv al biosistemelor constatăm că pe măsura derulării sale, a creşterii complexităţii de organizare, are loc o amplificare a capacităţii de prelucrare a in-formaţiei. Cu cât organizarea sistemului este mai complexă, cu atât structurile capabile să prelucreze informaţie sunt mai evoluate, una implicând în mod necesar pe cealaltă.

  O dată cu dezvoltarea capacităţii de prelucrare a informaţiei cresc şi posibilităţile de adaptare ale fiinţei, de realizare optimală a funcţionalităţii sale, crescând în acelaşi timp autonomia sa faţă de mediu. Dacă raţionăm din acest punct de vedere. Atunci întreaga evoluţie a viului ne apare ca o evoluţie în primul rând a capacităţii sale de informare, o evoluţie care înscrie deci în sine, în mod implicit, tendinţa spre libertate a fiinţei din robia mediului. Omul dispune în existenţa sa de cel mai mare grad de libertate; dreptul de a şi-1 păstra şi între semeni este înscris, aşadar, şi în evoluţia sa ca o condiţie a vieţii.

  Deoarece o mare parte a acestor rânduri este destinată să releve, dintr-un unghi mai puţin comentat în literatura ştiinţifică, circulaţia informaţiei în lumea vie, vom încerca să definim mai întâi noţiunea de informaţie în biologie, aşa cum este înţeleasă astăzi.

  CONCEPTUL DE INFORMAŢIE ÎN BIOLOGIE.

  Informaţie şi cunoaştere. Puţini termeni creaţi pentru uzul unei ştiinţe au avut o circulaţie atât de largă şi în domenii atât de diverse ca acela de informaţie. Mai mult, din cabinetele specialiştilor a trecut în limbajul comun, încât astăzi aproape toată lumea vorbeşte de informaţie. Şi cu toate acestea, conceptul nu are o definiţie unică, iar sensul în care se utilizează nu este totdeauna cel mai adecvat, situaţie întâlnită de altfel şi în cazul altor termeni ştiinţifici.

  Într-o accepţiune intuitivă, informaţia este considerată drept o "ştire", o noutate care poate proveni din orice domeniu al cunoaşterii. Specialiştii îi acordă un sens mult mai precis şi în acelaşi timp mai abstract, reprezentând informaţia ca o succesiune discretă sau continuă de evenimente măsurabile, repartizate în timp. Informaţia este considerată, de asemenea, un mesaj sau o suită de mesaje despre variaţiile mediului intern sau extern. Mesajul, compus la rându-i din semnale, devine o informaţie după receptarea şi decodificarea sa, deci după ce a devenit un fenomen de cunoaştere.

  Bioinformaţia. Vehicularea informaţiei la nivelul viului implică o serie de transformări şi structuri, prezentate deja pe larg de alţi autori. Vom insista de aceea numai asupra unora dintre acestea.

  Sursa sau emiţătorul poate fi reprezentată de orice structură. Un organism viu primeşte şi emite informaţia, fiind în acelaşi timp şi sursă şi receptor. Recepţionează informaţii atât din interiorul său, cât şi din afara sa. Spaţiul din jurul nostru este împânzit cu o multitudine de informaţii, pornite de la surse foarte diverse – începând de la Cosmos până la generatoarele de câmpuri electromagnetice create de civilizaţia modernă. Din acest univers informaţional organismul nu va recepţiona decât datele care poartă o semnificaţie pentru sine pentru care, evident, dispune de organe de recepţie. Cu cât o fiinţă este mai evoluată, cu atât va dispune de un câmp informaţional mai vast.

  Reţinem ca foarte importantă semnificaţia informaţiei şi posibilitatea de a o recepţiona. O informaţie poate avea semnificaţie pentru o fiinţă, spre exemplu undele care preced un seism, o furtună. Dar se poate ca aceasta să nu dispună de posibilitatea de a o decodifica. Este cazul fiinţei umane, dar se pare că nu este la fel pentru alte vieţuitoare. Agitaţia păsărilor înainte de schimbarea vremii, neliniştea şi chiar tendinţa manifestată de a părăsi spaţiul închis în care se aflau au fost observate la unele animale (peşti, câini ş.a.) înainte de seism.

  Spre deosebire de celelalte animale, omul a învăţatat să-şi prelungească simţurile prin construirea de instrumente care culeg şi prelucrează informaţii ce ies din câmpul său natural de accesibilitate.

  Informaţiile nu sunt utilizate de sistemele biologice la întâmplare, ci sunt supuse unor formule de prelucrare conform anumitor algoritmi. Din desfăşurarea acestor programe de prelucrare a informaţiilor rezultă finalitatea sistemului exprimată prin funcţionalitate şi autoconservare.

  Pentru a fi vehiculată la nivelul organismelor, informaţia are nevoie de un suport energetic. În biologie, energiile ce servesc ca suport informaţional pot fi extrem de mici în raport cu efectul generat. Spre exemplu, este suficientă o expunere la o lumină cu o durată de o miime de secundă (în experiment de laborator) pentru ca ecloziunea musculiţelor Drosophila melanogaster se producă la toate deodată. Exemple de acest gen sunt foarte numeroase în funcţionarea sistemelor biologice; să amintim numai de acţiunea enzimelor şi a hormonilor. Sânt suficiente cantităţi infim de mici în plus sau în în minus pentru ca efectele să fie total diferite – viaţă sau moartea. Curenţii cerebrali au valori ale potenţialului de ordinul microvolţilor, dar efectele lor la nivelul organismului sunt de mii de ori mai mari, dacă avem în vedere forţa dezvoltată la un individ.

  Cauze mici, efecte mari. Aici este, credem, punctul vulnerabil al biologiei clasice, cu consecinţe de ordin teoretic şi practic îndeosebi în medicină. Tributară determinismului rigid postulat de ştiinţele exacte în secolul al XIX-lea, biologia şi-a însuşit un mod de gândire "fizicist", considerând că efectele mari se obţin prin cauze de acelaşi ordin de mărime.

  Exemple cu consecinţe teoretice negative le pot constitui dezvoltarea mai lentă a ştiinţelor biologice faţă de cele exacte, rezistenţa opusă şi astăzi în înţelegerea unor fenomene ce se petrec la nivelul creierului, în acceptarea unor practici terapeutice dezvoltate în mod empiric, dar incontestabil eficiente, de vreme ce unele persistă de milenii. Simplismul logic în virtutea căruia se alege ceea ce se aseamănă nu este valabil şi la nivelul biologic. Aici am postula mai degrabă invers: cauzele mici generează efecte mari.

  Programe moştenite şi programe achiziţionate prin instruire. In general, se admite că lumea fie îşi desfăşoară activitatea în baza a două feluri de procese – înnăscute şi achiziţionate în timpul vieţii. Omul şi, într-o oarecare măsură, o parte chiar din celelalte animale sunt fiinţe instruibile şi îşi pot forma conduite noi prin educaţie. Dezvoltarea civilizaţiei a fost posibilă tocmai graţie acestei însuşiri. De aceea, omul este singura fiinţă care, în aceleaşi condiţii naturale ale apariţiei sale, a reuşit să-şi schimbe viaţa.

  Programele transmise ereditar conţin depozitată în ele experienţa speciei. În explicarea genezei lor se admite că apar odată cu specia ca expresie a unor condiţii de mediu repetabile. Pentru a se putea realiza scopul speciei – conservarea şi perpetuarea sa – organismul este înarmat cu programe care oglindesc condiţiile de mediu în care acesta va trăi. Dintre programele achiziţionate, în care intervin elemente cu coloratură "raţională", şi cele transmise ereditar, cu caracter instinctiv, ultimele îndeplinesc cel mai bine scopurile speciei şi mai puţin pe cele ale individului. De aceea sunt "oarbe", automate, obligă purtătorul să le execute întocmai, indiferent de obstacolele care i se opun.

  Şi da şi nu, semnificaţia informaţiei. Acţiunile executate prin aceste programe poartă în ele, după cum vom vedea, pecetea inteligenţei, aparenţa unei gândiri cu secvenţe logice, cu toate că ştiinţele actuale susţin că n-au fost de nimeni gândite.

  Valabil mai ales pentru animalele inferioare omului, faţă de semnificaţia unei informaţii se pot adopta două atitudini: da sau nu, favorabil sau nociv pentru organism, în funcţie de experienţa trecută, înregistrată în memoria speciei. Animalele dintr-o anumită specie le vor fugări pe acelea pe seama cărora trăiesc, dar vor fugi de cele ce le sunt duşmani. In acest sens, la multe dintre ele intervine şi experienţa individuală. In locul unde omul a pătruns mai rar păsările nu fug de el, dar o fac imediat ce-i "învaţă" obiceiurile. S-au văzut de asemenea reuşite în dresaj de convieţuire paşnică între animale pe care memoria speciei le-a declarat "duşmani" – câinele cu pisica, şarpele cu omul etc.

  Spre deosebire de celelalte animale, omul are şi o a treia posibilitate de opţiune – şi da şi nu, undeva la mijloc, sau mai mult dintr-unul şi mai puţin din altul. De aceea este greu de cuantificat, de cuprins în limite precise, în formule matematice clasice.

  Putem conchide la cele de mai sus că informaţia este o condiţie sine qua non pentru existenta oricărui sistem viu. Fără informaţie nu poate exista viaţă. Aceasta înseamnă că toate sistemele vii, indiferent de nivelul de organizare, dispun de posibilitatea de a recepta, a transmite, a prelucra şi a emite informaţie în scopul elaborării unui comportament adecvat condiţiilor de mediu în care trăiesc.

  Structura specializată în prelucrarea informaţiei, la nivel biologic, este sistemul nervos, a cărui activitate s-ar putea spune că este pur informaţională.

  STRUCTURI CAPABILE SĂ PRELUCREZE INFORMAŢIE.

  Un punct de vedere. Se admite astăzi că primele forme organizate de viaţă şi deci, cap de serie al întregii lumi vii, sunt protozoarele, fiinţe monocelulare, virusurile fiind c6nsiderate ca o formă intermediara, de trecere între materia vie şi cea nevie.

  Structura lor rudimentară le permite o funcţionalitate mult simplificată faţă de fiinţele pluricelulare.

  Respiraţia se face prin difuziunea directă a oxigenului din atmosferă în citoplasma celulei; digestia, prin includerea hranei (a bacteriilor) în în invaginaţiile citoplasmei şi digerarea lor în vacuole digestive, iar excreţia, prin deschiderea vacuolelor cu deşeuri în afara celulei. Să urmărim ce se întâmplă pe treptele imediat următoare de evoluţie şi organizare a viului, adică la organismele în structura cărora apar mai multe celule. Pe măsură ce înaintăm pe scara filogenetică, constatăm că funcţionalitatea organismelor evoluează, se amplifică, pentru a satisface cerinţele unei structuri mereu mai complicate. La îndeplinirea unei funcţii încep să participe tot mai multe celule. Se ajunge astfel la structuri diferenţiate, specializate – organe, sisteme de organe. Funcţia de respiraţie prin difuziune a oxigenului la celula primitivă este preluată la organismele pluricelulare de organe specializate, care apoi, prin perfecţionare, ajung la aparatul pulmonar al vertebratelor superioare. Funcţiile de digestie şi excreţie vor fi îndeplinite de aparatul digestiv şi excretor ş.a.m.d.

  Cine dirijează funcţionalitatea unui protozoar? In acest ansamblu viu, format din mai multe celule, apare necesitatea unei structuri care să preia comanda întregii colectivităţi şi s-o orienteze spre atingerea finalităţii sale: autoconservarea şi reproducerea. Ţesutul destinat acestei funcţii capitale pentru viaţa organismului va fi, după cum am mai spus, sistemul nervos.

  Funcţia de coordonare şi de integrare a sistemului nervos nu are însă nici un reprezentant în structurile anatomice ale protozoarelor. Primul element structural nervos apare (după Ramon y Cajal) la celenterate, fiind reprezentat printr-un singur neuron cu dublu circuit, receptor-efector. Pe treapta următoare de evoluţie apar circuite nervoase alcătuite din doi neuroni – senzitivi şi motorii – pentru ca în stadiile ulterioare să se adauge neuroni intermediari cu rol de asociaţie între fluxul de informaţie primit şi cel emis de organismul viu, adică între neuronii receptori şi detectori. In raport cu evoluţia vieţii, neuronii se vor aduna în formaţiuni numite centri nervoşi şi ganglioni cerebroizi, apoi o parte din ganglioni vor suferi procesul de encefalizare, ajungându-se la creierul pe care-1 cunoaştem astăzi la om. Acesta reprezintă însă numai un punct de vedere asupra dezvoltării filogenetice a sistemului nervos. Incă din anii 1940, E. A. Pora descrie, ca rezultat al propriilor cercetări, primul reflex coordonat apărut pe scară filogenetică la celenterate, demonstrând că originea sistemului nervos la acest nivel nu este aşa de simplă şi mai ales că, indiferent de structură, funcţionalitatea sa corespunde perfect cerinţelor organismului.

  Sub raport funcţional se admite că reglarea proceselor metabolice interne la fiinţele unicelulare s-ar face exclusiv prin proteine cu activitate enzimatică. La acest nivel nu se cunoaşte o structură nervoasă, după cum am mai menţionat. Pe trepte superioare de organizare a lumii vii apare o funcţie noua, dirijată de sistemul nervos al vieţii de relaţie, cu rol de integrare a organismului în mediul ambiant. Intervine acum o diferenţiere funcţională. O parte din sistemul nervos va prelua funcţiile vegetative, de importanţă vitală pentru existenţa individului şi care, ca mod de desfăşurare, au rămas în afara controlului raţional. Conştientei i s-au impus aceste funcţii doar ca trebuinţe, individul fiind gratificat pentru satisfacerea lor. Credem că ar fi fost un dezastru pentru biologie dacă întreaga funcţionalitate a unui angrenaj de miliarde de celule ar fi trebuit să fie condusă conştient. Dar cum finalitatea speciei constă în autoconservarea şi perpetuarea sa, nu era posibil să se lase la discreţia unui individ dacă vrea sau nu să-i continue lanţul existenţei. Pentru acest motiv interesele speciei sunt atât de pregnant reprezentate prin instincte, iar lupta cea mare a omului, conştientizată, este purtată în domeniul lor.

  Intre conştientă şi instinct. O altă parte a sistemului nervos şi-a asumat funcţia de întreţinere a relaţiilor individului cu mediul. Din reflectarea la nivelul creierului a mediului intern şi extern rezultă procese psihice, adică fenomenul de conştientă. Cu alte cuvinte, din integrarea la nivelul sistemului nervos a informaţiilor primite din interiorul şi din afara organismului apare un comportament adecvat. Când sediul integrării îl constituie scoarţa cerebrală, comportamentul este numit raţional. Se ridica întrebarea: un comportament adecvat la niveluri de existenţă inferioare omului nu este raţional? Există totuşi o raţiune a speciei, de care am vorbit mai sus, iar specia este exprimată prin indivizi. Poate exista o populaţie raţională formată din indivizi iraţionali?

  Un grăunte raţional. Activitatea tuturor organismelor vii nu se desfăşoară la întâmplare, ci are un sens bine determinat, o logică interna chiar şi atunci când comportamentul lor nu are justificare din punctul de vedere al raţiunii noastre. Toate acţiunile lor sunt orientate spre rezolvarea scopului fundamental – auto-conservarea şi perpetuarea. Este un comportament instinctiv, bazat pe programe fixe, înnăscute, expresie probabilă a experienţei acumulate de specie. În afară de această condiţionare, considerăm că trebuie să existe şi posibilitatea de elaborare a unei conduite în funcţie de experienţa proprie a individului şi nu numai a predecesorilor săi. Nimic din universul cunoscut de noi n-ar putea prevedea toţi factorii faţă de care un animal va trebui să reacţioneze de-a lungul vieţii sale. De altfel, realitatea însăşi o confirmă: până şi plantele sunt capabile să memoreze unele experienţe la care sunt supuse de om. Dacă ambele tipuri de conduită nu urmăresc decât realizarea unei finalităţi "raţionale" – conservarea şi perpetuarea individului şi a speciei – înseamnă că fiecare individ poartă în sine un grăunte raţional, indiferent de locul său în ierarhia filogenetică. Fără îndoială că pe trepte inferioare de evoluţie comportamentul instinctiv este prevalent.

  La om, conştientă oferă posibilitatea de a se elibera în mare parte de sub imperiul instinctelor. Fiziologia umană nu va mai Fi condiţionata strict de mediul natu-ral. Graţie raţiunii constructive, omul îşi îmbunătăţeşte condiţiile de viaţă, îşi diversifică şi îşi optimizează posibilităţile de satisfacere a cerinţelor impuse de fiziologia sa. Conduita sa nu mai este dictată "orbeşte" de specie, ci constituie o rezultantă a condiţionării sale fiziologice, sociale, morale şi culturale. Modalitatea în care apar aceste conduite o vom mai discuta. Să ne oprim acum asupra unei alte faţete a dezvoltării filogenetice a sistemului nervos.

  Este sistemul nervos singura structură vie capabilă să prelucreze informaţiile? Funcţia de integrare în mediu, deci funcţia de decodificare a în formaţiilor venite dinăuntrul şi din afara organismului, apare prin sistemul nervos abia la metazoare, ca organisme aflate pe o treaptă mai înaltă de dezvoltare. Dar această funcţie nou apărută filogenetic înseamnă oare că era total absentă la matca iniţială a vieţii, respectiv la celula primară? Aparent, da; logic, nu. Apariţia plămânilor nu înseamnă absenţa funcţiei de respiraţie la protozoare şi observaţia este valabilă şi pentru alte funcţii. Ni s-ar putea replica prin aceea că apariţia ulterioară a organelor pentru vedere, auz şi gust nu implică prezenta lor la Paramaecium. Nu înseamnă prezenta lor, dar ele sunt reprezentate prin funcţia cililor vibratili şi prin proprietatea de excitabilitate a citoplasmei care, suntem de acord aici, nu necesită prezenta unei structuri nervoase.

  Am discutat mai sus că un sistem deschis – şi viaţa este organizată pe acest principiu – implică un permanent schimb de substanţă, energie şi informaţie cu mediul. Fără acest schimb nu poate exista viaţă. Dar viaţa există şi la nivel monocelular; fără posibilitatea de a percepe informaţiile cu semnificaţie favorabilă sau nocivă din mediul ambiant, un protozoar nu ar fi rezistat la competiţia pentru viaţă. Aceeaşi observaţie este. Valabila şi pentru plante. O plantă execută operaţiuni chimice cu performante neatinse de om în laborator. Întreaga lume vie trăieşte pe seama plantelor, drumul de ia materia anorganică spre cea organică trecând prin frunzele lor. Începem să fim confruntaţi cu observaţii care par să ateste la plante existenta unor proprietăţi ce nu le cunoaştem decât la organismele înzestrate cu un sistem nervos.

  Noi considerăm că sistemul nervos, aşa cum îl cunoaştem, nu este singura structură capabilă să prelucreze informaţie la nivelul organismelor vii. Apariţia şi perfecţionarea pe care le găsim la om nu reprezintă decât o necesitate a unui substrat capabil să prelucreze informaţii de o complexitate proporţională cu structura şi fiziologia sa. Aceasta nu exclude posibilitatea ca pe trepte mai simple, prunare, de organizare a sistemelor biologice să existe alt gen de formaţiuni capabile să prelucreze informaţii cu un conţinut mai puţin complex. De aceea, trebuie să admitem ipotetic existenţa la nivelul tuturor celulelor vii a unei structuri care suplineşte funcţia sistemului nervos. Dacă admitem această ipoteză, obţinem un alt orizont în interpretarea lumii vii, cu consecinţe pe multiple planuri, aşa cum vom vedea mai târziu.

  Toate sistemele vii, indiferent de nivelul lor de organizare, ne apar, în această viziune, capabile să recepteze, să prelucreze şi să emită informaţii. În acest mod, toate sistemele vii apar dotate cu posibilităţi care corespund trebuinţelor lor. Cu alte cuvinte, fiecare fiinţa îşi ajunge sieşi.

  La concluziile prezentate mai sus am ajuns pe o cale absolut teoretică, constrânşi a interpreta o serie de fenomene din lumea vie care nu se încadrau în tiparele cunoscute.

  Argumente. Sub forma unor ipoteze asupra universului biologic, concluziile menţionate mai înainte le-am comunicat în 1974. Acestea reprezentau însă doar deducţii logice, nesprijinite de argumente palpabile. Prin apariţia în anul 1978 a lucrării Am întâlnit animale cu obiceiuri curioase a lui E. A. Pora, am avut surpriza să constat o serie de vederi apropiate, bazate de astă dată de argumente vii, culese într-o viaţă de biolog.

  Prin bălţile de pe la noi trăiesc o mulţime de protozoare ca Paramaecium, Vorticella, Stentor, Balantidium etc. Paramecii sau infuzorii, cum li se mai spune, au mişcări coordonate. Îşi mişcă cilii mai repede sau mai încet, în funcţie de "interesele" lor, se întorc chiar din drum când întâlnesc un obstacol sau îl ocolesc. Spre exemplu, nu includ ca pe o hrană picăturile de tuş şi nici alte obiecte inutile lor, după cum plantele carnivore, lipsite de asemenea de sistem nervos, nu digeră pietre şi metal dacă li se oferă experimental, dar o fac la cea mai firavă atingere cu o insectă. Atât la Paramaecium, cât şi la Vorticella, cilii nu se mişcă la întâmplare, ci "bat metacorn, adică într-o anumită succesiune", mişcare comparată cu aceea a "unui lan de grâu bătut de vânt" (fig.3).

  ^^^^^^^^^j^^^^^ Fig.3 – Mişcarea ordonată a cililor la un protozoar (după E. A.

  În fata unui astfel de comportament adecvat, orientat, al fiinţelor unicelulare lipsite de o structură care să le orienteze, să-1 lăsăm pe E. A. Pora să ne spună concluziile sale: "înseamnă că există un centru de reglaj al întregii mişcări ciliare, care se găseşte undeva în interiorul celulei şi care, primind anumite excitaţii de mediu, determină mişcarea ciliară adecvată". Şi mai departe: ".la orice nivel relaţia dintre organism şi factorii de mediu se realizează prin sistemul nervos, indiferent de starea lui de dezvoltare morfofuncţională. Aşa se poate explica adaptarea perfectă a acestor animale inferioare la condiţiile de mediu şi persistenta lor în cursul timpurilor".

  În concluzie, se poate spune că existenţa vie (ii presupune un schimb obligatoriu de substanţă, energie şi informaţie cu mediul. Acest schimb implică la rândul său un comportament orientat, adecvat – căutarea hranei, evitarea pericolelor. Funcţia de integrare a organismelor în mediu îi este atribuită numai sistemului nervos. Sistemul nervos nu este atestat însă ca structură la organismele monocelulare, care sunt primele forme de viaţă organic construite. Comportamentul lor studiat pe viu se dovedeşte a fi adecvat cerinţelor organismului într-o manieră ce pare a fi expresia unui sistem nervos. Dispunem prin această observa (ie de o confirmare practică a principiului teoretic că la toate nivelurile viaţa presupune prelucrarea de informaţie fi decizie adecvată. Dar cum nu cunoaştem un sistem nervos pe treptele primare de organizare a vieţii, pentru explicarea fenomenului propunem ipoteza, susţinută de argumente teoretice şi practice, a existenţei unei structuri capabile să prelucreze informaţie la toate nivelurile de desfăşurare a vieţii, inclusiv la cel monocelular.

  Consider că trebuie să existe în toate celulele vii, indiferent de nivelul evolutiv, ori o formaţiune de tip nervos, ori alte formaţiuni apte să îndeplinească funcţia sistemului nervos. Acceptarea acestei ipoteze ne oferă o cale de interpretare ştiinţifică pentru fenomene ca percepţia primară, sensibilitatea la plante şi altele dintre care unele vor fi prezentate în cele ce urmează.

  UN MODEL INFORMAŢIONAL AL LUMII VII.

  Universul – un sistem evolutiv. O privire, chiar sumară, asupra formelor sub care ne apare materia reliefează existenţa unor elemente comune, prezente de la atomi la galaxii. Oricare din teoriile cosmogonice am admite – pe aceea a Big-bang-ului (Gamow), care postulează ipotetic naşterea Universului în 3 minute şi 3 sferturi, sau pe aceea a unui univers fără început – avem astăzi certitudinea că materia are o istorie, o evoluţie certă de la simplu la complex. Urmărind această evoluţie în limitele noţiunilor pe care le posedăm astăzi, constatăm desăvârşirea în timp a unor modele ce conţin analogii atât în lumea vie, cât şi în aceea nevie. Aceste soluţii, la care s-a ajuns prin evoluţia materiei în timp, le considerăm scheme structurale şi funcţionale ale materiei sau modele informaţionale de organizare şi funcţionare a lumii. Vom observa că omul însuşi a recurs în dezvoltarea civilizaţiei la multe din "brevetele naturii".

  Astrofizica modernă a descris secvenţele care se consideră a fi urmate de la întâmplătoarele aglomerări de praf cosmic până la fantasticele concentrări de energie pe care le conţin aşa-zisele black holes (găuri negre). Prin repetabilitatea sa, ciclul poate fi considerat un model de evoluţie şi de transformare a materiei în cosmos.

  Aceleaşi soluţii la aceleaşi probleme. Forma de spirală, remarcată ca model natural de către Goethe, este prezentă în forma galaxiilor, în materializarea codului genetic la plante, în forma unor seminţe care pentru a încolţi au nevoie să se "înşurubeze" în pământ, în cochilia unor animale marine şi terestre, în forma elicei care ne propulsează în aer şi în apă, în multe din instrumentele construite de mâna omului. Evoluţia civilizaţiilor, ca şi a materiei în general, urmează de asemenea o forma de spirala. Şi ce altceva reprezintă, metaforic vorbind, evoluţia unui individ de la copilul neajutorat până la bătrânul slăbit de puteri decât o spirală?

  Constatarea că există o similitudine în formele de manifestare a materiei nu este nouă. Dintre factorii care ar conduce la această modelare au fost admişi presiunea mediului şi necesităţile funcţionale.

  Încercarea de a explica prezente comune la diverse niveluri de manifestare a materiei prin aceea că unor probleme similare, natura a dat soluţii similare, nu poate epuiza complet subiectul. Vom înţelege mai bine complexitatea sa din expunerea mai detaliată, într-un capitol viitor, a câtorva din "patentele" naturii, pe care omul le-a descoperit târziu în dezvoltarea civilizaţiei. Să amintim aici doar câteva dintre acestea.

  Clopotul scafandrilor îl întâlnim şi la un păianjen care poate trăi în apă graţie unei bule de aer cu care se înconjoară şi prin intermediul căreia îşi realizează schimburile respiratorii. Navigaţia cu pânze cu combinarea modului de impact cu aerul de o asemenea manieră încât să rezulte înaintarea împotriva vântului este găsită înaintea omului de Physalia. Nici gazele toxice de luptă nu sunt o invenţie originală. Radarul şi sonarul, electricitatea, semnalizarea luminoasa, prin impulsuri cu durată variabilă după cod informaţional ce aminteşte de alfabetul Morse, nu constituie decât modele în funcţionarea naturii. Blindajul animalelor cu plăci cornoase în zonele vulnerabile, principiul utilizat în structura şi fiziologia membrelor elefantului, care permite unui colos ca acesta să nu se scufunde în terenul inconsistent, principiul ventuzei şi al acroşării cu care atâtea vieţuitoare pot merge pe un suport vertical sau pe un tavan sunt soluţii găsite de natură la necesităţile sale funcţionale.

  Şi acul albinei (Apis melifica) şi al urzicii (Urtica dioica) au mari asemănări de structură. Acidul formic este prezent în ambele cazuri, doar compoziţia chimică a substanţei eliberate prin înţepare diferă. Finalitatea este însă aceeaşi – să provoace durere celor ce le violează integritatea.

  Unele specii de arbori tropicali îşi îmbracă pentru protejare zonele de pornire ale crengilor cu im gen de ţesătură în care fibrele sunt aşezate în straturi suprapuse după modelul celei mai autentice imaginaţii omeneşti. Este o succesiune de mai multe straturi, fie-care având fibrele dispuse exact opus faţă de cel precedent, în aşa fel încât spatiile libere ale unui rând să fie ocupate de cel suprapus. Este – prin regularitate – o deconcertantă ţesătură de linii verticale şi orizontale.

  La aceleaşi informaţii genetice, forme şi funcţii diferite. Funcţionarea tuturor celulelor vii respectă în esenţă un model al vie (ii despre care în parte am şi vorbit. Genetica moderna a descoperit modul în care elementele celulare sunt construite, dar nu există încă date la fel de certe şi în ceea ce priveşte modul în care celulele cu aceeaşi informaţie genetică iau forme diferite după organul şi funcţia pe care o vor îndeplini în organism. În complexa uzină a organismului uman este încă greu de înţeles cum un aminoacid este trimis exact în celula care are nevoie de el.

  Lata ce ne spune Jacob (laureat al premiului Nobel pentru descoperiri în domeniul genetice: ". Am început "să înţelegem" celula nu însă şi ţesutul şi organul. Logica sistemului care dirijează execuţia unor programe complexe, de pildă dezvoltarea unui mamifer, rămâne încă necunoscută. Formarea unui om pornind de la ou reprezintă un miracol de exactitate şi de precizie. Cum dintr-o singură celulă apar mii de miliarde, în linii specializate, conform unei ordini stricte în timp şi spaţiu, iată ce desfide orice fantezie. "

  Refacerea unui ţesut va împrumuta totdeauna morfologia specifica regiunii în care se află. După Niboyet chiar şi configuraţia bioelectrică a zonei este împrumutata de ţesutul cutanat transplantat din altă parte a organismului.

  Celulele izolate de organismul uman, de exemplu, păstrate în culturi de ţesuturi, îşi pierd cu timpul identitatea, în alţi termeni, pierd modelul organismului din care provin. Dacă în acest moment se adaugă ser de cal, ele vor împrumuta modelul de dezvoltare al acestui animal, iar dacă sunt readuse în organismul donator vor relua modelul originar.

  Fig.4 – Schema dezvoltării intrauterine a fătului.

  Celulele luate din regiunea oculară a unui embrion de broască şi transplantate în alte zone vor conduce în final la ţesuturi specifice zonei în care au fost aduse şi nu vor apărea ochi! A membre sau în stomac, cum ar fi fost de aşteptat. Aceste date, citate după Watson, par să impună ideea existentei unui model informaţional, a unei scheme structurale şi funcţionale specifice fiecărui organism viu, neidentificabilă cu codul genetic, dar transmisă cel puţin argumente ce pledează pentru o schemă energetică a organismului înscrisă în structura biocâmpului. În imaginile din fig.4 se poate observa aspectul morfologic al fătului uman la diverse vârste. Grotescul este înlocuit treptat de modelul uman, lăsând impresia că în dezvoltarea sa embrionară omul îşi caută forma, după cum mai târziu îşi va căuta sensul. Munca de sculptor a naturii se apropie aici izbitor de mult de arta omului. Aceleaşi eforturi de a cizela în carne, asemenea artistului în piatră, aceeaşi asiduitate de a modela în formă viaţa.

  Ideea de model în structurarea psihologică o găsim încă în antichitatea elenă. Descrierea de către Hipocrate a patru tipuri temperamentale (coleric, sangvin, flegmatic, melancolic) nu reprezintă decât sesizarea posibilităţilor de a reda întreaga diversitate a firilor omeneşti prin câteva tipuri sau modele constituţionale. Nu rareori ne aflăm în situaţia de a constata asemănări frapante între două persoane care nu au nici un grad de înrudire între ele. Uneori analogiile merg până la a friza identitatea. Dincolo de sursa de confuzii, rămâne constatarea că natura creează o infinitate de tipuri, plecând de la câteva modele generale.

  Informaţie şi structura. Organizarea materiei de la particulele elementare până la nemărginirea cosmică reprezintă prin sine informaţia existentă pretutindeni şi în toate structurile materiei, atât a. celei vii, cât şi a celei nevii. Am putea spune ca nimic din ceea ce se câştigă prin evoluţie nu se pierde, ci rămâne fixat într-o structură informaţională. Este inerentă tuturor structurilor din univers şi o vedem ca o structură de câmp purtător de informaţie, în care sunt conţinute toate elementele necesare organizării şi funcţionării sistemului. Cum fiecare sistem este o parte a unei alte clase de sisteme până la macrosistemul Cosmos, vom ajunge, mergând din aproape în aproape, până la câmpul universal de informaţie. Printr-una din verigile acestui lanţ sunt conectate şi fiinţele vii la acest sistem informaţional. Bioritmurile, fluctuaţia funcţionalităţii tuturor organismelor vii în funcţie de periodicitatea evenimentelor cosmice care au loc în sistemul nostru 3 tuni 5 luni 9 luni parţial prin acesta.

  Vom prezenta în capitolul următor solar constituie poate cel mai ilustrativ exemplu. Să ne gândim numai la explozia mortalităţii prin accidente vasculare în anii de intensă activitate solară sau să observăm viermele Eunice din Oceanul Atlantic care îşi detaşează o parte din corp, plina cu elemente sexuale, exact în a 8-a noapte după prima lună plină de la începutul toamnei, la orele 2 noaptea. Data variază calendaristic, dar fenomenul respectă întocmai momentele ce se succed lunii pline. Este interesant că o altă subspecie a acestui vierme din apele Pacificului şi-a "ales' un alt moment pentru înmulţire, şi anume, începutul primului pătrar de lună nouă din iulie.

  Modelul sau patern-ul informaţional al materiei vii. Noţiunea de arhetip, paternul creată de Jung, am putea s-o traducem astăzi prin sintagma model informaţional general, în care este sedimentată informaţia acumulată prin experienţa speciei şi din care se desprinde modelul informaţional al individului. Într-un organism viu de complexitatea celui uitam – format din miliarde de celule, fiecare celulă presupunând mii de reacţii biochimice pe secundă – ar fi greu de înţeles, prin simpla dirijare de către sistemul nervos vegetativ şi informaţia genetică, modul în care acest univers de reacţii funcţionează, bine orientat către o finalitate biologică, dacă nu admitem ideea de model, de patern informaţional al organismului. Este foarte probabil ca modelul informaţional individual să aibă el însuşi o comandă, un punct de referinţă în structurile subconştiente. Aici găsim probabil centrul "gravitaţional" al fiinţei noastre, instanţa prin care ne integrăm ca fiinţă, specie, viaţă.

  După cum substanţa din triada ce defineşte materia – substanţă, energie, informaţie – este integrală în niveluri succesive din ce în ce mai mari până la infinitul cosmic, în acelaşi mod ne putem imagina o integrare pe niveluri de succesivitate pentru modelele informaţionale. Interdependenţa şi integrarea subsistemelor în sistemele mai mari explică funcţionarea coerentă a întregului, indiferent că acesta se numeşte atom, moleculă, celulă, organism, biocenoză sau Cosmos.

  Admiţând această ipoteză am putea răspunde mul-tor întrebări care nu au încă un răspuns complet. De exemplu, s-ar putea înţelege relativa stabilitate a speciilor în timp, ca şi păstrarea noilor achiziţii ce se adaugă în evoluţia lor, am putea înţelege modelarea formelor, a ţesuturilor în funcţie de regiune şi necesităţi, incomplet explicate de genetică, fenomenul membrului fantoma, etc.; văzută astfel, lumea nu ne mai apare ca o aglomerare de obiecte şi fiinţe disparate, ci ca părţi ale unui ansamblu între care se stabilesc conexiuni legic determinate, conexiuni care îi determină un sens, o finalitate, un destin.

  La nivelul conduitei umane – omul fiind singura fiinţă capabilă să intervină în demersul naturii – o astfel de înţelegere ar avea adânci implicaţii. Cunoscând rosturile ţi semnificaţiile adânci ale lumii ce ne înconjoară, probabil că relaţiile noastre interumane, încă grevate de agresivitate şi destructivitate, raporturile dintre noi şi animale, plante, natură în general ar suferi mutaţii care ar putea avea consecinţe dintre cele mai benefice pentru viaţă.

  Informaţii mai adânci decât cele genetica. Ideea existenţei unei structuri informaţionale în care s-ar acu mula şi s-ar păstra toate informaţiile necesare manifestărilor materiei ar putea să pară bizară şi rămâne criticabilă atâta vreme cât ştiinţele actuale nu ne pot oferi încă suportul necesar unei astfel de fundamentări. Trebuie să spunem însă că ideea nu este total inedită la ora când o enunţăm. Am putea vedea chiar în "Ideile" lui Platon expresia unui model informaţional preexistent tuturor fenomenelor din natură.

  Plecând de la constatarea că la nivelul lumii vii există o bază informaţională, M. Drăgănescu se întreabă dacă n-am putea să considerăm că aceasta ar fi prezentă la nivelul întregii materii în Univers. Vieţii însăşi i-ar fi specifice "informaţii şi mai adânci decât cea genetica".

  Informaţia ar exista înscrisă în profunzimea materiei ca "o nouă realitate materială cu proprietăţi informaţionale". De aici s-ar putea imagina "existenţa unui câmp informaţional care poate fi şi substanţa câmpului mental". Lumea materială ar avea în structura sa acest câmp ca una din substanţele "primordiale" din care s-a format materia. Acestei "substanţe informaţionale" şi-ar datora lumea materială caracterul său "autoconsistent".

  "Informaţia este în esenţă structură", subliniază autorul şi citează printre altele, ca structuri informaţionale, programele şi legile naturii, modelele interne ale omului şi ale celorlalte vieţuitoare. Omul şi animalele nu ar dispune numai de structuri nervoase, ci şi de un câmp informaţional asociat.

  În concluzie, am putea reprezenta organizarea materiei prin imaginea unei piramide construite de timp – piramida timpului. În această viziune, structura informaţională înseamnă acele fire subtile şi nevăzute care se întreţes în Univers, legând într-o singură pânză plante, om şi galaxii.

  Capitolul III: ENERGIA ŞI VIAŢA.

  FIZICA VIULUI.

  Biocâmpuri. Cercetările actuale tind sa aducă în atenţia lumii ştiinţifice un aspect încă puţin explorat – structura energetică a materiei vii.

  Toate corpurile a căror temperatură se situează deasupra lui zero absolut emit radiaţii electromagnetice de frecvenţă şi lungimi de undă care le sunt proprii. Conform fizicii cuantice, toate particulele fundamentale ale materiei se află într-o continuă mişcare ondulatorie. Materia înseamnă vibraţie, ne spune Max Planck. Noţiunea de câmp energetic – aflat într-o continuă pulsaţie sau vibraţie, prezent la nivelul întregii materii în Univers – este esenţială, după cum vom vedea, pentru înţelegerea transferului de informaţie atât între organismele vii, cât şi între acestea şi mediul ambiant şi cosmic. Informaţia în ultimă instanţă este redusă tot la o vibraţie, la perceperea unui câmp energetic modulat în unde cu anumiţi parametri. Schimbul de informaţie poate fi înţeles în acest mod ca o interferenţă de vibraţii, de unde sau de câmpuri energetice variabile.

  Dacă urmărim formarea acestor câmpuri la fie care nivel de organizare al unui sistem viu vom constata că fiecare câmp electromagnetic reprezintă o însumare a mai multor câmpuri energetice aparţinând elementelor structurale componente. Moleculele însumează sarcinile electrice ale atomilor. Celula va însuma energia de câmp a moleculelor din structura sa şi din aproape la aproape ajungem la un câmp energetic complex, specific fiecărui organism viu. Cu alte cuvinte, organismul uman ca întreg, ca şi plantele şi celelalte vieţuitoare, emit radiaţii electromagnetice, în jurul fiecărui sistem viu existând un câmp energetic propriu care-l înconjoară ca o anvelopă. Aparţinând sistemelor vii, acestea au fost numite de către Gurvici câmpuri biologice sau, mai simplu, biocâmpuri.

  Intre elementele componente ale unui biocâmp se stabilesc relaţii complexe care exprimă starea de sănătate a organismului, adică starea noastră energetică sau funcţională. Valorile maxime şi minime ale biocâmpului sunt în directă relaţie cu performantele noastre fizice şi psihice.

  Fiecare organism, având o structură particulară, va avea şi un câmp energetic specific cu parametri proprii, care-l disting de celelalte fiinţe întocmai ca şi amprentele.

  Interferenţe de câmpuri. Întrucât funcţionarea tuturor organismelor vii presupune un consum de energie şi un schimb de informaţie, ea va fi influenţată de toţi factorii energetici şi informaţionali cu care interacţionează. Gratie lucrărilor lui Northrop şi Burr, Lund, Ravitz, Gurvici ş.a., se ştie că amplitudinea câmpului nostru energetic urmează exact pe aceea a ritmurilor fiziologice, pentru că energia viului este expresia fiziologiei sale. Influenţele favorabile sau nocive ale mediului ambiant şi cosmic se vor reflecta fidel în evoluţia biocâmpului. Determinarea biocâmpului prin diferite tehnici, aflate astăzi în plină dezvoltare, permite să lărgească aria investigaţiilor biologice în domenii încă greu accesibile prin mijloacele de care dispunem. Mai mult chiar, într-o serie de afecţiuni petrecându-se mai întâi o confruntare de câmpuri energetice, o interferenţă a lor, primele modificări patologice vor apărea la acest nivel. Funcţionalul precede în acest caz lezionalul. Înţelegem vulnerabilitatea exprimării şi de aceea vom recurge la un exemplu. Când un microorganism invadează un organism, la nivelul celulelor-gazdă se va petrece mai întâi o interferenţă de câmpuri energetice. Adversarul al cărui câmp energetic este mai puternic va fi învingător. Dacă înving celulele organismelor invadate germenii vor fi distruşi, iar dacă celulele sunt învinse, urmează o a doua fază, aceea a modificărilor organice cu simptomatologia specifica bolii. Când boala s-a declanşat organismul era de mult în "război", adică invadat. Un alt exemplu de interferenţă energetică cu consecinţe patologice ulterioare îl constituie apariţia accidentelor cardiovasculare în timpul erupţiilor solare. Se cunoaşte din studiile statistice ale morbidităţii că aceste accidente au o frecvenţă mai crescută din 11 în 11 ani, când au loc erupţii solare intense.

  În timpul unei erupţii solare ce a avut loc între 7-11 iulie 1974 şi ai cărei parametri de maximum şi de minimum ne erau cunoscuţi am efectuat măsurători ale conductibilităţii electrice în puncte cutanate corespunzătoare cordului şi unor funcţii ale sistemului nervos, structuri indicate de datele statistice medicale a fi cel mai mult afectate în aceste momente. În zilele de activitate solară maximă curba conductibilităţii electrice apărea net modificată, indicând prin aceasta o solicitare intensă din partea inimii şi a sistemului nervos.

  Intensitatea activităţii solare este urmată de emiterea unei cantităţi mari de radiaţii electromagnetice, care se face simţită şi în atmosfera terestră. Această radiaţie interferează cu câmpul energetic al organismului, care, la rândul său, este tot o radiaţie energetică. De aici incidenţa crescută a accidentelor vasculare, a tulburărilor psihice. Este evident că în cazul unui infarct miocardic apărut în aceste împrejurări prima modificare a fost de ordin informaţional-energetic. Fără îndoială că nu la fel se întâmplă cu îmbolnăvirea ca urmare a unui traumatism fizic cum ar fi, de pilda, lovirea cu un corp contondent sau impactul cu un corp dur într-un accident de circulaţie, dar vom asista la acelaşi "război al undelor" într-un stres psihic. Există o întreagă patologie psihică în care nu putem decela încă nici o leziune organică. Modificările câmpului energetic care preced apariţia unei boli pot fi sesizate prin procedee speciale de înregistrare sau foarte rar, dar nu imposibil cum se crede, pot fi observate chiar de către unii subiecţi înzestraţi natural cu posibilităţi de decodificare a unor astfel de informaţii.

  Ritmurile vieţii. "Viaţa are sensul timpului şi al spaţiului", ne spune M. Gauquelin. Silenţioase orologii prezente în noi "ştiu" că există un timp pentru a veghea, un timp pentru a dormi, o oră pentru a te naşte, o oră pentru a muri. De la amoebă la om, viaţa dispune de ceasornice interne care sunt dintotdeauna acordate la marile ritmuri ale cosmosului.

  Denumim ritm orice desfăşurare alternantă a unui fenomen sau proces. Este specific întregii materii în Univers de la atom la celulă, de la om la Cosmos. Transpus în lumea vie va purta denumirea e bioritm.

  Prin bioritm, întreaga lume vie se integrează Universului, din care provine, formând în acest sens o unitate biocosmică. Ritmurile noastre biologice rezonează cu ritmurile Universului, imprimându-se un dublu caracter – de a fi independenţi şi în acelaşi timp dependenţi de Univers.

  Energiile mici vehiculate de radiaţiile cosmice de joasă frecvenţă, variaţia câmpului gravitaţional, alternanţa întuneric-lumină determinată de rotaţia planetei, compoziţia atmosferică, ca însăşi efect al evenimentelor cosmice, sunt factorii prin care se încearcă astăzi o explicaţie a bioritmurilor. Toţi aceştia ar influenţa organismele vii prin intermediul câmpului bioelectric şi al apei din structura lor care permite formarea de sisteme coloidale labile (Piccardi, 1962).

  Se distinge un ritm sideral, cosmic sau extern şi unul biologic sau intern. Deşi suprapus pe mare diagrama a ritmurilor cosmice, fiecare organism îşi are propriile sale ritmuri care îi circumscriu o personalitate şi un destin aparte.

  Existenţa ritmurilor a impus ideea de timp biologic. Variabilitatea ritmurilor de la un organism la altul determină şi o variabilitate a timpului biologic, spre deosebire de timpul astronomic pe care încercăm să-l măsurăm în perioade egale – ani, zile, ore, secunde. Pentru copil timpul este mai lung decât pentru un adult, pentru că evenimentele fiziologice sunt mult mai bogate în perioada de creştere a organismului.

  Întreaga noastră biologie este dominată de ritmuri, circulaţia sângelui, respiraţia, activitatea creierului (ritmurile biocurenţilor emişi de creier, alternanţa somn-veghe), activitatea ficatului, a stomacului şi intestinelor, a aparatului excretor şi a ţesuturilor, metabolismul, secreţia endocrină, compoziţia sângelui, etc.

  În permanenţă oscilează în noi energia fizică şi psihică, elementele din structura noastră, funcţiile organismului, după legi bine determinate, permiţând astfel întreţinerea vieţii. Fiecare organ şi ţesut îşi are, după cum vedem, ritmurile structurilor ce compun ţesutul. In raport cu evoluţia lor distingem; a nivel global un optim funcţional afectiv, intelectual şi fizic alternând cu perioade de minim funcţional. Fenomenul poate avea consecinţe de ordin practic prin implicarea sa în planificarea timpului de activitate, de creaţie, de obţinere a unor performanţe etc.

  Experienţele efectuate pe animale (Halberg) au arătat că efectul unor substanţe toxice diferă în funcţie de momentul de administrare. Doze letale pot fi ineficente la anumite ore şi invers, doze subletale pot fi fatale dacă sunt administrate la alte ore. Se va înţelege uşor în context că trebuie să avem în vedere alte legităţi în administraţia medicaţiei umană decât până acum. Tradiţionala indicaţie "de 3 ori pe zi" este depăşită ca principiu pentru o bună parte din medicamente. Găsirea momentului optim de administrare ca fi soluţia pe care o va aduce medicina viitorului graţie dezvoltării cronobiologiei.

  Dată fiind alternanţa funcţionalităţii organismului, se înţelege că este logic să intervenim cu o medicaţie cu efect stimulant la ora când ritmul unei funcţii este patologic diminuat şi invers, cu o medicaţie sedantă la ora când funcţia atinge un nivel patologic maxim. De exemplu, medicaţia în scop de creştere a presiunii arteriale mici va avea un efect optim dacă se administrează dimineaţa, când valorile sale sunt minime, iar medicaţia cu rol hipotensor va avea efect optim dacă o administrăm seara, când valorile presiunii arteriale ating un nivel maxim.

  Studiul bioritmurilor ne permite o cunoaştere mai completă a propriei noastre biologii, cu consecinţe pe multiple planuri. O interesantă aplicare o constituie tehnica biofeedback-ului, care are ca finalitate controlul voluntar al unor funţii involuntare. Ritmul nostru biologic poate fi astfel optimizat printr-un alt ritm. Şi acesta este sensul cunoaşterii propriei noastre fiziologii.

  Ritmul vieţii şi al morţii. Există două ritmuri în care se exercită o presiune de accelerare cu o extraordinară forţă. Este mai întâi ritmul de înmulţire a celulelor în embrion. Din două celule iniţiale se înfiripă "sub ochii noştri" în progresie geometrică întregul nostru edificiu structural însumând miliarde de celule. În circa trei luni embriogeneza este terminată. În nouă luni avem o nouă fiinţă. 0 altă fiinţă umană este gata. Să-şi înceapă un destin pe care nu I-a dorit şi de care numai prin moarte poate scăpa.

  Este interesant de observat aici că natura a găsit cele mai sofisticate moduri de concepere a lumii, pentru fiecare specie imaginând un altul în care "fantezia" şi "inteligenţa" "Marelui Necunoscut" sunt inepuizabile.

  Al doilea ritm cu aceeaşi viteză accelerată de înmulţire celulară apare în procesele neoplazice. Asistăm la o furtună mitogenetică, dar din care nu se vor mai naşte decât "monştri", celule cu structuri alte-rate. Acest monstru intrat în noi, fără să afli precis cum, ucide în cele din urmă întreaga colectivitate de celule care 1-a găzduit.

  Ce forţă inexpugnabilă obligă celulele noastre să-şi piardă sistemul lor normal de existenţă, deturnându-le pe drumul unei înmulţiri haotice aducătoare de moarte? Este sigur o for (ă de aceeaşi tărie ca şi aceea a embriogenezei, dar cu sens contrariu.

  Uitat în noi (de cine? Şi întâmplător?) un rest din embrionul care am fost, într-un moment din viaţa noastră (la ce semnal şi de unde venit?) se smulge din tăcerea acceptată până atunci şi începe o diviziune de astă dată monstruoasă, destrămând absurd edificiul construit prin sine însuşi.

  Este şi aici un algoritm al inteligentei, dar înţelepciunea lui ne scapă pentru că ne privim din noi şi ne vedem durerile noastre, nu din afară, ca să sesizăm alt lanţ de cauzalităţi insensibile la propria noastră dramă. Este poate cel mai ilustrativ exemplu prin care sesizăm doar efectele, nu şi cauzele lor. Din interiorul tunelului în care trăim nu putem vedea decât lumea ca efect şi nu ca motivare. Şi asta, o recunoaştem numai dacă orgoliul de atotştiutori nu ne orbeşte.

  Există un model energetic al viului? H. Burr de la Universitatea Yale a măsurat câmpul electric de la un ou de broască înainte de începerea procesului de diferenţiere embrionară şi a găsit că la nivelul zonei din care se va dezvolta ulterior sistemul nervos valoarea sa era semnificativ mai ridicată. Măsurători de acest gen efectuate pe ouă de pasăre aflate în prima zi de incubaţie, fără să li se spargă coaja, i-au permis să indice cu precizie zona unde se va dezvolta extremitatea cefalică a viitorului pui. Se constată deci că încă înainte ca structura vie să se diferenţieze în organe apare o diferenţiere de câmp bioelectric sau bioenergetic. Plecând de aici, Burr emite ideea de matrice, de schemă energetică după care s-ar organiza structurile vii – idee care este sugerată şi de lucrările altor cercetători.

  E. J. Lund măsoară potenţialul electric la plante, constatând prezenţa unui câmp electric produs de ce-lulele vegetale. Determinări repetate ii permit să observe cum creşterea plantei este precedată de câmpurile electrice celulare care mobilizează auxinele (hormoni de creştere) în interiorul său. El afirmă că schema electrică a celulei (biocâmpul celulei) se modifică cu 30 de minute înainte de a se constata efectul hormonilor de creştere.

  L. Ravitz studiază ritmurile fiziologice ale organismului prin determinarea fluctuaţiilor ce au loc permanent la nivel de Biocâmp, ajungând şi el la concluzia că modificările noastre energetice anticipează pe cele clinice.

  William Tiller – profesor de fizică la Universitatea Stanford – emite de asemenea ipoteza conform căreia biocâmpul "ar putea fi un câmp de forţe pentru organizarea materiei vii".

  Sunt fizicieni care afirmă că într-un angrenaj format din miliarde de celule – cum este corpul uman -pentru a se menţine un echilibru între numărul de celule care mor şi cele care le înlocuiesc este necesar ca informaţia la acest nivel să se transmită cu viteza luminii, adică prin intermediul radiaţiei electromagnetice a câmpului biologic. Prin această ipoteză, care aduce din nou în discuţie câmpul biologic, explică Northrop şi Burr înlocuirea de două ori pe an a celulelor corpului uman.

  Thelma Moss – profesor de psihologie la Universitatea Los Angeles din California (U. C. L. A.) – se numără printre promotorii – metodei Kirlian în S. U. A. împreună cu William Emboden, profesor de biologie la aceeaşi universitate, şi cu alţi colaboratori, dintre care este aproape nelipsit numele lui Kendall Johnson – întreprind (1978), la iniţiativa Companiei Naţionale pentru Seminţe, un studiu de selectare a seminţelor viabile de cele neviabile prin înregistrarea câmpului bioelectric. Probele efectuate au demonstrat nu numai aspecte ale biocâmpului, semnificativ diferenţiate la seminţele viabile de cele "ucise" chimic, dar, spre surpriza cercetătorilor, relevă şi un efect de "prefigurare" a viitoarei rădăcini, totdeauna de aceeaşi culoare – roşu-purpuriu. Ciudata imagine de "prefigurare" a viitoarei plante apare atât în înregistrarea fotografică a fenomenului, cât şi în înregistrarea pe bandă video ca o excrescenţă ce "depăşeşte" limitele fizice ale seminţei negerminate.

  Pe răsaduri de grâu, urmărite în vivo, se observă o intensă activitate bioelectrică sub forma unei emisiuni de scântei, care apare mai întâi la nivelul rădăcinii, apoi la nivelul mugurilor, indicând ordinea de dezvoltare a plantei.

  Surprinşi de apariţia fenomenului, cercetătorii preferă să citeze, în loc de explicaţii, pe Robinson şi Jaffe (1975): "în germenii plantelor sau animalelor. Există un model care prefigurează organizarea adultu-lui. Mecanismele prin care se formează şi se menţin aceste modele nu sunt elucidate. Dar s-a găsit o cheie a acestui mecanism. Când s-a descoperit că aceşti ger-meni conduc un curent electric prin ei înşişi". (Am observa aici, doar în trecere, analogia dintre "Ideile" lui Platon, arhetipurile lui Jung şi aceste câmpuri energetice care par să le confirme).

  Observaţiile grupului de cercetare de la U. C. L. A., ale lui Burr ca şi alte date sugerează aşadar existenţa unui câmp energetic matrice, organizator, pentru informaţia genetică. Lată o idee "nebună", ca să-1 parafrazăm pe Niels Bohr. Într-un moment în care descifrarea mecanismelor genetice este răsplătită cu mai multe premii Nobel, a afirma că nu ADN-ul deţine primul loc în transmiterea informaţiei, ci acesta este doar mijlocul prin care câmpul energetic originar transmite informaţia genetică, pare într-adevăr o îndrăzneală fără acoperire.

  Dar oare nu avem nevoie de idei îndrăzneţe ca să recuperăm întârzierea în care se află biologia în comparaţie cu dezvoltarea celorlalte ştiinţe? Nu pentru a scoate din impas o fizică, ce nu mai putea explica în manieră clasică noile fenomene apărute, a invocat Bohr necesitatea unor astfel de idei? Dacă astfel de idei s-au dovedit utile (să ne amintim de saltul fantastic pe care-1 face Einstein) pentru fizică, admiţând ideea că la viteze apropiate de aceea a luminii obiectele se contractă în direcţia mişcării, ipoteză prin care se pun bazele teoriei relativităţii, de ce atunci să le respingem aprioric, fără să vedem dacă pot da roade? Să enumerăm numai câteva din fenomenele care pot fi explicate prin admiterea acestei ipoteze: vindecările aşa-zise psihice (pe care le vom aborda mai târziu), readaptările ţesuturilor într-un organism adult la noile funcţii ce u se impun în caz de necesitate, înţelegerea evoluţiei şi a viului într-o altă lumină decât cea postulată de teoria hazardului. În această concepţie, perpetuarea viului nu ne mai apare sub forma "celulă din celulă", ci "energie din energie", bineînţeles, o energie codificată. În definitiv, ştim încă foarte puţin despre conversiunea materiei în energie, dar atât cât ştim nu infirmă ideea, ci o confirmă.

  W. Heisenberg, cel ce a emis celebrul principiu al nedeterminării sau incertitudinii, ne spune că "energia devine materie prin aceea că se transpune în forma unei particule elementare", iar "toate particulele elementare sunt. Alcătuite din acelaşi substrat şi anume. Din energie". Jacques Merleau-Ponty adaugă de asemenea că astăzi materia se numeşte "energie, radiaţie, foton, neutrino, câmp şi masă".

  Biocâmp şi câmp electromagnetic. P. Jitariu împreună cu alţi colaboratori au abordat pe larg problema existenţei câmpului biologic şi interferenţa sa cu câmpuri magnetice şi electrice induse experimental. Plecând de la ideea că mişcarea electronilor generează câmpuri electromagnetice, iar funcţionarea materiei vii nu înseamnă altceva decât un continuu transfer de electroni, P. Jitariu postulează (1978) ca fiind implicită existenţa unui câmp electromagnetic la nivelul tuturor structurilor vii. Câmpul biologic ar fi legat de asimetria structurală a macromoleculelor proteice. Această asimetrie structurală ar genera la rândul său o asimetrie electrică şi magnetică şi, foarte important ca punct de vedere, ar constitui cauza însăşi a reactivităţii structurilor vii. Ca orice câmp energetic, biocâmpul se propagă sub formă de unde. De aici se deduce posibilitatea ca transferul de energie şi informaţie impus de complexitatea reacţiilor biochimice din celulă să se realizeze prin intermediul biocâmpului, influxul nervos având doar rolul de declanşare, de iniţiere a proceselor biochimice necesare vieţii.

  Un ocean de semnale. Vorbind la modul figurat, se poate spune că plutim într-o permanentă baie de semnale. Emitem şi recepţionăm în continuu semnale prin intermediul cărora ne integrăm în marea ordine a Universului. Graţie acestor semnale suntem influenţaţi de tot ceea ce se întâmplă în galaxia noastră şi influenţăm în acelaşi timp şi comunicăm cu tot ceea ce este viu. In consecinţă, viaţa apare într-un ocean de informaţii. De aceea suntem de părere că apariţia şi organizarea iniţială a celulelor într-un univers de semnale fără posibilitatea de a le percepe ar fi un nonsens biologic.

  Este încă un argument ce impune ideea, pe care am dezvoltat-o anterior, că la toate nivelurile de organizare a vieţii, indiferent dacă îi cunoaştem sau nu o structură de tip nervos, este prezentă capacitatea de receptare a informaţilor din mediu, de prelucrare a lor şi de emitere a unui comportament adecvat. Dacă viaţa înseamnă schimb de informaţie şi energie cu mediul, dacă în structura unui organism viu sunt reflectate condiţiile de mediu în care acesta s-a format, oricum am vrea noi să interpretăm viaţa – ca expresie a hazardului (produs în ultimă instanţă şi el tot prin mediu) sau ca expresie a legităţilor impuse de evoluţie – posibilitatea de a percepe semnalele din spaţiul ce o înconjoară şi de a emite la rându-i semnale ne apare evidentă.

  Biocomunicaţia. După cum am mai subliniat, dacă acceptăm această idee impusă practic de o mulţime de procese pe care le-am defini sub termenul general de biocomunicaţie, fenomenele descrise îşi pot găsi o explicaţie ştiinţifică, fără să fie ignorate numai pentru că nu pot fi explicate şi abandonate domeniului atât de mult speculat al supranaturalului. S-au efectuat experienţe care sugerează existenţa unui limbaj între celule, adică posibilitatea acestora de a-şi transmite şi recepţiona semnale prin care sunt informate asupra stării lor.

  În anul 1972, la Institutul de medicină clinică şi experimentală din Novosibirsk, Kaznacheev, Şurin şi Mihailova au remarcat un schimb de informaţii, adică o "conversaţie" între două culturi de celule identice, izolate între ele printr-un perete de cuarţ. Unul din loturile de celule este infestat experimental cu un virus care distruge cultura. Dacă cele două loturi sunt izolate printr-un perete de sticlă, lotul-martor rămâne neinfluenţat, dar dacă se înlocuieşte peretele izolator de sticlă cu unul de cuarţ, atunci se constată că şi în lotul de celule sănătoase, unde nu s-a introdus deci virus, apare aceeaşi suferinţă. Experienţa conferă acelaşi rezultat dacă se repetă şi cu alte toxice pe un singur lot. Cum între cele două loturi nu există nici o legătură printr-o structură vie, s-a presupus că fenomenul s-ar putea produce prin transmiterea unor semnale purtătoare de informaţie patologică prin peretele de cuarţ. Înlocuirea cuarţului cu sticla, care este opacă la radiaţia ultravioletă, împiedică producerea fenomenului. Mesajul pare a fi deci codificat şi transmis prin radiaţia electromagnetică din spectrul ultravioletului. De aici şi concluzia oamenilor de ştiinţă că in-formaţia între cele două sisteme biologice s-a transmis pe lungimea de undă a radiaţiei ultraviolete. Concluzia coincide cu a altor cercetători care incriminează aceeaşi lungime de undă în biocomunicaţie.

  Să notăm aici că în acest. Caz celulele nu erau integrate într-un organism şi în consecinţă nu existau legături nervoase între ele, care să le permită captarea şi decodificarea informaţiei. În ciuda acestui fapt, comunicarea s-a produs, ceea ce oferă o bază, e adevărat, încă firavă, în înţelegerea unui alt fenomen – capacitatea plantelor de a reacţiona la gândurile şi intenţiile noastre, după cum par să susţină unele fapte de observaţie (Chandra Bose, C. Backster, M. Godeanu), posibilitatea tuturor celulelor vii de a recepţiona şi decodifica semnale purtătoare de informaţie venite din afara lor, pe o altă cale decât cea a sistemului nervos. Există, aşadar, la acest nivel un alt suport pentru informaţie.

  Poziţia omului de ştiinţă. Suntem conştienţi că pătrundem în cele mai delicate şi vulnerabile domenii ale cunoaşterii. Vulnerabile pentru că fenomenele ce se petrec aici nu pot fi explicate în întregime prin datele actuale ale ştiinţelor.

  Din prezentarea capitolelor anterioare, în care abundă informaţia rece, uscată, sub raportul rezonanţei afective, dar foarte necesară pentru discuţia noastră, cititorul îşi poate da seama că pentru a obţine o înţelegere cât de cât apropiată de realitate este nevoie de culegerea unei cantităţi imense de informaţii şi din domenii foarte variate ale ştiinţelor. O critică lucidă a acestor fenomene trebuie să recurgă la noţiuni de filosofie, informatică, genetică, neurofiziologie, fizică, istoria religiilor, ca să nu amintim decât câteva din domeniile de cunoaştere implicate.

  Se ridică şi o altă întrebare: de ce oamenii de ştiinţă nu iau în consideraţie literatura care pe alocuri abundă în tratarea unor fenomene, să le numim, neconvenţionale? S-ar putea răspunde prin aceea ca mai toate cărţile care au abordat această tematică, nefiind scrise de specialişti, speculează, din dorinţa de a avea succes, una din marile slăbiciuni ale sensibilităţii omeneşti, gustul pentru mister (nu spunea Einstein că, dintre toate experienţele, cea mai fascinantă este aceea a misterului?). Fenomenele sunt prezentate romanţat, colorat, având aerul că se pătrunde într-un templu interzis, unde nu se săvârşesc decât minuni. Stilul acesta trezeşte mari îndoieli omului de ştiinţă, care vrea adevărul nud, dezbrăcat de mister. La rândul său, omul de ştiinţa, de teama demonetizării, a ridicolului, refuză să abordeze un domeniu considerat în ochii confraţilor lui "sanctuar al magiei".

  Interdisciplinaritatea – cheie a cunoaşterii. Îndoieli şi suspiciuni de incompetentă trezesc de asemenea folosirea termenilor inadecvaţi, de exemplu de către un fizician în domeniul biologiei, şi invers. Şi biologul şi fizicianul pot remarca fenomene care, pentru a fi explicate, cer noţiuni din alte specialităţi decât ale lor. La volumul de cunoştinţe acumulat astăzi este greu să mai fie cineva un Aristotel sau un Da Vinci. De aceea apare tot mai necesară munca în echipă. Să nu uităm că acela care a revoluţionat cu adevărat medicina, cel de la care ştim că bolile infecţioase au la origine microbi şi nu miasmele ignorantei medievale, cel de la care efectiv lumea a aflat de ce trebuie să se spele pe mâini înainte de a mânca (sic!) a fost un chimist şi nu un medic. Acesta era Louis Pasteur, nume cu amplă rezonanţă pentru noi, dar nu şi pentru primii săi judecători.

  Fenomene rare. Un alt motiv pentru care unele fenomene sunt greu sau deloc acceptate este şi acela al rarităţii lor. Spre exemplu, îţi dintre cei care vor citi aceste rânduri au asistat la un experiment rea! De transmitere telepatică a unor informaţii? Poate nimeni sau doar foarte puţini. Dacă noi înşine n-am fi avut acest rarisim prilej de studiu şi experimentare pe un subiect înzestrat cu astfel de însuşiri, nu am fi considerat util să abordăm subiectul sau 1-am fi abordat doar ipotetic. Să recunoaştem că pentru 99% dintre noi, aceasta este situaţia. E de mirare atunci că este atât de controversată telepatia? De ce se manifestă aşa de rar fenomene ca telepatia, vindecările prin sugestie şi prin transfer energetic sau prin acupunctură chiar, stările extatice, performanţele yogine etc.? Toate aceste fenomene sunt expresii ale bioenergiei noastre. În mod excepţional apar dezvoltate la unii subiecţi; la restul credem că rămân sub o formă latentă. La subiecţii dotaţi, rezistenta la circulaţie, accesibilitatea, conducerea acestei energii în organism par a fi diferite de a celor nedotaţi. Acest ultim punct 1-am probat adeseori prin măsurători electrice cutanate. În punctele utilizate în medicina orientală (în acupunctură, spre exemplu) rezistenţa electrică este nesemnificativ modificată la subiecţii din ultima categorie. Aproape nu există diferenţă în raport cu zonele vecine. In termeni de fizică, am putea interpreta fenomenul ca o dificultate în conducerea bioenergiei la nivelul organismului din cauza rezistenţei electrice mari a ţesuturilor.

  Energia viului – energie electrică? Sa încercăm, ghidaţi de firul oferit de ştiinţele actuale, sa pătrundem în acest labirint, asumându-ne riscurile de care am vorbit.

  Cheia tuturor fenomenelor aparent ciudate în comportarea lumii vii constă în imposibilitatea noastră de a le obiectiva şi reproduce la dorinţă, în aşa fel încât să răspundă criteriilor cerute de ştiinţă pentru a atesta realitatea unui fenomen. Să abordăm pe rând ambele criterii. De ce nu pot fi obiectivate în totalitate, cu aparatura de care dispunem? Explicaţia constă în faptul că mijloacele de explorare energetică folosite la ora actuală pot culege din organismul nostru numai semnalele de ordin electric. Noi dispunem astăzi de ectroencefalograf, cu ajutorul căruia înregistrăm biocurenţi cerebrali. Dispunem de electrocardiograf, prin care culegem semnalele electrice emise de cord în timpul funcţionării. Toate reacţiile biochimice dintr-un organism viu, însemnând un schimb de ioni, au ca ultimă expresie energia electrică. Toate informaţiile primite de noi prin cele cinci simţuri sunt codificate la nivelul receptorilor în semnale electrice. Acestea sunt transmise pe căile nervoase creierului, care le decodifică şi ia cunoştinţa de mesajul transmis. Lumina, undele sonore, gustul, mirosul, durerea, căldura şi frigul, atingerile chiar cele mai tandre nu ajung la creier decât sub forma unor simple semnale electrice. Este ciudat să-ţi dai seama că toată lumea aceasta de senzaţii nu pătrunde dincolo decât sub forma prozaică a unor semnale electrice. La rându-i, creierul emite informa (iile reprezentate prin conduita, gânduri, sentimente, atitudini, mişcări, tot sub forma unor semnale electrice.

  Putem reduce toată energia noastră la energia electrică? Dacă da, atunci cunoscând parametrii acestei energii pe care o putem măsura cu mijloace electronice ar trebui, în mod logic, să determinăm organismul să funcţioneze cu energia electrică din reţea.

  Aceasta s-a şi reuşit pentru cord care poate funcţiona cu cardiostimulatorii implantaţi în corp. Dar să nu ne grăbim în optimismul nostru. N-am făcut decât să aducem un impuls electric dintr-o sursă tehnică la o frecvenţă bine cunoscută şi ritmic mai mult. Am putea face acelaşi lucru cu creierul, bazându-ne doar pe parametrii biocurenţilor cerebrali pe care îi înregistrăm pe o encefalogramă? Distingem noi o urmă de gând, o frântură de sentiment în această linie sinuoasă pe care aparatele ne-o indică drept activitatea creierului nostru? Putem accepta imaginea unui om care să funcţioneze prin conectarea lui la o sursă electrică? Poate singură energia electrică să întreţină viaţa organismului? Evident, nimic din toate acestea. Şi atunci apar două posibilităţi de interpretare: ori admitem că bioelectricitatea este un epifenomen, un efect secundar al energiei din structurile vii şi noi nu înregistrăm decât numai acest aspect, ori admitem că în afara energiei bioelectrice mai există şi o altă energie pe care noi nu o cunoaştem încă, nu o putem obiectiva prin mijloacele de care dispunem acum, dar pe care poate o vom cunoaşte mâine. Indiferent însă cum o considerăm, ceva în funcţionarea viului rămâne încă necunoscut, neînregistrat de aparate. De aici neîncrederea, scepticismul, negarea unor fenomene ce nu pot fi înţelese, cum ar fi, de exemplu, telepatia etc. Neputând fi obiectivate, nu li se cunosc legile după care se desfăşoară. Necunoscând aceste legi, nu le putem reproduce deliberat. Şi iată cum niciunul dintre cele două criterii cerute de ştiinţă pentru a admite un fenomen nu sunt îndeplinite. Ce ne rămâne de făcut? Să obligăm fenomenele să se încadreze într-un spaţiu îngust sau ştiinţa să-şi extindă limitele? Cum nu putem acţiona asupra lor, via (a existând indiferent de voinţa noastră, suntem de părere că trebuie să le deschidem larg porţile ştiinţei. A le ignora înseamnă a continua la nesfârşit un dialog steril cu partizanii domeniului.

  BIOCOMUNICAŢIA – FENOMEN OBIECTIVABIL.

  Se admite în general că nu este demonstrată o altă cale naturală de obţinere a informa (iilor în afara celor constituite de organele de simţ. Este însă aceasta realitatea? Şi dacă nu, de ce sunt contestate alte modalităţi de transmitere a informaţiilor în lumea vie? Lată întrebări la care ne propunem să răspundem în cele ce urmează.

  Un experiment. Într-o zi din vara anului 1976, împreună cu un grup de specialişti în neurofiziologie, electronică şi cibernetică, urmăream în laborator un subiect care părea să sfideze prin capacităţile sale legile cunoscute în funcţionarea creierului uman. Rând pe rând, fiecare dintre noi, la dorinţă, putea transmite mental diverse mesaje pe care subiectul le recepţiona după un anumit timp, fără să piardă aproape nimic din conţinutul transmis.

  Experienţă după experienţă se derulează cu o reuşită nesperată. Se transmit cuvinte, fraze, ordine de acţiuni. Se iau măsuri de precauţie pentru a înlătura orice subiectivism din partea noastră, orice posibilitate de fraudă din partea subiectului. Se dau ordine contradictorii pentru a deruta subiectul. Rezultatul este totdeauna acelaşi, când ceea ce i se cere subiectului se înscrie într-o anumită arie de posibilităţi, precizată deja înainte de începerea experimentului.

  Ne aflăm aşadar în fata acelui fenomen atât de contestat de unii, apărat cu înverşunare de alţii, de transmitere a informaţiilor de la un creier la altul pe alte căi decât cele obişnuite. Ne aflăm în faţa unui experiment real de telepatie. Este adevărat fenomenul? Care sunt legităţile lui? Este posibilă cunoaşterea lor? Cu aceste întrebăm aveam să întreprindem unul din studiile cele mai fascinante, menite să lumineze un colţ infim din vastul câmp în care se proiectează enigma existenţei noastre.

  Definiţii. Mai întâi am dori să discutăm accepţiunile actuale ale termenului de telepatie, care, după cum se ştie, înseamnă "afecţiune la distanţă". Dacă în cazul omului poate fi acceptat tale quale, la alte niveluri biologice – unde, după cum vom vedea, se presupune de asemenea că există -este mai dificil de admis ca atare. În limbajul cercetătorilor şi comentatorilor ruşi, întâlnim frecvent substituirea termenului cu cel de "radiocomunicaţie biologică" sau de "transfer de informaţie biologică. Cum nu s-a demonstrat încă implicarea unor unde radio în transmiterea informaţiilor biologice de la un creier la altul, preferăm să păstrăm termenii de biocomunicaţie şi de transfer de informaţie biologică. Au cel puţin avantajul de a se insera în limbajul ştiinţific modern. Fiecare epocă îşi construieşte un limbaj propriu.

  Gândul – o forţă. Problemele ridicate de fenomenul de biocomunicaţie în afara limbajului, prezent la nivelul întregii lumi vii, de la formele cele mai simple de viaţă până la om, induc în planul cunoaşterii teoretice ca şi al realităţii practice consecinţe mult mai complexe decât par la prima vedere. Dacă telepatia există, atunci nu mai poate fi redusă la dimensiunile unui joc amuzant de societate. Realitatea reclamă în primul rând o realitate fizică. Norbert Wiener aprecia că fenomenul va constitui un obiect real de cercetare ştiinţifică atunci când i se vor găsi corelaţii fizice, care efectiv trebuie să existe.

  A spune că o intenţie, o dorinţă de acţiune se însoţeşte de materializarea unui câmp energetic în spaţiul ce ne înconjoară, aşa după cum pare să rezulte din cercetările de până acum, în parte deja prezentate, reprezintă pentru cel neavizat, limitat doar la noţiunile clasice cunoscute, o afirmaţie hazardată.

  Chiar dacă în prezent nu dispunem de mijloace foarte riguroase de certificare a câmpurilor energetice emise de organismele vii, toate premisele duc spre afirmarea existenţei lor. Dacă telepatia există, atunci trebuie să admitem în mod logic că s-a transmis ceva între experimentator şi subiect, altfel spus, între emiţător şi receptor. S-a transmis desigur o informaţie elaborată în creierul emiţătorului. Informaţia, după cum ştim, nu poate fi transmisă fără un suport energetic, un vehicul. Acest vehicul trebuie în consecinţă să fie im câmp energetic. Nu cunoaştem încă natura acestei energii, toate experienţele de descifrare au eşuat, ceea ce nu înseamnă că ea nu există şi nu va fi găsită cândva. Am comentat mai sus interferenţele sale cu energia bioelectrică.

  Din experimentul realizat de noi au rezultat o serie de aspecte care, chiar dacă nu permit concluzii, oferă şansa unor ipoteze.

  Recepţie şi conştientizare. Receptorul avea nevoie de o stare psihică particulară, constând într-o îngustare a câmpului conştientei cu limitarea stimulilor veniţi din afara organismului. Solicita absenţa zgomotelor din jur şi îşi bloca vederea. Automat apoi intra într-o stare psihică particulară propice unei astfel de recepţionări. Hotărârea asupra a ceea ce doream să transmitem şi desemnarea celui ce urma să transmită erau fixate în comun, subiectul receptor aflându-se în acest timp în afara incintei, însoţit de un colaborator, el însuşi străin de conţinutul mesajului propus a fi transmis. Prin stabilirea ad-hoc a mesajului doream să înlăturăm orice posibilitate de cunoaştere prealabilă a sa. Mai mult, unele mesaje, ca numerele de telefon, nici nu le pronunţam. Erau scrise pe o hârtie, care după ce se citea era imediat distrusă.

  Odată precizat mesajul, subiectul era invitat în laborator şi i se indica cine va fi emiţător. Este interesant aici de relatat că subiectul, deşi lucra doar cu un singur emiţător, cerea ca toată lumea prezentă să se concentreze spre acelaşi scop, precizând că îi facilitează recepţionarea mesajului. Ca emiţători au urmat pe rând fiecare din cei 5 experimentatori prezenţi. După un a-numit număr de repetări, s-a constatat în mod evident că se obţineau rezultate mai bune în cazul anumitor emiţători, timpul necesar subiectului pentru recepţiona-rea mesajului reducându-se uneori la jumătate.

  Într-un interval de timp care a variat între 2 şi 5 minute, receptorul se concentra asupra mesajului transmis, cu vederea blocată şi mâinile întinse, probabil şi pentru a evita obstacolele din cameră. Din când în când părea că pierde legătura şi atunci atingea cu mâna fruntea sau degetele emiţătorului, fără ca acesta să constituie o condiţie obligatorie a receptării mesajului. Solicita ca mesajul să nu fie for-mat dintr-o frază complicată, ci din construcţii simple. Dacă era format din mai multe fraze, atunci trebuia transmis pe fragmente. Recepţiona mai uşor impulsul gândului decât conţinutul semantic. Spre exemplu, executa mai uşor indicaţia de a saluta dacă i se comanda mental "Braţul sus!" decât "Salută!". Spunem mai uşor, pentru că nu era exclusă nici recepţionarea unor ordine mai complicate. Această observaţie ne-a sugerat că probabil decodificarea mesajului se face la niveluri cerebrale arhaice din punct de vedere filogenetic. Elaborările sintactice care solicită formaţiuni cerebrale mai recente filogenetic erau mai greu decodificate. Observaţia nu are valoare decât pentru cazul studiat, existând şi recepţii de mesaje mult mai complexe în cazuri citate de alţi autori.

  Prima condiţie pentru recepţionarea mesajului era claritatea sa. Când i s-a dat un ordin voit contradictoriu, receptorul a intrat într-o mare derută. Nu ştia ce să facă.

  Într-o altă experienţă i s-a cerut subiectului să formeze un număr de telefon. A executat ordinul transmis mental după 5 minute.

  Am dorit să ştim dacă subiectul conştientizează complet ceea ce are de executat şi dacă ar executa acţiuni iraţionale, contrare voinţei sale. Voiam cu alte cuvinte, să ştim dacă pe această cale se pot săvârşi acţiuni vulnerabile pentru umanitate.

  Primul ordin ilogic a fost să-şi arunce pe jos un obiect vestimentar propriu. La aşezat pe un scaun şi nu ne-a fost clară intenţia. Atunci am hotărât să i se ordone să arunce pe fereastră unele din ustensilele noastre profesionale. Era un instrument pentru testat reflexe. S-a dus la fereastră şi a început să bată ritmic cu el în pervaz. Era cu faţa complet orientată spre exterior, iar emiţătorul se afla în spatele său la distanţă de circa 3 m, repetând mereu în gând "Aruncă-l! Aruncâ-1l Aruncă-1!'.

  La un moment dat subiectul receptor se întoarce cu faţa spre noi şi strigă iritat: "Chiar vreţi să-1 arunc? Cine o să se ducă după el?!".

  S-a creat imediat o atmosferă de destindere. Şi de satisfacţie. Cel puţin în cazul studiat nu exista pericolul folosirii în scopuri dăunătoare a unor fenomene particulare din biologia noastră. Omul era pe deplin responsabil de gestul pe care-i executa.

  Din acest experiment mai rezultă şi un argument în favoarea realităţii fenomenului. Câtă vreme subiecţii receptor şi emiţător se aflau fata în faţă şi se făcea chiar un contact tactil între ci, posibilitatea fraudei exista, sesizarea intenţiilor din privire, mimică, mişcările inconştiente ale degetelor. Se vorbeşte despre fenomenul numit cumberlandism, care ar consta din sesizarea gândurilor unui om din mişcările involuntare ale musculaturii. Deşi explicaţia ni se pare fantezistă, pentru că este greu de înţeles cum am putea citi gândurile unui om punându-i mâna pe frunte sau cum ne-am putea exprima, spre exemplu foamea, printr-o mişcare involuntară a muşchilor de la picioare sau din altă zonă a organismului, am dori să eliminăm şi o astfel de interpretare. Subiectul receptor a fost capabil să recepteze mesajul nostru de la distanţă, în condiţii în care nu vedea emiţătorul şi mai ales în condiţii în care era dificilă "ghicirea" intenţiei noastre sau o coincidenţă. Nimeni nu se poate gândi că este firesc să primească o dispoziţie prin care să arunce un obiect util.

  Forţa de impact a gândirii. O altă observaţie desprinsă din experiment a constat în sesizarea că subiectul receptor, în drum spre obiectul care îi era transmis telepatic, înlătura toate celelalte obiecte întâlnite în calea sa. De exemplu, telefonul se afla la capătul opus al biroului în raport cu direcţia din care venea subiectul. Toate obiectele de pe birou erau luate în mână şi, fără a schiţa nici un gest de testare a intenţiilor noastre, le îndepărta din drumul spre telefon. Era ca şi cum o apă ar ti înlăturat prin forţă obstacolele din calea sa. Aceasta ne-a determinat să ne imaginăm energia purtătoare de informaţie ca având o forţă de impact, de lovire de obiectele întâlnite în cale. Desigur, nu poate fi vorba de o demonstraţie ştiinţifică şi deci de o concluzie, ci doar de o observaţie care, adăugată altora, ar putea să fie semnificativă, după cum ar putea lot aşa de bine să nu însemne nimic.

  Modificări obiective. In dorinţa de a obiectiva prin parametri cuantificabili ceea ce se întâmplă în timpul desfăşurării fenomenului, am efectuat o serie de determinări.

  Electroencefalograma efectuată în momentul pregătirii în vederea primirii mesajului arăta un ritm alfa bine exprimat. Era faza în care subiectul se afla cu ochii închişi, imobil, relativ relaxat, iar respiraţia era amplă şi profundă. Imediat însă ce trecea la executarea de gesturi, traseul electroencefalografic apărea parazitat de mişcări şi cu un ritm rapid, specific stării de activitate cerebrală.

  Constatăm o epuizare accentuată a subiectului receptor. Fiecare încercare de repetare necesită un considerabil efort. Ochii par ai unui om care n-a dormit de mult sau a plâns mult. Presiunea arterială creşte cu 30-40 mm Hg faţă de normal, iar contracţiile cardiace se accelerează cu 20-40 pulsaţii pe minut în plus, după cum se poate vedea în tabelul de mai jos.

  Parametrii fiziologici determinaţi în cursul experimentului.

  Nr.

  Mărimea determinată înaintea în timpul crt.

  Experimentului experimentului.

  Presiunea arterială (mm Hg).

  Pulsul (bătăi/min).

  Rezistenţa r1 (kilohmi).

  Rezistenţa R2 (kilohmi)

  Rezistenţa VGw (kiloohmi)

  Deoarece, după cum am menţionat, subiectul receptor recurgea uneori la contactul cutanat dintre mâna sa şi degetele sau fruntea subiectului emiţător, am determinat conductibilitatea electrică a pieii în aceste zone atât la subiectul receptor, cât şi la emiţător. Am constatat scăderi ale rezistenţei electrice – deci creşteri ale conductibilităţii electrice – la valori semnificativ de mici în raport cu cifrele înregistrate înainte de începerea experimentului. La subiectul emiţător r1, rezistenţa electrică măsurată la nivelul indexului înainte de experiment era de 300 kiloohmi, iar în timpul experimentului a scăzut la 64 kiloohmi.

  S-a determinat de asemenea rezistenţa electrică cutanată într-un punct situat în apropierea vertex-ului (Vas Guvernor 19 – Rvgw) considerat de medicina tradiţională chineză ca având rol de antenă pentru organism, singurul punct care ar rămâne "treaz" în timp ce omul doarme. Spre deosebire de celelalte puncte de pe tegument, în acest punct creşte activitatea electrică în timpul somnului. Înainte de experiment rezistenţa sa electrică a fost de 120 kiloohmi, iar în timpul experimentului a ajuns la 40 kiloohmi.

  Nu se pot deduce concluzii deosebite din creşterea conductibilităţii electrice cutanate în timpul experimentului, deoarece este bine cunoscut din fiziologie că în stare de relaxare rezistenţa electrică cutanată este crescută în timp ce activitatea, emoţiile o diminuează. Credem însă că, chiar dacă nu aduce date noi, ne furnizează elemente concordante. Scăderea rezistenţei electrice la nivelul pieii poate însemna o creştere a accesibilităţii, o "deschidere a porţii" la acest nivel pentru câmpul energetic purtător de informaţie. Am arătat mai sus că energia vehiculată la nivelul organismelor vii are şi o expresie electrică. În consecinţă, o creştere a conductibilităţii electrice în zonele cutanate cu rol de antenă pentru organism, în timpul transferului de informaţie la distanţă, ar putea Fi interpretată ca o facilitare a posibilităţilor de transmitere şi recepţie. Este departe de noi ideea de a susţine că se demonstrează prin aceasta natura electromagnetică a energiei care vehiculează informaţii la distanţă între organismele vii.

  Susţinem doar că experimentul nostru pledează pentru existenţa posibilităţii de a transmite şi de a recepţiona informaţii biologice pe alte căi decât cele admise clasic. Transferul de informaţie presupune în mod obligatoriu un vehicul energetic, un câmp energetic purtător de informaţie, deci emis de organismul viu. Acest transfer de informaţie biologică a fost de alt-fel, după cum vom vedea mai jos, urmărit şi prin mijloace de vizualizare a energiei purtătoare (biocâmpului) de către o serie de alţi cercetători. Dar mai întâi dorim să subliniem câteva din implicaţiile de ordin teoretic şi practic ce se desprind din cele discutate mai sus.

  Limbajul universal sau gândirea fără cuvinte. Să plecăm de la formarea ideilor în creierul transmiţător. Acestea au fost cuvinte formulate, evident, în cuvinte, asupra cărora s-a concentrat pentru a le transmite receptorului, fără a fi exprimate în limbaj vorbit. Sunt recepţionate aşa cum au fost formulate. Nefiind vorba, după cum am discutat., de o ghicire întâmplătoare sau de o coincidenţă, înseamnă că în creierul receptor a ajuns exact informaţia emisa şi dacă informaţia implică prezenţa unor semnale purtătoare de informaţie, deci un suport energetic, atunci vom deduce logic că odată cu formularea cuvintelor noi emitem şi un câmp energetic în procesul de gândire.

  Aşadar, odată cu schimbul verbal de informaţie se petrece şi un transfer de energie. Gândul, în această accepţiune, ne apare ca o forţa materiala, un câmp energetic. A fost observaţia care nouă ni s-a părut a fi în cel mai înalt grad încărcată în semnificaţii. Un simplu gând, mărturisit numai nouă înşine, poate în anumite împrejurări deci, să provoace o acţiune prin receptarea sa de către un alt creier.

  Ipotetic, am putea considera că într-o primă fază are loc elaborarea câmpului energetic purtător de informaţie la niveluri mai profunde şi filogenetic mai vechi ale creierului, iar într-o a doua fază s-ar petrece codificarea sa în cuvinte ia niveluri superioare de către formaţiunile cerebrale de achiziţie filogenetică recentă.

  Dacă subconştientul este considerat anticamera conştientei, zona în care "fermentează" ideile sau sediul pregândirii, atunci acesta trebuie să fie şi nivelul la care este generat câmpul energetic purtător de informaţie. Acest prelimbaj ar constitui, în concepţia noastră, limbajul universal, nemediat de cuvinte şi accesibil tuturor fiinţelor – de la celule izolate şi plante până la om.

  Atât de mult controversata gândire fără limbaj şi-ar putea găsi prin această ipoteză o explicaţie, susţinută de altfel şi de prezenţa unor rudimente de gândire la animale. Poate fi o gândire concretă, în imagini, implicată după cum vedem şi în fenomenul telepatic. Gândirea fără cuvinte ar putea fi deci văzută ca un câmp purtător de informaţie mentală care precede cuvântul.

  Sugestie şi câmp energetic. In acest context ne întrebăm dacă o sugestie terapeutică nu ar putea să fie în acelaşi mod generatoare de acţiuni curative. Sugestia este adesea cotată ca un fenomen banal, considerat de cele mai multe ori la modul peiorativ. Auzim adesea spunându-se relativ la o terapie a cărei explicaţie ştiinţifică n-o avem încă: "Ce ar putea să fie altceva decât o sugestie?!" 0 sugestie, dar o sugestie în care, pe lângă semnificaţia informaţiei propriu-zise ce este integrată de bolnav în funcţie de coordonatele sale socio-culturale şi psiho-logice, apare şi un transfer energetic, capabil prin sine de acţiune în organism. Levin, Gordon şi Helds (1978) au demonstrat că până şi substanţele administrate ca placebo, deci cu funcţie de sugestie, pot acţiona prin declanşarea secreţiei de endorfine. Cu alte cuvinte, sugestia este capabilă să declanşeze o acţiune fiziologică, concretă în organism.

  Prin acest transfer energetic se pot înţelege şi o serie de alte fenomene considerate ciudate, miraculoase: vindecările rare în cazul unor boli grave prin procedee ce se înscriu în sfera psihologică, unele proceduri din medicina populară, influenţa benefică sau malefică asupra noastră a gândurilor "bune" sau "rele". Inconstanţa în evidenţierea prin procedee tehnice a câmpurilor energetice emise de organismele vii ar putea explica şi raritatea fenomenelor de care vorbim. Indicaţia şi eficienta unor modalităţi de relaxare sau a unor tehnici de origine asiatică prin care se urmăreşte menţinerea pe un timp determinat a unor stări fără gânduri îşi pot găsi de asemenea im suport ştiinţific.

  Aşa-zisa "sensibilitate" la plante, despre care s-a vorbit mult în urmă cu câţiva ani, poate fi înţeleasă ca un transfer de energie şi informaţie dintre om şi plante. Este interesant de observat că planta nu sesizează doar prezenţa unui câmp energetic emis de om sau de alte fiinţe, ci distinge şi semnificaţia sa.

  V. Imuşin, ca şi alţi cercetători ruşi, urmăresc transferul de informaţie şi energie (mai exact al unui câmp energetic purtător de informaţie) între două fiinţe umane, între om şi plante, între om şi microorganisme, atestând şi obiectivând existenţa sa.

  Comunicarea – atribut fundamental al lumii vii. Recapitulând câteva din datele prezentate mai sus, remarcăm o serie de observaţii care par să demon «treze existenţa unei posibilităţi de comunicare la nivelul întregii lumi vii prin intermediul unui câmp energetic emis de organism: comunicarea dintre celulele unui ţesut, dintre două organisme umane, dintre om şi plante, dintre om şi microorganisme şi, cu certitudine, dintre toţi indivizii unei specii. Tot ceea ce este viu emite şi recepţionează informaţii pe un cod specific, probabil, fiecărei specii sau propriu chiar întregii lumi vii. Dacă am găsi cheia acestui cod, a acestui limbaj universal prin care se exprimă viaţa, am obţine posibilitatea să "conversăm" cu orice vieţuitoare, cu plantele, insectele etc. Ceea ce nouă ni se pare a fi nou, necunoscut până acum şi am încercat de altfel să sugerăm prin tot ceea ce am spus înainte, este existenţa posibilităţii de a comunica, adică de a emite, de a recepţiona şi de a prelucra informaţii la nivelul întregii lumi vii, indiferent de treapta filogenetică pe care se află, aşadar indiferent de nivelul de dezvoltare a sistemului nervos. De la formele cele mai simple, primare, până la formele cele mai dezvoltate de viaţă, de la protozoare până la om, întreaga lume vie comunica. Această proprietate ni se pare atât de specifică lumii vii, încât considerăm că poate fi adăugată legităţilor comune de organizare a materiei vii. Însăşi esenţa viului credem că am putea-o exprima prin posibilitatea de a comunica, de a realiza o unitate cu mediul ambiant si, prin niveluri succesive de integrare, cu întreaga lume vie.

  Medierea energetică a relaţiilor interumane impune, în plan teoretic, şi o altă bază în înţelegerea fenomenelor psihice. Unele trăiri psihice situate în afara stărilor deschise până acum de psihologia clasică şi despre care vom vorbi pe parcursul acestei lucrări îşi pot găsi o explicaţie ştiinţifică privite prin această prismă.

  Considerăm că această posibilitate de comunicare, de transfer de informaţie între individ, este mult mai pregnantă în lumea lipsită de limbaj articulat. Nu am putea altfel explica o mulţime de acte de conduită adecvate, care poartă pecetea unei "înţelegeri raţionale", prezente în lumea animalelor inferioare omului. Dincolo de o serie de gesturi, sunete, mirosuri, care au o anumită semnificaţie pentru animale, acţiunile complexe de conducere a grupurilor, distribuţia rolului în grup, întreprinderea unor măsuri de apărare comune, ar fi posibile să se realizeze şi pe această calc de comunicare.

  Telepatia – un prelimbaj? Este probabil că înainte de apariţia limbajului articulat însuşi omul să fi dispus de această posibilitate de comunicare. Apărând limbajul ca formă superioară şi mult mai eficientă de comunicare, această capacitate s-a atrofiat, rămânând într-o formă latentă în fiecare din noi.

  Hominienii apar cu circa 2 milioane de ani în urmă. Luând în calcul aceste date, am putea spune că vorbim probabil de 2 milioane de ani, după ce am "tăcut" circa 3 miliarde de ani. Proporţional, ar însemna că vorbim de câteva ore după o tăcere măsurată în ani. În tot acest timp, bineînţeles că am comunicat! Am comuni-cat între noi pe alte căi, din care, modalitatea telepatică trebuie să fi avut rol ce nu poate fi neglijat. De altfel, nu suntem originali în această ipoteză. Ideea comunicării prin telepatie înainte de apariţia limbajului articulat a fost adusă în ştiinţă mai de mult de către Freud şi de alţi cercetători.

  Să urmărim în continuare şi alte opinii şi cercetări asupra fenomenului de transfer de informaţie la distanţă.

  Puthoff şi Târg. Începând din 1976, anul în care Harold Puthoff şi Russel Târg au făcut cunoscute rezultatele studiilor lor asupra unor fenomene de transfer de informaţie la distantă, lucrările lor sunt citate frecvent, servesc ca exemplu de cercetare ştiinţifică riguroasă într-un domeniu dificil de controlat.

  Dat fiind interesul ce 1-au stârnit în lumea întreagă aceste lucrări pentru o mulţime de oameni de ştiinţă de diverse specialităţi, considerăm necesară o mai detaliată redare a lor.

  Teoria informaţiei, teoria cuantică şi datele actuale de neurofiziologie ar constitui, după cei doi autori citaţi, instrumentele conceptuale prin care s-ar putea găsi o explicaţie ştiinţifică posibilităţi de percepere a informaţiei de la distanţă, în afara căilor clasic admise. Opinia că astfel de fenomene ar sfida legile cunoscute, spun ei, se bazează pe un "realism naiv" dominant în ştiinţa înainte de apariţia fizicii cuantice, deoarece ipoteza conform căreia transferul de informaţie la distanţă este mediat de unde electromagnetice de joasă frecventă "nu pare să contrazică în mod evident nici un fel de date fizice sau biologice".

  În Laboratorul de electronică şi biotehnologie al Institutului Stanford (S. UA.), Puthoff şi Târg au efectuat peste 50 de experienţe în condiţii de control ştiinţific riguros, supunând experimentului atât persoane cunoscute ca dispunând de capacitatea de percepere la distantă, cât şi persoane care nu-şi cunoşteau astfel de însuşiri înnăscute.

  Subiecţilor aflaţi în laborator li se cerea să descrie verbal şi prin desen o serie de obiective necunoscute, situate la distanţă (clădiri, şosele, peisaje) în timp ce erau vizitate de alte persoane, numite persoane-obiectiv.

  Experienţele efectuate au demonstrat în general existenţa unei astfel de posibilităţi de vizualizare la distanţă în limite acceptabile, alteori însă surprinzător de dezvoltată atât pentru subiecţii dotaţi nativ, cât şi pentru unii dintre subiecţii aleşi ia întâmplare. Din această ultimă categorie au făcut uneori parte vizitatori ai institutului, oameni de ştiinţă sau de alte profesii, care manifestau chiar neîncredere faţă de experiment. Cea mai bună cale de convingere este includerea în experienţe a înseşi persoanelor sceptice, remarcă autorii.

  Un prim experiment a constat în explorarea vizionării la mare distanţă (circa 4.000 km). În acest scop, Puthoff face un voiaj în Costa Rica unde jalonează câteva obiective şi activităţi ce urmează a fi "văzute" de trei subiecţi. Aceştia nu ştiau decât că este vorba de Costa Rica, dar nu fuseseră niciodată acolo. Se obţin 12 descrieri exacte a 7 obiective şi activităţi: 6 de la un subiect, 5 de la altul şi una de la al treilea subiect. Acesta din urmă a dat însă descrierea cea mai bogată în detalii. Rezultatele au depăşit net probabilitatea, calculată de cercetători, a unor coincidenţe întâmplătoare.

  Pentru obiectivarea fenomenului de transfer de informaţie la distanţă, autorii au uzat de probe indirecte ca electroencefalografia, metoda potenţialelor evocate, pletismografia. Se relatează un experiment deosebit de bogat în semnificaţii, am spune chiar tulburător pentru înţelegerea complexităţii noastre psihice, întreprins de Târţ, Lloyd, Puthoff şi Târg. Unui subiect i se efectuează o electroencefalogramă (EEG). Într-o altă încăpere, o persoană este stimulată din timp în timp, fără ca subiectul la care se înregistrează EEG să ştie. Pe traseul electroencefalografic apar, exact în momentul stimulării celei de a doua persoane, inflexiuni grafice (potenţiale evocate) ce demonstrează o receptare a semnalului emis din camera vecină.

  Este interesant de reţinut că dacă se cerea subiectului receptor (în cazul citat, cei căruia i se efectua EEG) să apese pe. Un buton în momentul în care 'sesizează o influenţă străină asupra sa, acesta o făcea la întâmplare, în discordanţă cu ceea ce dovedea traseul EEG. Neavizat că se va acţiona asupra sa, nu sesiza nimic. S-a demonstrat prin acest experiment că subiectul recepţiona la nivel inconştient semnalele emise de emiţător. Autorii conchid că datele obţinute (diminuarea în amplitudine şi desincronizarea ritmului alfa, potenţial evocate) pot dovedi coexistenta unei înregistrări de evenimente petrecute la distanţă pe o cale neconştientizată.

  Fenomenul merită, după aprecierea noastră, mai multă atenţie. Am putea extrage de aici ideea că multe din noţiunile noastre sunt recepţionate fără ca noi să fim conştienţi de aceasta. Watson şi alţi autori susţin aceeaşi idee. Se ştie de altfel în prezent că preluăm conştient doar o mică parte din informaţiile primite de creier, cele mai multe din ele rămânând la nivel subconştient. Nu este de mirare, în această accepţiune, că o serie de idei şi descoperiri în ştiinţă au apărut con-comitent la mai mulţi autori. Fără îndoială, nu poate fi exclus nici adevărul că prezenţa aceloraşi informaţii într-un anumit timp poate conduce simultan pe mai mulţi cercetători la aceleaşi concluzii. Ambele căi nu se par însă posibile.

  Printr-un alt experiment, redat cu toate detaliile necesare pentru a înţelege rigurozitatea ştiinţifică a cercetării, au fost relevate o serie de valenţe latente existente în noi şi capacităţi ce depăşesc limitările impuse de spaţiu şi timp.

  Au fost aleşi 6 subiecţi (S1,. S6), din care trei (S1, S2, S3) au aptitudini speciale cunoscute, iar trei (S4, S5, S6) sunt nedotaţi cu capacităţi deosebite. In protocolul experimentului s-a prevăzut ca fiecare subiect să fie izolat cu un experimentator în laborator (la 8tanford), iar la un moment-prestabilit să fie solicitaţi să descrie obiectivele din regiunea San Francisco pe care în acel moment le vizitau echipe formate în acest scop, numite echipe-obiectiv.

  Locul-obiectiv ce urma să fie vizitat de echipa-obiectiv şi care trebuia să fie descris de subiecţii aflaţi în laborator nu era cunoscut dinainte nici de experimentatori şi nici de subiecţi. Echipa-obiectiv primea un carton pe care era înscris obiectivul. Cartonul era scos la întâmplare dintr-un seif, până atunci sigilat de către directorul secţiei de ştiinţă şi tehnologie, care, la rândul său, era străin de experiment. Toate acestea reprezentau măsuri menite să asigure maximum de obiectivitate ştiinţifică.

  La modul concret, fazele de lucru se succedau astfel: se izola mai întâi subiectul cu un experimentator într-o cameră unde rămânea în repaus 30 de minute; după acest interval începea descrierea verbală şi grafică (i se cerea să deseneze) a obiectivului pe care îl considera a H destinat să-1 vizualizeze concomitent cu echipa de pe teren.

  În timp ce un subiect era astfel izolat, un al doilea experimentator solicita, prin intermediul cartonaşului amintit, locul-obiectiv ce trebuia vizitat. 0 altă echipă formată din 2-4 experimentatori se deplasa cu maşina spre obiectivul-ţintă. În acest mod nici subiectul studiat şi nici experimentatorul care-1 însoţea nu cunoşteau obiectivul-ţintă, eliminându-se orice posibilitate de comunicare voluntară sau involuntară.

  După 30 de minute necesare deplasării la obiectiv, echipa rămânea acolo 15 minute. În acest ultim interval de timp subiectul studiat era rugat să descrie verbal obiectivul şi să încerce să execute şi desene ajutătoare. Impresiile comunicate verbal erau înregistrate pe bandă de magnetofon, pentru confruntare ulterioară cu realitatea. După experiment urma confruntarea subiectului cu echipaobiectiv. Pentru a se da posibilitatea subiectului să se autocontroleze era şi el condus în cele din urmă la faţa locului. Iată şi rezultatele experimentului, aşa cum ne sunt redate de Puthoff şi Târg.

  Subiectul S1 (cu experienţa) a fost supus la 9 experimente. Un amănunt, poate nu lipsit de importanţa – a fost comisar de poliţie. Dovedeşte multă uşurinţă în descrierea corectă de clădiri, şosele, grădini.

  Descrie de asemenea corect culorile obiectivelor existente în teren, ambianta şi activităţile din zonă. Unele obiective din teren sunt chiar recunoscute şi redate ca atare. În descriere apar însă şi mici erori: două bazine folosite pentru filtrarea apei sunt considerate piscine. Erorile ţin mai mult de precizarea funcţionalităţii obiectivelor, în timp ce elementele de structură sunt descrise cu o mare acurateţe.

  Subiectul S2 afirmă că echipa de demarcare se află la un muzeu. In realitate, echipa fixase ca obiectiv un teren de tenis care se afla la circa 90 m de muzeul indicat. Întocmai ca şi în experimentul efectuat de noi, s-a dovedit că subiecţii redau în astfel de situaţii o informaţie mai puţin analitică, informaţia tine mai mult de concret decât de abstract.

  Subiectul S3 a încercat să-şi dezvolte aptitudinea de a viziona la distanţă timp de doi ani. Se întocmea, spre exemplu, pentru antrenament, o listă în care erau dictate la întâmplare obiective pe care subiectul şi le imagina că existând în teren. La sfârşit se confrunta lista cu realitatea, pentru controlul subiectului. Cercetătorii sunt de părere că aceasta ar reprezenta cea mai bună cale de antrenament. Acestui subiect i s-a fixat ca obiectiv de vizualizat la distanţă o clădire modernă, Palo Alto City Hall. Subiectul a descris o clădire înalta cu coloane verticale şi ferestre încastrare, descriere care a corespuns întocmai realităţii.

  Subiectul S4 era o femeie, de profesie fotograf. Nu îşi cunoştea nici o însuşire psihologică deosebită, fiind de aceea inclusă în experiment ca subiect fără experienţă.

  Din experimentul efectuat a rezultat că şi acest subiect a fost capabil de descriere verbală şi prin desen apropiată de realitate. Aceasta i-a' determinat pe cercetători să aprecieze că într-o anumită măsură toţi oamenii dispun de capacităţi latente telepatice care se pot manifesta în unele împrejurări.

  Subiecţii S5 şi S6 erau fără experienţă. În toate cele 4 experienţe efectuate cu fiecare subiect rezultatele au fost apropiate de ceea ce s-ar e obţinut şi prin simpla întâmplare, deci rezultatele nu au fost semnificative.

  Utilizarea repetată a unor subiecţi neexperimentaţi, uneori simpli vizitatori ai laboratorului sau oameni de ştiinţă în delegaţii oficiale, a relevat adesea rezultate surprinzătoare. După mai multe încercări, unii subiecţi reuşeau să descrie foarte exact obiectivul fixat.

  Fără să-şi poată explica fenomenul, autorii menţionează că unii subiecţi (Si şi 84) au făcut descrieri de elemente ale obiectivului care nu intrau în câmpul de observaţie al echipei din teren; spre exemplu sunt de-scrise obiecte ce se găsesc înapoia unor boschete, care nu puteau să fie văzute deci de experimentatori.

  Ca urmare a rezultatelor experimentului, oamenii de ştiinţă de la Stanford apreciază că aceste cercetări "arată cu claritate prezenţa unui canal de informaţii". Între subiecţii iniţiaţi (cu experienţă) şi cei neiniţiaţi există o diferenţă – ultimii obţin rezultate mai "sporadice şi mai vagi". De aici şi concluzia ipotetică a autorilor că "vizionarea la distanţă ar putea fi o facultate de percepţie latentă cu largă distribuţie".

  Studiul efectuat, menţionează autorii, nu le-a permis să înţeleagă "natura semnalului purtător de informaţie pe care-1 percepe un subiect în timpul vizionării la distanţă". Subiecţii au afirmat că "văd" obiectivul ca şi cum s-ar afla în fata lor, dar dintr-o perspectivă care permite o descriere inaccesibilă celui ce priveşte de la sol.

  Statistic, subiecţii s-au arătat mai apţi să descrie un obiectiv aflat la distanţă, decât să spună un număr ales dintr-un şir fixat la întâmplare. Observaţia ar puţea explica, după aprecierea noastră, de ce se înregistrează reuşite mai mari în experienţe care implică trăiri afective decât în cele cu cifre sau figuri de tip Zener. Autorii incriminează aici rolul memoriei şi al imaginaţiei ca surse de zgomot (bruiajul informaţiei).

  Împreună cu Robert Omstein (de la Institutul de Neuropsihiatrie Langley Porter din San Frandsco) şi cu Ralph Kieman (din secţia de Neurologie a Cercului Medical Universitar din Stanford), Puthoff şi Târg emit ipoteza că aptitudinile testate ar putea avea sediul în emisfera cerebrală dreaptă specializată îndeosebi în elaborări spaţiale. Această ipoteză revine astăzi de altfel tot mai mult în discuţie.

  Studiul întreprins de cei doi autori menţionaţi a relevat şi un fenomen deosebit de surprinzător asupra capacităţii de anticipare a unora dintre subiecţi. Patru descrieri corecte au fost făcute de subiect încă înainte ca obiectivul – să fie ales. În protocolul experimentului s-a prevăzut ca subiectul să înceapă descrierea obiectivului cu 20 de minute înainte de a fi ales şi cu 35 de minute înainte ca echipa de experimentare să ajungă în teren. Descrierea trebuia să fie încheiată cu 5 minute înainte de momentul alegerii obiectivului.

  Toţi arbitrii au constatat o concordanţă nesperată între cele 4 descrieri făcute anticipat şi obiectivele vizitate ulterior de echipele de experimentatori. Autorii menţionează că s-au efectuat 4 experienţe şi toate încununate de succes.

  Iată cum au fost surprinse unele elemente esenţiale din obiectiv: noroiul lăsat de maree în portul de iahturi Palo Alto este descris ca "o arie de lavă condensată", ca "o piele de elefant încreţită" acoperind terenul; un balansoar pentru copii a fost văzut ca un "triunghi negru de fier".

  Autorii au numit fenomenul "vizionare la distanţă şi temporală"; în explicarea sa, cercetătorii pornesc de la ideea: conceptul de cauzalitate nu poate fi o lege absolută, de vreme ce pot exista "procese de deviere", adică abateri de la lege. Cauzalitatea fiind un "adevăr statistic" satisface situaţiile medii şi permite excepţii. Fenomenul de predicţie ar fi o astfel de excepţie care "relativizează spaţiul şi timpul". Succesiunea evenimentelor în timp este inversată, ca şi cum "evenimente care încă nu s-au petrecut ar putea provoca o percepţie în prezent".

  Costa de Beauregard, citat de cei doi autori, vorbea de prezenţa unor "unde avansate", care "ar putea constitui în anumite cazuri un purtător de informaţie precognitivă a unui eveniment".

  În final, Puthoff şi Târg arată că studii efectuate timp de 3 ani în Laboratorul de electronică şi bioinginerie al Institutului Stanford, cuprinzând peste 50 de experimente, le-au permis o investigaţie a unor aspecte ale percepţiei umane care par să iasă din cadrul normalului.

  Autorii conchid că fenomenul de vizionare la distanţă nu este funcţie de distanţă şi nici influenţat de ecranare prin cuşca Faraday (care constituie un ecran pentru radiaţiile electromagnetice). Informaţia dată de subiecţi este îndeosebi de ordin neanalitic, subiecţii redând mai degrabă forma, volumul, culoarea decât denumirea sau funcţionalitatea obiectivului. De aici sugestia că acest gen de percepţie ar ţine de emisfera cerebrală dreaptă sau ne-dominantă, funcţia analitică aparţinând celei stângi sau dominantă.

  Din constatarea că s-au obţinut rezultate, deşi nu de aceeaşi calitate, şi în experimentul cu subiecţi aleşi la întâmplare, autorii emit ipoteza că "vizionarea la distanţă poate fi o capacitate perceptivă latentă şi larg distribuită, dar reprimată".

  Puthoff şi Târg apreciază în concluzie că fenomenul studiat este "compatibil cu gândirea ştiinţifică modernă". Aplicarea unei metodologii ştiinţifice în cercetarea sa permite obţinerea de rezultate ce pot fi atestate ştiinţific, pot fi reproduse la dorinţă şi pot fi probate statistic, condiţii impuse de ştiinţa modernă pentru autentificarea unui fenomen.

  Telepatia experimentala la ruşi. In anul 1973 a avut loc la Praga un simpozion cu o largă participare internaţională, în care au fost prezentate o serie de cercetări efectuate în diverse ţări asupra a ceea ce numim bioenergie. Conceptul de bioenergie are un sens larg, incluzând în sine şi pe acela al câmpului energetic emis de un organism şi receptat de altul.

  V. Iniuşin, ca şi alţi cercetători ruşi, folosesc pentru câmpul emis de organism termenul de radiaţie biologica. Experimental, cercetătorii ruşi au urmărit această radiaţie biologică prin transferul de informaţie şi energic dintre două fiinţe umane, dintre om şi microorganisme, dintre om şi plante.

  Asupra unei culturi de microorganisme se poate exercita de către unii subiecţi umani, printr-un efort de concentrare psihică, efecte de inhibare sau de favorizare a dezvoltării acestei culturi. Iniuşin constată că influenţa exercitată de om asupra microorganismelor este maximă până la distanţa de 1 metru şi minimă începând de la distanţa de 10 metri.

  În cartea lui V. Pekelis, Maladies cybernetiques, citim despre interesul acordat de către o serie de cercetători ruşi fenomenului telepatic. Se spune că succesul celebrului dresor de animale V. Durov se datora nu numai artei sale, ci şi capacităţii de a se face înţeles de animale pe cale telepatica. La experienţele de telepatie cu câinele său Mars au participat mai multe personalităţi ştiinţifice ale vremii, printre care şi marele neurolog rus Sechterev. La ordinul telepatic transmis de către Durov, câinele era capabil să aducă anumite obiecte din alte încăperi sau să execute unele acţiuni.

  F'enomenul comunicării psihice între om şi animale, în speţă câinele, nu este aşa de ciudat pe cât ar părea la prima impresie. Majoritatea celor ce s-au ocupat de fenomen au remarcat ca situaţiile cele mai propice de producere a telepatiei sunt acelea în care există o armonizare psihologică între cei doi parteneri, o afinitate psihică. Ori, câinele este animalul care şi-a demonstrat un ataşament de o fidelitate nedezminţită vreodată. După unii autori, acest ataşament al câinelui a jucat un mare rol chiar în consolidarea societăţii omeneşti. Sunt citate adesea exemple impresionante ca dovadă a acestui ataşament al câinelui faţă de stăpânul său. Sânt cunoscute cazuri când câinii au decedat (întâmplător?) o dată cu stăpânii lor, câini care au urmat cortegiile funerare ale stăpânilor casei şi nu au mai părăsit mormântul acestora până ce au murit prin înfometare.

  Toate aceste reacţii ale animalelor, atât de ciudate pentru noi, pot susţine ideea unui "contact psihologic" între om şi animale şi de aici şi posibilitatea unei comunicări telepatice.

  Experienţele de transfer telepatic riguros contro-late ştiinţific au fost efectuate de-a lungul unei vieţi de profesorul Leonid Vasiliev (fost titular al Catedrei de fiziologie la Universitatea din Leningrad). În lucrarea Experienţe de sugestie mentală, Vasiliev a prezentat cercetările sale asupra a ceea ce el numea "sugestie la distanţă". Împreună cu grupul său de colaboratori a reuşit să provoace somnul hipnotic unor subiecţi aflaţi la distanţă. De asemenea, el a izbutit să inducă în timpul somnului vise dirijate, prin concentrarea mentală asupra unei teme pe care încerca să o transmită subiectului adormit.

  Vasiliev era convins că transmiterea informaţiei la distantă realizată între două creiere se petrece prin intermediul undelor electromagnetice. In acest scop introduce fie subiectul, fie pe hipnotizator într-o cuşcă tip Faraday, care, după cum se ştie, are proprietatea de a bloca transmiterea undelor electromagnetice. In ciuda acestui fapt, experienţele de hipnotizare la distanţă nu au fost influenţate.

  Pentru a vedea dacă intensitatea fenomenului scade proporţional cu distanţa de transmitere, aşa cum se întâmplă în cazul undelor electromagnetice, Vasiliev îşi trimite unul dintre colaboratori la Sevastopol, situat fata de Leningrad (unde se afla Vasiliev) la 1500 km distanţă. Din nou fenomenul nu a suferit nici o perturbare. Subiectul aflat la Leningrad, o femeie, Ivanova, era supravegheată de Dubrovski. La Sevastopol se afla un alt colaborator, Tomaşevski, care, la momentul fixat pentru experiment, începe să se concentreze. Brusc, Ivanova, care vorbea cu Dubrovski, adoarme.

  Experimentele arătau aşadar că distanta nu influenţează comunicarea biologică. După L. Kogan nu este totuşi exclus ca undele electromagnetice să vehiculeze informaţiile biologice la distanţă, dar lungimea lor de undă trebuie să fie probabil peste 1500 m.

  O descriere amănunţită a experienţei de transmitere la mare distantă a unui mesaj numai prin concentrare mentală s-a efectuat în anul 1966. Experimentul s-a efectuat între Moscova şi Novosibirsk (circa 3000 km).

  Protagoniştii au fost biofizicianul Iuri Kamenski şi ziaristul Karl Nicolaev. Echipa de cercetători iau ţinut sub observaţie. Kamenski a fost emiţătorul, iar Nicolaev, receptorul. Ambii parteneri au fost supuşi în prealabil unor exerciţii de relaxare. In cazul telepatiei provocate, relaxarea psihică este o condiţie necesară îndeosebi pentru receptor, în timp ce în cazul telepatiei spontane s-a constatat că receptorul se află într-o stare de mare tensiune afectivă. Am sublinia aici diferenţa care apare după noi, în telepatia spontană fată de cea provocată. În experiment, relaxarea receptorului devine condiţie; în cazurile spontane, tensiunea afectivă crescută a receptorului este aceea care apare evidentă.

  Kamenski are de transmis 6 obiecte, pentru fiecare dintre acestea având la dispoziţie 10 minute. Ca şi în cazul experimentatorilor de la Stanford, se constată că receptorul a redat mai uşor elementele de ordin vizual, concret, decât abstract. El a făcut o descriere fizică a obiectului recepţionat, dar nu i-a putut preciza cu uşurinţă denumirea. Dacă spre exemplu se recepţionează imaginea unui stilou, subiectul îl va descrie ca fiind un obiect alungit, cu o parte metalică strălucitoare etc., dar îl va defini mai greu ca stilou.

  Conform comentariilor matematicianului şi ciberneticianului Kogan, jumătate din informaţiile transmise au fost recepţionate corect, ceea ce depăşeşte net coeficientul de probabilitate în producerea unui fenomen întâmplător.

  Experimentul se reia în anul 1967 cu aceiaşi Kamenski şi Nicolaev, aflaţi de astă dată unul la Moscova, celălalt la Leningrad. Se fac înregistrări telemetrice; în timpul şedinţei, inclusiv electroencefalografice. Starea de relaxarc a fost controlată prin apariţia unui ritm alfa stabilit pe traseul electroencefalografic. După 30 de minute, Nicolaev era complet relaxat. El nu ştia când va începe experimentul. Dar după 1-1,5 secunde din momentul în care Kamenski s-a concentrat ca să transmită, traseul electroencefalografic al lui Nicolaev s-a desincronizat şi au apărut fenomene de activitate cerebrală. S-a surprins deci exact momentul în care subiectul recepţionează mesajul. Dar abia după 5 secunde Nicolaev a devenit conştient de această recepţionare.

  Avem şi aici dovada – ca şi în cazurile studiate de Douglas Dean, Puthoff şi Târg – că putem primi de la semeni o serie de informaţii care rămân cantonate doar în subconştientul nostru. D. Dean susţine că 25% din noi primim inconştient mesaje telepatice. Vasiliev însuşi rclatează că a reuşit să comande mental o serie de mişcări pe care subiecţii le executau fără să fie conştienţi că le-au fost comandate de altcineva.

  Putem concluziona aşadar că există o comunicare conştientă şi alta inconştientă. Şi una şi cealaltă traduc unui şi acelaşi fenomen – prezenţa unui mesaj, a unei informaţii, în virtutea căreia individul întreprinde acţiuni adecvate acestora.

  După unii comentatori, telepatia se produce între oameni mult mai frecvent decât o constatăm. Probabil că o recepţie inconştientă a gândurilor şi sentimentelor transmise de persoane cu care luăm contact generează atitudinea de simpatie sau de antipatie pe care o încercăm inexplicabil în faţa unui necunoscut.

  Aceleaşi experienţe au demonstrat că se pot transmite unui subiect senzaţii dezagreabile, mergând până la stări de rău accentuate sau dimpotrivă, se poate influenţa pozitiv subiectul. Dacă fenomenul este posibil, atunci unele din elementele medicinei populare îşi pot găsi o explicaţie rezonabilă.

  S-au relatat cazuri curioase de transmitere a suferinţei între părinţi şi copii. Un fiu are brusc o durere la nivelul unui dinte, acelaşi cu al mamei sale. Când mama şi-1 extrage, durerea încetează şi la fiu. Exemple asemănătoare sunt numeroase.

  Încercări de explicare a fenomenului de biocomunicaţie. Se poate spune că fenomenul telepatic se petrece într-o lume a tăcerii. Nimic nu se aude, nimic nu se vede. Obişnuiţi să admitem doar ceea ce percepem prin simţurile noastre, rămânem puţin convinşi de ideea că tăcerea poate "vorbi". Oricât ni s-ar părea de ciudat, mulţi dintre acei ce contestă fenomenul nu au în vedere decât acest argument. Aceasta înseamnă însă a privi doar la suprafaţa lucrurilor şi nu în profunzimea lor.

  Puterea noastră de a percepe lumea este limitată prin graniţe bine cunoscute astăzi. Există sunete pe care nu le auzim şi lucruri pe care nu le vedem. Aparent, în tăcerea unei încăperi nu există nimic altceva. Dar dacă dispunem de un receptor adecvat (radio sau televizor) liniştea va fi brusc întreruptă de sunete şi imagini. Acestea existau acolo sub forma undelor electromagnetice şi înainte de a le putea noi sesiza.

  Dezvoltarea ştiinţifică şi tehnologică actuală a permis omului să pătrundă până în intimitatea atomului. Au fost create mijloace tehnice care pot determina dimensiuni de 10 ori mai mici decât diametrul atomului de hidrogen. Şi această incontestabilă putere ne conferă uneori orgoliul de a refuza să credem că a mai rămas ceva nesurprins în fiziologia noastră.

  Rezervele ce se manifestă încă faţă de fenomen sunt explicate prin faptul că atestarea experimentală a telepatici a adus doar dovezi despre existenţa sa, dar nu a elucidat şi toate necunoscutele ei. Rămân încă multe întrebări fără răspuns clar. Dacă există, de ce se mani-festă aşa de rar? Prin ce formă de energie este vehiculată informaţia între emiţător şi receptor? Are vreun rol existenţa sa în lumea vie? Ce implicaţii poate avea validarea sa pentru cunoaşterea universului biologic?

  Sistematizând din mulţimea de opinii formulate în legătură cu telepatia, am reţine argumente de ordin neurofiziologic, psihofiziologic şi biofizic.

  Argumente neurofiziologice. Într-o conferinţă ţinută în anul 1960 la Moscova, N. Wiener era de părere că undele implicate în transmiterea gândirii la distanţă sunt acelea cu frecvenţa de 10 Hz, adică undele alfa. Dintre undele emise de creier, acestea dispun de energia cea mai înaltă.

  Ritmul alfa este ritmul stării de repaus psihic şi senzorial, deci al unei stări de maximă relaxare. Majoritatea comentatorilor sunt de părere că pentru a realiza o astfel de legătură bioinformaţională la distanţă este nevoie, printre altele, ca emiţătorul să fie într-o stare de intensă activitate psihică, iar receptorul să fie într-o stare de maximă relaxare. Am văzut mai sus că în experimentul Kamenski-Nicolaev, ultimul era controlat prin urmărirea traseului electroencefalografic, care indica un ritm alfa stabil. Se admite că în această stare creşte activitatea electrică a pielii prin scăderea rezistenţei electrice cutanate, musculatura se relaxează, respiraţia devine mai amplă şi mai lentă ca frecvenţă, cu perioade de apnee chiar. Ca urmare, presiunea bioxidului de carbon în sânge creşte, iar prin aceasta se provoacă o vasodilataţie în circulaţia cerebrală, cu aport energetic crescut pentru celula nervoasă.

  Subiectiv şi obiectiv, modificarea ritmului respirator după anume norme, bine precizate, poate induce la subiecţii antrenaţi o stare de relaxare cu un ritm alfa corespunzător. După cum se ştie, prin tehnici de relaxare, elaborate şi de către antici şi de către moderni, ca şi prin antrenament de tip biofeedback se obţin stări psihice corespunzătoare bioelectric ritmului alfa. Dacă acest ritm este implicat în transferul de informaţie la distanţă, atunci ar părea logic să dezvoltăm fenomenul pe căi artificiale. Este ceea ce s-a şi observat de către unii cercetători în timpul antrenamentului prin biofeed-back De la om s-a încercat transpunerea ideii în tehnica. Dacă între două sisteme tehnice sar reuşi să se obţină o transmitere de informaţie pe frecventa ritmului alfa, susţin unii cercetători (G. Cartianu ş.a.), telepatia ar obţine o deplină confirmare experimentală. Dar experimentele în acest sens n-au adus încă rezultatele scontate.

  Argumente de ordin psihofiziologic sau psihodinamic. Se susţine că în geneza fenomenului telepatic ar fi implicat polul inconştient al vieţii psihice. Dar să facem mai întâi o precizare de termeni.

  În limbajul curent, îndeosebi cel folosit de către nespecialişti, termenul de subconştient se confundă cu cel de inconştient. In accepţiunea specialiştilor însă, noţiunile au sensuri distincte. Subconştientul este conceput ca un nivel autonom, intermediar între conştient şi inconştient. Ar fi stratul rezervă (gândirea latentă) din care unele elemente merg spre conştient, iar altele spre inconştient.

  Suntem pe deplin convinşi de vulnerabilitatea acestei scheme simplificatoare a noţiunii de inconştient. Dar pentru necesităţile noastre de lucru preferăm să adoptăm o viziune bipolară, înscriind sfera psihică între polul conştient şi polul inconştient. Aşa cum ne-o relevă astăzi cunoaşterea ştiinţifică, viaţa poate fi înţeleasă prin drumul parcurs de materie de la tăcerea minerală până la reflectarea umană. De aici şi schema simplificatoare a celor doi poli, conştient şi inconştient, pe care o propunem.

  O serie de situaţii particulare din viaţa noastră – cum ar fi, de exemplu, posibilitatea unor subiecţi umani de a reda sub stare de hipnoză amănunte exacte ale unor trăiri nesemnificative, aparent de mult uitate, ca şi prezenţa la acest nivel nu numai a unor pulsiuni "oarbe", ci şi a unor acţiuni cu conţinut complex orientat spre finalităţi adaptative (spre exemplu, programele prin care se desfăşoară întreaga noastră viaţă vegetativă) – ne permit să considerăm ca fiind mult mai adecvat termenul de subconştient decât acela de inconştient. Concret, viaţa stă în ceea ce noi numim inconştient. Întregul laborator al vieţii, de o complexitate încă greu de descifrat în toate detaliile sale, este dirijat de acest nivel. Imixtiunea conştientei în "treburile" sale mai degrabă îl impietează decât îl favorizează. Cu excepţia celor antrenaţi în mod special, nimeni dintre noi nu-şi poate comanda, de exemplu, inimii să pulseze mai repede sau mai încet, nu poate da ordin tubului sau digestiv să funcţioneze mai bine, leucocitelor sale să-1 apere ş.a.m.d.

  Angrenajul prin care trăim presupune conducerea a miliarde de celule vii care trebuie să funcţioneze coordonat şi ritmic prin intermediul altor miliarde de interacţiuni. Câtă vreme suntem sănătoşi, toate aceste reacţii se desfăşoară cu o exactitate matematică. Să ne imaginăm ce activitate presupune numai înlocuirea în timp de 6 luni a acestui adevărat cosmos celular. Şi despre toate acestea, conştientul nostru nu ştie nimic. El este doar beneficiarul, dar nu şi dirijorul acestui mic infinit. Noi luăm act doar de trebuinţele sale şi le acordăm satisfacţie, în funcţie de o altă complexitate de factori biopsihosociali, dar nu avem nici o participare conştientă la evenimentele care se petrec în interiorul nostru şi care, prin dimensiunea lor spaţio-temporală, scapă simţurilor noastre. Pentru a se menţine, viaţa are nevoie de structuri care să funcţioneze perfect. Or, nici o minte n-ar putea îndeplini o astfel de performanţă. De aceea natura n-a lăsat soarta vieţii în mâini atât de puţin sigure. Şi apoi, este uşor de înţeles ce s-ar fi întâmplat dacă, dat fiind volumul de informaţii cerut de relaţionarea cu mediul, conştientul nostru ar fi avut de coordonat şi astfel de obligaţii.

  Deducem, din cele expuse, că în ceea ce numim noi inconştient se află mult mai mult decât în conştient. Viaţa noastră psihică a fost comparată cu un aisberg din care trei sferturi rămân invizibile (în apă) şi doar un sfert apare accesibil privirii. Ceea ce se vede ar re-prezenta partea conştientă a vieţii psihice, iar ceea ce nu se vede ar fi partea sa inconştientă. De aici preferinţa noastră pentru denumirea de subconştient, înţelegându-1 ca instanţă ce precede conştientul şi în care înglobăm toate fenomenele situate în afara conştientei. În accepţiunea noastră deci distingem un pol conştient şi altul subconştient, ultimul însumând şi categoria de inconştient şi cea de subconştient. Vom respecta însă în expunere termenii, aşa cum i-au folosit diverşi autori citaţi.

  Dacă, o dată cu Jung admitem existenţa unui inconştient colectiv comun tuturor indivizilor ce aparţin unei specii, diferit de inconştientul individual, telepatia s-ar situa la nivelul primului. De aici posibilitatea existentei unei astfel de comunicări la nivel de specie. Dar dacă luăm în consideraţie că unele experienţe au sugerat existenţa unei relaţii informaţionale, adică a unei comunicări prezente nu numai între indivizi ce aparţin aceloraşi specii, dar care merge până la celule vii detaşate din organisme deosebite ca regn şi specie, atunci trebuie să extindem noţiunea de inconştient colectiv la întreaga lume vie.

  Se consideră că, fiind o funcţie latentă a inconştientului, telepatia s-ar manifesta îndeosebi în stări ce ţin de sfera afectivă – mari pasiuni, mari trăiri emoţionale exprimate prin sentimente de intensă fericire sau, dimpotrivă, de intensă durere sufletească. Este poate şi motivul esenţial pentru care astfel de experienţe nu pot fi create la dorinţă. Cum să se reproducă o tensiune dramatică trăită de mamă şi fiu, aflaţi la distanţă unul de altul?

  Sunt însă citate experienţe pe animale care reacţionau prin apariţia unui impuls nervos (potenţial evocat) pe electroencefalogramă ori de câte ori puii lor aflaţi în altă parte erau sacrificaţi.

  Ne-am putea imagina ca întreaga lume vie este cu-plată la un vast sistem de comunicare subconştientă. Prin intermediul acestui sistem ar putea fi transmise informaţii comune la tot ceea ce este viu, informaţii specifice speciei şi informaţii proprii doar indivizilor. Informaţia de favorabil sau nefavorabil, respectiv de bine sau rău, elemente de care depinde viaţa într-un biosistem, ar putea constitui o informaţie cu acces la nivel general pe întreaga scară biologică. Informaţiile cu adresabilitate numai pentru specie ar putea fi considerate cele referitoare la comportamentul indivizilor dintr-o specie. O parte din informaţiile recepţionate subconştient au răsunet numai la nivel de individ şi ar deveni conştiente numai arareori, cu frecvenţa pe care o cunoaştem în cazul telepatiei. Ipotetic, am putea considera modalitatea telepatică de comunicare ca o cale de rezervă pentru individ, de care s-ar face uz numai în situaţii limită, critice pentru existenţă. Manifestarea sa sporadică ar putea fi expresia gradului de accesibilitate scăzut pentru astfel de informaţii la nivelul conştientului. Este posibil ca cenzura conştientei să se opună răzbaterii până la nivelul său a unor astfel de informaţii. Un argument în acest sens l-ar constitui accesibilitatea mai mare pentru acest fel de experienţe în timpul hipnozei şi al somnului.

  Experienţele lui Stanley Krippner, efectuate la Maimonides Research Center (New-York) de-a lungul mai multor ani, au relevat – la fel ca în cazul lui L. Vasiliev – care, după cum am văzut, prefera hipnoza pentru studiul telepatiei – că "stările alterate" ale conştientei sunt cele mai propice pentru producerea fenomenului.

  Pe lângă hipnoză, Krippner se foloseşte şi de somn şi de vis (aşa-zisele "stări alterate ale conştientei") ca momente de transmitere a informaţiei telepatice. El constată, statistic, că posibilităţile de a obţine experimental astfel de transmiteri în somn sunt semnificativ mai mari decât în cazul stării de veghe.

  M. Cernuşek, psiholog la Universitatea din Praga, analizează prin prisma inconştientului condiţiile de producere a fenomenului telepatic. El consideră că este necesară conectarea individului la două niveluri – al experienţei şi al emoţiei. "Se impune o sustragere a individului din realitatea imediată şi plonjarea sa în câmpul posibilităţilor de comunicare latentă. Scopul acestei retrageri din realitate este intrarea spontană într-o stare de empatie pură, primordială, de armonizare şi de simpatie cu cele mai vaste perspective pe care le oferă lumea noastră vie. Această tendinţă deschide omul tuturor influenţelor vitale, făcându-1 capabil să perceapă şi să articuleze conştient acei stimuli din lumea exterioară care au un sens şi o semnificaţie pentru noi şi care ar rămâne altfel imprecişi şi flotanţi".

  Asemenea lui Freud şi M. Cernuşek se întreabă dacă aceste posibilităţi ale psihicului nostru sunt "vestigii arhaice" sau "nucleul unor noi potenţialităţi". Îmbrăţişând ambele supoziţii, autorul este de părere că acest mod de comunicare, uitat, regresat, poate fi reactivat. "Prin antrenament, noi trebuie să putem depăşi. Porţile unei dinamici arhaice în care somnolează potenţialităţi ascunse şi să găsim calea spre o nouă creştere a individului şi a societăţii".

  Argumente de ordin biofizic. Un suport ştiinţific pentru toate fenomenele psihice încă neexplicate încearcă să ofere biofizicianul A. P. Dubrov prin ipoteza sa asupra câmpului biogravitaţional.

  Câmpul biogravitaţional, element al câmpului gravitaţional universal, s-ar afla la baza edificiului biologic datorită proprietăţilor care u permit să fie convertit în orice formă de câmp şi energie.

  Pe lângă alte argumente, A. P. Dubrov aduce în sprijinul ipotezei sale şi fenomenul de generare a undelor gravitaţionale prin proiectarea unui fascicol laser asupra unui cristal. Cum organismele vii sunt considerate ca fiind structuri cu proprietăţi semiconductoare, din cauza formaţiunilor cristaline pe care le conţin în celule, se apreciază că acestea pot fi şi sediul unor radiaţii gravitaţionale.

  Emiterea de lumină ultravioletă şi din spectrul vizibil (A. Gurvici, B. Tarusov), generarea de ultrasunete (A. Mosolov, V. Kamenskaia) de către ţesutul viu în timpul mitozei celulare ar constitui, după Dubrov, o dovadă a posibilităţilor câmpului biogravitaţional de a se transforma în alte forme de energie.

  Transferul de informaţie pe cale biologică la distanţă practic nelimitată şi fără pierderi nu ar fi posibil decât prin intermediul câmpului biogravitaţional.

  Numeroasele experienţe întreprinse de L. Vasiliev ş.a. tindeau să demonstreze ipoteza că informaţia telepatică ar avea ca suport undele electromagnetice de joasă frecvenţă. Dar izolarea prin incintă Faraday a subiecţilor nu a condus la blocarea undelor purtătoare de informaţie telepatică, aşa cum se întâmplă cu undele radio. Ipoteza lui Vasiliev nu apare totuşi prin aceasta infirmată, susţin alţi autori. Ca să blocăm o astfel de transmitere, ar trebui să izolăm subiecţii într-o cuşcă Faraday ale cărei dimensiuni să fie egale cu lungimea undelor purtătoare ale acestor informaţii, adică de ordinul miilor de metri, ceea ce, evident, nu a construit încă nimeni. Puthoff şi Târg, bazaţi pe datele actuale ale fizicii, cred că nimic nu poate contrazice ideea medierii telepatiei prin unde electromagnetice de joasă frecvenţă.

  După modelul comunicaţiilor prin intermediul radioului, B. Kajinski consideră telepatia ca fiind o radiocomunicaţie biologică între un "emiţător" şi un "receptor". Rolul central în această comunicaţie 1-ar avea sistemul nervos, care ar emite şi recepţiona unde bioelectromagnetice ultrascurte.

  La noi în ţară, G. Cartianu şi Rodica Strungaru au întreprins un studiu interesant al proceselor psihoinformationale. Analiza a o serie de date existente în domeniu u conduc pe cercetători la concluziile că "nu există nici o contradicţie a legilor actuale ale fizicii de a presupune că fenomenelor psihoinformationale le sunt asociate unde electromagnetice purtătoare de informaţie care se pot propaga la distanţă şi pot fi recepţionate şi decodate în sistemul nervos al unei alte fiinţe vii".

  Fizica modernă n-a rămas nici ea indiferentă la încercarea de înţelegere a unor fenomene din lumea psihicului. Dificultatea de a exprima procesele psihice prin prisma fizicii clasice a determinat comutarea câmpului de ipoteze în domeniul fizicii particulelor elementare.

  N. Kobosev face o foarte subtilă remarcă asupra substratului fizic al proceselor psihice. El observă că activitatea mentală este "riguros orientală, spontană şi vectorială". Aceleaşi demonstraţii vor duce totdeauna la aceleaşi concluzii. Ori de câte ori am demonstra teorema lui Pitagora am ajunge la aceleaşi rezultate, ni se spune în comentariul ipotezei lui Kobosev. Dar atomii şi moleculele cu care facem demonstraţie, deci cei cu care gândim, nu mai sunt aceiaşi, conform legii entropiei.

  Pentru ca rezultatul gândirii să fie totdeauna acelaşi, ar trebui să rămânem la acelaşi substrat molecular, ceea ce ar însemna ca pe plan fizic "particulele din care este făcut aparatul gândirii să se găsească la temperatura de zero absolut". Cum fenomenul nu este posibil, Kobosev ajunge la concluzia că mecanismul gândirii nu se poate realiza la nivel atomic şi molecular, ci în altă parte.

  Dar Kobosev nu este singurul care invocă fizica modernă pentru a găsi o explicaţie fenomenelor psihice şi îndeosebi acelora care au fost etichetate sub termenul de percepţie extrasenzorială. Să pătrundem împreună cu Arthur Koestler în universul unor ipoteze care la vremea când au fost elaborate erau considerate fanteziste şi chiar ridicole pentru ca, ulterior, unele dintre acestea să fie validate prin descoperiri care au adus autorilor lor cununa Premiului Nobel.

  Consideraţii de ordin teoretic îl determină pe Wolfgang Pauli, în anul 1930, să prezică existenţa unei particule cu proprietăţi ciudate numită neutrino. Este descoperită în 1956 de Reines y Cowan. Neavând nici masă, nici sarcină electrică şi nici sarcină magnetică, nu este nici atrasă şi nici respinsă, aşa încât un neutrino venit din infinitul sideral poate traversa Terra fără nici o rezistenţă, întocmai ca prin vid. Graţie acestor proprietăţi, scrie Martin Gardner, miliarde de neutrino veniţi din soare, stele sau chiar alte galaxii îndepărtate, străbat prin craniul şi creierul nostru întocmai ca prin vid.

  Absenţa proprietăţilor fizice specifice particulelor elementare cunoscute oferă neutrinului un caracter "eteric", fantomatic. De aici presupunerea unor fizicieni că ar putea exista particule asemănătoare care să facă oficiul de legătură între materie şi psihic. V. A. Firsoff numeşte aceste particule purtătoare ale proceselor mentale mindoni. Burt şi Carrington vorbesc de psihoni. Pentru a explica unele fenomene psihice care par să facă abstracţie de relaţia spaţiu-timp, acestor particule li se atribuie un comportament particular.

  R. P. Feynmann (1949) propune ipoteza cunoscută sub denumirea de "diagrama lui Feynmann". El susţine că într-un univers conceput din dualitatea materie-antimaterie, particulele de antimaterie, respectiv pozitronii, s-ar deplasa înapoi în timp, iar particulele de materie ar urca în viitor. Timpul ne apare în această viziune ca un dispozitiv cu două jumătăţi suprapuse. Pe măsură ce una se deplasează în viitor în aceeaşi măsură cealaltă alunecă spre trecut.

  Adrian Dobbs "construieşte" un timp cu două dimensiuni. După el, săgeata timpului avansează într-o a doua dimensiune temporală, situată într-o lume probabilistă şi nedeterministă. Anticiparea evenimentelor viitoare s-ar înscrie în această dimensiune temporală unde principiul "probabilităţii obiective" ar acţiona la fel ca acela al relaţiei de cauzalitate în fizica clasică.

  Probabilităţile obiective ale evenimentelor viitoare "sunt conţinute ca factori dispoziţionali concomitenţi care înclină sau predispun viitorul să se producă într-o manieră specifică", susţine Dobbs, încercând să ofere o bază fizică materială, în accepţiunea modernă, nu numai telepatiei, ci şi acelor rarisime şi ciudate "profeţii", precunoaşterii sau anticipării de evenimente care pun la grea încercare ştiinţa, chiar şi în secolul nostru. Vehiculul informaţiei în această a doua dimensiune temporală ar fi, după Dobbs, tot o particulă numită de el psitron.

  Folosirea unor concepte cum ar fi cel de masă negativă sau imaginară (cu o pregnantă impresie de fantomatic, eteric) constituie metoda de lucru obişnuită în fizica cuantică. Având masa imaginară, psitronii lui Dobbs nu au inerţie şi deci pot călători cu o viteză mai mare decât lumina, aducând informaţii despre viitor în prezent. Dobbs îşi reprezintă psitronii ca un nor care se proiectează direct pe creierul unui individ receptiv, informându-l despre starea sa prezentă şi cea viitoare probabilă. Neuronii, după John Eccles, se află într-un "echilibru instabil", aşa încât un stimul de mică intensitate poate declanşa o reacţie în întregul sistem. Graţie acestui echilibru instabil ai sistemului nervos ar fi po-sibilă acţiunea psitronilor lui Dobbs, cale prin care el încearcă să explice telepatia, precunoaşterea ş.a.

  Mindoni, psitroni, psihoni şi, mai nou, tahioni – par-ticule imaginate în spiritul fizicii cuantice – ar acţiona, aşadar, asupra unui neuron aflat în echilibru instabil. Dată fiind modalitatea de acţiune la nivel subatomic după principiul incertitudinii lui Heisenberg, rezultatul acestei acţiuni s-ar produce după legea numerelor mari, adică probabilistic. În final s-ar obţine în acest mod "miracole", încheie A. Koestler în comentariul său asupra încercărilor lui W. Pauli şi C. G. Jung de a găsi o explicaţie pentru unele fenomene psihice prin fizica cuantica.

  Menţionăm că nu toţi fizicienii sunt de acord cu explicarea vieţii psihice prin comportamentul particulelor elementare. Kobosev contraargumentează prin caracterul cert, vectorial şi orientativ al psihismului nostru şi nu probabilistic şi entropic, cum ar rezulta din legile fizicii moderne. Eddington susţinea, în anul 1939, şi Eccles împărtăşeşte părerea sa astăzi, că particulele din materia care gândeşte, respectiv din creierul nostru au un comportament coerent, diferit de cel' ce are loc în materia fizică unde domină incertitudinea cuantică.

  Dorinţa de a explica lumea prin găsirea ultimei cărămizi, a ultimei particule, o putem deja considera ca fiind clasică, "depăşită", similară cu aceea a lui Democrit, care a numit această ultimă particulă atom, adică aceea care nu mai poate fi divizată.

  În anul 1959, G. T. Chew a creat teoria bootstrap menită să meargă mai departe de Heisenberg în conceptualizarea Universului subatomic. El propune să se renunţe la ideea de existenţă a unor "cărămizi" fundamentale, a unor particule aflate în mişcare şi să fie înlocuită cu aceea de câmp. Particulele nu sunt decât condensări pasagere ale câmpului. Ulterior, împreună cu M. Jacob, emite teoria bootstrap topologic. Realitatea cuantică ne apare, conform acestei noi teorii, desprinsă de spaţiu şi timp. Evenimentele se petrec la acest nivel instantaneu, fără înainte şi după, sus, jos, acum, ieri, mâine. Este o ordine înfăşurată "care devine perceptibilă pe măsură ce se desfăşoară", ne spune David Bohm. Karl Pribram aplică ideile lui Bohm la teoriile despre funcţionalitatea creierului. Acesta ar putea funcţiona pe baza ordinii implicate. În această ordine implicată ar putea exista o "conştiinţă universală a omenirii" în care cu toţii am fi conectaţi. Fenomenul telepatic ar deveni în acest caz mai uşor comprehensibil, dar încă departe de elucidare.

  Detaşându-ne puţin de complicatele explicaţii căutate de savanţii moderni, constatăm că unor fenomene "stranii" ale psihicului nostru le sunt oferite interpretări şi mai stranii. Ceea ce ieri părea fantezist, şi ca atare negat, astăzi începe să devină o realitate inteligibilă prin concepte ale fizicii moderne, care pentru înţelegerea comună par la fel de greu de acceptat.

  Obişnuiţi cu o înţelegere simplistă, cultivată de fizica secolului al XIX-lea, în virtutea căreia atribuim oricărui efect o cauză anterioară, vedem timpul aşa cum simţurile ni-l relevă – ca scurgându-se doar din prezent spre viitor – acordăm statut de existentă doar entităţilor care cad sub incidenţa simţurilor noastre sau cel puţin a unor mijloace tehnice, care ne prelungesc simţurile. De aceea este greu să concepem un efect ce precede cauza, cum rezultă din ecuaţiile lui Maxwell, să ne imaginăm un timp care curge înapoi, cum postulează Feynmann, o particulă cu masă negativă.ca electronii lui Dirac, o alta ca neutrino al lui Pauli sau particule care ne pot aduce în prezent informaţii despre evenimente viitoare ca psitronii lui Dobbs. Şi toate aceste concepte, bizare pentru o minte neavizată, nu reprezintă decât uneltele fizicii moderne!

  Implicaţii ontologice ale fenomenului de biocomunicaţie. Dacă telepatia este o realitate ce poate fi demonstrată experimental, după cum ne-o atestă experienţele prezentate, existenta sa poate avea consecinţe nebănuite până acum în planul cunoaşterii universului biologic, mai întâi ca simplă modalitate de comunicare. Existând o astfel de posibilitate de transmitere a informaţiei, exploatarea sa ar fi utilă în situaţii în care nici un alt mijloc de comunicare nu este posibil: sub apă – mediu care nu este penetrat de undele radio – în situaţii de catastrofe (eşuări de vase, avioane etc.).

  Tocmai pentru acest motiv s-ar fi efectuat mult comentata experienţă de transmitere de pe submarinul Nautilus de către americani. Sunt relatate experienţe similare cu animale aflate în submersie, efectuate şi în alte ţări.

  NASA şi telepatia. Deschiderea erei astronautice a oferit încă un câmp posibil de utilizare pentru telepatie. Cercetătorii de la NASA şi-au pus problema dacă, rămaşi fără nici un mijloc de comunicare, astronauţii n-ar putea intra în legătură cu Terra prin telepatie. Şi iată prima legătură telepatică între Cosmos şi Pământ deja realizată! În timpul zborului spre Lună al navei Apollo-14, Edgar Mitchell reuşeşte să transmită unui receptor aflat la baza de zbor 51 de figuri Zener din 200. Rezultatul depăşeşte net coincidenţa aleatorie, apreciază specialiştii americani. Se spune, şi Mitchell însuşi lasă să se înţeleagă, că trăirea personală a unui astfel de eveniment 1-a determinat să creeze după aceea o fundaţie pentru studiul unor fenomene psihice, fundaţie care în scurt timp a elaborat o amplă lucrare în acest sens, având ca autori personalităţi marcante din domeniul fizicii, psihologiei, neurofiziologiei etc.

  Un spirit lucid ne determină să privim cu unele rezerve astfel de comunicări. Pentru a stăpâni fenomenul şi a uza de el la nevoie trebuie să cunoaştem mai întâi legităţile ce stau la baza sa. Şi încă nu ştim nimic din ceea ce este esenţial. Dovada o avem în reuşitele incomparabil mai mici în realizarea experimentală a telepatiei faţă de incidenţa sa spontană. Nu este însă exclus să ajungem şi aici plecând de la unele practici tradiţionale din Asia şi de la alte genuri de antrenament mai moderne, dar derivate în fond tot din acestea, şi care sunt în prezent experimentate în diverse laboratoare clinice din lume.

  Intervine însă un mare semn de întrebare pentru noi. Este realmente un beneficiu pentru om ca să-şi deschidă porţi pentru toate informaţiile venin de la alte creiere? Nu cumva cenzura opusă de conştient unor informaţii ce ajung, foarte probabil în permanenţă, în subconştientul nostru constituie un mijloc de apărare natural şi inteligent împotriva invadării sale nedorite de informaţii parazite? Ce s-ar întâmpla oare cu noi dacă în loc să ne ocupăm de viaţa noastră am fi încontinuu şi fără rost implicaţi în a altora?

  Importanţa majoră a atestării ştiinţifice a telepatiei, după opinia noastră, nu constă atât în utilitatea sa practică, ci în porţile pe care le deschide spre cunoaşterea lumii.

  Transmiterea unui mesaj între două creiere aflate la distanţă presupune un suport material, în cazul discutat, un câmp energetic codificat în semnale purtătoare de informaţie care vor fi decodificate de către creierul receptor. Consecinţa logică imediată care ne apare în minte este ideea că în acest caz gândul nostru reprezintă o forţă materială exprimată prin energia modulată în semnalele purtătoare de informaţie. In consecinţă, gândirea nu este o expresie abstractă a unui substrat material reprezentat de creier, ci produsul său concret, material.

  În clipa în care gândim, chiar dacă nu ne exprimăm verbal, noi emitem un câmp energetic ca suport al gândurilor noastre. Sub această formă gândurile sunt emise în spaţiu şi de aici receptate de un alt creier care poate fi acela căruia îi este destinat (cazul telepatiei sau un altul – fenomen prin care s-ar putea explica simultaneitatea aceloraşi idei în ştiinţă, originea unor idei străine de preocupările noastre, unele influenţe malefice etc.).

  Pe de altă parte, înţelegerea prin limbaj articulat are o dublă cale de acces: prin semantica cuvintelor şi prin câmpul energetic emis concomitent. O serie de argumente ne obligă să gândim că în timp ce pentru înţelegerea simbolurilor reprezentate prin cuvinte este nevoie de învăţarea limbii în care sunt exprimate, decodificarea câmpului energetic purtător de informaţie este comună întregii lumi vii. Ea reprezintă comunicarea fără limbaj întâlnită pe toate treptele de evoluţie. Aşa ne-am putea explica empatia dintre noi şi animale şi poate chiar comunicarea cu copilul mic înainte de însuşirea limbajului articulat.

  Dacă gândul reprezintă o forţă materială atunci apare evidentă posibilitatea de a influenţa pe această cale pe semenii noştri. Sugestia, unele practici empirice, psihoterapia etc. ne apar în această accepţiune în altă lumină.

  În afara sugestiei, pe care am comentat-o deja în noua accepţiune ce i-o dăm, nu avem până acum nici un instrument ştiinţific prin care să explicăm unele efecte asupra viului, ce par de domeniul miracolului, obţinute de şamani (efecte comentate de o mulţime de cercetători, ca Mircea Eliade, Alfred Stelter ş.a.). Au făcut chiar obiectul unor filme prezentate cu ocazia a diverse manifestări ştiinţifice. Scene filmate "pe viu" pledează pentru autenticitate, dar nu şi pentru o înţelegere a lor. Ei bine, fără să fim obligaţi să invocăm asemenea şamanilor toată cohorta de spirite bune sau rele, putem înţelege purtarea lor (bineînţeles în cazurile în care o au, Cl. Levi-Strauss dezvăluindu-ne pretinsele secrete ale multora dintre ei) prin câmpul energetic, foarte probabil mult amplificat (şi aici poate fi într-adevăr un secret), datorită incantaţiilor şi imprecaţiilor ce le rostesc.

  Relaţiile interumane, simpatia şi antipatia, dragostea şi ura, fascinaţia, acel coup de foudre, dragostea la prima vedere, dominarea prin privire, subjugarea prin farmec sau prin simpla prezenţă devin mult mai uşor de înţeles dacă admitem că la baza lor se află un transfer interuman de energie.

  O psihologie care şi-ar baza explicaţiile pe schimbul energetic uman poate că nu ar mai fi obligată să expedieze ceea ce nu-şi poate explica în afara graniţelor sale, adică în parapsihologie.

  Influenţa omului asupra altor organisme, inclusiv asupra plantelor – influenţă care, prin transferul de semnificaţii, pare uneori o adevărată comunicare, după cum vom vedea – capătă în această viziune o bază de înţelegere ştiinţifică.

  Telepatia şi viaţa socială a insectelor. Telepatia pare să fi jucat un rol major şi în evoluţia lumii vii.

  Prezenta telepatiei pe trepte de evoluţie inferioare omului este ipotetic susţinută de multe din fenomenele ce se observă în viaţa animalelor care trăiesc în grup, cum sunt furnicile, albinele, lăcustele etc. Organizarea lor cunoaşte o complexitate ce se apropie de cea umană, iar dacă avem în vedere că pentru nevoile grupului aceste insecte sunt capabile să creeze indivizi perfect adaptaţi funcţiei pe care o îndeplinesc, atunci organizarea lor socială devine şi mai greu de înţeles prin simpla conduită instinctivă, cum ne-o explicăm astăzi. Să luăm spre exemplu soluţiile adoptate de un grup de larve de lăcuste care nu pot încă sa zboare ca adulţii, la traversarea unei ape. Dacă nu reuşesc să treacă înotând, atunci formează un pod viu din corpurile lor peste care va trece apoi întregul grup.

  Să urmărim o relatare a lui I. Akimuskin; "Cu mai puţin de 100 de ani în urmă un nor gigantic de larve de lăcuste a forţat Niprul pe un front larg de 10 km. Larvele s-au aruncat dintr-o dată în fluviu. Milioane de lăcuste s-au înecat, altele săltau pe deasupra cadavrelor ca pe pontoane".

  Aceeaşi conduită de sacrificiu o adoptă şi unele furnici invadatoare. La urcarea pe arbori, procedeele unor furnici nomade sunt şi mai ingenioase. După ce o parte din ele s-au căţărat pe trunchi până la vârf, încep să formeze din corpurile lor – prin prinderea una de alta – lanţuri, care ajung până la pământ. Restul armatei de furnici ia cu asalt coroanele copacilor, folosindu-se de aceste scări vii, pe care vântul le aruncă peste crengi şi arbori în chip de poduri suspendate.

  În organizarea unei coloane de furnici nomade în marş nu există nici o diferenţă fată de aceea a unei trupe de soldaţi în marş. Mai întâi locul spre care merg este reperat din timp de cercetaşi, apoi coloana porneşte noaptea la drum. Înainte merg cercetaşii, care indică drumul. La mijloc se transportă tot ceea ce are nevoie de protecţie – matcă, ouă, larve cu doici etc.

  Laturile sunt ocupate de soldaţi de apărare – furnici înzestrate cu colţi mandibulari puternici drept arme de apărare.

  Din nou un aspect şi mai izbitor. După circa o săptămână, restul de larve şi doici rămase în vechiul cuib pleacă şi ele pe urmele coloniei. De unde ştiu drumul, de vreme ce timpul şi obstacolele (apa, vântul etc.) şterg orice urma chimică?

  Cum să înţelegem doar prin instinct sacrificiul fără şovăire al celor care se aruncă în apă în scopul salvării celorlalţi semeni, cum să pricepem prin ce cod unele furnici execută întocmai ca nişte ostaşi instruiţi exact rolul lor, diferit de al celorlalte, în construirea podurilor suspendate? Cum altfel decât prin posibilitatea de a-şi putea transmite ordine, după cum vedem destul de complexe, la nivelul performanţelor limbajului nostru, adică de a comunica fie telepatic, fie pe altă cale.

  Un alt mod de comunicare ar trebui să fie destul de complex pentru astfel de performante, iar contactul. Direct prin antene şi comunicarea chimică prin feromoni ni se par insuficiente. Ori, din studiile prezentate asupra telepatiei am văzut că aceasta oferă o înţelegere în afara limbajului, lucrând mai mult la nivel de imagine şi impuls. Pe această cale se pot deci transmite informaţii mult mai complexe decât prin cuvinte, dar, după cum s-a constatat la om, mai puţin exacte. De aceea credem că telepatia s-ar preta cel mai bine unei astfel de comunicări.

  Sunt cunoscute două moduri diferite de realizare a funcţiilor ce întreţin viaţa în natură. În cazul unui organism, fiecare funcţie este îndeplinită de către un grup de celule specializate în acest scop. Diferenţierea funcţională şi structurală a celulelor se face în stadiul de dezvoltare embrionară după informaţia conţinută în programul genetic. În cazul fiinţelor care trăiesc în colonii – cum sunt volvocalele, termitele, albinele şi furnicile – întregul grup se comportă ca un singur organism. Aici funcţiile nu mai sunt îndeplinite de celulele specializate, ci de indivizi specializaţi în realizarea lor.

  După funcţia ce o are de îndeplinit, fiecare individ va avea şi o morfologie adecvată şi, în consecinţă, diferită de a celorlalţi semeni, deşi toţi derivă din aceeaşi matcă şi au aceeaşi zestre ereditară. Se ridică în mod firesc câteva întrebări. Dacă în cazul organismului unic, diferenţierea celulelor se petrece în virtutea informaţiei genetice prezente în fiecare celulă, cine diferenţiază indivizii într-o colonie? Dacă într-un organism pluricelular funcţionalitatea este coordonată de sistemul nervos, cine coordonează activitatea tuturor indivizilor dintr-o colonie de furnici, spre exemplu? Numai feromonii? Există unul pentru fiecare funcţie? Şi dacă da, poate acţiona acesta asupra genomului individual pentru a-i imprima purtătorului o morfologie corelată funcţiei? Oare n-am putea incrimina aici existenţa unui câmp energetic purtător al informaţiei care dirijează coeziunea, morfologia şi funcţionalitatea grupului? Iar modalitatea sa de a funcţiona nu este similară telepatiei?

  Primul contraargument ni-l vor aduce geneticienii: nu cunoaştem informaţia genetică în afara moleculei de ADN. Ne amintim însă că apar astăzi date care su-gerează existenţa unui model structural energetic transmis prin intermediul ADN-ului. Admiterea acestei ipoteze, pe care, după cum spuneam, am putea-o încadra în ideile "bizare", ne-ar scoate din multe impasuri teoretice în interpretarea naturii.

  Se poate replica prin aceea că astăzi putem obţine mutaţii artificiale, chiar clonări (reproducerea de indivizi identici prin acţiunea asupra celulelor lor somatice şi nu sexuale) intervenind la nivelul ADN şi nu al unui pretins model energetic. Este exact, numai că nimeni nu ne împiedică să acţionăm şi invers, prin efect asupra cauzei. Acţionând la nivel de ADN, putem obţine modificări şi în modelul său energetic. Deocamdată însă, mutaţiile artificiale operate pe Drosofila nu s-au dovedit a u perene. Se pot obţine, spre exemplu, musculiţe fără aripi. Dar după câteva generaţii se revine la modelul genetic natural al Drosofilei (deşi acesta era alterat de noi) ca şi cum ar fi persistat undeva.

  Există, probabil, un model energetic al individului, sumă a tuturor câmpurilor celulare din structura organismului. La rândul lor, câmpurile individuale structurează modelul energetic al speciei şi probabil că materia vie îşi structurează în evoluţie un model energetic fundamental, specific întregii lumi vii. Am discutat elementele comune întregii lumi vii, elemente care prin combinaţiile realizate de evoluţie în timp au permis diversitatea de forme pe care o cunoaştem astăzi. Nu se poate vorbi deci de tipare fixe, de elaborări" continue, adică de transformări şi structurări condiţionate de factori ambientali şi cosmici. Constanţa legilor pe care le descoperim în Univers, permanenta creaţie şi distrucţie de forme într-un algoritm pe care, în mare parte astăzi îl putem prevedea, par să exprime ele însele prezenţa unui model informaţional.

  Concluzii asupra fenomenului de biocomunicaţie. Pare posibil transferul de informaţie de la un creier la altul pe un canal ce nu poate fi încă atribuit cu certitudine unuia din organele de simţ cunoscute.

   Transmiterea exclusiv mentală a unui mesaj între două creiere aflate la distanţă presupune un suport material, un câmp energetic modulat în semnale purtătoare de informaţie. Trebuie să admitem, ca urmare, existenţa unui biocâmp generat de subiectul transmiţător şi decodificat de subiectul receptor. Consecinţa logică imediată este ideea că sub această perspectivă, gândurile noastre reprezintă o forţă materială exprimată prin energia emisă de creier şi modulată în semnale purtătoare de informaţie. Văzută astfel, gândirea nu ne mai apare ca o expresie abstractă a unui substrat material reprezentat de creier, d produsul său material concret.

   Lucrare comunicată în Sesiunea ştiinţifică de comunicări a Academiei Române din 14-15 decembrie 1979, sub titlul: "Studiu experimental privind transferul de informaţie la distanţa".

   Dacă gândul reprezintă o forţă materială, atunci apare evidentă posibilitatea de a exercita o dublă acţiune asupra omului: semantică şi energetică. În această accepţiune sugestia; ca şi unele practici terapeutice empirice, psihoterapia, relaţiile interumane etc., ne apar ca fondate pe un substrat material real.

   Intre semnal şi zgomot, în procesul de transmitere a informaţiei pe cale mentală este un raport foarte mic: este nevoie de o repetare insistentă a semnalului pentru a obţine o bună recepţionare a sa. Informaţiile recepţionate în acest mod sunt de un ordin puţin elaborat: subiectul recepţionează mai uşor impulsul unei mişcări comandate decât sensul său semantic. Aceasta înseamnă că în decodificarea mesajelor sunt implicate structuri cerebrale arhaice şi mai puţin acelea de achiziţie filogenetică recentă, care servesc ca suport funcţiilor de analiză psihologică complexă.

   Din constatarea că se transmite doar sensul dispoziţiei, indiferent de limba în care se gândeşte şi vorbeşte, se poate conchide că ar exista un limbaj, un cod universal, prin care s-ar exprima tot ceea ce este viu. Acesta ar putea fi denumit limbajul universal al vieţii.

   Raportul semnal/zgomot fiind mic, deducem că medierea energetică a comunicării este o cale rudimentară, la care natura a renunţat în momentul când a apărut limbajul articulat, formă mult mai eficientă de transmitere a informaţiei, Medierea energetică ar putea fi însă folosită pentru comunicare în lumea animalelor fără limbaj articulat. La om este posibil ca această modalitate de comunicare să persiste în stare latentă ca fenomen atavic şi să se manifeste în situaţii de excepţie.

   Autoinducerea unei stări intermediare de conştientă constituie încă un argument pentru implicarea în acest fenomen de comunicare a unor niveluri premergătoare stării de conştientă, adică la nivel de subconştient. Cenzura conştientei ne apare în acest caz ca un obstacol pentru accesul informaţiei. Pledează pentru aceasta şi facilitatea mai mare de a obţine comunicări mentale în timpul somnului, respectiv prin vis (S. Krippner) şi al hipnozci (V. Vasiliev).

  Subiectul nu este permeabil execuţiei, în această stare, a unor ordine contrare raţiunii, induse din afara sa. Cel puţin, în experimentul nostru. Întrebuinţarea unui anumit registru de frecvenţe pentru a influenţa deciziile inamicului în sensul dorit, în caz de război, după cum ne asigură Larry Collins în lucrarea sa "Dedal", pare să o contrazică.

  SENSIBILITATEA LUMII VEGETALE ESTE O REALITATE?

  S-a vorbit mult despre experienţele lui Jagadi, Chandra Bose, ale lui Clive Backster şi ale altor cercetători, inclusiv din România, referitoare la strania capacitate a lumii vegetale de a comunica pe un canal necunoscut, diferit de sistemul nervos, şi de a sesiza intenţiile şi sentimentele noastre.

  În ciuda experimentelor de laborator sau chiar a unor observaţii empirice, aceste informaţii sunt privite cu rezerve nu numai pentru nota lor de senzaţional, ci şi pentru motivul că în lumea vegetală nu s-a putut descrie încă o structură nervoasă – singura considerată de ştiinţă ca aptă să prelucreze informaţie. Şi totuşi, plantele agăţătoare îşi găsesc suportul necesar, situat chiar după obstacole, sau îşi schimbă direcţia de înaintare dacă acesta este mutat în alta parte, ca şi cum 1-ar vedea. Există plante care se orientează după miros, altele reacţionează la atingere prin plierea frunzelor.

  Am studiat sensibilitatea manifestată la atingere de Mimosa pudica. Timpul de răspuns al plantei, calculat din momentul atingerii până la plierea frunzelor este uşor mai crescut în raport cu cel al reactivităţii la regnul animal. Amploarea răspunsului este funcţie de intensitatea stimulării. Prelungind timpul de excitaţie prin presiunea pe frunză, planta îşi flexează mai întâi ramul cu frunza, apoi întreaga tijă, acţiunea de extindere a excitaţiei din aproape în aproape prin plantă producându-se întocmai ca difuziunea excita (iei prin sistemul nervos.

  Graţie capacităţii de a se plia la atingerea cu un corp solid, s-a studiat la Mimosa pudica şi fenomenul de habituare, care este considerat a fi o expresie a învăţării. La stimulii aplicaţi într-un ritm constant asupra frunzelor sale, de exemplu picături de apă, după circa 20 de minute planta nu-şi mai strânge frunzele. Apare habituarea, adică obişnuinţa cu stimulii; nemaiprezentând o noutate pentru plantă aceasta nu mai reacţionează în prezenţa lor. Planta "a învăţat" din experienţă. Este ca şi cum ar fi dotată cu sistem nervos.

  Vom observa că plantele, ca şi alte fiinţe fără sistem nervos sau cu un sistem nervos rudimentar, se integrează complet în lumea lor, uzând de toate atributele specifice oricărei fiinţe dotate cu sistem nervos evoluat. Percep sunetul, lumina, frigul, căldura. Sunt capabile să discearnă natura obiectelor cu care vin în contact. 0 plantă carnivoră poate distinge în experiment insectele de pietre sau alte materiale inerte de greutate egală, la care rămân indiferente.

  Plantele manifestă ritmicitatea oricărei fiinţe înzestrate cu sistem nervos: perioadele de activitate alternează cu cele de repaus. Prelungirea artificială a zilei de activitate conduce la surmenarea lor, repausul nopţii fiindu-le necesar ca şi omului.

  Dincolo de experienţele de laborator, sunt foarte multe observaţii care atestă că un pom, o plantă sau o floare faţă de care, în afară de hrana ce i-o dăm, manifestăm şi tandreţe, are o dezvoltare mult mai prosperă decât dacă avem o atitudine indiferentă sau chiar ostilă.

  Să încercăm o explicaţie a sensibilităţii la plante.

  Pentru a înţelege o astfel de capacitate la plante trebuie să revenim la unele acţiuni prezentate anterior, Ca orice structură vie, plantele sunt sisteme deschise care fac schimb de substanţă, energie şi informaţie cu mediul. Schimbul de informaţie presupune o prelucrare, indiferent dacă ele au sau nu o structură nervoasă, după cum rezultă din comentariile noastre anterioare. Ca urmare, perceperea mediului de către plante face parte din condiţia întregii lumi vii.

  Pe de altă parte, am amintit că sunt experienţe care impun ideea existenţei unui câmp energetic emis de neuroni, concomitent cu formularea mentală a gândurilor noastre. Ideile, sentimentele noastre, exprimate sau nu, circulă în spaţiul ce ne înconjoară şi sub forma de câmp energetic purtător de informaţie. Coloratura tandră sau ostilă a sentimentelor noastre sunt în consecinţă informaţii conţinute în câmpul energetic emis de creier. Acest câmp va fi recepţionat ca urmare şi de către plante. Spuneam că este posibil ca tot ceea ce este viu să comunice dincolo de limbajul articulat printr-un canal mediat energetic pe care l-am numit limbajul universal al vieţii. Ar fi o cale de comunicare accesibilă tuturor celulelor vii. Viaţa este indisolubil legată de posibilitatea de comunicare la toate nivelurile sale de organizare.

  Deducem deci că toate celulele vii sunt capabile să emită şi să recepţioneze informaţii codificate în semnale. Neuronii nu ne apar decât ca nişte celule specializate în emiterea şi receptarea de informaţie, dar nu exclud această posibilitate pentru celelalte celule. Experienţa din anul 1972, prezentată mai sus – ca şi altele efectuate ulterior pe ţesuturi izolate de Kaznacheev, Surin şi Mihailova – impun ideea existenţei unui "limbaj celular", a unei "percepţii primare" la nivel celular, cum o numeşte Cleve Beckster.

  Dacă un semnal este recepţionat de către o celulă, atunci în mod cert trebuie să poată decodifica şi semnificaţia acestuia, altfel funcţia nu şi-ar justifica existenţa.

  O ierarhizare a modalităţilor de comunicare în lumea vie ne permite să distingem în prim plan limbajul articulat, urmat de cel exprimat prin gesturi, mimică şi privire. Există apoi un nivel de codificare în semnale bioelectrice şi un altul în mediatori biochimici. Planul primar al comunicării ar fi cel al câmpului energetic modulat în semnale purtătoare de informaţii. Dacă noi suntem materie, în ultimă instanţă o energie, atunci nu este o aberaţie să vorbim de un substrat energetic al întregii funcţionalităţi a materiei vii. Toată lumea ştie acest lucru, simplu de înţeles, dar nu se hazardează să extindă discursul logic până la ultimele sale consecinţe.

  La acest nivel primar, energetic, nemediat de sistemul nervos, ne intersectăm, ne întâlnim şi comunicăm cu lumea vie lipsită de un limbaj articulat, inclusiv cu plantele, care ne pot sesiza intenţiile. În definitiv, noi nu putem avea decât probe indirecte despre această comunicare cu lumea ce ne precede filogenetic, pentru că majoritatea dintre noi am pierdut contactul iniţial cu lumea subconştientului conectată la câmpul informaţional fundamental sau universal. Sunt însă oameni care prin dotare, antrenament sau condiţii de viaţă deosebite au o arie de percepţie mult mai extinsă şi confirmă informaţiile impuse de experimentele de laborator. Analiza soluţiilor la care a recurs Natura pentru a rezolva multitudinea de probleme ridicate de evoluţie impune de asemenea ideea că s-au utilizat o multitudine de forme, nu întotdeauna cele mai simple şi nici întotdeauna aceleaşi. Inventivitatea naturii este nesfârşită, iar uneori sunt folosite soluţii complicate şi cu randament redus, cu un mare consum de energie, când erau la dispoziţie căi mult mai simple şi mai rentabile. De aceea apariţia prin evoluţie a unei structuri nervoase specializate în prelucrarea şi transmiterea de informaţie nu exclude şi alte căi utilizate în acelaşi scop. Şi există o întreagă lume lipsită de sistem nervos care utilizează aceste căi. În concluzie, vom spune că există o dimensiune informaţional – energetică a lumii vii. Întreaga lume vie emite câmpuri energetice purtătoare de informaţie, expresie a substratului său funcţional. Biocâmpul este variabil după starea funcţională a biosistemului, fiecare aspect al său purtând o anumită semnificaţie. Toate celulele vii, indiferent de treapta evolutivă pe care se află, inclusiv cele vegetale, sunt capabile să recepţioneze biocâmpurile emise de alte fiinţe şi să discearnă semnificaţia lor în vederea unei conduite adecvate. În acest mod se realizează fenomenul de biocomunicaţie, înţeles de către noi ca un limbaj primar, universal la nivelul viului, nemediat de către sistemul nervos.

  Admiţând ipoteza acestei posibilităţi de comunicaţie vom înţelege de ce plantele pot fi influenţate de gândurile noastre.

  Capitolul IV: INTELIGENŢA MATERIEI ESENŢA VIEŢII.

  Întreruperea tăcerii minerale. Întrebarea întrebărilor pe care şi-o pun astăzi oamenii de ştiinţă este aceea a esenţei vieţii, a acelui "ceva" care apare în momentul trecerii materiei nevii la materia vie. Ce factor a permis primei celule vii să se desprindă din tăcerea minerală şi să anime dintr-o dată Universul? Prin ce miracol o structură vie, formată. Din acelaşi "lut", din aceiaşi atomi ce compun întregul Univers este capabilă de o activitate inteligentă, adică să posede o funcţionalitate bine orientată spre îndeplinirea unei finalităţi?

  Gândirea ştiinţifică, în permanent dialog cu datele oferite de câmpul de cercetare, consideră că viaţa îşi are esenţa în modul de organizare a materiei vii. Ar fi deci, după datele actuale ale ştiinţei, dependentă de materie şi nu transcendenta ei.

  Într-o anumită concepţie, apreciată ca reducţionistă, viaţa a fost legată de structura macromoleculară a proteinelor care compun materia vie. Dar viaţa nu poate fi redusă la substratul său substanţial, ci rezultă din integralitatea sistemului în care se manifestă, a conexiunilor complexe ce se stabilesc între părţile componente şi probabil a încă "ceva" ce defineşte viul.

  E. Macovski (1979) contestă reducerea proceselor biologice la procese fizico-chimice şi postulează ipoteza existenţei unei structuri specifice, dispusă ierarhic în mai multe planuri, la care s-ar fi ajuns prin evoluţia materiei în timp.

  Considerăm că în discuţia asupra esenţei vieţii trebuie plecat de la ideea de sistem deschis pe care le formează orice structură vie – celulă, organism.

  Esenţa viului – comunicare, inteligenţă O analiză a particularităţilor vieţii la diferite niveluri de organizare ne-a condus la concluzia că elementul cel mai frapant, prezent în întreaga lume vie, indiferent de treapta de evoluţie pe care se află, este capacitatea de a comunica, de a realiza un contact "inteligent", de-a stabili relaţii de tip informaţional, graţie posibilităţii de a prelucra informaţie.

  Când spunem viaţă, spunem în mod implicit comunicare. Este o permanentă circulaţie a informaţiei – atât în interiorul sistemului viu, cât şi în afara sa. Comunică în permanenţă fiecare parte componentă a unei celule cu alta, comunică în permanenţă celulele unui organism între ele, comunică întregul ansamblu viu cu mediul. Emite în permanenţă întrebări mediului şi culege răspunsuri. Fără această activitate neîncetată de prospectare şi de integrare în mediu, viaţa nu ar putea exista. Când o celulă sau un organism moare se rup mai întâi firele nevăzute care îl legau cu sine şi cu mediul. Într-un cuvânt, dispare capacitatea sistemului de a stabili legături informaţionale biunivoce sau, mai exact, dispare inteligenţa corespunzătoare nivelului său biologic.

  Existenţa tuturor fiinţelor vii este dependentă de capacitatea acestora de a întreprinde acţiuni coordonate, cu un demers ce are o finalitate logică – autoconservarea. Caracterul logic sau inteligent al funcţionalităţii viului, prezent de la protozoare şi plante până la om, este realizat printr-o complexitate de conexiuni inverse ce se stabilesc în organizarea şi funcţionalitatea celulelor şi a organismelor vii. În virtutea lor, efectul exercită un permanent control asupra cauzei care l-a generat, în aşa fel încât rezultatul final poartă amprenta unei inteligenţe prin caracterul său adecvat, orientat.

  Putem spune aşadar că esenţa vieţii constă în inteligenţa sa, exprimată prin capacitatea de a discerne, de a prelucra informaţie. Prin inteligenţă nu trebuie să înţelegem neapărat un psihism de complexitatea cunoscută la om. Privit astfel, termenul poate să deruteze. Prin termenul de inteligenţă noi nu am avea în vedere decât acte sau conduite adecvate, indispensabile vieţii. Totuşi, dacă există o integralitate a sistemului-organism, trebuie să existe o integralitate şi a sistemului-celulă, de vreme ce aceasta poate exista şi independent, cum este cazul protozoarelor. Deşi definiţia sistemului ne obligă să nu considerăm integralitatea ca sumă a elementelor componente, nu se poate spune că celulele nu-şi au o viaţă a lor, uneori chiar când sunt desprinse de legăturile structurale ale organismului şi păstrează numai legături funcţionale, aşa cum se întâmplă cu leucocitele şi celelalte celule sanguine.

  În toate procesele biologice nu observăm decât fenomene ce par a fi "gândite", opera unui creator inteligent.

  Inteligenţa materiei. Dacă abordăm frontal realitatea şi facem o analiză a impresiei de armonie a Universului, nu putem să nu remarcăm că întregul ansamblu cosmic este un tot coerent, cu relaţii de rezonantă, de strictă dependenţă între elementele sale componente. Există o evoluţie a tuturor astrelor, circumscrisă în timp, prin legi pe care abia începem să le cunoaştem, există o permanentă desfăşurare de procese care întreţin un echilibru energetic în Univers şi dau noi forme materiei.

  Nici nu se poate concepe cum ar fi putut să existe un Univers haotic, fără nici o lege în organizarea sa. Existenţa acestor legi manifestate în mişcarea materiei sugerează prezenta unei inteligenţe care-i dictează sensul evoluţiei. De aici aparenţa de ordine şi armonie, de aici impresia de înţelepciune care ar marca resorturile noastre ascunse. Coerenţa ce transpare din organizarea Universului apare ca o consecinţă a procesului evolutiv al materiei. Promovând concepţia unui astfel de Univers avem în acelaşi timp convingerea că nu sunt cunoscute toate posibilităţile de manifestare ale materiei. Discutăm aici doar pe aceea de a fi modelată generând informaţie, viaţă.

  Definiţiile inteligenţei. Evocarea conceptului de inteligenţă atribuit într-o accepţie comună doar omului poate deruta şi de aceea este nevoie de o clarificare de termeni.

  Deoarece există mai multe tipuri de inteligenţă vor exista în mod corespunzător mai multe definiţii. Înţelegem în primul rând prin inteligenţă capacitatea de a înţelege, de a sesiza raporturile, legătura dintre elementele unei situaţii. Claparede consideră inteligenţa ca fiind capacitatea de a se adapta rapid la situaţii noi. Am observa totuşi că o mulţime de oameni inteligenţi se adaptează greu mediului social în care trăiesc. Istoria culturii ne aduce aşa de multe exemple că mai degrabă ne apare ca fiind regula decât excepţia.

  În accepţia comună inteligenţa se confundă frecvent cu capacitatea intelectuală a omului, care presupune gândire abstractă, elaborare de concepte şi activitate creativă adusă în primul plan al atenţiei noastre de utilizarea simbolurilor verbale. Această confuzie este sursa refuzului naiv de a extinde atributul inteligenţei dincolo de fiinţa umană. Dar registrul extins al intelectului uman nu poate limita fenomenul inteligenţei doar la sine de vreme ce elemente specifice acesteia apar şi în afara sa.

  Am reţine ca fiind importantă pentru discuţia noastră definiţia prin care inteligenţa este asimilată capacităţii de a sesiza relaţia sau legătura între elementele unei situaţii (interlegere) şi de a găsi soluţia adecvată sau corelată acestor raporturi. Presupune, deci, o discriminare, o sesizare de raporturi în primul rând şi apoi elaborarea unei soluţii adecvate. Cu alte cuvinte presupune mai întâi o înţelegere a problemei şi apoi o rezolvare a sa.

  În faţa întregii lumi se află problema de a exista. Pentru a fi, trebuie să rezolvi problema de a fi. Această capacitate a unui sistem de a rezolva problemele ridicate de existenţa sa este sensul pe care îl acordăm în primul rând conceptului de inteligenţă în această lucrare.

  Pe întreaga scară a lumii vii constatăm că fiecare fiinţă vine pe lume cu acele structuri apte să-i permită rezolvarea propriilor probleme. Uneori aceste structuri sunt mult mai complexe şi mai perfecţionate decât la om (organe cu funcţii de sonar, radar, pilă electrică etc.), ceea ce, după cum spuneam, contrazice ideea de evoluţie a formelor sub care ne apare viaţa pe Terra, cel puţin în sensul ei clasic. Este mai degrabă o evoluţie a ariei de probleme rezolvate de către speciile nou apărute, omul dispunând în acest sens de posibilităţile cele mai extinse.

  Din definiţia citată observăm că am avut în atenţie doar partea care se referă la "rezolvarea" şi nu şi la "înţelegerea" problemei. De ce am omis-o? Pentru că în natură se constată existenţa a două modalităţi de "rezolvare" a problemelor ridicate de existenţa unui sistem: una prin "înţelegere", deci prin participarea conştientă la act – atribuită omului, şi alta – instinctivă, deci fără implicarea deliberării conştiente – considerată a fi specifică lumii fără limbaj articulat. Vom discuta mai târziu în ce măsură un act instinctiv nu implică şi unul deliberat. Aici însă am dori să relevăm un alt aspect al temei supusă discuţiei. Şi emiterea unei întrebări şi rezolvarea sa sunt atribute ale unei inteligenţe. Şi peste tot în natură unde există o structură cu funcţionalitate coerentă, apare amprenta unei inteligenţe, manifestată direct prin cenzura conştientă sau indirect în aceea a conduitelor automate sau instinctive.

  Nivelurile inteligenţei In opinia noastră, asemănător diferenţierilor valabile pentru energie se disting şi pentru inteligenţă mai multe niveluri de organizare în natură.

  Primul nivel îl constituie cel al inteligenţei cristalizate în materie. Este inteligenţa de la nivelul atomului, exprimată prin valenţă, prin legităţile sale de organizare şi graţie căreia materia îşi rezolvă problemele, îşi asigură funcţionalitatea la nivelul său cel mai elementar. Poate că atomul nu "înţelege", dar sigur "ştie" să funcţioneze în aşa fel încât să rezolve toate problemele ridicate de existenţa sa. Altfel spus, modul său de organizare şi funcţionare reprezintă o inteligenţă. Observaţia este valabilă şi pentru celelalte niveluri de integrare – molecule şi macromolecule.

  Al doilea nivel este cel al inteligenţei prezente în structurile vii. Există, fără îndoială, în sensul definiţiei de mai sus, o inteligenţă individuală a celulei vii şi o inteligenţă integratoare a comunităţii celulare, în care intervine funcţia de comunicare intercelulară necesară pentru împlinirea funcţionalităţii întregului ansamblu. Considerăm acest tip de inteligenţă ca fiind bazală, primară. Aceasta este exprimată prin instincte şi conduite deliberate. Cu acest tip de inteligenţă bazală operează întreaga lume vie până la om. Este o inteligenţă neverbalizată. Inteligenţa de la nivelul inconştientului uman face parte din aceeaşi categorie. Ea se exprimă prin patern-uri moştenite sau elaborate prin experienţă proprie.

  Inteligenţa de tip uman este o inteligenţă verbalizată. Aici este implicată conştienta umană în care extensia şi voinţa, liberul arbitru îşi pun o evidentă amprentă.

  Suntem îndreptăţiţi desigur – prin ceea ce am realizat în cultură şi civilizaţie, prin marea noastră mobilitate intelectuală – să ne considerăm ca fiinţele cele mai inteligente de pe Terra. Vom vedea însă că nu avem nici fiabilitatea şi nici randamentul inteligenţei bazale. Dar să rămânem încă în spaţiul organizării pe niveluri a inteligenţei şi să-1 comentăm pe cel mai cunoscut şi totodată cel mai contestat, cel al inteligenţei cosmice. Dacă Universul este organizat pe sisteme ierarhizate până la cel cosmic valabil pentru substanţă, energie şi informaţie, atunci trebuie să existe o astfel de structurare şi pentru inteligenţă. Este inteligenţa integratoare la nivel cosmic, suportul legităţilor de manifestare a Universului; este, după cum am mai spus, cauza impresiei de coerenţă şi de armonie a acestuia.

  Constatăm deci, ca efect al unei cauze care nu poate fi definită ştiinţific, existenţa unei inteligenţe în sensul coerenţei structurale şi funcţionale, al unei acţiuni motivate şi al unei finalităţi programate.

  Această inteligenţă constituie instrumentul de organizare a materiei la toate nivelurile sale. Este deci o inteligenţă organizatoare şi coordonatoare de Univers. La triada ontologică – energie, substanţă, informaţie – noi am adăuga şi pe aceea de inteligenţă implicată în organizarea materiei.

  Aceasta este ceea ce numim INTELIGENŢA MATERIEI.

  Inteligenţă umană şi inteligentă bazală. Inteligenţa umană atinge fără îndoială parametrii cei mai înalţi de dezvoltare la fiinţele cunoscute pe Terra. Graţie acesteia, omul şi-a schimbat condiţiile rudimentare de existenţă, şi-a prelungit viaţa, deşi fără să atingă încă limita superioară, şi-a creat o cultură şi o civilizaţie realmente admirabile. A găsit mijloacele de a înfrânge frigul, întunericul şi foamea, a inventat mijloace de comunicare, a găsit soluţii ingenioase pentru a-şi creşte viteza de deplasare condensând timpul, a creat o cultură spirituală menită să-i hrănească sufletul şi să-l înalţe dincolo de condiţia materială a vieţii. Dar toate acestea n-au fost făcute fără trudă, fără încleştări dramatice, fără îndoieli, disperare, erori; ele au necesitat un timp întins pe mii de ani de visuri şi de căutări, au cerut o evoluţie a cunoaşterii însăşi. Căutarea, eroarea şi succesul – acesta este drumul inteligenţei umane. Erorile minţii umane sunt evidente nu numai în ceea ce priveşte destinul multora dintre noi, dar mai ales în domeniul concepţiei organizării şi convieţuirii sociale. Randamentul şi fiabilitatea organizării noastre sociale sunt departe de a atinge performanţele celor realizate de o societate de termite sau albine, în ciuda inteligenţei pe care ne-o atribuim.

  Care sunt caracteristicile inteligenţei la alte niveluri de existenţă? Să le analizăm succint.

  Certitudine şi eroare. La nivelul atomului nu sunt nici idei şi deci nici căutări, dar nici erori sau succese. Atomul îşi desfăşoară existenţa circumscrisă legităţilor care îl guvernează. Vom evita, prudenţi, să ne referim la universul subatomic, unde guvernează principiul incertitudinii, care sugerează mai degrabă o lume a deliberării, a "voinţei libere", decât un tipar precis de conduită.

  Poate că în această "voinţă" se află ascuns marele mister al existenţei. Observăm că numai manifestarea voinţei libere este capabilă de creaţie şi nu doar de reproducere! Dar să revenim la atom. Legităţile sale de funcţionare îi conferă precizie şi randament optim în funcţionare. Totdeauna unirea a doi atomi de hidrogen cu un atom de oxigen va conduce la o moleculă de apă. Şi graţie acestei precizii din natură a putut apare şi exista lumea. Ezitările şi erorile inteligenţei umane îi sunt străine, din fericire pentru noi, deoarece, după cum vedem, este un rost, un sens adânc în această încifrare de inteligenţă a materiei.

  La nivelul fiinţelor monocelulare, inteligenţa bazală este dezvoltată atât cât să servească complet necesităţilor acestora. Nu poate fi considerată nici superioară, nici inferioară. Un infuzor execută, după cum am văzut, acţiuni foarte exact coordonate; "ştie" să-şi caute hrană în mediul exterior, să evite pericolele, să respire fără plămâni, să se hrănească fără stomac, să-şi improvizeze la nevoie organe şi mijloace de deplasare din propriul său corp. Inteligenta noastră verbalizată nu poate atinge astfel de performanţe în afara cadrului ştiinţific specializat, iar când sunt atinse, rezultatul este cel al unei opere artificiale. Aşadar nu trebuie să facem comparaţie între cele două tipuri de inteligenţă, bazală şi umană, fiecare având rostul său diferit şi, ca atare, şi arie de extensie diferită. Sesizăm însă că unei fiinţe monocelulare îi este suficientă inteligenţa sa pentru ceea ce are de făcut. Am insista asupra acestei expresii – fiecare fiinţă pare să-şi ajungă sieşi, pentru că posedă tot ceea ce îi este necesar pentru îndeplinirea propriei sale finalităţi. Nu este mai proastă decât noi şi nici nu are nevoie să fie mai deşteaptă; dar când trebuie, este chiar mai deşteaptă. Realizează cu mijloace absolut naturale, performanţe inaccesibile nouă în condiţii similare.

  Fiecare atom, fiecare moleculă, fiecare celulă "ştie" să execute numai ceea ce are în program. Fiecare nivel de existenţă îşi rezolvă propriile sale probleme, indiferent cât de simple sau de sofisticate ar fi acestea.

  În funcţie de locul şi de rolul pe care îl ocupă în organism, fiecare celulă îşi desfăşoară cu precizie şi performanţe de computer programul său. Pentru ca noi să fim în stare de funcţionare normală este nevoie ca mii de reacţii biochimice să se petreacă în fiecare secundă din existenţa noastră la nivelul celulelor noastre. Şi miliardele de celule din corpul nostru, cu miile de reacţii biochimice pe secundă, trebuie să funcţioneze perfect coordonat pentru a fi eficiente. Se mai poate spune atunci că nu este performant computerul inventat de natură?

  Este un avantaj şi un dezavantaj în posibilitatea de a ieşi din tiparele fixe de comportament. Libertatea spiritului de a se manifesta l-a condus pe om la civilizaţie, dar şi la asumarea responsabilităţii pentru toate actele sale contrare intenţiilor naturii, adică vieţii şi evoluţiei.

  Inteligenţa intrinsecă şi extrinsecă. Din înscrierea unui program inteligent în funcţionarea celulelor deducem existenţa unei inteligenţe intrinseci la acest nivel. Reacţiile biochimice, codul genetic, structurile nervoase şi endocrine, sistemul imunitar, schimburile ionice, sunt instrumentele sale de lucru. Este inteligenţa care se opune entropiei.

  La interfaţa individ-lume va acţiona un alt tip de inteligenţă, şi anume cea extrinsecă. Prin aceasta sunt depăşite limitele funcţiilor unui organism şi sunt coordonate programele conţinute în inteligenţa intrinsecă. Corelarea funcţiilor şi structurilor a două organisme diferite în vederea împlinirii unui scop unic impune ideea existenţei acestei inteligenţe extrinseci, care transcede structura noastră.

  Câmp informaţional universal. Situăm acest ultim tip de inteligenţă în ceea ce am numi câmp informaţional universal în acest câmp ar putea fi înscrisă toată informaţia devenirii noastre şi extinzând, a întregului Univers. Aici am situa şi modelele informaţionale morfogenetice ale lumii obiective. La acest sistem ar putea fi cuplate toate fiinţele, explicând astfel coordonarea conduitei lor dincolo de limbajul articulat sau alte forme de comunicare.

  Instinctele, ca şi inconştientul uman, şi-ar putea avea în câmpul informaţional universal sursa de informaţie şi "coordonatorul din umbră'.

  Creierul invizibil. Am putea asimila acest câmp cu un "creier invizibil" de proporţie cosmică.

  Ideile lui Platon, arhetipurile lui Jung, pe care le vedem ca patern-uri sau modele informaţionale ale lumii, pot deci, fi situate în acest creier invizibil. Spre deosebire de Platon care concepea aceste tipare transcendente ca fiind statice, imuabile, noi credem că nu sunt fixe, ci se află într-o continuă schimbare, ca şi lumea pe care o prefigurează. Probabil că trecerea prin substanţă are rolul de a îmbogăţi informaţia, care la sfârşit ar reveni în câmpul informaţional de origine.

  Informata viului ar putea efectua deci, un circuit: câmp informaţional universal -» lume vie -» câmp informaţional universal.

  Cuplarea întregii lumi vii la informaţia şi forţa de acţiune a acestui câmp universal ar fi încă o explicaţie a funcţionării coerente a întregului Univers, a aparenţei de armonie, a rezonanţei, a interdependenţei tuturor sistemelor.

  Vom înţelege astfel de ce o acţiune pozitivă sau negativă a uneia din componentele acestui vast sistem poate avea repercusiuni asupra întregului. Este posibil să se întâmple la fel ca în paradoxul Einstein-Podolski-Rosen: acţiunea exercitată asupra unei particule se transmite instantaneu şi asupra altei particule cu care se află în relaţie, indiferent de distanţa ce le separă. Vom detalia mai târziu şi alte argumente aduse de fizica modernă în sprijinul acestei idei.

  Informaţie inteligentă. Orice inteligenţă are nevoie de un suport energetic pentru a se exprima. Pentru ca o informaţie din câmpul informaţional exterior să se materializeze în structura sau funcţionalitatea unui organism, trebuie să existe în mod obligatoriu şi un câmp energetic modulat în semnale purtătoare de informaţie. Orice câmp informaţional presupune ca urmare şi un câmp energetic. De aici rezultă forţa sa de acţiune concretă exercitată asupra unui substrat. Nici o informaţie din Univers nu este lipsită de un suport material sau energetic. Chiar gândurile, ideile noastre, după cum am discutat, sunt reale forţe de acţiune, câmpuri energetice care se propagă în spaţiu spre alte creiere, emise odată cu simbolurile lor semantice.

  Ca o concluzie la această discuţie, am preciza necesitatea ca la triada ontologică ce defineşte materia să adăugăm şi noţiunea de inteligenţă sau, poate şi mai exact, de informaţie inteligenta organizatoare şi coordonatoare de univers.

  Prin această noţiune obţinem explicaţia modului de evoluţie şi de funcţionare ale structurilor Universului, cu toate că sursa lor nu poate fi definită în termeni de Cauzalitate, Spaţiu şi Timp.

  Tema adusă în discuţie aici nu este nouă. A preocupat dintotdeauna omenirea.

  Pentru o informare cât mai completă vom prezenta şi alte surse, unele venite de pe terenul ştiinţei, altele din spaţiul plin de mituri al Egiptului antic, care ne vor convinge că, aşa cum scrie în "Cartea Cărţilor", într-adevăr nimic nu-i nou sub Soare.

  Concepţia lui Jung şi Pauli. Pentru a oferi un răspuns întrebărilor ridicate de existenţa unor fenomene care nu-şi pot găsi o explicaţie satisfăcătoare prin ştiinţele moderne, motiv pentru care acestea sunt numite acauzale, C. G. Jung, împreună cu W. Pauli, formulează teoria sincronicităţii (1952). Conceptul ne trimite la o lume acauzală – Unus Mundus – situată în altă ordine a Realităţii, dincolo de Cauză, Spaţiu, Timp.

  La acest nivel se situează engramele arhetipurilor reflectate în inconştientul colectiv care, spune Pauli, ar putea fi conceput ca un "continuum omniprezent". Psihicul ar putea fi perceput ca o intensitate fără întinderi şi ca un transformator al energiei din lumea arhetipală, eternă, atemporală, aspaţială şi acauzală, în frecvenţe perceptibile spaţio-temporal.

  Unus Mundus posedă acel savoir absolu sau universal mind, sursă a conexiunii evenimentelor acauzale cu cele cauzale. Universul este conceput de asemenea, în plan acauzal, fiind totdeauna şi peste tot «prezent în sine însuşi "nedeterminat", cu o "nedeterminare" care creează determinism». Natura acestei nedeterminări nu ar putea fi explicată de ştiinţe, deoarece acestea nu sunt decât instrumente ale minţii noastre incapabile să sesizeze natura fundamentală a Universului.

  Gnoza de la Princeton. Este o replică dată de un conclav de oameni de ştiinţă (1969) de la Universitatea Princeton, vechii Gnoze din secolul 1 (e. N.) care urmărea găsirea unor soluţii de salvare a omului prin cunoaştere. Noua Gnoză de la Princeton şi-a propus ca printr-o abordare ştiinţifică să ajungă la înţelegerea "Spiritului Cosmic" în scopul de a găsi soluţia optimă a unei vieţi reuşite (Raymond Ruyer, 1974).

  Teza fundamentală a Noii Gnoze precizează că lumea este creată de Spirit, care este Conştiinţa Cosmică. In această conştiinţă se află informaţia lumii, "matricea" tuturor lucrurilor.

  Orice conştiinţă presupune inteligenţă şi ca urmare întregul Univers este inteligent. Toate fiinţele sunt la fel de inteligente pentru că îşi pot rezolva propriile lor probleme. O moleculă este la fel de inteligentă ca şi un câine de vânătoare, ni se spune; fiecare "ştie" exact ce are de făcut. Este evident vorba de prezenta inteligenţei şi nu de calitatea sa.

  Redăm, ca amuzament, după Raymond Ruyer, un paradox al acestei gândiri. Se poate afirma că fizicianul este creaţia atomului care a vrut să-şi cunoască propria structură. Dar afirmaţia este falsă pentru că. Atomul o cunoştea mai bine decât Niels Bohr. Watson şi Crick n-ar fi existat nici ei dacă ADN-ul lor n-ar fi "voit" că creeze constelaţia de gene corespunzătoare.

  Iată ce spune despre Gnoza de la Princeton autoritatea cea mai competentă în materie de istorie a religiilor, Mircea Eliade: "Este surprinzător să vezi cum cei mai mari matematicieni şi astronomi de astăzi, care au crescut într-o societate în întregime desacralizată, ajung la nişte concluzii ştiinţifice, chiar filosofice foarte apropiate de anumite filosofii religioase. Este surprinzător să vezi fizicieni, mai ales astrofizicieni şi specialişti ai fizicii teoretice, reconstruind un univers în care Dumnezeu îşi are rolul său." (L'Epreuve du Labyrinthe, 1978).

  Iniţiere sau ştiinţă? Vom relata "Legenda lui Hermes" pentru a avea o idee despre ceea ce se învăţa în templele din Egiptul antic şi mai ales pentru a face o comparaţie între ce ştiau ei pe atunci şi ce ştim noi astăzi.

  "Hermes cere răspunsuri lui Osiris prin intermediul preotului unui templu egiptean care-l primise ca adept în vederea iniţierii în mistere.

  Hermes adoarme. Deodată cineva îl strigă pe nume.

  — Cine eşti tu? Întreabă Hermes.

  — Sunt Osiris, Inteligenţa Supremă care este în stare să-ţi dezvăluie orice lucru. Ce doreşti tu?

  — Aş vrea să cunosc originea lucrurilor.

  — Vei fi satisfăcut.

  Deodată un întuneric de nepătruns coborî asupra lui Hermes, care se văzu scufundat într-un haos umed, plin de fum şi în care se auzea un muget lugubru. O voce se ridică din prăpastie: "Acesta este strigătul Luminii" grăi Osiris. Un foc subtil izbucni din adâncurile umede şi atinse înălţimile eterate. Hermes se ridică în acelaşi timp şi se regăsi în sferele superioare; coruri de astre se auzeau deasupra capului, iar Valea Luminii umplea Infinitul.

  — Ai înţeles ce ai văzut? Întreabă Osiris pe Hermes.

  — Nu, răspunse acesta.

  — Ei bine, tu ai văzut ceea ce există de când e lumea. Lumina pe care ai văzut-o la început e Inteligenţa Divină în care îşi au originea toate lucrurile şi care conţine modelele tuturor fiinţelor. Întunericul în care ai fost cufundat după aceea e lumea materială în care trăiesc oamenii pe Pământ. Focul pe care l-ai văzut izbucnind din adâncuri e Cuvântul Divin. Dumnezeu e Tatăl, Cuvântul e Fiul, Unirea lor e viaţa.

  — Ce simţ miraculos s-a deschis în mine! Nu mai văd cu ochii corpului ci cu cei ai spiritului. Cum se face asta?

  — Cuvântul e în tine. Ceea ce se vede, aude, creează în tine e chiar Cuvântul Creator, Focul Sacru.

  Aceste lucruri i-au fost spuse noului adept de către hierophant, preotul templului egiptean referitor la viziunea lui Hermes. Şi apoi continuă: ". Adu-ţi aminte însă că legea misterului acoperă Marele Adevăr. Cunoaşterea totală nu poate fi dezvăluită decât fraţilor noştri care au trecut prin aceleaşi încercări ca şi noi. Trebuie să măsori Adevărul după inteligenta fiecăruia, acoperindu-l pentru cei slabi, pe care i-ar face să înnebunească, ascunzându-l de cei răi care nu pot prinde decât fragmente din care ar face arme de distrugere. Închide-l în inima ta şi fă-l să vorbească prin faptele tale. Ştiinţa va fi forţa ta, credinţa spada ta, iar tăcerea armura care nu poate fi sfărâmată" (după Edouard Schure, Les grands inities, 1889).

  Iţi revii cu greu după astfel de revelaţii. Dar să revenim totuşi şi să abordăm în continuare pluralitatea ipostazelor concrete în care se manifestă inteligenţa, de la conduita instinctivă a lumii fără limbaj articulat până la aceea a raţiunii.

  INTELIGENŢA NATURII.

  Instincte şi acte deliberate. Literatura ştiinţifică acordă spaţii largi descrierii conduitei lumii animale, care prin finalitatea sa adaptativă poartă amprenta inteligenţei.

  Înţelegerea unor astfel de conduite are în primul rând rolul de a ne oferi o cheie pentru propria noastră înţelegere, sugerând etapele care au precedat gândirea umană.

  Inteligenţa la nivelul animalelor lipsite de limbaj articulat este definită prin capacitatea acestora de a-şi adapta comportamentul la situaţia existentă (Barnett, 1973). După cum am mai subliniat, distingem două modalităţi de conduite adaptative: una instinctivă şi automată – exprimată prin programe ce includ experienţa speciei, transmisă genetic – alta deliberată, în care intervine intenţionalitatea.

  Un act deliberat cu eficienţă adaptativă presupune o experienţă însuşită prin învăţare şi memorare, o anticipare şi o elaborare adecvată. In instincte apare doar o experienţă trecută şi memorată în engramele codului genetic. Transmiterea lor la descendenţi constituie prin sine însăşi o anticipare a condiţiilor de mediu şi a experienţelor la care va fi supus purtătorul lor. Când experienţele individuale şi condiţiile de mediu nu corespund cu acelea memorate de specie în aceste instincte, individul este obligat să recurgă la acte deliberate sau să piară prin lipsa capacităţii de adaptare. Cum viaţa este plină de neprevăzut, suntem de părere că la toate nivelurile de existenţă ale vieţii trebuie să întâlnim elaborări deliberate mai mult sau mai puţin complexe, mai mult sau mai puţin instinctive.

  Viaţa nu poate fi niciodată programată în totalitate, oricât de complexă ar fi experienţa anterioară luată ca model.

  În realitate există o îmbinare a celor două posibilităţi de acţiune. O "libertate a voinţei", ale cărei limite se extind concomitent cu dezvoltarea filo-genetică a sistemului nervos. Într-o lume în continuă schimbare şi evoluţie nici un instinct nu poate fi suficient pentru a anticipa toate condiţiile în care va trăi purtătorul său. De aceea trebuie să fie dotat şi cu posibilităţi de acţiune întreprinsă ad-hoc. Când acestea sunt depăşite, individul dispare. Aşa ne-am putea explica dispariţia speciilor despre existenţa cărora nu avem decât dovezi paleontologice.

  Instinctele = programe inteligente. Cercetătorii au renunţat în prezent să mai facă o separaţie netă între instincte şi acte deliberate, orice conduită implicând ambele instanţe. Nici chiar la om nu se poate stabili totdeauna unde începe liberul arbitru şi unde se termină instinctele. Ne putem hrăni conştient uzând de mijloacele igienice prescrise după norme ştiinţifice moderne, dar nu o facem, decât la declanşarea senzaţiei de foame, impusă de instinctul de conservare.

  Cu amendamentele menţionate, vom face câteva referiri la instincte. Instinctele sunt garanţii pe care specia şi le ia pentru ca perpetuarea sa să nu se întrerupă. De aceea le întâlnim în lumea vie şi acesta este motivul pentru care manifestarea lor se petrece sub imperiul unei tensiuni la care animalul nu se poate opune fără să-şi atragă suferinţa, iar satisfacerea lor este răsplătită prin plăcere.

  În esenţa lor, conduitele instinctive constituie acte inteligente având finalităţi adaptative. Ele sunt o expresie a inteligenţei materiei vii. Să urmărim câteva exemple care atestă indubitabil prezenţa unor acte inteligente în natură.

  Conduite inteligente. Se consideră că în lumea lipsită de limbaj articulat şi aflată pe o treaptă inferioară de evoluţie, culmea dezvoltării, sub raportul unor conduite ce atestă o adaptare eficientă la mediu, o constituie insectele sociale – albine, furnici, termite.

  Este greu să explicăm o organizare atât de complexă prin simpla trimitere la instincte, ca şi la capacitatea de elaborare a sistemului nervos, dacă avem în vedere că albina are un creier ce nu cântăreşte decât 2,5 mg, în timp ce animale cu o viaţă mult mai rudimentar adaptată posedă un creier de ordinul sutelor de grame. Dar ceea ce vrem noi să subliniem nu este distincţia intre elaborare deliberată şi instinct, încă dificil de făcut după cum am văzut; dorim doar să ne limităm la descrierea unor comportamente ce includ în sine imprimată o inteligenţă, indiferent dacă aceasta aparţine speciei (instincte) sau individului (elaborare deliberată).

  O colonie de insecte sociale este organizată după principii asemănătoare societăţii umane, privită în dezvoltarea sa istorică. Fiecare individ are un rol bine determinat şi o morfologie adaptată funcţiei sale, deşi toţi provin din aceeaşi sursă – ouăle depuse de o singură matcă. Diferenţierea aceasta genetică nu are nici astăzi o explicaţie satisfăcătoare. Se disting astfel soldaţi de apărare, lucrătoare, matcă, individ sexuat, larve, doici (vezi fig.2). Se întreprind în colectiv măsuri de apărare, culegerea hranei, săparea galeriilor, construirea cuibului şi curăţirea acestuia, menţinerea unei temperaturi constante în furnicar sau în stup, îngrijirea larvelor.

  Nu este în intenţia noastră să descriem detaliat viaţa acestor insecte, redată de altfel în multe lucrări, ci să exemplificăm conduite a căror elaborare lasă încă semne de întrebare sau cel puţin de mirare.

  Sclavia la insecte. O astfel de conduită o constituie sclavajul. O colonie organizează incursiuni în altă colonie de unde aduce ouă şi larve care vor deveni adulţi sclavi. E. A. Pora ne spune că a urmărit pe viu o societate de furnici care trăia pe principii "sclavagiste". Uneori colonia nu trăieşte decât de pe urma "invaziilor" care le procură sclavi ce îndeplinesc toate celelalte munci. Sclavii îşi poartă chiar şi stăpânii în spate în căutarea de noi sedii pentru colonie.

  S-a vorbit mult de faptul că furnicile "ştiu" să întreţină "vaci cu lapte", să "cultive" ciuperci şi legume.

  Se presupune că unele furnici nu-şi pot fabrica singure glucoza şi de aceea au recurs la ajutorul unor pureci de plante (afide) care o extrag din rădăcinile şi tulpinele plantelor şi secretă zaharuri cu care se hrănesc furnicile. Îngrijirea afidelor revine lucrătoarelor sclave. Ele le duc la "păscut" pe rădăcini şi tulpini, le apără de duşmani, le protejează de frig, aducându-le pe vreme caldă la suprafaţă, iar în nopţile răcoroase adăpostindu-le în cuib. Relativ recent, un grup de cercetători de la Universitatea Cornell (S. U. A.) a descoperit un alt amator de afide: larva insectei Chrysope slossonae. Sub ochii furnicii care-şi păzeşte turma de pureci de plante, larva se deghizează ţesând deasupra sa un acoperământ ce imită coloniile de pureci de pe frunză: în acest fel reuşeşte să rămână neobservată.

  Cultivatorii de ciuperci. Se spune că furnicile sunt capabile să-şi cultive chiar ciuperci în întunericul din galerii, însămânţându-le în pământ pregătit special din frunzele pe care le aduc de la suprafaţă şi din gunoiul lor. Hifele cultivate au la vârf un fel de măciulii care sunt păscute de furnici.

  Ciupercăria este îngrijită de furnici, care le curăţă de mucegaiuri. S-ar putea crede că aceste ciuperci se dezvoltă spontan în condiţiile oferite de cuib. Observaţiile arată însă că, la înjghebarea unei noi colonii, furnica reproducătoare ia cu sine din vechea colonie drept sursă pentru ciuperci un fragment cu spori de ciupercă, de care se îngrijeşte în permanenţă până apare o nouă recoltă.

  Desigur, este ciudat să constatăm că furnicile "cunoşteau" biologia ciupercilor înaintea omului.

  Cultivarea lor constituie în sine un act inteligent pe care omul 1-a învăţat târziu, dar pe care ele îl reproduc printr-un stereotip genetic. Este greu să explicăm un act aşa de elaborat prin simpla selecţie naturală sau hazard, dacă nu admitem şi posibila capacitate a furnicilor de a învăţa.

  Unele furnici servesc ca rezerve de hrană, fiind "îmbuibate", îndopate, de celelalte în genul cum face omul cu unele păsări domestice. Sunt hrănite cu lichide zaharoase până se umflă ca nişte baloane suspendate de plafon.

  Un alt mod de a face rezerve de hrană îl constituie adunarea de seminţe, pe care le depozitează apoi în cuib. Când se umezesc le scot la uscat, iar dacă germinează, le rup colţul! Se afirmă că ar fi în stare să semene apoi seminţele şi să culeagă noua recoltă, dar S. A. Barnett consideră că această germinare nu poate fi decât un accident.

  Confort citadin. Nu mai puţin uimitoare sunt coloniile de termite. Un termitier are o orientare exactă pe axa nord-sud, ca şi când s-ar fi folosit o busolă la construirea sa. In interior se păstrează o temperatură în jurul a 30 oC şi o umiditate constantă. Temperatura se menţine graţie unui sistem de canale care comunică între ele într-o manieră extrem de ingenioasă, permiţând o circulaţie a aerului reglată prin închideri şi deschideri ale canalelor şi prin îngustări sau lărgiri ale lor în funcţie de temperatura din interior. Pentru a avea o umiditate constantă se sapă galerii sub cuib până la pânza de apă freatică. De aici apa este adusă şi depusă în locuri speciale, permiţând astfel menţinerea umidităţii în interior.

  Ca şi la furnici, şi la termite întâlnim tot o societate bazată pe "exploatare", compusă din caste. Hrana o produc numai lucrătoarele; restul coloniei primeşte hrana direct de la acestea.

  Asemenea multor vietăţi, şi termitele au multă "grijă" pentru igiena lor. "Lucrătoarele, ne spune E. A. Pora, se curăţă unele pe altele foarte amănunţit, curăţă regina, regele, soldaţii, larvele".

  Comunicarea prin dans. Albinele sunt cel mai bine cunoscute de om nu numai pentru mierea pe care o produc, ci şi pentru perfecţiunea cu care îşi construiesc fagurii. La fel ca la termite şi furnici, întreaga colonie desfăşoară o activitate coordonată, ca şi cum ar fi un singur organism ale cărui părţi componente sunt formate din indivizii coloniei. Complexitatea unei astfel de coordonări între mii de indivizi necesită posibilităţi de comunicare deosebite. Este cunoscută epocala descoperire pe care o face Karl von Frisch privitoare la comunicarea albinelor prin limbajul dansului.

  Distanţa şi direcţia pentru sursa de hrană sunt indicate în funcţie de unghiul pe care îl face poziţia soarelui cu axul longitudinal al dansului albinei orientat spre sursă. Cum soarele nu are o poziţie fixă în spaţiu, albina va indica de fiecare dată unghiul corespunzător noii poziţii solare. Aceasta înseamnă că ea nu poate executa o mişcare stereotipă, transmisă genetic, ci trebuie să "calculeze" în funcţie de situaţia ivită. Experimente cu surse aşezate în diferite poziţii au evidenţiat mişcări de dans corespunzătoare momentului creat artificial. Când soarele este acoperit de nori, albina se orientează după lumina polarizată, fenomen reprodus experimental tot de către Karl von Frisch. S-a remarcat însă de către D. I. Johnson şi A. M. Wenner că albinele dispun şi de alte mijloace de comunicare, încă neînţelese, în afara marcării prin miros (feromoni) şi dans.

  O temperatură constantă. Asemenea termitelor, şi albinele au nevoie de o temperatură constantă în stup, întocmai ca un organism homeoterm. S-a constatat că în centrul stupului temperatura se situează totdeauna în jurul a 35 oC, inclusiv în timpul iernii. Dacă temperatura în stup creşte peste această limită sunt aduse picături de apă pe faguri de către o parte a albinelor, în timp ce altele bat din aripi generând un curent de aer care, prin evaporarea apei, va avea ca efect scăderea temperaturii. Când în stup se răceşte, toate albinele bat din aripi pentru a produce căldură. Larvele din alveole sunt încălzite iarna cu propriul corp al albinelor aşezate în mai multe straturi deasupra lor.

  S-a observat că în afara acului cu care se apără, albinele sunt în stare să fabrice substanţe toxice. In acest scop culeg nectar de la plante otrăvitoare pe care îl introduc în doze toxice pentru intruşi şi inofensive pentru albine. Ceea ce nu înseamnă că nu pot cădea victime sau nu sunt furate niciodată. Pot fi victime ale altor invazii de albine care vor să-şi însuşească în mod samavolnic mierea sau sunt păcălite de fluturele numit "cap de mort". Acesta imită zumzetul mătcii tinere, care exercită un efect "magic" asupra albinelor, înfruptându-se în voie din miere.

  Un comportament nu mai puţin ciudat prin ingeniozitatea sa, expresie a inteligenţei la care a ajuns materia prin evoluţie, îl au şi unele vieţuitoare care dovedesc o "pricepere" de adevăraţi neurochirurgi.

  Viespile chirurgi. Viespile din familia Sphegidae, studiate de W. H. Thorpe şi G. P. Baerends, îşi depun ouăle în vizuini săpate în pământ. Pentru ca viitoarea larvă să aibă o hrană în permanenţă proaspătă, viespea realizează ceea ce noi am învăţat să facem târziu în laboratoarele de biologie, prin spinalizarea broaştelor care trebuie să rămână vii şi nemişcate în timpul diverselor experimente: paralizează victimele. Omizi, muşte, păianjeni, albine sunt înţepate de viespe în centrii nervoşi. Acestea rămân vii, dar paralizate. În această stare sunt transportate de viespe în cuib, unde sunt depuse unul sau mai multe ouă peste corpul lor. Când larva se dezvoltă va începe să se alimenteze mai întâi (!) cu părţile care nu provoacă moartea victimei. In acest fel, progenitura viespii va avea asigurată în permanenţă o hrană proaspătă. Omul n-a reuşit încă să inventeze o asemenea "conservă vie", cum o numeşte Sergheev (1976).

  O măiestrie "ştiinţifică" şi mai înaltă dovedeşte viespea atunci când atacă păianjeni otrăvitori. Pentru a-1 face inofensiv, un astfel de păianjen este mai întâi răsturnat pe spate şi înţepat în ganglionul nervos prin care sunt comandaţi palpii cu otravă. Apoi o nouă înţepătură va provoca paralizia generală a victimei. O astfel de abilitate demonstrează şi cârtiţa, care-şi face depozite de râme vii obligate să nu fugă prin paralizia pe care le-o provoacă, distrugându-le inelele 3-4 în care sunt situaţi ganglionii cerebroizi.

  În faţa unor astfel de performanţe nu se poate vorbi desigur de înalta inteligentă a viespii sau a cârtiţei. Noi credem că ele nu ştiu de fapt ce fac. Dar nu se poate nega că actul conţine în sine tezaurizat un elocvent exemplu de înaltă inteligenţă a naturii.

  Răbdarea cercetătorilor a mers şi mai departe. S-au făcut diverse experimentări pentru a vedea şi modalitatea de orientare a viespilor la cuib. O viespe îşi sapă mai multe cuiburi, pe care la plecare le astupă cu pământ sau nisip. S-au confecţionat chiar cuiburi artificiale pe care viespea le-a acceptat. Deşi are mai multe, viespea nu uită nici un cuib neaprovizionat şi asta chiar după mai multe zile.

  Întoarcerea la cuib se face fără ezitări, când configuraţia terenului din jur rămâne nemodificată. S-a constatat că la plecare viespea îşi fixează mai multe repere din teren. Este greu să mai implicăm simplist şi aici instinctele, pentru a ne salva propria ignoranţă. I. Akimuşkin a făcut observaţii asupra viespii numită "lupul albinelor" din familia Philanthidae. La plecarea la vânătoare de albine, viespea şi-a lăsat cuibul în interiorul unui cerc de conuri de pin aflate întâmplător sub această formă. Cercetătorul mută în absenţa insectei cercul de conuri în aşa fel încât cuibul să rămână situat în afara cercului. Viespea vine cu prada, sigură de sine, direct în interiorul cercului. Ea memorase deci această configuraţie. Mutând mereu cercul, viespea va continua să vină tot în interiorul său după cuib. Dacă se înlocuiesc conurile cu bucăţi de lemn, viespea va veni în noul dispozitiv de formă arculară demonstrând că ea a memorat nu obiectele, ci dispoziţia lor.

  Natura nu face risipă de inteligenţă. Naivitatea dovedită în faţa curselor întinse de cercetători contrastează flagrant cu abilitatea de a detecta cu exactitate centrii nervoşi ai victimelor sale. Dar situaţia este creată artificial. Dacă şi în natură s-ar fi întâmplat la fel, suntem siguri că ar fi avut capacitatea să depăşească şi acest handicap. Spre deosebire de om, natura nu pare să facă risipă de inteligenţă. La nivelurile inferioare de existenţă, natura a înzestrat fiinţele cu tot ceea ce le este necesar pentru viaţa lor. Cum am mai spus, fiecare fiinţă pare să îşi ajungă sieşi. Dacă pentru viaţa unei albine ar fi fost nevoie de capacitatea de a face, spre exemplu, calcule integrale, atunci, cu siguranţă ar fi avut-o!

  Marea lecţie a naturii. Aceasta este, după opinia noastră, marea lecţie pe care ne-o dă observarea naturii. Este ca şi cum, odată ajuns la actuala formă şi funcţie a creierului, omului i s-ar fi spus "ajută-te singur", în timp ce restul lumii vii este, prin structura sa, ajutată. Dar dacă aici stau limitele omului, tot aici găsim şi superioritatea sa. Este singura fiinţă capabilă să se ajute pe sine, să se perfecteze dincolo de fixitatea tiparelor naturii. Cum vom mai aborda aceste laturi ale cunoaşterii, să revenim la subiectul în discuţie.

  Rudimente de gândire. Alte experienţe au arătat că viespea îşi ia două zone de reper; dispoziţia obiectelor din jurul cuibului şi arborii mai înalţi, de la. Înălţimea cărora va inspecta terenul atunci când nu-şi mai găseşte cuibul. Când cară o pradă mai mare, viespea o târăşte în linie dreaptă la cuib, deşi a plecat în zbor la vânat. Când are ezitări se urcă într-un copac pentru a culege informaţii.

  Fără îndoială că aici ne întâlnim cu rudimente de gândire şi nu cu o simplă înşiruire de mişcări stereotipe. La dimensiunile sistemului lor nervos, astfel de performanţe ridică într-adevăr un semn de întrebare.

  Experienţe în laborator au relevat şi la alte animale conduite ce depăşesc limitele impuse de insecte. Bernadette Muckensturm a studiat comportamentul ghidrinului. In jurul cuibului său a înfipt mai întâi bucăţele de lemn. Acesta le-a smuls. A acoperit apoi cuibul cu o pânză de nailon şi a fixat-o cu pietre. Dacă ar fi acţionat simplul instinct ar fi fost de aşteptat ca peştele să se repeadă orbeşte la pânza de nailon, dar el a procedat mult mai "cuminte": a dat mai întâi pietrele la o parte şi apoi nailonul (!).

  Inteligenţa anticipativă. Se spune că, spre deosebire de om, celelalte animale trăiesc numai în prezent, fiind lipsite de capacitatea de anticipare, unul din elementele cheie ale învăţării şi ale inteligenţei. Facem abstracţie că o serie de conduite instinctive au ca obiect împlinirea unor scopuri viitoare (construirea cuibului pentru reproducere, spre exemplu). Cităm după Sergheev câteva măsuri de "prevedere", întâlnite la unele animale.

  Veveriţa înfige în ramuri de brad ciuperci la uscat, de care va avea nevoie iarna. În "cămara" sa sunt de asemenea adunate conuri şi nuci. Un animal rozător, Lagomys, în fiecare toamnă se apucă de "cosit" fânul. Alege după gust anumite ierburi, le usucă în strat subţire, întocmai ca un gospodar priceput, şi le aşază apoi într-o anumită ordine în mici stoguri de fân, care vor servi ca viitoare hrană pentru iarnă.

  Şi alte rozătoare îşi umplu cămările cu seminţe de cereale pentru iarnă şi tocmai în aceasta constau şi pagubele pe care le aduc agriculturii. Fără îndoială că astfel de conduite sunt declanşate auto-mat şi nu deliberat. Dacă se ţin veveriţele în laborator, ele vor începe toamna să "sape" în podea pentru a-şi îngropa conurile, deşi gestul în acest caz e pur simbolic. Oricum, nu ştim ce să apreciem mai mult aici, instinctele inteligente sau inteligenţa instinctelor.

  Pentru o înţelegere cât mai clară într-un sector încă prea puţin clarificat, să cităm un alt exemplu. Se introduce un crab într-un vas de sticlă ce se astupă cu un dop. Vasul este oferit unei caracatiţe. Intre caracatiţă şi crab nu se interpun acum decât pereţii transparenţi ai sticlei. Caracatiţa înconjoară vasul cu braţele încercând să ajungă la crab. După mai multe tatonări ajunge la dop, îl mişcă şi până la urmă îl scoate şi prin gâtul deschis îşi introduce un braţ, cuprinde crabul, îl scoate la exterior, îl sfărmă şi-1 înghite. La o nouă experienţă, caracatiţa scoate imediat dopul şi prinde crabul din interior. «Fără doar şi poate, spune E. A. Pora, aici este vorba de un act de "inteligenţă", de un act care a avut un gând, o acţiune gândită şi reuşită». Il vom considera şi un exemplu de act deliberat la care se ajunge prin încercare şi eroare şi care include în sine o prelucrare de informaţie şi o memorare, deci un act de învăţare relativ complex, realizat de un substrat neuroanatomic simplu. La o nouă apariţie a stimulului, caracatiţa a anticipat scopul şi şi-a pus în acţiune mijloacele învăţate din experienţă pentru realizarea lui.

  Corăbii vii. In ciuda simplităţii în organizarea sistemului nervos la celenterate, o meduză este capabilă să "presimtă" furtunile, coborând în adâncuri înainte ca valurile agitate s-o zdrobească de stânci. Acelaşi procedeu îl adoptă şi coloniile de Physalia, care se scufundă în apă cu câteva ore înainte de furtună. După cum s-a remarcat, Physalia constituie şi un exemplu natural de "navigaţie cu pânze" în lumea vie. O veziculă pe care o umple cu gaze, numită pneumatofor, este propulsată de vânt întocmai ca o pânză. Mersul său este însă orientat după sursele de hrană ale coloniei şi nu după direcţia vântului. Prin manevrarea pneumatoforului său poate înainta chiar în sens contrar vântului. Dacă avem în vedere că nu suntem decât în prezenţa unui celenterat, această performanţă de navigaţie este realmente surprinzătoare.

  Colacul de salvare pare să fie cunoscut cu mult înaintea omului de către vidră, care doarme pe apă învăluită în alge. Se serveşte chiar şi de unelte! Cu două membre ţine o piatră, iar cu celelalte loveşte scoicile până reuşeşte să le spargă pentru a se hrăni.

  Mulţi cercetători au fost uimiţi de ceea ce E. A. Pora numeşte "tribunalul păsărilor flamingo". Nu se ştie pentru ce vină, un individ din colonie este uneori ucis prin lovituri cu ciocul de către semenii săi sau, alteori, este părăsit, exilat de grup. Oricum, pare o acţiune întreprinsă de întreaga comunitate împotriva unui individ, întocmai ca o judecată.

  O partidă de vânătoare. Un exemplu ciudat găsim şi în asocierea dintre două animale din specii diferite în scopul unui beneficiu comun. In Africa trăieşte o pasăre, Indicator indicator, care se asociază cu un mamifer, Mellivora capensis, pentru a porni împreună la prădat. Pasărea se orientează după zumzetul albinelor sălbatice, care îşi plantează fagurii în arbori. Neputând prin forţa sa să ajungă la mierea albinelor, pasărea recurge la serviciile acestui mamifer, care dispune de mijloacele adecvate. Pasărea se opreşte din loc în loc şi îşi aşteaptă asociatul, care înaintează, se înţelege, mai încet. Când ajunge la sursa de miere se opreşte pe o creangă a arborelui respectiv, iar partenerul ei scoate mierea din scorbura copacului. Desigur, pasărea îşi are şi ea partea sa din ospăţ.

  Populaţiile locale, remarcând această asociere, au recurs la un şiretlic pentru a ajunge şi ele la sursa de miere: imită sunetele animalului cu care vânează pasărea. S-a văzut de altfel că pasărea îşi oferă serviciile şi babuinilor care o urmează. Cercetătorii susţin că între cele două animale ar părea să aibă loc o "conversaţie" în timpul vânătorii, ambele emiţând sunete ca într-un dialog. Fiind un act realmente inteligent, nu avem motive să-1 considerăm totuşi ca o deliberare din partea celor două animale, ci mai degrabă ca o conduită imprimată ereditar. Zumzetul albinelor poate fi un semnal pentru pasăre, iar chemarea păsării, un semnal pentru asociaţii săi. Prin exemplele de până acum noi nu dorim să antropomorfizăm lumea animalelor inferioare omului, ci să evidenţiem doar acţiuni inteligente, prezente şi la acest nivel, fiind indiferent, din punctul nostru de vedere, dacă acestea sunt scheme ereditare fixe sau acte deliberate.

  O lume a castelor. Observaţiile a numeroşi cercetători efectuate asupra societăţilor de primate au relevat o serie de comportamente foarte apropiate de cele ale oamenilor.

  Grupul este organizat pe ranguri, pe caste, iar în frunte se află un mascul dominant care conduce atâta vreme cât dispune de vigoare fizică. Masculul dominant pune ordine în grup, prevenind încăierările dintre membri. Asupra femelelor are drept de "feudal" – întâi el şi apoi ceilalţi. Ca la toate maimuţele, pieptănatul reciproc face parte din toaleta zilnică. Cei mai favorizaţi la o astfel de plăcere sunt şefii.

  S. A. Bartholomew a descris felul în care şi-a petrecut două luni "ca membru de rang inferior" al unui grup de macaci. El a rămas cu impresia că fiecare maimuţă o recunoştea pe oricare dintre celelalte şi a făcut următoarea remarcă: "ori de câte ori se întâmpla ceva, fiecare ştia ce anume s-a întâmplat, cu excepţia mea".

  Într-un grup de 20 de gorile conducerea o aveau masculii bătrâni. Ei aveau dreptul să circule în exclusivitate pe anumite "alei" şi să dispună de locul de odihnă al celorlalţi. Femelele erau gălăgioase şi se certau adesea. La apropierea şefului, spiritele se linişteau brusc. Nu există organizare familială şi toţi masculii dispun liber de toate femelele. Jocul erotic pregătitor este prestat aici de femele, iar actul fizic în sine este similar cu al omului.

  Dispoziţia psihică pare să fie la gorile asemănătoare şi ea cu a omului. Se vorbeşte chiar de existenta unor indivizi "schizoizi" care trăiesc solitari.

  Puii, ca la toate mamiferele, sunt jucăuşi şi folosesc pantele drept tobogan. La cimpanzei s-a observat cum mamele îşi învaţă puii să meargă, ducându-i de mână sau invitându-i după ele. Sunt de asemenea învăţaţi să se caţere. Ajunşi undeva sus de unde nu mai pot coborî singuri încep să ţipe, solicitând ajutorul celor mari.

  La rigoare, mamele nu ezită să administreze puilor chiar şi bătaie. Atunci când le este foame cer mâncare prin întinderea mâinii ca un copil nu tocmai "bine crescut".

  La întâlnirea a doi cimpanzei ar avea loc acelaşi ceremonial de salut ca la oameni când se îmbrăţişază.

  Spre deosebire de gorile, cimpanzeii pot folosi unelte în activitatea de hrănire. Aleg anumite plante pentru a-şi face beţişoare pe care le înfig în muşuroaiele de furnici sau de termite şi înghit apoi insectele ce s-au prins pe ele. Meniul lor se pare a fi şi el "umanizat"; odată cu carnea folosesc şi diferite genuri de fructe ca salată; au de asemenea nevoie de sare, pe care o caută şi o aduc de la distanţă, în bulgări, "acasă".

  Studiile efectuate în mai multe laboratoare asupra primatelor au evidenţiat capacitatea acestora de aşi însuşi un anumit "vocabular", prin intermediul căruia s-a încercat o comunicare om-maimuţă.

  S-au folosit fie ideograme, reprezentate prin jetoane colorate – fiecare dintre ele reprezentând o noţiune – fie ordinatoare cu lexigrame sau ordinatoare la care, prin utilizarea unei claviaturi, maimuţa poate sintetiza cuvinte. Cu un astfel de sintetizator s-a obţinut o adevărată conversaţie cu o gorilă care a reuşit să înveţe câteva sute de cuvinte. Din "discuţiile" realizate pe aceste căi s-a constatat că gorilele şi cimpanzeii mint, "privilegiu" care până acum îi era atribuit numai omului. Exceptăm de la această acuzaţie mimetismul, adoptarea formei de sferă inertă pe care o întâlnim la unele insecte, fuga potârnichilor în altă direcţie decât puii pentru a îndepărta vânătorul pe urmele lor şi chiar sacrificiul lor pentru salvarea puilor etc., pe care le considerăm soluţii de adaptare în scopul supravieţuirii.

  Comunicarea fără limbaj articulat. Spuneam că, dincolo de experiment, existenţa comunicării la întreaga lume vie, indiferent de treapta evolutivă pe care se află, decurge din însăşi definirea termodinamică a vieţii. Dacă toate fiinţele vii sunt sisteme deschise permiţând, între altele, şi un schimb de informaţie cu mediul, atunci trebuie să vorbim de existenta unui limbaj, a unei forme de comunicare la nivelul întregii lumi vii. Vom face o succintă trecere în revistă a diferitelor forme de limbaj nearticulat, expresie şi acestea a inteligenţei materiei vii.

  Pentru toate vietăţile limbajul, ca posibilitate de comunicare cu semenii şi cu mediul, are o importantă vitală. Etologii sunt de părere că animalele "conversează" între ele mai mult decât credem noi. Sunetele emise de ele intră însă într-o altă gamă de percepţie decât aceea pentru care este formată urechea umană şi de aceea nu le auzim în toate cazurile. Expresia "tăcut ca peştele" era valabilă când nu se ştia că peştii sunt în realitate foarte gălăgioşi. Găsirea hranei, evitarea pericolelor (de care natura nu este lipsită), conduita de împerechere, creşterea puilor, comportamentul social prezent la multe animale nu ar fi fost posibile fără prezenţa unui cod de comunicare.

  Să luăm un exemplu mult discutat de cercetători, coloniile de Volvox. Sunt formate din celule flagelate care pot trăi ca atare în colonie, dar şi izolate. Morfologia şi funcţionalitatea lor vor fi diferite, după cum există sub o formă sau alta. In colonie toţi indivizii formează un organism unitar pluricelular. Ca urmare, indivizii biflagelaţi aflaţi la exteriorul coloniei vor fi cei care o deplasează încontinuu în apă. Hrănirea coloniei va fi asigurată prin difuziune, de aceleaşi celule exterioare, deoarece acestea sunt singurele care îşi păstrează cloroplastul. Se înţelege că o astfel de "diviziune a muncii" reclamă posibilitatea celulelor de a comunica între ele, adică existenţa unui limbaj, a unui sistem de comunicare prin intermediul căruia activitatea şi chiar structura indivizilor să fie dirijate. Este indiscutabil că o îngrămădire de corpuri inerte, spre exemplu de pietre, nu va putea niciodată să modifice în mod activ soarta vreuneia dintre ele. Întrebările rămân aceleaşi şi pentru coloniile de insecte cărora, chiar dacă ştim multe despre limbajul lor, nu le putem explica uşor diferenţierea genetică dirijată a indivizilor proveniţi din aceeaşi zestre ereditară dacă acceptăm teoriile moderne ale mutaţiilor aleatorii.

  Cercetările actuale au stabilit până în prezent mai multe forme de limbaj în lumea organismelor pluricelulare.

  Limbajul chimic. Este în directă relaţie cu simţul olfactiv şi cel gustativ, mult mai bine dezvoltate la alte specii decât la om. Comunicarea se face prin mesageri chimici secretaţi de animale, numiţi feromoni.

  Primul feromon a fost izolat şi descris la fluture de Butenandl şi Karlson. Sunt prezenţi la majoritatea speciilor, dar li se atribuie un rol aparte în comunicarea animalelor sociale.

  Marcarea teritoriului de către multe mamifere, marcarea drumurilor de la cuib spre sursele de hrană şi invers de către albine şi furnici, recunoaşterea partenerilor între ei (ceea ce presupune existenţa unui miros specific nu numai al speciei, ci şi al indivizilor), declanşarea alarmei în caz de pericol, declanşarea conduitelor de împerechere şi chiar a unor modificări structurale în vederea reproducerii sunt numai câteva din acţiunile mediate de feromoni.

  Luscher susţine ideea că ambii parteneri reproducători într-o colonie de termite emit feromoni inhibatori pentru maturaţia sexuală a celorlalţi. Mai simplu spus, pentru ca într-o colonie de termite (şi probabil ca şi la albine şi furnici să existe aceiaşi mecanism de reglare) să rămână cu funcţie de reproducere numai matca şi un mascul pentru fecundare, aceştia vor opri dezvoltarea sexuală a celorlalţi indivizi, pe care îi transformă în simpli slujitori (lucrători, soldaţi, doici), secretând un feromon inhibator. Când unul din parteneri dispare, celălalt va obţine la comandă înlocuitor, emiţând de astă dată un feromon activator.

  Prin aşa-zisul efect Whitten (observat la şoareci), masculul determină o stare propice fecundării la femelă prin feromonii din urina sa, după cum prin efect Bruce determină avortarea embrionului datorat altui partener.

  S-au efectuat multe experienţe care atestă orientarea după urmele chimice lăsate de către furnici. Sunt însă şi experienţe care sugerează existenţa şi a altor modalităţi de comunicare în afara feromonilor. Dacă se îngroapă o furnică în nisip, sau, şi mai concludent, dacă se închide în recipiente de sticlă ori metalice, în scurt timp la locul de "detenţie" va sosi o armată de furnici "eliberatoare". Cum s-a făcut comunicarea în acest caz de vreme ce acţiunea feromonilor este blocată? Să existe şi o posibilitate de comunicare prin câmpuri energetice purtătoare de informaţie, după cum am mai discutat?

  Comunicarea prin sunete. Conştientizând lumea numai în limitele în care ne-o relevă simţurile noastre, suntem adeseori înclinaţi s-o reducem numai la această întindere. Oamenii de ştiinţă au descris însă realităţi existente dincolo de porţile simţurilor noastre, dar accesibile simţurilor celorlalte animale. Urechea omenească este capabilă să perceapă numai sunetele a căror frecvenţă se situează între 16 şi 20000 Hz. Sub această scară se situează infrasunetele, iar deasupra sa, ultrasunetele. Nici unele, nici altele nu sunt auzite de om. Alte animale se folosesc tocmai de aceste sunete pentru comunicarea între ele. Liliacul emite ultrasunete care ating frecvenţe de 150.000 Hz. Prin intermediul lor liliacul detectează mediul în care zboară, inclusiv prada sa, formată din fluturi de noapte şi alte insecte.

  Ultrasunetele. Despre sonarul liliecilor s-a scris mult şi nu această abilitate a sa avem s-o relevăm, ci jocul "inteligent' inventat de natură între liliac şi victimele sale. O parte din fluturii de noapte vânaţi de liliac sunt prevăzuţi cu mijloace antisonar. Corpul lor s-a acoperit cu peri mici şi deşi care absorb sunetul în loc să-1 reflecte. Liliacul se orientează după sunetul reflectat de obiectele spre care a fost trimis. Nemaifiind reflectat, liliacul nu va mai obţine informaţii despre pradă. Alţi fluturi bruiază undele sonore emise de liliac, folosind un truc, pentru a lăsa impresia că este atât de mare încât liliacul să renunţe la un astfel de vânat, măreşte suprafaţa de reflexie a undelor bătând rapid din aripă. Prin posibilitatea de a percepe ultrasunetele, alte insecte sunt avizate de prezenţa inamicului lor şi încearcă să fugă din raza sa de acţiune.

  Delfinii se înţeleg emiţând sunete pe frecvente situate între 150.000 şi 155.000 Hz. Sunt de o asemenea sensibilitate încât percep prezenţa în apă a unor obiecte extrem de mici. Se spune despre delfini că sunt foarte "palavragii", vorbesc tot timpul. Cât priveşte inteligenţa lor, considerăm de prisos să insistăm, fiind unanim recunoscută.

  Comunicarea prin ultrasunete face ca lumea adâncurilor să nu mai fie considerată o "lume a tăcerii"; ea nu este numai apanajul delfinilor, ci se întâlneşte şi la peşti, balene etc.

  Asemenea unor copii într-o clasă fără profesor, în abisul lor acvatic peştii fac tot felul de zgomote: sondează adâncurile aşteptând ecoul strigătelor emise, scrâşnesc din dinţi şi chiar bat toba cu aripioarele. Bineînţeles, zice Barnett, toată această zarvă ar fi de-a dreptul inutilă dacă n-ar exista urechi care s-o audă. Iar acestea nu sunt altele decât propriile lor urechi adaptate unor astfel de sunete.

  Infrasunetele. Alte vietăţi (fluturii şi insectele) folosesc registrul infrasunetelor. Este uşor de imaginat dimensiunea vacarmului sonor dacă urechea noastră ar fi fost bombardată şi cu sunetele din cele două extreme, de care "graţia" naturii ne-a protejat.

  Posibilitatea omului de a detecta frecvenţele sonore pe care le percep diferitele animale au neaşteptate aplicaţii practice pentru sine. Un aparat minuscul care imită sunetul de alarmă al ţânţarului asigură o perfectă protecţie împotriva acestora, nu numai sâcâitori, dar şi periculoşi vectori pentru multe boli.

  O experienţă deosebit de interesantă a realizat Peter Belton. Recolta de mei este periclitată de larva unei molii cu care se hrăneşte liliacul. Belton a aplicat pe un lot experimental de mei sunete din gama celor emise de liliac şi a constatat că larvele moliei dăunătoare s-au redus cu 60%, permiţând recolte sporite de mei.

  Sunetele. Dar şi în gama sunetelor, accesibile urechii noastre, au loc "discuţii" de care noi nu luăm cunoştinţă.

  Se spune că păsările nu cântă nici pentru plăcerea lor şi nici pentru a noastră. Cântă pentru a-şi declara teritoriul.

  Orice fiinţă nou-născută vine pe lume cu o serie de predispoziţii comportamentale strict necesare pentru viaţă (matematicienii contestă denumirea lor ca programe, păstrând-o numai pentru schemele de lucru date calculatoarelor; în sens metaforic însă se foloseşte frecvent termenul de program şi pentru conduitele înnăscute ale lumii vii). Toţi puii mamiferelor ştiu să sugă, iar ai păsărilor să deschidă ciocul pentru a primi hrana. Cântatul, zborul, înotul, reacţia de ascundere în faţa unui pericol sunt conduite înnăscute ca şi multe altele. Dar pentru ca aceste programe să funcţioneze eficient toată viaţa, este nevoie ca într-o anumită perioadă bine determinată din viaţa animalului să apară un semnal declanşator specific. Sub acest aspect creierul său devine un sensibil receptor de semnale.

  Imprinting. Prima voce pe care o aude puiul este vocea mamei sale. Este suficient pentru a nu o mai uita vreodată. In câmpul plin de mogâldeţe reprezentând pui de pinguin, în ciuda vacarmului de strigăte, părinţii şi puii se recunosc imediat după voce.

  Gestul de a-şi urma mama se învaţă de asemenea în primele zile de viaţă. Neavând nici o putere de discernământ, puiul urmează orbeşte orice formă în mişcare, rămânând apoi multă vreme ataşat primei sale experienţe. Acest fenomen, denumit imprinting sau imprimare, a fost amplu studiat de către Konrad Lorenz, cunoscutul etolog austriac, ale cărui cercetări şi-au primit recunoaşterea internaţională odată cu cele ale concetăţeanului său Karl von Frisch, nu mai puţin celebru pentru descifrarea limbajului prin dans la albine.

  Bobocul de raţă învaţă să-şi urmeze mama între ora a 13-a şi a 17-a. In acest interval de timp el se ataşează de prima formă pe care o vede în mişcare. Lorenz a imitat strigătele mamei şi mersul ei legănat. Bobocii l-au urmat fără ezitare. Dincolo de acest interval bobocii nu se mai pot ataşa de cineva şi rămân stingheri, aşa cum se întâmplă cu orice pui sau copil lipsit de căldura mamei în prima copilărie. Pentru acest motiv mama rămâne personajul cel mai important din viaţă; ea este şi primul învăţător şi tiparul după care se va modela viaţa afectivă a viitorului adult.

  Oricât ar părea de curios, există şi o şcoală de canto a păsărilor, fără de care acestea nu-şi pot executa aria fără greşeli. Tocmai pentru că tinerii învaţă de la adulţii pe care-i întâlnesc în jurul lor apar diferenţe de la o zonă la alta, dialecte diferite ale cântecului de la o vâlcea la alta, cum se exprimă sugestiv Barnett. Pe lângă cântecul specific pentru specia respectivă, există şi particularităţi individuale care servesc la recunoaşterea partenerilor şi a puilor. Înregistrările făcute de cercetători lasă impresia unui adevărat dialog între păsări.

  *) Studii ulterioare au arătat că există totuşi o variabilitate şi o largheţe în "fixitatea" acestui interval de la specie la specie (n.a.).

  Sunt cunoscute multe păsări pentru talentele lor de imitaţie. S-au înregistrat duete repartizate între soţi cu partituri învăţate în casa unor muzicieni. Ca şi la oameni, exersarea în timp a evidenţiat o perfecţiune în execuţie. Mai mult, când unul din parteneri a murit, celălalt şi-a însuşit partitura în întregime. Cercetătorii presupun că reluarea în întregime a cântecului de către partenerul rămas ar reprezenta o chemare a celui plecat.

  Prin descrierea modului de a învăţa să cânte al păsărilor nu intenţionăm să subliniem virtuozităţile lor artistice (deşi există mărturii că ele nu imită niciodată exemple nereuşite), ci doar faptul că şi în lumea lor este valabilă constatarea că "nimeni nu se naşte învăţat", având şi ele nevoie de ucenicie.

  Cântec şi comunicare. Cântecul păsărilor reprezintă o modalitate de comunicare cu grupul, multe din semnificaţiile sale fund descifrate – anunţarea unui teritoriu ocupat, chemarea unei partenere; este posibil să aibă chiar valenţe afective de vreme ce avem certitudine asupra unor comportamente care au ca finalitate seducerea partenerului prin expunerea penajului colorat după un impresionant ceremonial de paradă. Se subliniază adesea că păsările nu cântă din plăcere, dar nu se poate nega că şi în lumea animalelor întâlnim conduite ludice, jocuri între tineri, mângâieri tandre între părinţi şi pui, "plictisirea" părinţilor de către pui, care sunt puşi la punct uneori exact în maniera în care procedează omul.

  Galaxiile vieţii. Cercetările moderne au relevat că toate ţesuturile vii emit radiaţii luminoase, fenomen care a fost numit bioluminiscenţă. Dacă noi nu o sesizăm în mod obişnuit, aceasta se explică prin fondul de emisie luminoasă scăzut sub pragul de percepţie optică. Există însă oameni care dispun de o astfel de capacitate şi descrierile lor confirmă datele obţinute prin înregistrările instrumentale. Cantitatea de lumină emisă este direct proporţională cu activitatea metabolică a ţesuturilor şi cu starea de sănătate a organismelor. Imaginile fotografice înregistrate în culori au frapat prin frumuseţea şi bogăţia lor pe cercetători, creând impresia unor adevărate "galaxii ale vieţii", cum le numeşte Stanley Krippner.

  O serie de organisme emit însă radiaţii luminoase vizibile. Cele mai multe dintre ele trăiesc în mări şi oceane, iar capacitatea lor de a genera lumină apare ca o necesitate în condiţiile vieţii trăite în bezna adâncurilor.

  Adeseori apa mărilor oferă un spectacol feeric prin jocul de lumini comparat cu un foc de artificii, graţie unor organisme mici flagelate, numite peridinee. Acestea se pot ataşa la aripile păsărilor, care în noapte par flăcări zburătoare, sau pot lumina sub tălpile oamenilor când sunt aruncate de valuri pe plajă, prilej pentru multe legende. In acest sens, B. Sergheev povesteşte cu mult umor o întâmplare petrecută cu mai bine de un secol în urmă.

  Pasărea de foc. La 9 septembrie 1864, Feodor, diacon la mănăstirea Sf. Gheorghe din Staroladojsk, lăcaş bisericesc cocoţat pe malul abrupt al măreţului Volhovo, se întorcea acasă de la un botez. Era o seară caldă, cerul se învăluise de nori grei care pluteau ameninţător jos de tot deasupra pământului. Cădea o ploaie măruntă de toamnă. Diaconul era cam cherchelit şi bătrânele-i picioare, care de mult nu prea îl mai ascultau, refuzau să mai meargă. Încurcându-se în poalele anteriului ud, împiedicându-se şi alunecând pe pământul ce mustea de băltoace, Feodor îşi găsea cu greu cărarea.

  Răpăitul slab al ploii înăbuşea toate celelalte zgomote; doar undeva jos lângă apă se auzea clinchetul clopoţelului unui cal împiedicat şi, din timp în timp, tăcerea era tulburată de şuieratul aripilor cârdurilor de raţe zburând dinspre Volhovo. Raţele îl speriară pe Fe-odor. El tresărea, îşi făcea cruce cu o mână nesigură şi orbecăia mai departe, căutând în întuneric înspre malul râpos din apropiere. Deodată în întâmpinarea lui, ca o stea căzătoare, se aţinti un punct luminos. Într-o clipă punctul se prefăcu într-o pată scânteietoare, se auzi un zgomot de bătăi de aripi şi apoi totul dispăru. Ridicându-se din iarba udă, în care se prăvălise uluit, diaconul mai ameninţă încă multă vreme cu pumnul în urma păsării ce îşi luase zborul. A doua zi dimineaţa toţi enoriaşii aflară că diavolul, prefăcându-se într-o pasăre de roc, a încercat să-i azvârle pe Feodor de pe malul abrupt, dar a fost nevoit să se retragă, izgonit şi ruşinat.

  Stareţul mănăstirii, care nu aproba veselele petreceri ale lui Feodor, pentru a-1 feri pe diacon de năluciri potrivnice lui Dumnezeu, i-a dat drept canon 50 de mătănii pe zi în faţa icoanei Născătoarei de Dumnezeu. Mătăniile n-au ajutat însă. Prin sat au început să se audă zvonuri cum că prin ţinut ar fi apărut din nou pasărea de foc. In fiecare seară o zărea câte cineva. Îndată ce se lăsa întunericul nopţii şi începea zborul raţelor apărea şi raţa luminoasă. A fost întâlnită până la sfârşitul lui septembrie şi întotdeauna singură. Apoi a dispărut, probabil zburase spre sud".

  Bioluminiscenţa. La unii peşti, structurile generatoare de lumină se aseamănă izbitor cu cele construite de om. Pentru concentrarea fluxului luminos se folosesc de o formaţie gelatinoasă ce joacă rol de lentilă.

  Se spune că multe animale ar folosi această posibilitate pentru a-şi lumina calea în adâncuri. Alte animale, dar nu chiar toate, o folosesc în scop de apărare revărsând brusc un nor luminos şi cromatic în fata duşmanului. Animalul se pierde apoi după această perdea luminoasă. Nu este exclus nici efectul de "orbire" temporară, bine cunoscut şi de om când i se proiectează neaşteptat o lumină puternică în ochii obişnuiţi cu întunericul.

  Sergheev citează o observaţie interesantă făcută de V. Beebe, care ne poate oferi iarăşi o imagine a ceea ce poate însemna inteligenţa naturii. Scufundat la mare adâncime, Beebe a văzut cum un vierme a fost rupt în două de un alt animal. Brusc, segmentul posterior a început să lumineze, oferindu-se pradă urmăritorului, în timp ce segmentul anterior s-a pierdut în întuneric.

  Bioluminiscenţa este uneori folosită pentru a captura hrana. Există un peşte care are deasupra gurii o prelungire proiectată înapoi întocmai ca o undita. La capătul său, pe post de momeală, se află o mică dilataţie luminiscentă viu colorată. Când animalul neinspirat o înghite, devine rapid victimă.

  Bioluminiscenţa este utilizată şi ca semnal de recunoaştere. Fenomenul este prezent atât în lumea marină, cât şi în cea a insectelor. Există mai multe specii de licurici care semnalizează pe un cod propriu în scop de recunoaştere. Masculul emite în noapte chemări luminoase ritmice. Femela îi va răspunde după un interval de timp bine determinat şi specific pentru fiecare specie. Spre exemplu, masculul speciei Photinns pymlis emite semnale luminoase la 5-8 secunde interval. Femela sa răspunde emiţând aceleaşi semnale, dar cu 2 secunde mai târziu. Este ca şi cum doi oameni s-ar recunoaşte în noapte după semnalele pe care şi le fac cu lanterna sau felinare, fiecare cunoscând dinainte modul de semnalizare al celuilalt. Să ne amintim că vreme îndelungată, înainte de apariţia mijloacelor moderne de comunicare, oamenii anunţau primejdia de invazie semnalizând cu focuri aprinse succesiv de la hotare spre interior.

  O semnalizare luminoasă şi mai curioasă o întâlnim la unii licurici asiatici. Masculii se adună în grup şi emit sincron semnale luminoase la care vor răspunde propriile lor femele.

  Radarul viu. Necesitatea de a descoperi inamicul de la o distanţă suficient de mare pentru a putea întreprinde măsuri de securitate a condus la invenţia radarului, care apare abia în timpul celui de-al doilea război mondial. Natura a brevetat însă invenţia cu mult timp înainte, aşa cum a utilizat şi forţa curentului electric, cunoscută târziu de om. In definitiv şi detecţia duşmanului şi a prăzii, ca şi folosirea ca armă împotriva lor constituie utilizări de către natură a aceleiaşi surse -energia electrică.

  Peştii electrici sunt cunoscuţi încă din antichitate, fiind uneori folosiţi în scop terapeutic. Somnul electric şi ţiparul electric pot genera o tensiune electrică ce atinge până la 600 volţi, iar torpila electrică dezvoltă un curent de 60 amperi. Organele lor electrice sunt formate din plăci musculare dispuse pe coloane legate între ele după cea mai simplă regulă electrotehnică. Orice elev de liceu ştie că montarea în serie a bateriilor într-un circuit conduce la obţinerea de tensiuni mari, iar montarea lor în paralel dezvoltă un curent mare. Acelaşi lucru se întâmplă şi în natură: la peştii care dezvoltă tensiuni mari coloanele organelor for electrice sunt dispuse în serie, iar la cei la care tensiunea este mică dar curentul este mare, coloanele sunt unite în paralel. După cum constatăm, natura nu are nevoie de instruire; peştele "ştie" să producă electricitate, aşa cum albinele "ştiu" să aplice măsurători geometrice în indicarea surselor de polen sau să dirijeze operaţiuni de inginerie genetică pentru a obţine un număr echilibrat de membri în stup.

  Dar să revenim la radarul natural. Se cunosc peste 300 de specii de peşti care generează în jurul lor un câmp electric uniform. Cu ajutorul acestui câmp electric mormiridele din Nil, petromizonidele, peştele Gyinnarchus detectează prada, ca şi inamicii, şi se orientează în mediu folosind undele de energie electrică, întocmai cum o fac liliecii cu undele sonore.

  Pisica de mare este înzestrată cu mijloace şi mai specializate de detecţie a hranei vii. Dispune de receptori de câmp electric aşa de fini încât poate descoperi prada chiar îngropată în nisip. Sunt detectate de la distanţă victimele prin receptori extrem de sensibili.

  Comunicare prin limbaj. Am amintit că diverşi cercetători au reuşit să obţină prin înlocuirea cuvintelor, sub diverse forme, adevărate conversaţii cu gorile şi cimpanzei, ceea ce denotă că în mediul lor natural este foarte posibil ca aceste animale să se servească de o anumită formă de limbaj.

  Limbajul animalelor, spre deosebire de al omului, este sărac, strict limitat la situaţia ce o semnalează. Numai omul are un limbaj de lux, nuanţat.cu omonime şi sinonime, figuri de stil etc., elemente datorate inteligenţei şi culturii sale. Numai oamenii pot reda noţiuni abstracte şi pot ascunde adevărul în fraze abile.

  Sunt animalele fiinţe agresive? Întâlnirea multor animale din aceeaşi specie se face printr-un schimb de "amabilităţi", interpretat de biologi ca fiind un ceremonial de salut. Câinii şi pi-sicile se adulmecă reciproc, iar maimuţele se îmbrăţişează. Dar această armonie nu este o lege, mai ales atunci când animalele gregare întâlnesc congeneri din alt clan.

  S-ar părea că agresivitatea animalelor tine în primul rând de posesia unui teritoriu. Instinctul de proprietar este aşa de pregnant, că în încăierarea dintre un posesor de teritoriu şi un intrus învinge, în majoritatea situaţiilor, cel de partea căruia este dreptatea, adică animalul care se află la el "acasă". In "deplasare" curajul lor suferă. Când sunt urmărite în zbor, păsările se întorc înapoi deasupra capului celui ce le urmăreşte imediat ce au ajuns în zona de graniţă a teritoriului lor.

  Toate femelele devin agresive când îşi apără puii, agresivitate care credem că ar putea avea ca semnal însăşi prezenţa puilor, de vreme ce o pasăre poate fi uşor îndepărtată de pe cuib când cloceşte, dar nu şi când au apărut puii.

  Vae victis! Cercetătorii care au studiat direct şi vreme mai îndelungată comportamentul animalelor susţin ca din încăierările lor rezultă numai arareori răniţi grav sau victime, deoarece, spre deosebire de om, animalele au generozitatea de a dărui viaţa aceluia ce se recunoaşte învins. Să ne amintim de câte ori femeile romane refuzau să dăruiască viaţa gladiatorului învins numai pentru plăcerea crudă de a vedea cum viaţa se stinge brutal o dată cu râul de sânge care ţâşnea din pieptul sfâşiat de tridentul învingătorului. Ameninţătorul Vae victis, atribuit regelui gal, a marcat adeseori viaţa oamenilor în frământata lor istorie. De aceea nu poate fi motivată pretenţia unor sociologi contemporani de a justifica agresivitatea umană prin pretinsa agresivitate a animalelor ce ne-au precedat pe firul evoluţiei.

  La unele animale agresivitatea nu constituie decât un preludiu al împerecherilor. În perioada de reprodu-cere, peştii din familia Cichlidae, care până atunci trăiau în comun, încep să se manifeste ca "proprietari" de teren. Şi femelele şi masculii se bat pentru teritoriul lor. În cele din urmă femelele se lasă învinse şi perechea sfârşeşte prin a împlini destinul tuturor fiinţelor – acela de a se reproduce.

  În ciuda oricărei aparenţe, comportamentul animalelor aflate pe o treaptă de evoluţie premergătoare omului nu se desfăşoară la întâmplare, ci are legi bine statuate.

  Este un limbaj al semnalelor înţelese nu numai de indivizii aceleiaşi specii, dar unele, cum ar fi cele ce anunţă un pericol sau hrana, sunt adeseori decriptate şi de către indivizii altor specii care vor reacţiona în consecinţă. La ţipetele alarmante ale unei coţofene care umplu văzduhul cu stridenţa lor se constată că sunt alertate şi o serie de mamifere, nu numai păsările din jur.

  Iată, în descrierea lui Barnett, cum pune stăpânire pe un teritoriu pasărea numită măcăleandru european. Când a găsit un teritoriu nedisputat de nimeni caută mai întâi să se asigure de disponibilitatea sa, cântând "sfios" şi prudent, aşezat aproape de sol. Daca nimeni nu-i contestă intenţia de "împroprietărire" se urcă mai sus, expus la vedere, iar în cântecul său apare curajul de stăpân. Dacă se iveşte un alt pretendent, începe să cânte şi mai curajos. Dacă noul venit nu renunţă, i se arată agresiv guşa sa roşie, semnal menit probabil sa înfricoşeze pe adversar întocmai cum într-o ceartă de copii evidenţierea bicepşilor ar impune pacea. Când ostilităţile nu sunt stinse cu aceste mijloace, pe care le-am numi paşnice, atunci între combatanţi are loc un război în care intervin ca arme ciocul şi ghearele. Câteva pene pe câmpul de bătaie reprezintă cel mai adesea singurele urmări ale luptei.

  La păsările care trăiesc în grup, ca de altfel şi la mamifere, conflictele se nasc numai când nu este respectată ierarhia individului în colectivitate. Este interesant de observat că uneori dominaţia unui mascul conferă drepturi de "mare doamnă" şi partenerei sale, iar dacă acesta îşi exprimă preferinţa faţă de mai multe femele apare atunci o supunere ierarhică a acestora. În general, după legi numai lor cunoscute sau după o confruntare, în grup apare o stratificare ierarhică a fiecărui individ de la primul până la ultimul. În timp, prin apariţia tinerilor, au loc noi confruntări şi rangul se schimbă, crescând pentru unii şi scăzând pentru alţii.

  În grupurile de gorile se ivesc adesea certuri între femele, care ajung chiar la molestări fizice, dar încetează imediat ce conducătorul cetei intervine. Toată lumea îl cunoaşte de şef şi prezenţa sa este suficientă pentru a întrona ordinea, nefiind nevoie să recurgă la violenţă.

  Descrierile de conduită în lumea animalelor fără limbaj articulat abundă la ora actuală, graţie dezvoltării pe care a luat-o etologia, importanţa sa depăşind cu mult nivelul unei simple curiozităţi, prin consecinţele de ordin teoretic şi practic pe care le-a impus în cunoaşterea noastră însăşi şi în raporturile dintre om şi celelalte animale. Descoperirile lui Lorenz şi Frisch, ca şi observaţiile multor altor cercetători ai domeniului ne-au relevat o lume în care – deşi nu există nici un cod moral, nici o teamă de supranatural, nici o universitate care să instruiască spiritele – nu întâlnim în aceeaşi măsură racilele prezente la om: minciuna, suicidul şi crima.

  Nu suntem singurele fiinţe inteligente. Inteligenţa lumii animale inferioare omului constituie un subiect de meditaţie cu multe necunoscute, de unde şi insistenţa noastră asupra sa. Eticheta simplistă de "instinct" pe care o punem ori de câte ori în ungherele mintii noastre nu zărim nici o lumină spre care să ne îndreptăm nu poate reprezenta o explicaţie completă atâta vreme cât noţiunea rămâne încă vagă şi cu limite care astăzi nu mai pot fi tratate cu certitudinea de ieri. Probăm şi prin aceasta paradoxala afirmaţie că suntem cu atât mai siguri cu cât ştim mai puţin! Delimitarea inteligenţă-instinct, prin care orgolioşi subliniem distanţa om-animal, nu mai este uşor acceptabilă. Norbert Sdlamy, în dicţionarul său de psihologie, subliniază că această credinţă nu mai este astăzi admisă. Citează, între altele, pe un cercetător care a filmat o vulpe în timp ce simula că este moartă pentru a atrage în capcană un corb din care şi-a oferit apoi un prânz copios.

  Am urmărit noi înşine scene de vânătoare din viaţa animalelor, filmate pe viu. Din înălţimile stâncilor pe care îşi avea cuibul, un vultur zăreşte o capră neagră mergând pe nişa îngustă a muntelui. Într-o parte era peretele vertical al muntelui, în cealaltă se afla prăpastia cu o adâncime de mai multe sute de metri. Fiind foarte îngustă, nişa nu permitea decât deplasarea înainte a caprei. E bine, toate aceste elemente au fost observate şi "înţelese" de către vultur, pentru că din înălţimea la care era n-a făcut decât să plonjeze brusc pe verticală, paralel cu muntele, pe lângă ochii caprei, fără să o atingă. Capra era mai voluminoasă şi probabil mai puternică decât vulturul într-un atac direct. A fost însă suficientă acţiunea vulturului pentru scopul urmărit. Capra se sperie, nu are largheţe de mişcare şi în tentativa de a evita pericolul sărind din calea vulturului cade în hăul de sub picioarele sale. Ce urmează este extraordinar de văzut. Paralel cu capra care se prăbuşeşte vulturul alunecă uşor spre fundul prăpăstiei unde victima "cade" fără nici o luptă.

  Jocul inteligenţei vulturului filmat aici nu are nimic comun cu instinctele evocate de biologi. Este un act perfect deliberat şi calculat. O investiţie indubitabilă de inteligenţă.

  O altă scenă filmată prezintă vânarea unei antilope de către un grup de lei. Un leu atacă antilopa la gât, prinzându-i zona arterei carotide în cleştele maxilarelor. Alţii doi o lovesc cu membrele anterioare şi-i presează trenul posterior încercând s-o doboare. Antilopa rezistă, nu cade. Cei doi lei îşi schimbă poziţiile făcând noi tentative de doborâre. Numai leul care i-a atacat zona cea mai vulnerabilă, cea a carotidei, nu se mişcă din loc. O singură slăbire din menghina gurii sale şi antilopa ar fi putut fugi. De unde "ştie" leul importanţa vitală a acestei zone anatomice? Şi dacă este doar instinct, ce altceva este instinctul decât un program inteligent?

  Fără îndoială că inteligenţa celorlalte animale nu este, după cum am mai spus, o inteligenţă de lux, cum este a omului. Ea corespunde cerinţelor vitale ale posesorului, dar este incontestabil inteligenţă.

  Crima de a ucide din plăcere. Din discuţiile de până acum sesizăm că viaţa, indiferent de nivelul la care este prezentă, este un dar al Universului, al legităţilor sale de organizare, pe care abia ne chinuim să le înţelegem şi nicidecum să le dirijăm. Sesizăm de asemenea că orice fiinţă este o inteligentă care include în sine şansa de a fi şi rostul cert în "socotelile" Universului, chiar dacă mintea noastră crede naiv şi eronat că nu sunt şi ale ei. Rezultă de aici un comandament moral major: întrucât nu vom fi niciodată în stare să creăm viaţă, nu avem dreptul s-o ucidem gratuit şi din distracţie, indiferent că aceasta se cheamă frunză, fir de iarbă, vultur sau om.

  Originea vieţii este conectată cu originea Universului şi ca urmare nu este în posibilitatea minţii omeneşti nici de a o discerne, nici de a o crea. Teoriile noastre ştiinţifice despre originea vieţii sunt doar imaginaţie. Efortul de a face ştiinţă este absolut necesar şi meritoriu. Să ne recunoaştem doar limitele gândirii când abordăm necunoscutul.

  Facem precizarea că aici nu vrem să pledăm pentru hrănire strict vegetală, nefiind în intenţia acestei lucrări. Dar una este sacrificarea animalelor din necesitate şi alta este să le ucizi din plăcere. Vânătoarea nu mai este astăzi decât o distracţie; originile sale se pierd în vremurile când pentru omul primitiv constituia singura sursă de existenţă.

  Să-ţi strigi bucuria victoriei când iei viaţa unor fiinţe nevinovate, mai slabe decât tine, indiferent la drama pe care o provoci când ucizi mama unui pui rămas fără protecţie, ridică dubii asupra inteligenţei unora dintre semeni şi asupra denumirii de "fiare" date animalelor. Dintre om şi victima sa ucisă din plăcere, care este "fiara"? "Moartea căprioarei" nu este numai imaginaţie de poet. Sunt numeroase relatările în care puiul căprioarei ucise alerga în jurul trupului inert, îl împingea cu botul, scâncea neajutorat privind în ochii vânătorului, cerşind parcă viaţa mamei sale sau o justiţie pe care nimeni n-avea să i le mai dea vreodată.

  Am ascultat personal mărturiile unor vânători care, asistând la o astfel de scenă, au renunţat pentru totdeauna să mai vâneze.

  Oameni şi animale. Animalele dispun de sentimente, memorie, sensibilitate, dorinţă, afecţiune şi aversiune la fel ca noi, inclusiv posibilitatea de a raţiona, care uneori se dovedesc surprinzătoare. Îşi pot găsi stăpânul pierdut, chiar şi de la distanţe de mii de kilometri, cum s-a întâmplat cu câinii şi pisicile, depăşind ape, accidente de teren, oraşe, agresaţi, înfometaţi. Fiecare dintre noi cunoaşte cel puţin o poveste de acest gen pentru a nu mai da aici exemple.

  S-au văzut manifestări de sentimente materne şi faţă de puii altor specii, inclusiv cea umană, cum a fost cazul "copiilor-lupi".

  Observaţi animalele de pe lângă casă. Veţi vedea manifestarea bucuriei de a vă fi întors acasă, dezamăgirea din ochii lor când n-aveţi timp de ele, furia când le provocaţi durere, fericirea când le iubiţi, tristeţea când le părăsiţi. Sesizaţi încăpăţânarea lor când nu le permiteţi ceva. Este aceeaşi cu a copiilor noştri când nu-i lăsăm să se joace.

  Am observat o pisică siameză. Când dorea să se joace pândea ascunsă pe cineva din casă, îl lovea pe neaşteptate cu lăbuţa cu cel mai omenesc gest posibil, apoi fugea şi se ascundea în altă parte şi continua aşa până găsea o altă modalitate de a se juca. Este jocul "de-a v-aţi ascunselea" inventat de copiii noştri, dar prezent (cum?) şi la copiii altor specii.

  Jocul puilor de animale este jocul tuturor copiilor lumii. Avem încă o mărturie a unor "programe" comune în organizarea vieţii pe Terra. Şi viaţa altor fiinţe trebuie s-o respectăm, fie şi numai pentru înrudirea dintre noi şi ele. Când le ucidem gratuit pe ele, pe fraţii noştri îi ucidem, ne spune şeful de trib indian citat în prologul acestei lucrări.

  EROS ŞI THANATOS.

  Eros şi Thanatos, sexualitatea şi moartea. Iată doi termeni aproape antinomici. Primele celule purtătoare de viaţă se înmulţeau, cum fac şi astăzi multe, pe o cale asexuată, prin diviziune. 0 celulă se împarte în doi descendenţi, care la rândul lor, ajunşi la talia normală a celulei-mamă, reproduc fenomenul. Era o înmulţire în care nimeni nu murea. Noii veniţi erau identici cu sursa.

  Văzută astfel, lumea fără moarte era o lume cenuşie, uniformă, monotonă şi anodină. O lume în care cu adevărat nu se petrecea aproape nimic. Un singur eveniment memorabil marca viaţa unei celule ajunsă la maturitate – împărţirea în două jumătăţi. Acestea creşteau şi repetau la infinit "eterna reîntoarcere". Poate de aceea s-a şi spus că "visul oricărei celule este să devină două celule".

  La un moment dat monotonia se sparge. Apare "păcatul". Survine un factor nou în viaţa celulelor. Foarte probabil, condiţiile de mediu cereau pentru supravieţuire indivizi mai adaptaţi, capabili de răspunsuri noi în faţa vieţii. Astfel de indivizi nu puteau să apară decât din două surse ereditare diferite. Şi atunci a apărut sexualitatea şi, o dată cu ea, moartea. Două celule se unesc pentru a o naşte pe a treia, dotată cu zestre ereditară nouă. Cei doi genitori vor dispărea. Moartea a fost preţul plătit pentru sexualitate.

  Lată de ce, simbolic vorbind, Eros şi Thanatos au fost creaţi odată, de ce plăcerea nu poate exclude durerea, de ce spectacolul lumii la care asistăm astăzi nu ar fi fost posibil fără ca primele celule, simbolizate în Biblie prin Adam şi Eva, să părăsească paradisul nemuririi.

  Doi indivizi diferiţi ca zestre genetică vor genera pe un al treilea, care nu va mai fi identic cu părinţii săi. Împlinindu-şi "visul", trec în nefiinţă. De acum lumea, cu diversitatea de forme care îi conferă măreţia, ineditul şi atracţia, îşi va lua zborul. Omul însuşi, ca una din formele acestei lumi, îşi datorează existenţa acestui "păcat originar", ca să folosim expresia atât de mult comentată de două mii de ani încoace.

  Inversând datele problemei, putem să raţionăm şi altfel. Dacă prin moarte s-a ajuns la evoluţie şi prin ea la om, atunci se poate spune că la baza vieţii noastre ca Fiinţe evoluate, la baza civilizaţiei, culturii şi gândirii stă fenomenul morţii. "La vie, c'est la mort", spune Claude Bernard. Naşterea şi moartea devin cei doi poli între care pendulează întreaga noastră biologie. Ambii poli devin sursă de creaţie. În afirmaţia şi negaţia lor este încrustată toată existenţa lumii vii.

  Sexualitatea. Cu excepţia gândirii umane care încoronează opera evoluţiei pe Terra, sexualitatea ne apare ca fenomenul cel mai frapant din universul viu. Dacă găsim că este normal ca în acelaşi organism două funcţii diferite să fie coordonate în vederea împlinirii unui singur scop, în sexualitate ne apar două organisme separate care trebuie să coopereze în vederea unui scop unic. Ce mister le cheamă? Oricât ni s-ar părea de suficientă explicaţia instinctelor, trebuie să recunoaştem subtilitatea înţelepciunii pusă de natură în ele. Nici un instinct nu dezlănţuie atâtea forţe, nu se foloseşte de o recuzită aşa de bogată în manifestări şi nu rămâne atât de orb în faţa raţiunii.

  O incursiune sumară în istoria sexualităţii lasă impresia că natura a făcut risipă de materie creând o aşa de mare diversitate de vehicule pentru organele de reproducere, când, fiziologic vorbind, nu era nevoie decât de un testicul şi un ovar, aşa cum constatăm la unele crustacee. Aceste două organe conţin în sine toată magia lumii, atrasă fără încetare de misterul actului erotic. Nici un altul nu exercită atâta forţă de fascinaţie încât să persiste a fi mister, să "hipnotizeze" şi după devorarea sa. Ele sunt expresia polarităţii sublimate prin plusul şi minusul care definesc materia în univers.

  De la particula elementară din adâncul materiei şi până la organismele vii, pe căile neumblate ale galaxiilor sau în corola diafană a florilor, pretutindeni plusul îşi caută minusul întreţinând mişcarea, existenţa, viaţa. Pentru acest motiv, sexualitatea conţine adunate în sine toate contrarietăţile lumii: mister şi amăgire, măreţie şi slăbiciune, pasivitate şi pasiune, atracţie şi repulsie, plăcere şi durere, facere şi desfacere – într-un cuvânt întreaga tramă a creaţiei. De aceea, sexualitatea rămâne funcţia în care biologia a investit cel mai mare capital şi a creat cele mai neaşteptate forme de manifestare.

  Satisfacerea instinctelor oferă omului o gratificaţie, dar niciunul nu angajează o trăire psihică de o asemenea complexitate şi profunzime.

  Sublimare. Omul este singura fiinţă care depăşeşte rolul pur biologic al sexualităţii, pentru că el este singura fiinţă capabilă să creeze în afara esteticii naturale o estetică a sa, proprie. Îşi transfigurează în poezie, în muzică, în imagine, tot ceea ce înseamnă artă, bucuria dragostei, care pentru om devine o emanaţie spiritualizată, înnobilată, a actului procreativ şi nu o simplă funcţie de reproducere. Valenţele sale fizice sunt transformate în valenţe afective cu adânci implicaţii psihologice. Erosul devine pentru om împlinire, sete de unitate, de desăvârşire, de infinit, de sens, de supremă exaltare. De aceea prin dragoste sunt puse în acţiune toate resorturile omeneşti, de aceea o astfel de trăire ne angajează atât de mult fiinţa, transmiţând fiorii săi până în ultima noastră celulă. Pentru omul îndrăgostit obiectul iubirii nu are pete, este degrevat de toate limitele terne ale cărnii, iar Universul începe şi se termină o dată cu fericirea sa. De aici impasul fiinţei care se aruncă în neant în fata neîmplinirii, de aici drama iubirii neîmpărtăşite sau a despărţirii silite.

  Nu întâmplător cele mai multe dintre creaţiile spiritului uman care au străbătut secole până la noi au fost acelea în care spiritul a exultat în cele mai acute note ale emoţiei răscolite de sentimentul dragostei.

  Nu vom identifica desigur vibraţia afectivă trăită pe plan psihologic şi transfigurat în artă cu sexualitatea în sine. Există şi emoţii pure, sentimente ce nu au cunoscut patima cărnii şi lestul regretelor urmate plăcerii. Suntem de acord că Laura şi Beatrice au existat aievea, că există iubiri ce înalţă şi adolescenţe aureolate de candoarea iubirilor nevinovate, că toate acestea nu sunt o rara avis în Terris. Dar fundamentul fiziologic, substratul material al tuturor acestor candide trăiri, nu stă decât în jocul hormonilor creaţi de natură pentru a realiza indispensabilul act al perpetuării.

  Dacă omul este beneficiar al unor trăiri mult mai înalte, mai eterne, cu implicaţii mult mai complexe în viaţa sa decât restul lumii vii, obligată probabil doar la rolul de simplu consumator al actului fizic de împerechere, aceasta o datorează psihologiei şi culturii, care i-au permis să înalţe pe culmile sublimului ceea ce ar fi putut să fie doar un imperios impuls.

  Trebuie să observăm însă că înţelegerea noastră pentru "sentimentele" încercate de celelalte animale în perioada de împerechere este destul de aproximativă. Unele păsări execută un fel de dans, oferind spectacolul unor adevărate parade de nuntă; utilizează un ceremonial complex de curtare a partenerei; altele îşi "pun" chiar "haine de nuntă" prin penajul specific numai acestui moment, emit parfumuri, dau concerte. În vederea unui astfel de eveniment, o specie de păsări îşi împodobeşte mai întâi "iatacul" şi intrarea spre el cu tot felul de obiecte şi cioburi de sticlă colorate găsite sau chiar furate de la turişti şi numai după aceea îşi invită partenera pentru împerechere.

  "Dansuri, cântece, parfumuri, ofrande, frumuseţe", cum spune Rossion, o întreagă recuzită a fost creată de natură pentru a asigura perpetuarea vieţii. Omul n-a inventat decât facultatea de a le combina, de a le diversifica şi de a face din fiecare întâlnire o istorie unică, proprie numai lui. Cântată de poeţi, dramatizată, intrată în fondul cultural al omenirii ca unicate ale unei experienţe pe care fiecare dintre noi o trăieşte cel puţin o dată, chiar dacă nu-i poate da o expresie nemuritoare asemenea lui Homer sau Shakespeare, atracţia dintre sexe a constituit unul dintre mobilurile care au marcat istoria omului şi unicul instrument prin care cea mai mare parte a lumii vii îşi menţine existenta.

  Sexualitatea, ca problematică văzută sub o multitudine de aspecte, îndeosebi acela al modalităţii de desfăşurare, a fost pe larg abordată în literatură. Ceea ce dorim noi să subliniem este inteligenţa investită de natură pentru a transforma întâlnirea a doi indivizi separaţi într-un eveniment biologic -procreaţia.

  Ca orice act fiziologic, şi actul erotic se desfăşoară în baza unui program, a cărui declanşare necesită o serie de semnale. Aici natura n-a făcut economie nici de mijloace, nici de inteligenţă.

  La unele specii atributul "frumos" aparţine masculului. Păunul, cocoşul etc. Strălucesc prin penaj şi formă, în timp ce femelele lor se pierd într-o banalitate morfologică. Masculilor unor specii de păsări "haina de nuntă" le este împrumutată doar pe un termen scurt, şi anume atât cât durează împerecherea. Apoi masculul îşi pierde podoaba exterioară intrând din nou în anonimatul din care a venit, ca şi cum niciodată n-ar fi fost altfel.

  Subtilitatea inteligenţei investite de natură în "seducerea" partenerilor unui cuplu erotic este intens reliefată, după cum spuneam, în semnalele folosite pentru declanşarea programului erotic. Să analizăm succint câteva dintre acestea la om.

  Aria stimulilor erotici la om este mult mai extinsă decât la alte animale, pentru că în erotismul uman este adânc implicată sfera sa afectiv-voliţională. Aici rolul de a atrage îl are femeia. De aceea ea este mult mai înzestrată cu "semnale erotice" decât bărbatul. S-ar putea spune că masculul uman este "colţuros", musculos, tonic, în timp ce femeia este contrariul său – dotată cu forme armoni-oase şi estetic cizelate. Există, fireşte, o gamă largă de nuanţări, de la bărbatul cel mai "Marte" până la femeia cea mai "Venus", care, în ciuda faptului că se caută, numai arareori se găsesc în limitele idealului hrănit în adâncurile subconştientului.

  S-ar părea că fiecare individ poartă mental imaginea unui anumit tip de partener preferat. S-a susţinut că acesta ar reprezenta o sinteză a mai multor imagini imprimate până la o anumită vârstă. Sinteza lor ar structura un tip ideal, numai rareori întâlnit în realitate. Obişnuite sunt abaterile mai mari sau mai mici de la modelul ideal. După concepţia imprinting-ului, acest model ar trebui să reprezinte trăsăturile primului partener care a aprins în noi scânteia iubirii, cu alte cuvinte, primul semnal care a declanşat în noi programul erotic. De aceea poate prima dragoste nu se uită. În realitate, există întotdeauna o predilecţie pentru un anumit model, dificil de motivat. Este totuşi ciudat să observi cum partenerii unui cuplu se aseamănă uneori izbitor de mult între ei, cum se găsesc într-o mulţime diversă poate numai în baza a ceea ce Goethe numea "afinităţi elective".

  Primul şi cel mai frapant dintre semnale este aspectul fizionomic – expresie la rândul său a unor detalii morfofiziologice. Culoarea părului, luciul, parfumul vag degajat sunt elemente cu valoare erotică indiscutabilă, ca şi forma şi culoarea ochilor şi îndeosebi temperamentul exprimat prin forţa privirii.

  Există priviri inocente, ingenue, care atrag toc-mai prin necunoscutul pe care îl ascund, prin misterul ce n-a fost devorat. Există priviri care cheamă, imploră şi în faţa cărora orice duritate se topeşte; există priviri promiţătoare, răscolitoare, care pot trezi pasiuni devastatoare. Există, în fine, priviri reci, dure sau priviri banale lipsite de culoare şi funcţie erotică. Se pot întâlni priviri învăluitoare care prind ca într-o plasă de păianjen victime inocente, după cum pot fi priviri generoase în care inteligenţa şi raţiunea citite în ele te îndeamnă de la primul lor impact la prietenie şi respect mutual, dar nu la erotism.

  Gestul de semeţie, exprimat printr-un tremur abia perceput al nărilor, distanţează, în timp ce forma buzelor, căldura, catifelarea sau o inefabilă mişcare a lor ne pot robi spontan.

  Culoarea pielii, preferată de la individ la individ, într-o gamă aşa de diversă, senzaţia pe care o determină o investeşte cu o funcţie în care sunt implicate ascunsele rosturi ale speciei. Se spune că fiecare partener îşi are punctul său critic, drumul care duce spre "inima sa". Cuplului nu-i rămâne decât să descopere această încifrare inteligentă a naturii.

  Cu aceasta nu s-au epuizat toate trucurile folosite de natură în seducerea lui Adonis. În sanctuarul Afroditei sunt încă multe taine. Mirosul natural al pielii, accentuarea sa în timpul jocului erotic completat cu parfumuri create de om sau născocite de natură pot atrage cu o forţă irezistibilă, făcând concesie altor detalii mai puţin cizelate sau, dimpotrivă, poate îndepărta, în ciuda altor însuşiri semnificative pentru partener.

  Dorinţa, trăirea momentului, citite în ochii unui partener, în atitudine şi acţiune, abandonarea lucidităţii critice prin acea impresie de "uitare de sine" pot încuraja, după cum umbra unei nemulţumiri poate dezarma. Nu rareori este suficientă o singură privire pentru a inflama două "inimi" – cum se întâmplă în ceea ce a fost numit coup de foudre.

  Ţinuta vestimentară, transparenţa, foşnetul, senzaţia lăsată la atingere, nuditatea sugerată prin modă, eleganţa gestului, senzualitatea mişcării, impresia de ansamblu – ce nu poate fi redată în cuvinte, ci doar trăită ca impresie – timbrul vocii, unghiul unui pliu, o gropiţă, o tresărire, freneticul lor ecou afectiv, înfiorarea şi voluptatea oferite de toate acestea partenerilor – incomparabile cu nici o altă trăire – sunt numai câteva din elementele abil folosite de natură pentru a-şi atinge scopurile.

  Considerăm adesea cochetăria feminină – machiajul, coafura, parfumul, culorile vestimentare, reliefarea formelor prin ţinută – ca expresii ale frivolităţii impuse, artificii de seducţie. Nimic mai puţin adevărat. Femeia nu face decât să imite natura. Nu-şi îmbracă ea creaturile în culorile cele mai atrăgătore, nu le "stropeşte cu esenţe îmbătătore", nu le încarcă de frumuseţi care fac din natură spectacolul atât de măreţ şi de încântător pentru sufletul şi privirea noastră?

  Amăgirea ne apare ca o invenţie a naturii. Din lutul tern creşte cea mai învoaltă floare, iar efemera frumuseţe a naturii nu este făcută pentru încântarea noastră, ci pentru împlinirea actului de procreare.

  Frumuseţea şi parfumul florilor au o singură destinaţie: să seducă insectele, care în căutarea de nectar, vor contribui în mod indirect la polenizarea lor. Este frecvent citat exemplul orhideei Trichoceros parviflonts, a cărei floare imită forma femelei unei insecte în scopul de a atrage masculul său. Luând floarea drept propria sa femelă, acesta va încerca s-o acupleze şi în acest mod contribuie la fecundarea orhideei.

  Dar nu sunt singurele trucuri folosite de natură.

  Excitaţia erotică este capabilă să facă "din orice piatră un diamant", din orice defect o calitate, din banal unicate. Ceea ce în stare de luciditate ne lasă indiferenţi sau chiar ne provoacă repulsie, în timpul incitaţiei erotice ne atrage sau ne determină să le neglijăm. Uităm toate avatarurile unei fiziologii împărtăşite de orice specie şi ne regăsim lucizi şi infinit mai puţin concesivi după ultima pulsiune genezică.

  Este ca şi cum odată împlinite scopurile naturii, forţa mobilizatoare ne părăseşte. Un impuls orb, uneori mai tare decât voinţa lucidă, ne trimite spre plăcere, pentru a ne arăta după aceea, mărit la proporţii dezolante, "păcatul Evei şi goliciunea lui Adam".

  Este un joc al amăgirii nu numai în actul erotic, ci în întreaga noastră biologie.

  S-ar părea că tot sensul vieţii noastre este concentrat în perioada vârstei de la adolescenţă la menopauză şi andropauză, natura investind în această perioadă interesul său maxim în dotarea sexelor. "Procrearea şi nimic altceva" pare să fie ordinul cu care venim pe lume. Est modus în rebus, este un sens adânc aici, oricât de dureros ar fi pentru noi adevărul.

  Redundanţă şi eşec. Prezenţa cel puţin a unuia dintre factorii cu funcţie de semnal erotic discutaţi este suficientă în mod normal ca să declanşeze automat secvenţele iniţiale necesare unui act erotic. Dar uneori automatismul nu funcţionează. Una din cauze poate fi o repetare a aceluiaşi semnal care devine redundant, neinteresant pentru programul imprimat în subconştientul nostru. De aceea girul unei optime funcţionalităţi sexuale îl oferă prezenţa unor semnale erotice cât mai variate. Cu alţi termeni, partenerii trebuie să evite banalizarea, condiţionarea negativă prin obişnuinţă, dezinteresul pentru propriul aspect, abandonarea într-un fiziologism excesiv în numele ideii de sinceritate biologică. Gesturi sau cuvinte care pot incita în stare de tensiune erotică, în stare normală pot avea efecte contrarii. Rezultă de aici necesitatea ca între parteneri, oricât de vechi ar fi cuplul, să se păstreze o anumită decenţă şi discreţie, să se facă efortul de a se menţine întotdeauna o curiozitate nestinsă, inepuizabilă, ca element-semnal declanşator al programului erotic.

  Din prezentarea succintă a soluţiilor la care a recurs natura pentru a asigura continuitatea vieţii, putem vedea încă o dată că sub o multitudine de forme nu se ascunde decât esenţa încifrată a inteligenţei sale.

  Obiectivele unei adevărate educaţii sexuale. Deoarece se scrie multă literatură asupra acestui etern subiect, care a centrat atenţia de la culturile şi tradiţiile arhaice până la cele moderne, ne vom exprima câteva opinii.

  În gândirea antică hindusă şi chineză sexualitatea este concepută ca fructul, sămânţa sacră aflată la originile lumii. Era pentru acest motiv inclusă în zona sacrului, în timp ce pentru moderni a devenit un teren ultraspeculat al profanului adesea grosier. Anticii i-au dedicat temple, ritualuri, au integrato psihic în ordinea naturală a lucrurilor, ridicând interdicţiile dar păstrând ceea ce este esenţial pentru existenţa sa, misterul.

  Acest viziune nu se implică numai în reflectarea sexualităţii pe plan moral şi psihologic, ci în primul rând, am spune, în aceea fundamental-existenţială, cu multiple consecinţe, supuse aici discuţiei.

  Pierderea excesivă şi inutilă a acestei energii nu interesează doar morala publică până la urmă şi aceasta relativă, fiind dependentă de tradiţii şi cultură – ci diminuează, scade, ruinează potenţialul germinativ sau procreativ, vital şi intelectual, al fiinţei umane şi deci al unei naţii. Căderea unor civilizaţii antice a fost atribuită, între alte cauze, şi pierderii vitalităţii poporului prin cunoscutele orgii.

  Potenţialul vital al fiinţei este strict dependent de această energie, care este un capital fix, programat din naştere, cu care şi din care trăieşte până la epuizarea sa. Mai repede sau mai încet, intempestiv sau moderat, inutil sau cu folos. Suntem liberi să alegem. Şi pentru asta trebuie mai întâi să ştim, să ne spună cineva, să fim "iniţiaţi".

  Indienii au fixat centrul de reprezentare a energiei sexuale la baza corpului în Kundalini şi 1-au imaginat ca fiind legat de energia psihică şi mentală prin canale situate de-a lungul măduvei spinale. În concepţia lor, sublimarea acestei energii prin ascensiune la nivel cranian, procese de superiorizare sau convertire în energie mentală, ar avea ca rezultat augmentarea posibilităţilor de cunoaştere în suprasensibil. Pentru a realiza acest deziderat au realizat tehnicile tantrice, prin care se învaţă nu medul de obţinere a plăcerii făcând uz excesiv, ci amplificarea acesteia până la înălţimi extatice cu efecte benefice în plan psihomental şi fizic. Tehnica presupune o evitare a descărcării cu prelungirea timp de ore a actului fizic. Este o tehnică rituală menită să înscrie funcţia sexuală într-o altă fiziologie şi cu efecte necunoscute în civilizaţiile europene.

  O educaţie sexuală benefică ar trebui să prezinte semnificaţia, consecinţele şi modalitatea corectă de împlinire a funcţiei sexuale şi nu descrierea anatomică a organelor sexuale care mai mult stârneşte decât educă. Scopul educaţiei sexuale trebuie să fie în ultimă instanţă pregătirea partenerilor pentru împlinirea cu succes a acestei funcţii. Dificultăţile în realizarea acestui act implică mari drame individuale şi sociale din motivele expuse mai sus. Unde este defectul?

  Ce este inhibiţia psihică pe seama căreia se pun 99 la şută din dificultăţile sexuale ale lumii moderne? De ce la un nivel mai scăzut de cultură aceste eşecuri sunt foarte rare? De ce, coborând mai jos, în lumea animalelor acestea nu apar?

  Explicaţia îşi are rădăcini mult mai adânci. Energia exercitată în funcţia sexuală ţine de lumea aperceptivă, de origini, de arhetip şi nu de gândirea discursivă, analitică, raţională, deci de luciditatea insului. Imixtiunea lucidităţii, a raţiunii, a analizei, a întrebărilor şi îndoielilor inhibitive nu au ce să caute în această lume în care numai inconştientul trebuie să fie rege. Aici cel mai util sfat ar fi ca insul să se abandoneze emoţiei, senzaţiilor, fiinţei din adâncuri, să descopere instinctiv toată gama de mijloace pe care a imaginat-o natura şi a pus-o în noi pentru seducţia şi desăvârşirea acestui act sacru. Impulsul pur, de dincolo de lumea raţiunii trebuie să fie singurul ghid. Lăsaţi la uşă raţiunea rece şi eul social dacă vreţi să-l găsiţi pe cel autentic. In sanctuarul creaţiei trebuie să existe numai chemarea instinctelor, eul primordial, setea ancestrală de contopire care cheamă la refacerea unităţii iniţiale a fiinţei complete. Acesta este mobilul care pune în joc irezistibila forţă a instinctelor, chemarea plină de mister care motivează întregul Univers.

  Din aceste motive actul erotic se înscrie în ordinea sacrului, are o valoare simbolică arhetipală, pentru că asemenea Creatorului, noi înşine ne implicăm în actul de creaţie. Ca urmare, debutul vieţii sexuale ar trebui să aibă un caracter iniţiatic, sacerdotal. De acest debut depinde modul de desfăşurare ulterioară a vieţii sexuale care va aduce – dincolo de fructul dragostei – sentimente de împlinire sau de frustrare, de fericire sau de blazare, de optimism sau de tristeţe; pentru că la om erosul nu înseamnă numai procreare ci şi echilibru psihic, fizic şi afectiv, înseamnă în ultimă instanţă nevoia de identitate, de găsire prin exprimare a eului autentic, ascuns sub numele propriu.

  Memento mori. Acceptăm ca pe o axiomă ideea că Naşterea şi Moartea se înscriu în ordinea naturală a lucrurilor. Şi totuşi de ce Moartea? De ce într-o lume care este infinită ca întindere tot ceea ce există are o durată finită?

  Dacă a fost posibil să apară stele cu materie la temperaturi de milioane de grade Celsius, imensele galaxii şi minunea de a gândi la toate acestea, de ce n-ar fi fost în puterea "Creaţiei" şi o existenţă infinită a lucrurilor în timp? Ar fi însemnat să existe un univers îngheţat, fără evoluţie, fără mişcare – se va spune. De acord, dar lumea nu este doar rezultatul mişcării, ci şi al unor legităţi care conduc la finalităţi precise. Să luăm exemplul lumii vii. Fie-care specie are o durată diferită de viaţă, dar totdeauna circumscrisă anumitor limite. Dacă numai simpla mişcare a aranjamentelor atomice ar fi cauza lor, atunci ce i-ar determina pe aceşti atomi să se organizeze şi să se dezorganizeze în limite de timp aşa de diferite? Sigur, programul genetic este cel care determină limitele vieţii unei specii. Dar pe acesta cine îl impune? De ce, spre exemplu, o broască ţestoasă este programată să trăiască mai mult decât un om?

  Alte nedumeriri. Pentru ca unui fenomen să i se fixeze un algoritm de viaţă – un început, o dezvoltare până îşi atinge optimul său funcţional, sau apogeul, urmat de involuţie şi sfârşit – este de presupus că "programatorul" ştia dinainte care este limita acestui apogeu, singurul ce pare să-l intereseze. Judecat după aparenţă, lumea există doar ca să ajungă aici. E un sens în asta? Ceea ce persistă este doar ideea de lume, formele sale dispar. Cui serveşte această eternă reluare? Evident, aici ştiinţa tace. "Pentru a îmbogăţi informaţia din planul spiritual sau câmpul universal de informaţie", sună ca un răspuns cu rezonanţe ezoterice, exprimat în limbaj modern. Pascal spunea că spiritul are nevoie de carne şi de timp pentru a se perfecta pe sine.

  Perfectarea. Acumularea de energie pozitivă, care se poate obţine numai printr-o conduită de viaţă orientată spre acte pozitive înseamnă perfectare.

  Viaţa ar reprezenta singura stare de existenţă a materiei aptă să traverseze toate nivelurile de ordonare ale Universului. Reluarea sa ar fi dictată de timpul necesar acumulării energiei capabile de pro-pulsarea în regiunile înalte ale universului spiritual simbolizat prin lumină.

  Chiar dacă am admite acest punct de vedere venit din alte orizonturi spirituale, rămân încă întrebări fără răspuns. De vreme ce rezultatul experienţei este deja cunoscut într-un alt plan, ce rost are atunci experienţa? Să fie cumva întocmai ca pregătirea elevilor pentru un examen al cărui scop îl constituie doar instruirea, spiritualizarea? Ar putea fi un răspuns.

  Moartea – o renaştere. Orice Naştere cheamă o Moarte şi orice Moarte cheamă o Naştere, ne spune Edgar Morin (L'Homme et la Mort, Ed. Du Seuil, 1970). Murim pentru a ne naşte într-o altă stare, ne spun religiile, murim pentru a lăsa loc urmaşilor noştri, ne spune ştiinţa.

  Trăim în permanentă cu sentimentul Morţii în noi, ca o ameninţare fără termen. Este aici o prevedere inteligentă, o adâncă înţelepciune. Câţi dintre muritori ar avea puterea să suporte neperturbaţi cunoaşterea prealabilă a clipei când nu vor mai fi? Sigur, sunt şi excepţii. Există oameni care cunosc acest moment pe diverse căi. Şi rămân totuşi egali cu sine.

  Dar la modul general vorbind, stăpâneşte angoasa morţii. De aceea nu este recomandată recurgerea la diverse mijloace oracolare. Dacă aceasta trebuia s-o ştim, cu siguranţă am fi ştiut-o.

  Angoasa de moarte, ne spune Mircea Eliade, este prezentă mai mult în cultura europeană, pentru că prin desacralizarea adusă de ştiinţe s-a impus sentimentul de stingere a vieţii în Neant. Este deci angoasa în faţa Neantului. In culturile extraeuropene, începând cu cele arhaice şi ajungând la cele asiatice actuale, unde sentimentele religioase sunt mult mai implicate în viaţa oamenilor, nu există această teamă, deoarece Moartea constituie doar o trecere spre un alt mod de existentă. De aici şi semnificaţia simbolică de iniţiere şi de renaştere ce se acordă Morţii. De aici, impunerea de asemenea a ritualurilor de înmormântare. "Moartea este marea Iniţiere", subliniază Mircea Eliade.

  Se disting în acest sens două tipuri de iniţiere – una a trecerii de la copil la adultul păstrător de tradiţii şi cult pentru strămoşi, specifică unor societăţi şi culturi arhaice, şi alta a morţii propriu-zise.

  Prima iniţiere în lumile arhaice este aceea a tinerilor care pentru a deveni adulţi sunt supuşi la foarte grele încercări. "Naşterea" lor în alt om presupune probe de rezistenţă psihică şi fizică specifice Infernului, în care monştrii înspăimântători terifiază şi chinuie fiinţa ce trebuie purificată şi renăscută. Este o moarte simbolică a celui care a fost şi o renaştere simbolică a celui ce trebuie să fie.

  O. E. Briem ne vorbeşte despre utilizarea în acest scop de ierburi cu efecte halucinogene, despre imitarea de către adulţi a unor monştri ce apar din întunericul junglei, unde adolescenţii sunt lăsaţi singuri în timpul ritualului de iniţiere. E. Morin vorbeşte despre utilizarea de tuneluri întunecoase în care apar măşti înspăimântătoare, iar mai târziu societăţile antice de mistere iniţiatice au folosit încăperi sub formă de labirint. Abia după ce au fost trecute aceste probe dure, tinerii devin adevăraţi membri ai tribului, capabili să împărtăşească în totalitate viaţa acestuia.

  Să ne oprim puţin asupra semnificaţiei simbolice a ritualului discutat mai sus.

  Pentru a fi un alt om trebuie să omori în tine pe cel vechi. Trecerea la o altă viaţă, la o stare nouă superioară, cere un preţ, un sacrificiu, o plată. Nimeni nu poate obţine ceva în plus fără să plătească. Şi acest adevăr credem că este valabil pentru întreaga noastră existenţă, dimensiunile sacrificiului fiind adeseori nu doar simbolice. Morţii propriu-zise îi urmează acelaşi prag păzit de monştri. Este Infernul în care Fiinţa trebuie să se purifice de energiile negative acumulate pe Pământ pentru a putea ajunge prin renaştere la existenţa sa autentică.

  Carpe diem. Poate fi oare sentimentul morţii doar generator de angoasă? Nu putem extrage şi un efect benefic? Credem că da. Fiecare dintre noi vine pe lume dotat cu o vocaţie, cu o disponibilitate pentru ceva. Părinţii şi educatorii sunt primii chemaţi să descopere aceste disponibilităţi şi în consecinţă să ne orienteze drumul în viaţa. Numai alegându-ne un drum adecvat posibilităţilor noastre ne vom putea împlini sensul existenţei. Chemarea, voinţa, pasiunea, priceperea, sentimentul de utilitate, randamentul nu pot veni dacă rătăcim pe drumuri străine de noi. Fiecare dintre noi este chemat să lase o urmă prin lumea în care trece. Şi aceasta nu este posibil dacă nu-şi găseşte "calea cu inimă", cum se exprimă Castaneda.

  Nu există profesii privilegiate în ceea ce priveşte împlinirea vieţii noastre. Să luăm exemplul unui olar care prin truda, pasiunea şi mintea sa va oferi semenilor nu numai obiecte utile, ci va transmite şi ceva din frumuseţea sufletului său. El şi-a împlinit, cu alte cuvinte, rostul sau.

  Murim prin fizic. Trăim prin ceea ce rămâne. De aceea ar trebui să condensăm în fiecare clipă întregul sens al vieţii noastre, ca şi cum aceasta ar fi ultima. Să avem în permanenţă în minte şi în suflet, ca un reper al tuturor actelor şi dorinţelor, sentimentul efemerului şi al nemuririi; Timpul şi Eternitatea; Istoria şi Devenirea. Vom avea astfel în permanenţă în spirit acel memento mori, care, departe de a ne impune sentimentul zădărniciei tuturor lucrurilor, ne va trezi conştiinţa "urmei" ce o lăsăm în toate actele în care ne implicăm.

  Capitolul V: MATERIE ŞI GÂNDIRE.

  Dintre toate fenomenele existente în Univers, cel mai ciudat, cel mai greu de înţeles încă şi astăzi rămâne capacitatea materiei de a se gândi pe sine.

  Rămâne încă greu de spus cum o lume aparent fragmentată este integrată ca o unitate continuă, cum particule aflate într-o permanentă mişcare şi schimbare generează gânduri, sentimente, amintiri, impresia unei lumi statice.

  În actul gândirii nu culegem decât idei şi sentimente, fără a sesiza atomii, reacţiile biochimice, impulsurile electrice implicate în geneza lor. Nu se ştie încă unde şi cum are loc integrarea fenomenelor bioelectrice şi biochimice în procese psihice. S-a emis ipoteza generării de către creierul nostru a unui câmp mental. Ca fenomen continuu, câmpul mental ar putea oferi acelaşi caracter de continuitate şi proceselor discontinue din creier, în alţi termeni, ar putea să determine unitatea conştientei.

  După cum vedem, în cunoaşterea gândirii suntem încă pe terenul ipotezelor, iar ceea ce cunoaştem nu reprezintă decât fenomene. Esenţa încă ne scapă. Creierul pare să continue să rămână "cea mai mare sfidare a biologiei şi. A ştiinţei", după cum ne spune Steven Rose.

  Ne-am putea întreba şi noi, asemenea lui Schrodinger, dacă nu era posibil ca gândirea să nu apară în evoluţia materiei. Fără îndoială că gândirea nu a apărut numai pentru a nu rămâne "spectacolul lumii fără spectatori", numai pentru a ne putea vedea pe noi înşine ca într-o oglindă. Dacă numai omului i se atribuie capacitatea de a gândi, se înţelege că lumea ar fi putut exista şi fără noi. Ar fi existat oricum, cu sau fără noi, dar omul am putea spune că a animat Universul prin gândirea sa, trimiţând întrebări până în depărtările astrale, nesatisfăcut de singularitatea sa cosmică. "Prin sine însuşi fiecare om este o întrebare pusă lumii', ne spune Jung.

  Pentru înţelegerea unor laturi încă puţin explorate ale gândirii, vom face o succintă prezentare a fundamentelor sale fiziologice.

  Deţinem astăzi o serie de date ştiinţifice privind substratul biochimic al gândirii. Memoria, sentimentele, ideile, dorinţele – într-un cuvânt, întreaga activitate psihică – are şi un substrat biochimic. Se cunosc în prezent o mulţime de substanţe cu rol în transmiterea influxului nervos. Aceste substanţe, considerate ca "suporţi ai gândirii", sunt peptide formate din lan (uri de aminoacizi. Prin intermediul lor sunt executate toate comenzile plecate din creier. Sinteza lor se petrece în neuroni. O activitate psihică intensă presupune o sinteză crescută.

  Ideile noastre obţin, conform acestor date, un su-port molecular, anticipat încă de Huxley prin ipoteza "moleculelor ideogene". Dar nu ştim şi cum sunt ordonate, transformate în chei specifice ideilor învăţate, impuse prin cultură etc. Fiecare informaţie nouă obţine o expresie biochimică proprie, în aşa fel încât să fie scoasă la nevoie din "cartoteca" creierului.

  O idee ajunsă în câmpul atenţiei noastre este codificată mai întâi electric, apoi biochimic şi dacă ne captează interesul este stocată în memorie. Calea inversă ne va conduce din nou la idee. Vom observa de aici relaţia reciproca: idee -> creier -> idee.

  Pentru a ne face şi mai înţeleşi, putem spune că o idee emisă sau purtată de o sursă este percepută şi păstrată de creier numai prin 'sculptarea" sa într-o formă materială concretă. Gândirea nu reprezintă decât o convertire a acestor expresii concrete în idei.

  BAZELE NEUROFIZIOLOGICE ALE CONŞTIENTEI.

  Nu mai încape astăzi nici o îndoială că reflectarea lumii prin fenomenul de conştientă este mediată de creier. Ceea ce nouă ne pare acum relativ simplu de înţeles n-a fost însă dintotdeauna aşa, în alte epoci altele au fost organele considerate ca deţinând nobila funcţie de a gândi. Dar nici chiar acum nu s-au stins complet disputele privind formaţiunile din creier implicate în actul conştientei. Împotriva interpretărilor care considerau că, de vreme ce conştienta este o funcţie de achiziţie filogenetică recentă trebuie să fie dependentă numai de formaţiunile relativ de curând apărute în evoluţia creierului, pledează observaţii obţinute în timpul intervenţiilor neurochirurgicale, îndeosebi studiile lui Penfield.

  Formaţia reticulată. Lucrările lui Bremer, Moruzzi şi Magoun asupra formaţiei reticulate au deschis o nouă cale spre înţelegerea fenomenului de conştientă. Creierul percepe evenimentele lumii exterioare şi interioare pe un anumit fond, numit tonus de vigilitate. Întreţinerea acestui tonus este realizată de formaţiunea reticulată, care, după cum şi numele o desemnează, constă într-o reţea de fibre nervoase infiltrate printre structurile cerebrale de la talamus şi hipotalamus până la nivelul bulbului, iar prin fibre trimise mai departe, până la măduva spinală.

  Centrul de comandă şi de conducere a funcţionalităţii noastre – creierul – trebuie să primească în permanenţă informaţii referitoare la evenimentele ce se petrec în interiorul şi în afara organismului.

  În drumul lor spre creier, informaţiile împrumută o cale specifică şi alta nespecifică. Formată din neuroni cu fibre lungi şi, ca urmare, puţini la număr, calea specifică trimite informaţii de la toate organele de simţ în cortexul cerebral. Calea nespecifică se desprinde de cea specifică şi trimite, prin numeroşi neuroni cu fibre scurte, aceleaşi informaţii la nivelul formaţiei reticulate.

  Se disting anatomic şi funcţional două compartimente ale formaţiei reticulate – unul care exercită o acţiune activatoare asupra cortexului, iar altul cu acţiune de defacilitare sau de inhibiţie asupra tonusului muscular.

  Vigilitate = conştienţa. Căile nespecifice aduc impulsuri senzitiv-senzoriale în formaţia reticulată graţie cărora aceasta va întreţine tonusul de vigilitate al scoarţei cerebrale necesar percepţiei. Starea aceasta de vigilitate o numim conştientă. Ea se menţine printr-o permanentă relaţie cu dublu sens – de la formaţia reticulată la cortex şi invers. Este, dacă vrem, zgomotul pe fondul căruia decodificăm informaţiile specifice venite de la organele noastre de simţ. Starea conştientei noastre este dependentă aşadar de tonusul formaţiei reticulate, acesta întreţinut la rându-i de stimulii veniţi din lumea externă şi internă. Somnul nu este în acest sens, decât o dezaferentare a cortexului de stimuli. De aceea avem nevoie de linişte şi închidem ochii când dormim. Auzul şi vederea constituie principalele canale de culegere a informaţiilor de către creier.

  Prin numeroasele aferente senzitive, senzoriale şi vegetative ale formaţiei reticulate se poate spune că "nimic din ceea ce ia contact cu organismul nu-i rămâne străin". Aceste date de neurofiziologie au deosebite implicaţii pentru fenomenele ce vor fi discutate în acest capitol.

  Grila selectoare. Interferenţa dintre stimulii ce vin din interiorul şi exteriorul organismului spre zonele de integrare şi decizie ale sistemului nervos central şi dintre stimulii plecaţi de la aceste zone conferă formaţiei reticulate un rol de grilă selectoare, de filtru, pentru informaţiile de care luăm act conştient. Capacitatea noastră de a sesiza lumea ce ne înconjoară este dependentă nu numai de pragul de percepţie al organelor noastre de simţ, ci şi de selectivitatea filtrului exercitat de formaţia reticulată. Cu alte cuvinte, percepem atât cât propriul nostru filtru ne permite.

  Formaţia reticulată este cea care "împarte ştirile" în "interesante" şi "neinteresante", decizând ce trebuie şi ce nu trebuie "să ştim". Orice perturbare la acest nivel va avea ca urmare o alterare a conştientei. Diverse substanţe chimice ca psihotropele, o serie de suferinţe repercutate asupra formaţiei reticulate pot antrena o gamă largă de modificări ale conştientei, de la halucinaţii pasagere până la hipersomnie, comă, absenţe şi echivalenţe epileptice, psihoze etc.

  Rolul jucat de formaţiunea reticulată în menţinerea tonusului vigil l-a determinat pe neurochirurgul canadian Penfield s-o considere ca fiind "cel mai înalt nivel de integrare a conştientei". Zona în care s-ar face integrarea superioară a conştientei ar fi, după Penfield, regiunea superioară a formaţiei reticulate pe care el o numeşte "centrencefal". În acest sens nu există încă un punct de vedere unanim. Cert rămâne rolul esenţial al formaţiei reticulate în determinarea nivelului de conştientă.

  Dezaferentarea senzoriala. O dovadă a influenţei pe care o au stimulii externi în menţinerea normală a stării de conştientă s-a obţinut prin experimentele de privare de stimuli sau de dezaferentare senzoriala. Menţinerea unui subiect în imersiune completă timp de 6-10 ore a evidenţiat apariţia de halucinaţii, tulburări fiziologice şi de personalitate. Experimente pe voluntari menţinuţi în camere insonorizate ("camere ale tăcerii") timp de mai multe zile au avut acelaşi efect.

  Datorită lipsei de stimuli externi în condiţiile zborului cosmic, s-a procedat la antrenarea la sol a cosmonauţilor în acest gen de camere. Izolarea voluntară sau forţată – în naufragii, rătăciri etc.

  — Poate avea de asemenea asupra oamenilor efectele menţionate.

  Este curios că aceste observaţii, cu o fundamentare neurofiziologică după cum vedem, au fost folosite în aşa-zisa acţiune de "spălare a creierului". Lată ce de-clara unul dintre cei implicaţi în cazul Sharon Tate: "Eu pot să conving pe oricine de orice dacă îi repet destul de des şi dacă subiectul nu are nici o sursă de informaţie". Izolarea individului de orice influenţă exterioară duce la pierderea cu timpul a programelor de referinţă formate prin educaţie şi cultură. Izolat, înspăimântat, cu o securitate personală ameninţată, el se trezeşte deodată cu o conştientă golită, sărăcită, dezorientată, gata să accepte de acum alte criterii de referinţă, alte idei, alte norme de conduită, străine de tot ceea ce raţionase până atunci.

  Ne-ar putea retine de asemenea atenţia trăirile de tip halucinator la indivizi care nu sunt bolnavi psihici, dar trăiesc în izolare – de exemplu în colibe îndepărtate de aşezări populate, în păduri etc.

  Conştienţa celulară. Pentru a explica "sensibilitatea" la plante, Cleve Backster vorbea de "percepţia primară", care ar fi prezentă la toate celulele vii. Alţi autori au mers şi mai departe atribuind celulelor vii o conştientă sau un psihism. Mai exact, s-a pus întrebarea dacă viaţa psihică, conştienţa nu reprezintă suma conştientei tuturor celulelor corpului nostru. Am discutat deja că o celulă vie reproduce în mic funcţiile unui organism pluricelular, fund capabilă de comunicare, de prelucrare de informaţii, de memorare şi de învăţare. Prin faptul că trăieşte percepând mediul intern şi extern şi reacţionează adecvat, celulei i se poate atribui un "micropsihism". Toate celulele unui ţesut concură la îndeplinirea aceleiaşi funcţii, aşa încât se poate vorbi de o integralitate funcţională a organului, sistemului şi, în final, a organismului prin niveluri succesive de integrare.

  Se poate admite existenţa unui "psihism de organ", care comandă toate celulele din structura sa pentru o funcţionare "coordonată şi coerentă". Mai sus se situează "psihismul de sistem", cu acelaşi rol şi, în final, cel al creierului, psihicul uman, integrator al unităţii organismului. Moartea distruge legăturile dintre aceste niveluri; începe dezintegrarea şi fiecare celulă se stinge pe cont propriu. Aşa ne-am putea explica durata lor diferită de viaţă după moartea organismului ca totalitate.

  Alţi cercetători interpretează intoleranţa organismului faţă de ţesuturile străine ca o incompatibilitate la nivel de psihism celular. Suntem desigur pe un teren al interpretărilor mai mult metaforice şi în acest sens se poate spune că fiecare celulă se bucură şi suferă odată cu fiinţa noastră. O durere influenţează negativ toate celulele noastre, după cum o trăire pozitivă "exaltă întreaga noastră fiinţă".

  Mizând la modul real şi nu doar simbolic pe capacitatea de "înţelegere" a tuturor celulelor din corp, yoginii au uzat de tehnici care le-au permis să le supună controlului voluntar în scopul armonizării funcţionalităţii lor. Le-au clasificat chiar pe grade de "nobleţe". În funcţie de "rangul" lor se vor adresa diferenţiat în dialogul ce-1 poartă cu ele, întocmai cum s-ar adresa unor persoane. Este desigur ridicol, după concepţiile noastre biologice, să "conversezi" cu ficatul când se îmbolnăveşte, încurajându-l să se însănătoşească. S-a văzut însă că uneori organele îi şi "ascultă", supunere despre care aflăm prin intermediul examenelor clinice şi de laborator.

  Am putea considera ipotetic că fiecare celulă vie din organism dispune de posibilităţi de reacţie adecvată de memorare şi învăţare, adică de ceea ce am numi "micropsihism" latent, dar singurele celule capabile să-i ofere o expresie conştientizată n-ar fi decât celulele nervoase din creier, S-ar putea de asemenea raţiona că, de vreme ce conştienţa este dependentă de senzorii aflaţi la periferie iar fiecare celulă dispune de capacitatea de a se informa în mod indirect, celulele apar implicate în fenomen, creierului revenindu-i sarcina integrării şi decodificării informaţiei.

  Mergând pe linia acestor consideraţii ipotetice, se poate spune că şi conştienţa apare odată cu prima celulă vie. Ar fi o conştienţa latentă bazală, închisă în sine, evoluţia găsind prin creierul uman posibilitatea de a face saltul la deschiderea sa, la conştientizare. A se gândi pe sine însuşi, devine astfel cel mai mare miracol din câte pot exista.

  REZERVELE GÂNDIRII.

  Întreaga lume ştiinţifică este astăzi de acord că noi nu utilizăm conştient decât cel mult 10% din capacitatea de funcţionare a creierului. Posibilităţile noastre latente sunt în consecinţă incomparabil mai mari decât cele pe care le valorificăm în mod obişnuit.

  Întregul organism dispune de altfel de rezerve funcţionale, nu numai prin dublarea a o serie de organe (ochi, pulmoni, rinichi etc.), dar chiar şi organele unice din corpul nostru au largi limite de extindere funcţională.

  Hipnoza – cale acces de spre potenţialul nostru latent. Într-o lume care se mani festă atât de diferenţiat ca potenţial creator este dificil să înţelegem că flecare dintre noi ar putea fi un pictor, un muzician, un scriitor ş.a.m.d. Să urmărim însă un experiment efectuat la noi în ţară de prof. Vladimir Gheorghiu. Pentru a testa talentul, posibilităţile spontane de a desena, unui subiect oarecare i s-a cerut să deseneze un animal, în cazul citat, o pisică. În fig. 5 se poate observa "naivitatea" desenului, sărăcia mijloacelor sale de reprezentare artistică. Şi iată desenul executat de acelaşi subiect, de această dată reprezentând un cine, după ce prin hipnoză i s-a sugerat că este un "adevărat talent" înzestrat cu posibilităţi artistice (fig. 6). Diferenţa este netă. Mijloacele de reprezentare sunt îmbogăţite, elementele de detaliu care apropie imaginea de realitate sunt pregnante.

  Graţie acestei căi de acces spre potenţialul nostru latent, hipnoza a început să fie în prezent larg.

  Sunt de largă notorietate lucrările lui V. Raihov. Acesta a reuşit să releve însuşiri de care subiecţii nu erau conştienţi în domenii diverse ca muzica, pictura etc. Se spune că după câteva şedinţe de impunere a sugestiei hipnotice, subiecţii erau capabili să păstreze aceste "însuşiri". Pentru acest motiv s-a şi creat terme-nul de "transă creatoare". Vom vedea că nu numai hipnoza a fost utilizată în scopul lărgirii potenţialului nostru creator, ci şi alte mijloace, unele mult mai uşor de aplicat şi accesibile fiecăruia dintre noi. Este uşor de înţeles ce consecinţe va avea pentru omul viitorului, obligat să răspundă unor solicitări tot mai mari, posibilitatea de a-şi extinde capacitatea sa creatoare şi de activitate.

  Să rămânem puţin în spaţiul hipnozei, beneficiind de informaţiile venite din cele mai pertinente surse – Vladimir Gheorghiu, Vladimir Levi. Trecerea sumară în revistă a câtorva din fenomenele ce se pot obţine prin hipnoză ne poate oferi o altă înţelegere asupra multora dintre informaţiile provenite din lumea antică.

  Hipnoza este considerată ca o stare particulară a psihismului uman. Cunoscută din cea mai adâncă antichitate şi larg utilizată de un număr restrâns de persoane – adăpostite mai ales în umbra templelor, care nu serveau numai ca lăcaşuri de cult, d şi ca focare de concentrare şi de răspândire a culturii şi, în general, a cunoştinţelor de care se dispunea la acea vreme – a trezit suspiciuni oamenilor de ştiinţă, cucerind cu greu un drum spre câmpul lor de preocupări. Peste 3000 de ani au trebuit să se scurgă pentru ca hipnoza să par-curgă drumul din templele Babilonului, Egiptului şi Greciei antice până în sanctuarul ştiinţei moderne.

  Fig.5 Desen înainte de hipnoza.

  Fig.6 Desen după hipnoză

Utilizată în scopuri psihopedagogice.

  Multă vreme s-a crezut că posibilitatea de a fi hipnotizat este în relaţie directă cu inteligenţa şi personalitatea subiectului uman. În realitate, nivelul inteligenţei nu este un obstacol – o inteligenţă superioară este chiar o circumstanţă favorabilă hipnozei.

  În timpul hipnozei cenzura conştientă a individului este modificată. De aceea el acceptă situaţii cu totul ieşite din comun, importante, după aprecierea noastră, nu numai pentru cunoaşterea posibilităţilor creierului nostru, dar şi pentru înţelegerea unei bune părţi din istoria umană. Un om hipnotizat nu percepe durerea – de unde şi aplicaţiile ei, de pildă, în naşterea fără dureri, extracţii dentare etc. Pot fi create percepţii false la nivelul tuturor organelor de simţ. Pot fi văzute persoane inexistente despre care se sugerează că ar fi prezente în cameră şi chiar se pot purta conversaţii cu ele, bineînţeles, monologând, nu dialogând. Invers, persoane prezente, obiecte aflate în jurul subiectului hipnotizat pot fi făcute nevăzute dacă se sugerează acestuia că nu ele există.

  Percepţii false. Să dăm un exemplu în acest sens după Vladimir Gheorghiu: «. Amintesc de un subiect căruia i-am sugera t. că se va întâlni cu o personalitate marcantă din străinătate, despre care auzise vorbindu-se foarte mult. M-am substituit personajului amintit şi după ce îi sugerasem să rămână cu ochii deschişi, m-am apropiat de el spunându-i în româneşte "Bună ziua". Subiectul vădit impresionat de această întâlnire s-a dat câţiva paşi înapoi întrebându-mă cu uimire: "Dumneavoastră ştiţi româneşte?"»

  Altă dată i s-a sugerat aceluiaşi subiect că asistă la un film. Iluzia a fost perfectă. Subiectul s-a comportat "cât se poate de firesc în calitate de spectator, făcând haz de scenele vesele şi plângând de cele triste". Mai mult, era capabil să relateze "cu lux de amănunte" tot ce vedea.

  Mergând pe linia falselor percepţii induse prin sugestie hipnotică se pot obţine cele mai neaşteptate devieri, unui subiect hipnotizat mirosul pătrunzător al oţetului, de pildă, părându-i-se un veritabil parfum, iar apa cea mai bună băutură alcoolică. În vremea studenţiei am asistat la un astfel de experiment executat de medicul psihiatru C. Lichter. Subiect era un bolnav internat pentru dezalcoolizare. Metoda consta în a-i crea reflexe negative (greţuri, vomă, ameţeli) sugerate la simpla ingestie de apă. Practic, după ce se hipnotiza bolnavul, i se oferea un pahar cu apă. Medicul se informa în prealabil care este băutura preferată a acestuia.

  Când i s-a oferit paharul cu apă, bolnavul a exultat de plăcere convins fiind că i s-a oferit cel mai bun vin. Întocmai ca la "nunta de la Cana-Galileei"!

  Poate cea mai ciudată dintre posibilităţile hipnozei este fenomenul de "regresie a vârstei".

  Să ne imaginăm că noi, adultul care avem un comportament adecvat vârstei şi poziţiei noastre sociale, ne trezim brusc aduşi într-o lume pe care credeam că am uitat-o de mult şi adoptăm până în cele mai mici amănunte conduita corespunzătoare acesteia.

  "Aduşi", spre exemplu, la vârsta de 3 ani, vocea, scâncetul şi universul jucăriilor pretinse îl anunţă pe cel ce am fost cândva. "Transportaţi" în clasa I, putem reda numele pe care le-am uitat de mult ale tuturor colegi-lor de abecedar. V. Gheorghiu citează un caz din practica profesorului universitar Erich Fromm. Un student este regresat la vârsta de 3 ani. A început să vorbească un dialect al limbii japoneze pe care îl învăţase la acea vârstă într-un lagăr în care fusese deţinută familia sa. Ulterior, nemaiavând nevoie să-1 folosească, dialectul a fost complet uitat. În afara stării de hipnoză nu-şi amintea nimic, nici după propria sa înregistrare ascultată după hipnoză.

  Realizarea unui astfel de fenomen este departe de a răspunde doar unei simple curiozităţi ştiinţifice, ci poate avea deosebite implicaţii, din care nu am reţine aici decât pe cele de ordin medical. În viaţa unui om pot surveni şocuri care să-i modifice complet comportamentul. Întoarcerea înapoi a timpului prin hipnoză într-un moment anterior şocului poate avea ca rezultat redresarea bolnavului.

  Sugestia posthipnotică. In aceeaşi categorie a fenomenelor impresionabile obţinute prin hipnoză se înscrie şi sugestia posthipnotică.

  Am amintit mai sus experimente ce urmăreau relevarea unor potenţe latente ale creierului nostru de care subiectul nu era conştient că dispune – capacitatea de a desena, de a memora etc. Concret, în timp ce subiectul este hipnotizat i se sugerează că la trezire va fi capabil să deseneze, să cânte, să înveţe o limbă străină etc. Prin repetarea şedinţelor se ajunge la consolidarea unor însuşiri dobândite pe această cale.

  Au fost comentate îndeajuns de multe exemple care să demonstreze valoarea sugestiei posthipnotice. S-a sugerat, de exemplu, unui grup de copii ca a doua zi la o anumită oră să se adune cu toţii într-un loc bine precizat şi să joace mingea. Sau s-a sugerat ca la o anumită oră şi într-o anumită zi să execute, un gest oarecare precizat de hipnotizator. S-a constatat că toţi aceştia – care după hipnoză nu ştiau nimic de ordinul ce urmau să-l execute, şi mai mult chiar, nici nu credeau când un binevoitor le-a spus dinainte ce vor face – în apropierea timpului fixat prin hipnoză au început să intre într-o stare de nelinişte şi, brusc, la ora fixată, au executat întocmai ordinul primit fără să realizeze că nu a fost o iniţiativă proprie. Este indiscutabil că avem de-a face aici cu o informaţie introdusă pe cale hipnotică în subconştient, care o integrează în mecanismul său de acţiune. Ceasul din noi măsoară cu exactitate matematică timpul. La ora fixată el proiectează şi impune conştientei ordinul primit.

  Se pot da sugestii posthipnotice nu numai de întărire a unor aptitudini, ci şi de diminuare sau ştergere a unor obişnuinţe (alcoolism, tabagism, alte obişnuinţe negative), de unde şi aplicaţiile sale practice. Se pot sugera amnezii referitoare la o anumită perioadă de timp, nedorită, din viaţa noastră, după cum se pot şterge informaţii utile. Un exemplu în acest sens îl constituie acţiunea de "spălare a creierului", despre care am amintit. Tocmai de aceea o astfel de armă cu implicaţii terapeutice, psihologice, psihosociale şi chiar consecinţe militare nu trebuie lăsată la discreţia oricui; ea trebuie să fie bine circumscrisă unui cadru ştiinţific instituţionalizat.

  Sugestia hipnotică şi modificările organice. Un aspect ce ni se pare a fi fundamental pentru înţelegerea ştiinţifică a unor fenomene pe care cu prea multă uşurinţă se pune uneori eticheta de misticism este acela al posibilităţii de a provoca prin hipnoză modificări organice. Cu alte cuvinte, se pot obţine pe această cale nu numai modificări de conduite, întărire de aptitudini, ştergere de obişnuinţe sau de idei parazite din conştienţa noastră etc., dar se pot obţine chiar modificări de ordin biologic structural. Să-1 cităm pe Vladimir Gheorghiu: "Sugerându-i (unui subiect, n.n.) că din neatenţie s-a ars destul de tare cu ţigara în podul palmei stângi, am putut remarca la circa o oră după transmiterea acestei sugestii apariţia unei pete roşii în zona indicată de noi."

  În palma unui om hipnotizat, caz citat de K. Platonov, s-a pus o monedă obişnuită spunându-i-se: "Moneda este înroşită în foc. Simţi o arsură puternică!" După câteva minute pe palma subiectului a apărut o arsură de gradul doi.

  În fata realităţii fenomenului ne va fi mult mai uşor să înţelegem de ce oamenii credincioşi, ca Louise Lăţeau sau Terese Neumann, prezentau stigmate (plăgi sângerânde) exact în locurile în care se presupune a fi fost rănile lui Isus.

  Modele funcţionale ale subconştientului. Experienţele citate impun cu pregnantă ideea că în subconştientul nostru există scheme structurale şi funcţionale, patern-ul, modele de funcţionare pentru toate evenimentele ce au loc în organism. Cu o parte din aceste scheme ne naştem (de exemplu – cu reactivitatea la cald sau la rece şi alţi stimuli externi), iar altele se formează prin educaţie, cultură, experienţa trăită.

  Acestea din urmă reprezintă modele psihice de referinţă, criteriile în raport cu care fiecare dintre noi interpretează şi îşi integrează lumea, convingerile şi credinţele, suportul sugestiilor noastre. Odată cenzura conştientului suprimată sau diminuată, ca în cazul hipnozei, subconştientul va declanşa întreaga succesiune de reacţii înscrisă în modelul său funcţional. În acest fel o monedă rece, dar acceptată de subconştient prin sugestie ca fiind incandescentă, va determina modificările ce apar într-o arsură. Acelaşi model funcţional se va declanşa şi în subconştientul unui om care şi-a sedimentat în timp, prin convingeri religioase, informaţii despre patimile primilor stâlpi ai bisericii. De aici şi legendarele stigmate.

  Să ne imaginăm că în loc de sugestia care provoacă arsura inducem o sugestie de vindecare într-o boală cu leziuni chiar organice. În acest caz putem invoca acelaşi mecanism de declanşare a reacţiilor biologice şi în vindecare. Vedem aşadar că pot exista vindecări "psihice", vindecări prin sugestie, vindecări obţinute de şamanii unor triburi, vindecări care, după cum spune psihiatrul rus V. Levi, sunt aşa de frecvent menţionate în scrierile biblice.

  Iată un exemplu citat de Robert Dantzer în cartea sa L'Illusionpsychosomatique (Odile Jacob, Paris, 1989), extras dintr-un articol publicat de F. Alexander în Jurnalul Asociaţiei Americane de Medicină. În 1977, la Seattle, o femeie de 28 de ani, originară din Filipine, îl consultă pe medicul F. Alexander pentru o serie de episoade febrile însoţite de dureri articulare. Este internată în clinică unde se precizează diagnosticul de lupus eritematos diseminat. Un tratament cu hormoni corticoizi are bune rezultate iniţial, dar ulterior nu mai are efectul scontat, iar boala se agravează şi se extinde la rinichi.

  Disperată, bolnava se hotărăşte să plece în satul natal din Filipine pentru a se adresa. Vrăjitorului satului. Acesta ii spune că un iubit pe care 1-a supărat i-a trimis duhuri rele pentru a se răzbuna. Dar el, vrăjitorul, o va exorciza, adică va scoate duhurile rele din ea şi se va vindeca. Trei săptămâni mai târziu se întoarce în SUA la medicul său. Acesta constată că nu mai are nici un semn de boală. Doi ani mai târziu ea naşte în condiţii foarte normale.

  Empiric, s-a găsit un mijloc de plonjare a individului în subconştient, de îngustare a câmpului conştientei prin ritm, ritual, incantaţii, cântec, imagini, povestirea unei legende, a unui mit cu referire la suferinţa subiectului. Deci toată dificultatea constă în a găsi metoda prin care să accedem la subconştient pentru a-1 obliga să lucreze în sensul dorit de om. Aici trebuie "înşelată" vigilenţa "paznicului" pe care îl constituie cenzura conştientei.

  Dacă avem în vedere aceste date putem explica, ştiinţific după cum se vede, însăşi o parte din faptele povestite de scrierile biblice. Când Isus spune "Credinţa ta te-a vindecat", vom înţelege prin aceasta permisivitatea insului la sugestie dar şi la imensul câmp psihoenergetic cu efecte terapeutice atribuit lui Isus. Permisivitatea înseamnă suprimarea cenzurii conştiente a obstacolului opus de bariera psihologică sau, altfel spus, de necredinţa bolnavului în existenţa unei astfel de posibilităţi. Sigur, aici este vorba nu numai de o simplă credinţă, redusă la posibilitatea de vindecare, ci de una în care se înscrie tot sistemul de repere constituit de religia creştină.

  Împărăţia Tatălui despre care vorbeşte Isus, nu poate fi asimilată decât cu acest câmp cosmic fundamental sau al Conştiinţei Cosmice, reprezentat simbolic prin imaginea "Tatălui", unde sunt înscrise toate patern-urile noastre funcţionale sau arhetipurile de care ne desprindem prin boală. Vindeca-rea prin mijloace psihice ar însemna regăsirea modelului nostru originar, reataşarea la simbol, la arhetipul pierdut. De aici poate şi explicaţia unui anumit ritual care întotdeauna a fost prezent în exercitarea acestor fenomene.

  De-a lungul istoriei umane sunt menţionate multe din performanţele descrise în Biblie. Lui Bechterev, Lewon Mirahorian ş.a. li se atribuie vindecarea prin hipnoză şi sugestie a unor bolnavi orbi, surdomuţi sau paralizaţi. Lewon Mirahorian a fost capabil să liniştească un bolnav psihic aflat în plină criză de furie prin proiectarea bruscă a privirii, după cum ar fi reuşit să scoată în acelaşi mod un bolnav dintr-o criză de epilepsie şi chiar să provoace un acces de epilepsie unui om sănătos. Toate aceste performanţe au făcut şi subiectul unui roman în literatura noastră (Pontiful, de Henriette Yvonne Stahl).

  EXISTĂ ŞI ALTE DIMENSIUNI PSIHOFIZIOLOGICE ALE CONŞTIENTEI UMANE?

  În mod convenţional se admit trei stări ale conştientei: starea de veghe sau conştienţa propriu-zisă, starea onirică (de exemplu, în somnul cu vise) şi starea de absenţă a conştientei (de pildă, în somnul fără vise).

  Freud a pus bazele conceptului de inconştient. Jung, Adler şi alţii i-au conferit noi dimensiuni şi valenţe. Dar dincolo de conştient şi inconştient mai există o stare pe care omul a experimentat-o din cele mai vechi timpuri. Este o stare particulară situată între veghe şi somn. S-o numim stare intermediară a conştientei. Unii comentatori o includ în gândirea analogică, încercând s-o diferenţieze de cea discursivă. Nefiind codificată ştiinţific, a primit denumiri şi accepţii diferite de la un autor la altul.

  Unele din denumiri vor să sugereze că este vorba de fapt de o extindere a posibilităţilor de manifestare şi de cunoaştere ale gândirii umane. Şi, realmente, nu avem prin ea decât o altă faţetă, o altă dimensiune, foarte puţin cunoscută încă a gândirii noastre. Exploatată în afara cadrului instituţionalizat, pe terenul său s-au exersat gândirea magică, alchimia, ocultismul, o serie de societăţi antice cu caracter ezoteric. A constituit şi motivul pentru care ştiinţa oficială a refuzat s-o considere demnă de interesul său.

  Neglijându-se baza psihofiziologică a unor fenomene în jurul cărora s-a impus o atmosferă de mister, "copilul a fost aruncat o dată cu apa din albie". Şi aceasta spre dezavantajul cunoaşterii noastre.

  O serie de aspecte particulare ale psihologiei noastre ca hipnoza, fenomenele chiar şi astăzi controversate ce pot apărea în timpul său – modificarea percepţiei, amplificarea potenţialului nostru creator, înlăturarea din conştientă a unor idei parazite etc.

  — Noi le-am considerat ca fiind o expresie a rezervelor şi posibilităţilor creierului, motiv pentru care le-am şi încadrat în acest capitol.

  Prezentarea acestora va urmări o singură finalitate – beneficiul lor teoretic şi practic pentru noi. Încercăm o schiţă de răspuns, desigur limitat la posibilităţile noastre.

  — La întrebarea: cine suntem? Şi dacă ştim, ce ne rămâne de făcut?

  Timpul. S-a scris mult despre modul în care percepem Spaţiul şi Timpul. Kant atribuie doar raţiunii capacitatea de a surprinde succesiv aspectele unei realităţi simultane şi vom vedea coincidenţa opiniei sale cu aceea a teoriilor moderne.

  Fizica clasică a postulat un Timp absolut, universal, şi un Spaţiu absolut, sugerate de desfăşurarea periodică, ritmică a tuturor fenomenelor observate. Contabilizarea periodicităţii fenomenelor a impus măsurarea Timpului. Acesta este Timpul astronomic, perceput în condiţiile determinării noastre tridimensionale.

  Se vorbeşte despre un Timp circular, mai exact în spirală, al unei "eterne reîntoarceri", ca şi despre un Timp ireversibil probabilistic, dedus din scurgerea entropică a evenimentelor în Univers (Costa de Beauregard ş.a.).

  Pătrunderea ştiinţei moderne în Universul sub atomic a impus modificarea reprezentărilor noastre despre Timp şi Spaţiu, care nu mai sunt văzute separat, ci ca un continuu Spaţiu-Timp. Este un spaţiu multi-dimensional în care fenomenele au loc în toate aceste dimensiuni. Se petrec instantaneu – fără înainte şi după, sus sau jos, dreapta sau stânga – în sensul comun al termenilor.

  David Bohm (1971) creează noţiunile de "ordine desfăşurată" sau implicată, invizibilă, aflată în acelaşi Timp şi acelaşi Spaţiu. Numai prin desfăşurarea ordinii înfăşurate aceasta este percepută ca lume a realului jalonat în Timp şi Spaţiu. Toate înfăşurările sunt prezente în acelaşi timp, numai percepţia noastră este succesivă şi proiectată într-un spaţiu. Prezentul nu este decât un viitor care devine trecut păstrat în memorie.

  Prin aplicarea ideii de hologramă în explicarea acestui univers de către Bohm şi în virtutea căreia orice parte conţine totalitatea, întreaga noastră durată sau temporalitate ne apare închisă într-un moment. Vom vedea că pentru unele fenomene ce au loc în universul nostru psihic este deocamdată singura explicaţie plauzibilă.

  Timp biologic. Există un Timp al fiinţelor, determinat de ritmurile lor, care nu este acelaşi cu cel descris de astronomi şi nici cu cel postulat de fizica modernă. Pentru a sfida parcă înţelegerea noastră, fiinţele îndrăznesc uneori să "oprească" timpul în loc. Există experimente de înhumare ce par să scoată omul din Timp şi din toată ştiinţa noastră despre creierul care, după datele de laborator, nu rezistă mai mult de trei minute fără oxigen. Virusurile, nimfa unor fluturi sub formă de crisalidă ş.a. în anumite condiţii îşi suspendă Timpul pentru a-şi relua viaţa în alte împrejurări favorabile.

  Timpul biologic este diferit de cel astronomic. Diferă de asemenea de la specie la specie, de la individ la individ în funcţie de ritmurile sale interne.

  Reacţiile biochimice din celulele noastre au un ritm de desfăşurare diferit de la o vârstă la alta, ritm determinat prin programul nostru genetic şi prin intensitatea cu care ne trăim viaţa. Se vor distinge, ca urmare, un Timp fiziologic şi un altul psihologic, care au fost analizate pe larg de Lecomte du Nouy studiind timpul de refacere a plăgilor la diferite vârste.

  Timp fiziologic. Timpul de vindecare a unei plăgi este numit timp fiziologic. Un studiu statistic a evidenţiat necesita-tea unui timp progresiv mai mare pentru vindecarea unei plăgi în raport cu creşterea vârstei. La vârsta de 10 ani este de 5 ori mai mic decât la vârsta de 60 de ani. Sigur, baza acestui timp fiziologic diferit este determinată de potenţialul biologic, variabil în funcţie de vârstă şi specific tuturor funcţiilor ce se desfăşoară la nivelul unui organism viu.

  Timp psihologic. Timpul se scurge mult mai repede pentru un adult decât pentru un copil. Cantitatea de evenimente percepute de către un copil până la adolescenţă este mult mai mare decât a unui adult pentru că gradul de noutate adus de acesta este net crescut la începutul vieţii. De aceea Timpul pare să se dilate pentru un copil şi să se contracte pentru un adult. Fiecare vârstă îşi are un timp al său. La vârsta copilăriei am putut sesiza cu toţii această diferenţă în perceperea timpului. Zilele erau "mult mai lungi" în copilărie decât la maturitate. Viaţa este deci mai lungă pentru un copil decât pentru un adult, care are senzaţia că zilele sunt prea scurte pentru câte are de rezolvat.

  Ca şi cum nu ne-ar fi de ajuns scurtarea timpului, la sfârşitul vieţii trăim mult mai repede ceea ce ne-a mai rămas. 0 oră la vârsta de 10 ani echivalează cu 5 ore trăite la 60 de ani sau, altfel spus, un copil de 10 ani trăieşte în 60 de minute pe plan fiziologic şi psihologic cât un adult de 60 de ani în 5 ore! Vom înţelege de ce 3 ani – între 17 şi 20 de ani, de exemplu – nu au valoarea a 3 ani dintre 50 şi 53 de ani. De aceea părinţii, profesorii şi copiii trăiesc în lumi temporal diferite au opinii şi preferinţe diferite şi adesea nu se înţeleg. Să nu uităm aceasta când facem un program pentru copii! De la Lecomte du Nouy şi până astăzi dezvoltarea geneticii a umplut multe goluri în ştiinţa despre noi. Rămân de actualitate nu atât calculele făcute de cercetător cu mai bine de 40 de ani în urmă, cât esenţa fenomenului, care a fost definită prin existenţa unui ceasornic ce bate diferit pentru fiecare dintre noi la diversele niveluri de desfăşurare a existenţei noastre.

  Timpul şi clarviziunea. A afirma posibilitatea de a prevedea un eveniment dincolo de probabilitatea calculată ştiinţific ar 5 fost, nu cu multă vreme în urmă la noi, de-a dreptul o nebunie. Şi asta pentru că la oricare alt eveniment era posibil să se imagineze o explicaţie "materialist-ştiinţifică", dar nu predicţiei, clarviziunii sau premoniţiei, cum i se mai spune.

  În fine, fenomenul de predicţie există. Nu-1 pot nega decât cei care şi-au spălat creierul şi 1-au îndoctrinat cu materialismul mecanicist din secolul XIX sau cei care nu au avut niciodată prilejul să-l experimenteze şi nu-1 pot accepta din bun simţ. Să lămurim bine lucrurile: noi nu vrem acum să acredităm ştiinţific tot felul de farsori şi indivizi abili care se căpătuiesc pe seama naivilor. Noi tratăm aici despre acele evenimente complexe ce ni sunt brusc comunicate spiritului şi care ulterior se petrec nu aproximativ, ci exact, fără nici o abatere. Sunt acele coincidenţe semnificative în care un eveniment fizic este anunţat şi dublat de un fenomen psihic, coincidenţe despre care a vorbit Jung când a construit teoria sincronicităţii pentru a le da o explicaţie. Noi înşine am avut şansa să le experimentăm, evident, involuntar. Nu vom intra în detalii pentru că informaţiile au un caracter absolut personal.

  Ceea ce ni se pare interesant: din analiza pe care am făcut-o unui astfel de eveniment a rezultat că atunci când sunt implicate mai multe persoane care trebuie să îndeplinească un rol precis în această "întâmplare", fiecare dintre ele poate acţiona din motive complet diferite. Au uitat ceva la cineva, aveau de cerut o lămurire sau le-a venit ideea să meargă după cumpărături. Evenimentul nu este prezis decât celui pentru care "întâmplarea" are o anumită semnificaţie. Ce plan, ce câmp conectează creierele mai multor oameni deodată pentru a îndeplini ceva ce este deja programat?

  Şi dacă fiecare a avut convingerea că acţionează din proprie voinţă, când de fapt era pur şi simplu gândit de "altcineva", când era doar un simplu instrument prin care trebuie să se "îndeplinească porunca", atunci cea mai gravă întrebare care se pune este nu cine este cel ce ne dictează viaţa, ci aceasta: gândim sau suntem gândiţi? Cel puţin în aceste coincidenţe semnificative este clar că suntem gândiţi şi noi acţionăm ca simpli roboţi. Dar, după cum spune Jung, nu orice întâmplare şi coincidenţă este un sincronism cu caracter predictiv. Este posibil ca majoritatea să fie doar banale întâmplări, afară doar dacă nu vom afla într-o zi că nimic nu este întâmplător, ceea ce ar fi într-adevăr cumplit.

  Noi credem că nu putem fi supervizaţi în fiecare clipă de "cineva", că aceste coincidenţe semnificative, care se înscriu într-o structură arhetipală, se manifestă doar în probleme de ordin fundamental, când viaţa individului trebuie să ia o anumită turnură în vederea unei finalităţi ce nu o poate înţelege, dar care este deja înscrisă în programul vieţii sale. În rest, probabil că se întâmplă întocmai cum procedăm noi cu ceasul deşteptător. Ii strângem arcul de seara şi-1 programăm să sune la oră fixă. A doua zi va suna fără ca noi să intervenim. La nevoie însă, dacă ceasul se opreşte sau dacă ora se schimbă, noi putem interveni. Aşa cel puţin ne-am putea imagina fenomenele. Se ridică întrebarea dacă se poate evita un eveniment care ne este prezis. Cei mai mulţi spun că da. Nu ne referim la moarte, care evident nu poate fi evitată. Ne referim la întâmplări de alt gen. Ei bine, după experienţa noastră, nimic nu poate fi evitat, chiar dacă evenimentul este complet defavorabil persoanei.

  "O mie" de gânduri te invadează, "o mie" de soluţii îţi vin în minte, iar când a sosit "ceasul eşti tot acolo. Începe cea mai fantastică dintre experienţe. Eşti actor, dirijor şi spectator în acelaşi timp. Eşti "ochiul care vede şi se vede" cum zice Jacob Bohme într-un alt context. Întocmai ca un dirijor care ştie partitura pe dinafară, începi să-ţi spui: acum intră oboiul, acum pianul, acum. Mai mult, amuzat, poţi comunica celor implicaţi ceea ce deja ştii că urmează să se întâmple. Stupefiaţi, vor constata realitatea predicţiei tale. Cine este mai marele "regizor" al acestor întâmplări? Cineva inspirat a numit aceste coincidenţe "întâmplări în care Dumnezeu preferă să rămână necunoscut".

  Cum am putea explica această realitate în termenii ştiinţei clasice? Să le negăm, cum am făcut-o până acum? Şi totuşi, vise premonitorii există, "iluminări", soluţii brusc intuite unor probleme ştiinţifice insolubile până atunci au avut, după cum am văzut, foarte mulţi oameni de ştiinţă. Despre oracolul bulgar Vangă Dimitrova s-a scris de asemenea mult şi unele surse poartă gir ştiinţific. Dar dincolo de ceea ce spun sau nu alţii, noi depunem mărturie în faţa eternităţii pentru realitatea lor.

  Aceste fenomene predictive devin uşor comprehensibile, explicabile, dacă admitem teoria lui David Bohm, care, după cum se ştie, a fost colaborator al lui Einstein. Din teoria lui Bohm rezultă că într-un punct din ordinea implicată nedesfăşurată sau nemanifestă, există înscris – conform concepţiei holografice – întregul timp, şi trecut şi prezent şi viitor, întregul spaţiu cu conţinutul său. Deci toate evenimentele viitoare sunt deja acolo, înscrise, prezente. Acolo însă nu este numai o lume "îngheţată", care zace în hibernare până ce va deveni o lume reală, ci şi o inteligenţă, un savoir absolu, cum spune Jung. Ei bine, din motive pe care nu le ştim, nu le înţelegem, de vreme ce nu ne sunt anunţate ca să putem întreprinde măsuri adecvate, ci pur şi simplu ne face spectatori şi actori totodată, această inteligenţă ne implică în demersul său. Este ca şi cum fără voia noastră alunecăm în altă dimensiune a timpului.

  Mintea aceea extraordinar de precisă care a îndrăznit să pătrundă eternitatea până ce nu s-a mai putut desprinde de ea – gânditorul, scriitorul şi prietenul Doru Davidovici – ne vorbeşte în Lumi galactice despre posibile absorbţii în acest timp implicat, nedesfăşurat, ale unor nave aeriene şi maritime sau chiar de persoane. Însuşi mult discutatul fenomen al O. Z. N.-urilor ar putea fi privit ca nave ce vin din Timpul ce nu s-a născut încă.

  Visul şi timpul. Visul a fost considerat de către Freud drept "calea regală de descifrare a inconştientului". Dincolo de conţinutul său manifest, cel latent ar avea echivalentul evenimentelor ce se petrec în inconştient.

  Aşa după cum sunt notate coincidenţe semnificative sau sincronicităţii, în denumirea lui Jung, există în mod cert şi vise premonitorii. Evenimente care urmează să se petreacă într-un viitor apropiat sau mai îndepărtat sunt anticipate prin vis – fie la modul simbolic, fie direct.

  Credem că sunt putini cei care nu au avut cel puţin o dată în viaţă un astfel de vis.

  Rămâne o enigmă scopul unor astfel de semnalări anticipate prin vis, la fel ca şi cele prin clarviziune, de vreme ce majoritatea cazurilor nu servesc unui scop util. Dar sunt citate şi vise dintre acestea. O pacientă visează pe bunica sa, decedată, care îi spune că în ziua "Z" trebuie să se prezinte la tribunal, deoarece vecinii, fără ştirea lor, i-au acţionat în judecată pentru extindere de spaţiu. Urmând sfatul primit în vis, constată că evenimentele s-au petrecut întocmai aşa. Altă dată a fost avizată prin vis că soţul său, pe atunci ministru al unui resort economic, va urma să semneze un contract cu o firmă străină. Intre filele prezentate pentru a fi semnate va fi strecurată şi una al cărei conţinut, dacă este acceptat, va constitui o gravă eroare cu consecinţe juridice nefaste. Să caute atent această filă. Şi a găsit-o!

  Mulţi candidaţi la admiterea în facultate au mărturisit că au visat subiectele de la examen. Alţii au avut chiar o reprezentare subită a subiectelor aflându-se în stare de veghe. Desigur, nu este nici un pericol pentru ceilalţi candidaţi, astfel de vise neavând decât foarte puţini concurenţi.

  Frecvent prin vis ni se anunţă o boală pe care o facem ulterior şi fenomenul este uşor de explicat în termeni ştiinţifici. Semnale premonitorii ale bolii, care sunt sesizate de subconştientul nostru prin vis, pot apărea cu mult timp înainte de a ajunge să fie înregistrate la nivel conştient. Dar cum să explici prevestirea prin vis a morţii unei alte persoane?

  Vom relata un exemplu. De-a lungul a când nopţi succesive, o persoană a avut acelaşi vis obsedant. In faţa casei în care locuia singură bătrâna sa mamă se săpau gropi. Abia după repetarea în cea de a cincea noapte a sesizat că este unul şi acelaşi vis la care până atunci nu a dat importanţă. S-a întrebat ce semnificaţie trebuia să aibă visul de vreme ce revine atât de insistent. Şi-a amintit că mama sa însăşi era iniţiată în decriptarea viselor. De la ea ştia că evenimentele relatate în acest vis au ca echivalent simbolic un deces. S-a gândit la sfârşitul apropiat al mamei sale. Din acea noapte visul nu i-a mai apărut, ca şi cum singurul său rost era doar acela de a-1 aviza. Două zile mai târziu mama sa suferă un accident vascular cerebral şi decedează din această cauză. Ce relaţie cauzală se poate stabili între acest vis şi accidentul vascular al mamei sale? Cine este acela care ne anunţă catastrofa şi apoi are forţa s-o genereze? Sau doar s-o ştie dinainte. Sau ambele. Şi dacă în destinul unui om este programat un accident vascular ce valoare mai are ceea ce ştim noi, medicii, despre modalităţile sale de producere şi posibilităţile de prevenire şi tratament? Nu cumva rezultatul efortului nostru se decide în dimensiunea atemporală a existenţei noastre – în ordinea aceea implicată în care, uneori, fără voia noastră şi fără să ştim de ce suntem şi noi implicaţi?

  În vis ne apar de asemenea complete răsturnări ale timpului, fără ca spiritul nostru să se revolte. Dispare succesiunea normală a timpului, obiecte şi persoane se succed fără o logică aparentă, evenimentele pot să nu aibă nici o conexiune în desfăşurare. Totul se petrece spontan şi firesc, sfidând orice noţiune de Cauză, Spaţiu şi Timp. Ne sugerează exact ca definiţie ordinea implicată, ne-desfăşurată a lumii, postulată de fizica modernă ca sursă primordială a realităţii contingente. Plecând de aici am putea să considerăm visul ca o expresie şi un argument concret al acest ei ordini dacă nu chiar mijlocul de conexiune cu aceasta.

  Extazul. De la filosofia timpului şi spaţiului să trecem la un alt mod de percepere a lor, cunoscut doar de poeţi, artişti, câţiva rari mistici şi iniţiaţi.

  Să plecăm de la experienţa ştiinţifică întreprinsă de Alain Watts, care – sub supravegherea lui Keith Ditmau (Clinica de Neuropsihiatrie a Universităţii din California) şi a lui Sterling Buimell şi Michael Agron (Clinica Langley-Porter din San Francisco) – a trăit un astfel de moment provocat pe cale farmacochimică.

  Intrarea în această stare particulară a conştientei se face printr-o încetinire în scurgerea timpului, o concentrare pe timpul prezent". Clipa prezentă concentrează în sine tot interesul existenţei. Dispare orice preocupare pentru timpul viitor, creându-se impresia că nu mai există decât un singur timp -cel prezent.

  O a doua caracteristică a acestei stări este pierderea simţului polarităţii. Deci se pierde mai întâi simţul timpului, apoi cel al spaţiului. Ceea ce obişnuit ne apare disparat, diferit ca poziţie în spaţiu, este văzut într-o singură unitate – subiect şi obiect, dreapta şi stânga, sus şi jos, Nord şi Sud, Est şi Vest, înainte şi înapoi, înăuntru şi în afară, sunet şi tăcere, viabil şi invizibil – totul viu şi intens perceput, dincolo de logica obişnuită.

  A treia caracteristică a acestei stări este "simţul relativităţii". Fiecare nivel al existenţei materiale apare cu un sens bine definit. "Mă percep ca fiind o verigă în lanţul care formează o ierarhie bine definită a proceselor şi fiinţelor, mergând de la molecule la fiinţele umane, trecând prin bacterii şi insecte. "în această stare". Toate formele de viaţă nu sunt decât simple variaţii pe aceeaşi temă: nu suntem decât o fiinţă unică ce nu îndeplineşte decât acelaşi lucru în cel mai mare număr de maniere posibile".

  Pentru cea de a patra şi ultima caracteristică a stării de extaz să-1 cităm integral pe autorul acestei trăiri: "A patra caracteristică este sensul energiei eterne, adesea sub aspectul unei lumini albe intense, care pare să fie totodată fluidul ce parcurge nervii şi acel misterios E (energia) care este egal cu mc (masa m, înmulţit cu viteza luminii, c, la pătrat). Poate aceasta apare ca o megalomanie sau o nebunie a grandorii, dar se percepe foarte net că orice existenţă nu este decât o energie unică şi că această energie, sunt eu însumi".

  Această experienţă de "a nu fi decât una cu Universul" este demonstrată astăzi după cum vedem cu toată rigoarea ştiinţelor moderne. Nu este nimic neobişnuit în a spune că materia este una singură, că tot ceea ce există nu reprezintă decât expresii diverse ale aceleiaşi materii, că în structura sa intimă materia nu este decât energie. Nu este de mirare că o îndelungată perioadă din istoria omenirii, poeţii şi miturile au constituit surse de cunoaştere uneori mai adânci decât observaţia directă. De aici şi reluarea în studiu în lumea modernă a unor mituri ce s-au născut în perioada copilăriei gândirii omeneşti. Există în consecinţă şi o altă dimensiune a gândirii noastre, prin care se poate deschide o poartă spre cunoaştere.

  Le aducem în discuţie, după cum am mai spus, pentru a evidenţia o realitate psihologică puţin cunoscută de noi, dar intens exploatată de gândirea mitică.

  Este interesant de constatat că diverse surse, situate între ele la mari distanţe şi intervale de timp, relevă aceleaşi elemente. Şi un mare înţelept hindus, şi Jorge Luis Borges în povestirea sa fantastică, El Alef, şi Puthoff şi Târg în experimentele efectuate la Stanford, şi datele fizicii moderne, relevă continuitatea şi simultaneitatea spaţiotemporală accesibilă la un alt nivel al conştientei umane.

  Să urmărim descrierea unui practicant al tehnicilor tradiţionale hinduse: "Corpul mi se înţepeni, respiraţia ieşea din plămâni ca trasă de un magnet uriaş. Carnea părea moartă. Simţul libertăţii nu mai era limitat la corp, ci îmbrăţişa imensitatea atomilor înconjurători. Oamenii de pe stradă păreau că se mişcă cu grijă peste propria mea periferie. Formele plantelor apăreau ca nişte pete întunecate; observam scurgerea în interiorul lor a forţei de viaţă. Spaţiul. se întindea peste tot în faţa mea. Vederea se schimbase într-o vastă panoramă sferică pe care o percepeam simultan; vedeam şi cu partea din spate a corpului un animal domestic ce se apropia de poarta casei; îl vedeam ca şi cu ochii mei fizici. Curios însă, îl vedeam şi după ce trecuse de zidul de cărămidă aflat în spatele ogrăzii. Corpul meu, stâlpii de susţinere ai casei, mobilele şi podeaua, copacii şi lumina Soarelui deveneau violent de agitate şi apoi totul se contopea într-un ocean de lumină".

  Ne amintim că în experimentele întreprinse de Puthoff şi Târg se vorbeşte de asemenea de faptul ciudat că subiecţii care descriau obiective aflate la distanţă redau şi elemente din teren aflate înapoia unor clădiri înalte, care nu puteau fi văzute în mod normal de un om aflat pe sol, ci doar de la înălţime.

  "Viziunea" lui Jung. In anul 1944, ca urmare a unui infarct miocardic, C. G. Jung a intrat într-o comă din care a avut şansa să-şi revină. Ulterior a descris că în acele momente a trecut printr-o stare de beatitudine în care în mod ciudat a văzut Pământul rotund şi cu un halou albastru în jur, imagine pe care ne-o vor oferi abia în 1969 navele cosmice de la înălţimea de 1500 km. A avut aceeaşi senzaţie de temporalitate în care trecutul, prezentul şi viitorul nu sunt decât un singur tot. "Cum aş putea să-mi explic faptul decât că simultan eu am văzut ieri, azi şi mine?", se întreabă Jung. Este o senzaţie de "unire a finitului, a individualităţii cu universalitatea".

  Această stare în care, după cum se exprimă în alt context Andre Breton, "totul te face să crezi că există un anumit punct al spiritului de unde viaţa şi moartea, realul şi imaginarul, trecutul şi viitorul, comunicabilul, susul şi josul încetează să mai fie percepute contradictoriu", poate fi trăită spontan (extazul în faţa măreţiei naturii, inspiraţia poeţilor şi artiştilor) sau poate fi provocată printr-o serie de metode devenite tradiţionale: posturi, incantaţie, dansuri ritmice, substanţe chimice şi chiar autotorturări fizice, folosite îndeosebi în evul mediu.

  Condiţionare şi determinare. Izolarea, gradul de sugestibilitate, intensitatea unor convingeri religioase sunt condiţii favorabile pentru apariţia unor trăiri pasagere în suprasensibil. Este important de observat cum conţinutul acestor trăiri este în directă relaţie cu modelul cultural al individului, cu propriile sale convingeri.

  Astfel, un ateu poate percepe doar tablouri colorate fără nici un conţinut religios, dar cei cu convingeri religioase pot percepe ceea ce de fapt şi-au sedimentat prin educaţie în subconştient: sfinţi, zei etc. Un negru îl va vedea pe Dumnezeu în înfăţişare de negru, Petrache Lupu în aceea de moş, iar Bernadette a avut în 11 februarie 1858 viziunea Fecioarei Maria la Lourdes. Experienţele iniţiatice aveau ca rezultat vizualizarea imaginilor evocate de doctrine. Pentru scriitorul antic Apuleius, iniţiat în misterele zeiţei Isis, aceasta îi apare ca o femeie de o deosebită frumuseţe, ieşind din apa mării împodobită cu odoare de preţ şi răspândind parfumuri ameţitoare.

  Pentru a-şi convinge adepţii, societăţile ezoterice din antichitate recurgeau la o gamă foarte extinsă de mijloace capabile să determine modificări ale stării de conştientă şi care dovedesc o surprinzătoare cunoaştere pentru acele vremuri a unor posibilităţi de modelare a comportamentului uman, de impunere a unor mutaţii profunde în gândire – străine şi astăzi ştiinţei academice. Din datele de care dispunem aflăm că se uza de probe psihologice dure care constau în parcurgerea unor labirinturi subterane scufundate în întuneric şi prevăzute cu diverse capcane, de izolare, de posturi îndelungate, de licori din plante psihotrope, de manevre hipnotice şi tehnici de sugestie. Cei ce rezistau până la capăt acestor probe al căror grad de dificultate creştea treptat erau în final răsplătiţi prin accesul la ceremoniile care constituiau iniţierea propriu-zisă. Lumea sugerată şi imaginată căpăta un conţinut pe care îl trăiau la modul senzitiv şi nu doar intelectiv. Aceasta era marea lor forţă pe care nici o doctrină apărută ulterior nu a mai avut-o la aceleaşi dimensiuni.

  În încercarea noastră de a înregistra clipă de clipă filmul psihologic trăit timp de mai multe zile sub dărâmături de supravieţuitorii cutremurului din martie 1977 am reţinut o astfel de "viziune" relatată de M. S. Era în a treia zi de la catastrofa care o proiectase sub muntele de moloz rămas din blocul Scala. I se făcuse sete. În disperare, a intenţionat să-şi sugă propriul sânge din venele de la mână.

  Şi-a dat seama însă că fiind "sărat" îi va fi şi mai sete. Şi deodată, tenebrele sunt luminate. În faţa sa apar 3 sticle pline – una cu apă, alta cu bere şi ultima cu vin. A fost derutată. Spre care să întindă mai întâi mâna? A realizat apoi că este doar o iluzie.

  Vom face aici o menţiune. Ni s-a reproşat intenţia de a lăsa să se înţeleagă că "trăirile extatice", "viziunile" unor credincioşi nu ar fi decât simple iluzii sugerate. Precizăm acum că facem o diferenţă netă între aceste viziuni sugerate sau ale unor inşi cu un echilibru psihic afectat şi între trăirile unor oameni cu o profundă credinţă, care survin, cu conţinut semnificativ, fie în momente de căutare, fie de grea cumpănă a vieţii lor. Aceste ultime trăiri transced prin intensitatea lor percepţia şi proiectează fiinţa într-un plan al suprasensibilului, al altei dimensiuni a conştientei, comentată de altfel în această lucrare. Autorul a cunoscut şi a discutat personal cu oameni aflaţi în aceste două ipostaze şi nu poate face confuzii.

  Apreciem că ar fi util de lămurit, în acest capitol, un aspect întâlnit de la culturile arhaice până la cele religioase, şi anume acela al ritualurilor.

  Mit şi ritual. Incantaţia, rugăciunea, semnul crucii, arderea de mirodenii, botezul, ungerea cu mir, ritualurile cununiei şi înmormântării, descântecul, ghicitul, divinaţia prin oracole – de la Delphi până la Yi King – toate au o filiaţie arhetipală. Jung face pertinente referiri la semnificaţia simbolică a Mahdalei. Alchimia Evului Mediu era o savantă ştiinţă a ritualului.

  Ce sens se acordă tuturor acestora? Amintim că mulţi oameni se declară credincioşi, dar fără să accepte ritualurile. Am putea interpreta aceste ritualuri ca modalităţi ale lumii concrete de a se conecta la lumea arhetipală, considerată a fi capabilă să-i satisfacă doleanţele prin stabilirea unei relaţii biunivoce între aceste niveluri, Sunt coduri prin care se obţine benedicţiune, ajutor, forţă, acord, bunăvoinţă; reprezintă cheia cu care se pot deschide porţile "cetăţii cereşti", mijlocul de a se conecta la izvorul energiei cosmice.

  Mult mai important decât scopul lor ni se pare modul de elaborare. Pentru ritualul unei religii s-ar putea presupune originea revelată. Dar pentru o mulţime de ritualuri însuşite prin cultura populară din vremuri ce se pierd în noaptea istoriei cine este creatorul? Dincolo de inevitabila aglomerare a domeniului cu indivizi abili şi inventivi, există informaţii certe citate de autorităţi în domeniu – ca Mircea Eliade, Stelter ş.a. – care confirmă eficienţa multora dintre acestea. Dacă şamanii ar fi fost total ineficienţi şi-ar fi pierdut respectul tribului şi, ca urmare, şi locul ocupat. Din medicina şamanică sunt şi astăzi prezente în lume soluţii terapeutice utile.

  PSIHOCIBERNETICA SAU AUTOPROGRAMAREA PE ŞANSĂ SAU EŞEC.

  Un alt concept important de reţinut în efortul nostru de perfectare este şi acela de autoprogramare pe şansă sau eşec.

  Experienţele în domeniul sugestiei au demonstrat ce rol covârşitor poate avea în viaţa noastră şi ce posibilităţi nefolosite există în noi. Când un om fără aptitudini deosebite poate desena sub sugestie ca un artist (experienţele lui Vladimir Gheorghiu şi V. Raikov), când un timid, sub aceeaşi influenţă, poate ţine un discurs strălucit, atunci nu se "toarnă" nici talent, nici memorie, nici curaj în creierul oamenilor ci pur şi simplu se învinge bariera psihologică pe care cenzura conştientei o impune în manifestarea noastră. Există în noi capacitatea de memorare şi de creaţie dar convingerile pe care ni le-am format prin educaţie şi experienţă despre limitele noastre sunt cele ce se opun valorificării sale complete. Reflectarea în conştiinţă a sentimentului de limitare a capacităţii noastre reprezintă ceea ce a fost numit bariera psihologică. Pentru a înţelege modul în care apare acest adevărat handicap pentru mulţi dintre semeni trebuie să lămurim mai întâi o altă noţiune cu care este conectat.

  Imaginea de sine. Din clipa în care la vârsta copilăriei începem să ne conştientizăm pe noi înşine, ca fiinţă exis-tentă în lume, ne formăm involuntar o imagine proprie în care sunt înscrise datele noastre fizice şi posibilităţile intelectuale. Deşi este paradoxal, prima imagine pe care ne-o formăm în conştiinţă nu este a noastră ci a celor din jur. De aceea în clipa în care începem să ne reflectăm conştient pe noi înşine apare imediat în mintea noastră comparaţia. Orice fenomen nu are valoare decât prin comparaţie cu un altul similar. Comparaţia rămâne sursa tuturor fericirilor şi nefericirilor imaginare. Prin comparaţie ne trăim sentimentul amar al neîmplinirii sau satisfacţia orgolioasă a dominaţiei asupra altor fiinţe din a căror umilire ne savurăm plăcerea superiorităţii.

  Ne formăm prin autoobservare şi prin impresiile exprimate de anturaj o "imagine de sine" care va fi oglinda psihică pe care o purtăm nedespărţiţi de-a lungul întregii noastre vieţi şi în care ne vedem în permanenţă pe noi înşine. In funcţie de imaginea pe care o avem despre noi ne comparăm conştient sau inconştient cu semenii, ne identificăm locul printre ei şi ne sesizăm cu amărăciune sau cu emfază limitele. Acum apare diferenţa dintre ceea ce un spirit nevăzut din adâncimile noastre tulburi ne spune că am fi putut să fim şi n-am ajuns. Aceasta este tristeţea, umbra fiinţei noastre esenţiale care se trezeşte proiectată într-o formă şi într-o lume pe care nu le-a vrut.

  Dincolo de coordonatele sociale care, evident, au un rol esenţial în imprimarea traiectoriei unui om, imaginea de sine devine mobilul psihologic ce ne motivează aspiraţiile. In funcţie de această imagine vom fi mobilizaţi sau demobilizaţi în atingerea ţelurilor noastre.

  Conţinutul trăirilor afective nu este decât rezultatul permanentei confruntări dintre ceea ce credem despre noi şi ceea ce simţim în realitate. Din perspectivă psihologică se poate spune că istoria omenirii nu este decât o istorie a luptei pentru "a fi" şi " a avea". A fi liber, a fi stăpân, a fi erou, a Fi admirat, a fi lăudat. A avea mai întâi strictul necesar, a avea apoi ceea ce au şi alţii, şi după aceea să ai ceea ce nu are nimeni.

  În funcţie de imaginea de sine vom trăi dezinvolţi sau complexaţi afectiv. Din acest motiv este foarte im-portant cu ce impresie despre noi pornim în viaţă. Aici apare pregnant rolul părinţilor, al şcolii, factura psihologică a anturajului în care se dezvoltă un copil.

  Subaprecierea de către pedagogi, batjocorirea de către colegi, utilizarea necenzurată de către părinţi a unor expresii de genul "nu va ajunge nimic de tine", "eşti un incapabil" ş.a. pot avea pentru temperamentele sensibile un efect dezastruos asupra motivării psihologice în viaţă. Pot rămâne marcaţi de aceste "aprecieri" trăind toată viaţa într-o lume a îndoielii, a amărăciunii, a revoltei împotriva neputinţei. Ştiind că valoarea sa este modestă, nu-şi va fixa aspiraţii înalte, nu va lupta pentru a avea un loc de frunte în şcoală şi ulterior în societate, mulţumindu-se resemnat cu un loc modest în viaţă. De aceea primii şapte ani de acasă şi primii ani de şcoală sunt hotărâtor pentru dezvoltarea noastră ulterioară. Există desigur şi oameni de voinţă, care se luptă încrâncenat pentru depăşirea condiţiei lor nefavorabile atingând adesea performanţe deosebite, pentru că între dotare şi voinţă învinge ultima. Adler ţi-a fundamentat teoria supracompensării pe această realitate iar istoria marilor personalităţi ne oferă suficiente exemple ilustrative.

  Există şi un revers nedorit al medaliei. Instinctiv sau cu rea intenţie, indivizi amorali recurg la complexarea altei persoane (soţ, soţie, concurent, subaltern etc.) printr-o inoculare lentă a unei false imagini despre sine. Aluzii aparent întâmplătoare, subaprecieri mascate, ignorarea ostentativă sau tăcerea dispreţuitoare pot săpa adânc în firile sensibile. A spune cuiva zi de zi "eşti incapabil", "eşti urâtă" etc. Conduce în cele din urmă la identificarea insului cu imaginea pe care i-o inoculăm, deter-minându-1 pe acesta să adopte un comportament în consecinţă. Se cunosc multe exemple de acest gen. Am cunoscut femei care erau realmente frumoase şi care erau complexate din cauza negării frumuseţii lor de către un partener gelos. Expresii formulate uneori din neatenţie, fără nici o intenţie de jignire, pot avea efecte nebănuite. Rezultă de aici cât de important este rolul educaţiei fiecăruia dintre noi în păstrarea unor raporturi armonioase, civilizate între oameni prin respectarea unor reguli care îşi au un profund ecou în psihologia umană. Pentru că ştiinţa psihologiei umane ar trebui să fie singurul criteriu de fundamentare al relaţiei interumane. Orice alte motivări sunt neştiinţifice şi cu consecinţe catastrofale, după cum se vede, pentru convieţuirea umană. Într-o lume motivată doar de orgolii, uităm să respectăm semenii şi să apreciem meritele lor. Ne manifestăm doar revoltaţi de limitele lor.

  În raport cu modalitatea de reflectare în conştiinţă a imaginii de sine s-ar putea distinge trei categorii de oameni. Am comentat pe cei care îşi subapreciază posibilităţile reale formându-şi o serie de complexe afective. Sunt structurile temperamentale cele mai sensibile.

  Există apoi oameni care îşi evaluează corect posibilităţile şi-i considerăm a fi normali. Dar există, în fine, nu se poate fără, şi o a treia categorie şi anume aceia care îşi supraevaluează posibilităţile însuşindu-şi o imagine eronată, hiperbolizată despre sine. Succesul facil obţinut prin unele graţii fizice, adularea din interes a celor din jur pot conduce la infatuare, aroganţă, comportament agresiv faţă de subalterni sau faţă de anturaj. Este nevoie de multă înţelepciune ca să poţi rămâne tu însuţi în mijlocul zarvei stârnite în jurul tău.

  Este nevoie de o minimă înţelepciune pentru a putea pricepe propriul tău adevăr şi nu al celor interesaţi, într-un sens sau altul, să te defăimeze sau să te aduleze. Cel mai mult ar trebui să ne bucure sau să ne întristeze nu ceea ce spun despre noi aceia care nu se văd decât pe sine, ci ceea ce ştim noi despre noi. Acolo, în profunzimea fiinţei noastre se află adevăratul şi singurul martor pe care nu îl putem eluda, nu îl putem minţi. Şi cea mai mare pedeapsă este jena de noi înşine, de ceea ce ştim noi şi nu ştie nimeni. Fără îndoială, numai dacă avem bun simţ. Şi bunul simţ este o expresie a înţelepciunii, iar dacă nu este. Cred că numai aşa ne putem explica drumul unor inşi parcurs până la agresivitatea dictaturilor care au însângerat istoria.

  Cunoaşterea acestor aspecte considerate minore de vreme ce nu li s-a acordat suficientă atenţie în literatura de specialitate are pentru noi şi alte consecinţe practice.

  Bariera psihologică. Am discutat mai sus că omul nu îşi utilizează decât o infimă parte îşi utilizează decât o infima parte din potenţialul cu care a fost dotat. În acţiunea de memorare a unui material, de prestare a unei activităţi de creaţie plecăm de la imaginea pe care o avem asupra propriilor noastre posibilităţi de a face acel ceva. Obişnuiţi la vârsta şcolară să memorăm poezii de 4-5 strofe vom fi convinşi de dificultatea de a învăţa pe de rost Luceafărul. Bariera psihologică a intrat în funcţiune. Sugestia că "nu se poate" ne domină. Ne-am condiţionat negativ limitele capacităţilor noastre.

  Suntem ceea ce credem despre noi tocmai pentru că ne comportăm în virtutea modelului psihologic adoptat de noi înşine.

  Există o condiţionare negativă şi pentru trăirile noastre afective, a sentimentului nostru de "a fi". Dacă în permanenţă blazaţi vom răspunde la întrebările anturajului că "ne merge prost" aşa ceva se va întâmpla în realitate. Vom inocula în subconştientul nostru lipsa de motivaţie, indiferenţa şi trăirea negativă a oricărui eveniment. O astfel de atitudine nu corespunde în primul rând realităţii.

  Nimeni n-ar putea trăi clipă de clipă o neîntreruptă suferinţă pentru că orice proces fiziologic se epuizează şi este înlocuit temporar cu o altă stare. Dacă nu reprezintă doar expresia unui spirit blazat, este atunci vorba de o epuizare a capacităţii de a ne bucura. Şi pentru a fi bine dispus, optimist, avem nevoie de o energie de consumat pentru că nici un fenomen din lumea vie sau nevie nu se poate desfăşura fără un consum de energie. Este în acelaşi timp o problemă de adaptare psihologică la mediu pe care o vom aborda în alt context.

  Modele de referinţă. In structura imaginii de sine există un model de referinţă cu care individul încearcă să se identifice. Fiecare epocă şi generaţie îşi are un model propriu. Conflictele dintre generaţii ar putea fi înţelese şi prin această prismă.

  Există modele de referinţă utile sau, dimpotrivă, nocive pentru societate. Modelul de spiritus rector al lumii, de exemplu, a costat numeroase vieţi pierdute în războaiele de dominaţie, după cum modelul marilor personalităţi a constituit un puternic imbold în viaţa unor oameni care au ajuns la rândul lor mari personalităţi. Este cunoscută influenţa exercitată mai ales la vârsta adolescenţei de lectura lucrării lui Plutarh (Vieţiparalele). Expresia "O, atenieni, la câte suferinţe mă supun pentru a-mi atrage laudele voastre", care ar fi fost rostită de Alexandru Macedon în timpul campaniei care l-a făcut nemuritor, nu exprimă decât dorinţa elevului lui Aristotel de a deveni un model de erou, demn de Grecia antică.

  După cele discutate despre importanţa pe care o are în existenţa noastră "imaginea de sine", este firesc să ne întrebăm dacă nu putem avea şi căi practice de orientare a acesteia în raport cu scopurile noastre.

  În formularea unui răspuns pozitiv, ca şi în prezentarea unor sugestii privind "optimizarea funcţionalităţii" noastre, vom pleca de la conceptul de psihocibemetică, formulat de Maxwell Maltz (1960) şi comentat pe larg de Christian Godefroy, în lucrarea sa La dynamique mentale (Ed. Robert Laffont, Paris, 1974).

  Maxwell Maltz, chirurg estetician, observă că modificarea aspectului fizic al pacienţilor săi "opera" în scurt timp, în cele mai multe cazuri, o transformare fericită şi a personalităţii acestora. Meditând asupra fenomenului a ajuns la concluzia că o imagine fizică necorespunzătoare unui model general acceptat va avea consecinţe negative şi pe planul personalităţii, antrenând după sine complexe de inferioritate. Este suficient, şi-a spus Maltz, să înlături cauza, în speţă să corectezi defectul fizic, pentru ca efectul tradus prin ecoul psihic negativ trăit să dispară.

  Dacă în loc de bisturiu, s-a întrebat Maxwell Maltz, s-ar folosi doar sugestia pozitivă în stare să modifice "imaginea de sine" a individului, nu s-ar putea oare ajunge la acelaşi rezultat? Şi răspunsul său pozitiv a fost crearea psihociberneticii.

  Maltz consideră creierul uman ca o maşină care funcţionează aşa cum o programăm. Dacă programarea este bine făcută, maşina va lucra pentru noi, dacă nu, în defavoarea noastră. Am discutat mai sus că obiectivele propuse, în alţi termeni, programarea, sunt funcţie de imaginea de sine. De aici şi concluzia că individul se autoprogramează pe şansă sau pe eşec, în funcţie de impresia pe care o are despre sine.

  Autoprogramarea. Dorinţele, speranţele, teama, sugestiile pozitive şi negative, convingerile, optimismul sau blazarea etc. Pot crea în subconştientul nostru programe a căror finalitate ultimă este reuşita sau eşecul.

  Am putea spune că omul a făcut dintotdeauna uz de psihologie fără să ştie. Rugându-se la zei, lăsându-se convins de oracole, fixându-şi idealuri, nu a făcut decât să-şi orienteze programele subconştientului pe drumul reuşitei, să-şi orienteze conduita în maniera care conducea spre succes.

  Pentru a fi mai sugestivi, am putea compara subconştientul cu un automobil care merge în direcţia imprimată de conducător. Noi suntem conducătorii propriei noastre maşini. Dincolo de evenimentele neprevăzute şi independente de noi, suntem singurii responsabili de toate accidentele survenite pe drum.

  Orice trăire negativă de care nu ne putem debarasa în timp poate avea ca rezultat programarea creierului în detrimentul nostru. Femeia care îşi pierde imediat după căsătorie interesul pentru propria sa înfăţişare şi adoptă un alt mod de comportament estetic se programează pe un alt nivel fiziologic, se îndreaptă spre o prematură îmbătrânire.

  Pentru o nouă imagine de sine. Esenţială în observaţiile lui Maltz ni se pare a fi aceea că "spiritul nu face diferenţă între experienţa trăită şi aceea care este intens imaginată". De aici o serie de recomandări şi deducţii practice pentru formarea unei noi imagini de sine, a unei noi scheme funcţionale şi chiar structurale. Dacă imaginea de sine este satisfăcătoare comportamentul nostru va fi adecvat, iar dacă este minată de complexe întreaga noastră conduită va fi programată spre eşec. La rândul său, eşecul întreţine trăirile nevrotice în care anxietatea, autoanaliza obsedantă şi trăirea dureroasă a sentimentului de ratare sunt pe primul plan. Un eşec nu este atât de dezastruos în sine, cât prin efectul pe care îl are asupra noastră. Întâlnim zilnic în practica noastră medicală situaţii de genul celor descrise. Pentru toţi aceştia ne facem o datorie din a-i lămuri că salvarea lor nu poate veni de la un medicament miraculos, ci din schimbarea convingerilor despre sine. A-i învăţa să-şi creeze o nouă schemă funcţională, o nouă programare prin auto şi heteroinoculare în subconştient a unor sugestii pozitive, vizează rezolvarea definitivă a suferinţei, în timp ce recomandarea unui anxiolitic nu aduce decât o rezolvare de moment.

  Viaţa este o suită de rezolvări de probleme, ni se spune. Tot ceea ce învăţăm devine o deprinderi abia după ce este preluat de subconştient. După cum manevrele de conducere a unui vehicul devin automate prin trecerea lor în subconştient, la fel vor fi asimilate de subconştientul nostru şi imaginile şi reprezentările referitoare la noi, sugestiile, mijloacele de împlinire a unor dorinţe, siguranţa pe scenă etc., dacă toate acestea sunt menţinute în mintea noastră un timp suficient de lung. Importantă ni se pare calea şi nu timpul, care este la fel de diferit ca durată pe cât de diferiţi sunt şi oamenii. Şi această cale există! Nu numai pentru obţinerea unei linişti de care avem cu toţii nevoie într-o viaţă prea puţin liniştită, dar şi pentru relevarea unor potenţe creatoare ale creierului nostru.

  Programarea subconştientului. Dacă există o realitate în posibilitatea de a determina creierul să lucreze în favoarea sau împotriva noastră prin ideile, sugestiile etc. Ajunse în subconştientul nostru, atunci apare uşor de înţeles ce consecinţe practice poate avea pentru noi. K. K. Platonov şi V. Levi vorbesc despre exemple care sugerează chiar o programare inconştientă a destinului.

  Aruncarea unei vorbe la întâmplare, "prevestirea" sfârşitului cuiva pot avea pentru unii oameni mai sugestionabili consecinţe fatale tocmai prin efectul exercitat asupra subconştientului lor. Alfred Stelter povesteşte cazul unui european care-şi crease obiceiul de a-i vâna pe membrii unui trib ori de câte ori aceştia intrau în bătaia puştii sale. Din disperare, şeful tribului a hotărât să uzeze de faima lui în exercitarea magiei negre. El a întreprins un ritual în care o imitaţie a duşmanului lor a fost simbolic ucisă. A avut însă după aceea grijă ca inamicul lor să fie informat despre toate acestea. În două săptămâni acesta a murit. Dincolo de orice alte influenţe trebuie să admitem că şi credinţa că aşa ceva este posibil a condus la programarea inconştientului spre final.

  Şi iată un revers fericit al medaliei. Dacă prin subconştientul nostru se pot săvârşi "minuni" învăţând doar să-1 programăm, de ce nu neam folosi de această posibilitate în scopul optimizării funcţionalităţii noastre, inclusiv a relevării unor potenţe creatoare? Oamenii au rămas impresionaţi de modul în care au fost "revelate" unele idei ştiinţifice creatorilor lor. Niels Bohr povesteşte el însuşi cum a avut în vis imaginea atomului. Tot în vis au văzut şi Kekule structura benzenului, Mendeleev celebrul sistem periodic al elementelor, Voltaire o altă variantă a Henriadei şi exemplele s-ar putea încă mult continua.

  H. Selye, creatorul conceptului de stres, cunoscut astăzi poate chiar mai mult decât acela de informaţie, ne sfătuieşte ca atunci când avem o problemă dificilă de rezolvat să ne gândim seara la ea înainte de a adormi, lăsând-o ca o sarcină în seama sub-conştientului nostru. Dacă noaptea este un bun sfetnic, adeseori putem avea a doua zi dimineaţa soluţia problemei. Fenomenul era cunoscut încă din antichitate, de vreme ce Homer credea că "zeii folosesc visul pentru a face cunoscută oamenilor voinţa lor", iar stăpânii celebrelor cetăţi elene se duceau să doarmă în templu când aveau de rezolvat probleme de stat importante.

  "Visul profetic", "intuiţia", "inspiraţia" ne vor apărea în această viziune şi ca prelucrări inconştiente ale propriei noastre sugestii, dorinţe, informaţii, convingeri, pe lângă implicarea de ordin arhetipal. A învăţa să dai sarcini inconştientului, iată una din căile spre creaţie, una din căile de a deveni eficienţi în toate acţiunile noastre. Concluzionând asupra celor de mai sus, se poate spune că fiecare dintre noi purtăm în minte propria noastră imagine, în funcţie de care adoptăm un model comportamental. Acesta poate fi adecvat sau neadecvat dorinţelor noastre. Trăirea negativă sau pozitivă a propriei noastre imagini operează modificări în subconştient şi probabil inclusiv în câmpul nostru "astral", cum susţin unele surse, constituind una din cauzele care ne propulsează pe linia şansei sau eşecului.

  Cine suntem. Să pe cunoaştem pe noi înşine încercând să răspundem la întrebarea "cine suntem". După Maltz, fiecare dintre noi este un Eu. Nici superior, nici inferior, ci pur şi simplu un Eu. Extinzând, am putea adăuga că fiecare dintre noi a venit pe lume în locul său. Fiecare dintre noi reprezintă un Eu unic, irepetabil, o şansă din miliardele de a nu fi fost, pentru că au trebuit să concure tot atâtea evenimente în infinitatea Timpului şi Spaţiului pentru ca noi să fim aici şi acum. Un singur obstacol, o singură abatere, o clipă mai devreme sau mai târziu ar fi fost suficiente ca acela ce este acum să fi fost un altul sau să nu fi fost. Din milioanele de celule iniţiale care au dat asaltul asupra celulei-mamă, una singură a avut şansa de a câştiga. A fost aceea care ne purta pe noi. Pentru noi a fost clipa, a fost locul. Pentru noi s-a deschis Cerul. Pentru noi a fost Pământul.

  Suntem una din secvenţele infinitului, un punct situat undeva în spirala galaxiei noastre, expresie a unui vis cosmic. Noi suntem începutul şi sfârşitul, pentru că, în sensul realităţii imediate, lumea începe şi se termină odată cu fiinţa noastră.

  Discursul despre noi nu se vrea un exerciţiu literar, ci doar proiecţia câtorva din unghiurile sub care ne putem vedea în efortul de a ne elibera de complexe, de a ne stabili coordonatele pe oceanul vieţii. Numai de la cunoaşterea noastră se poate ajunge la transformarea noastră.

  Capitolul VI: UNIVERSUL CUNOAŞTERII SAU DRUMUL SPRE NOI ÎNŞINE.

  Drumul spre noi înşine trece obligatoriu prin Cunoaştere. Pentru a şti să ne regăsim pe noi înşine trebuie mai întâi să ştim cine suntem, care este adevăratul nostru statut. Uzând de datele acumulate până în prezent, am schiţat drumul parcurs de evoluţie până la noi. În capitolul anterior am analizat statutul omului raportat la propria sa gândire şi la propria sa psihologie. Dar care este statutul omului raportat la Univers? Un răspuns la această întrebare ne obligă să luăm în discuţie toate posibilităţile noastre de cunoaştere. Avem acces la fiinţa noastră reală, îi înţelegem sensul său ce nu poate fi desprins de cel al lumii în care trăim? Cu alte cuvinte, ştim adevărul despre noi? Se reflectă acest adevăr în viaţa noastră?

  În esenţă, există două moduri de cunoaştere: unul raţional sau logic şi altul intuitiv sau analogic. Unul este considerat a fi analitic, altul sintetic; unul este al lumii concrete, celălalt al unei linii de simboluri; unul este al ştiinţei, celălalt al religiei, poeziei, artei, revelaţiei; unul concepe o lume fragmentată, unită prin legităţi de funcţionare, celălalt exprimă o lume continuă, interconectată prin structura sa; prin unul a strălucit civilizaţia Europei, prin celălalt cea a Asiei.

  Ambele moduri de cunoaştere au avut ca obiect aceeaşi lume, dar au privit-o din unghiuri diferite.

  Gândirea logică, raţională, s-a impus prin Aristotel, apoi prin Descartes, Newton şi toate ştiinţele exacte clasice. În virtutea acestei viziuni, lumea pe care o percepem este singura reală, cognoscibilă, determinată de cauze obiective, într-un spaţiu şi un timp ce au un caracter absolut.

  Analiza acestei lucru ca fenomen, ca legităţi de funcţionare şi cauze determinante constituie obiectul ştiinţelor. Este cunoaşterea care a condus la dezvoltarea civilizaţiei şi culturii actuale de tip european. Având însă la bază principiul aristotelic al terţiului exclus, n-a admis decât existenta unui singur adevăr. Şi întotdeauna acesta a fost cel al puterii dominante în stat. La rândul său puterea s-a folosit fie de "adevărul" reclamat de religia oficială, fie de cel furnizat de o ştiinţă intens politizată. De aici a rezultat intoleranţa, cu multitudinea sa de forme de manifestare: prigonirile celor de altă religie decât cea oficială, inchiziţia, arderea pe rug, execuţiile politice, închisorile, interzicerea altor opinii în cultură şi gândire în afara dogmelor admise etc. Este deci o cunoaştere care a adus mari servicii omenirii prin dezvoltarea ştiinţei şi civilizaţiei moderne şi mari deservicii prin cultivarea intoleranţei.

  Dincolo de avatarurile sale, trebuie să ne întrebăm însă dacă, aşa cum pretinde, este singura aptă să ne releve adevărul despre noi, să ne redea pe noi nouă înşine. Pentru aceasta trebuie să analizăm până unde are acces Cunoaşterea subiectivă şi până unde cea ştiinţifică.

  CUNOAŞTEREA ŞTIINŢIFICĂ.

  Lumea percepută prin simţuri este, fără îndoială, una singură, reală ca fenomen de sine stătător, independent de percepţiile noastre. Dar percepţia este diferită de la specie la specie, în funcţie de imperativele vitale ale acesteia, ca şi de la om la om.

  Broaştele nu văd decât lumea care se află în mişcare, insectele – o lume în mozaic. Câinele percepe urma omului şi a vânatului, pisica şi de asemenea câinele presimt prin mijloace doar de ei ştiute întoarcerea acasă a stăpânului de la distanţe ce ies din raza simţurilor noastre. Simt adeseori pericolul în care se află stăpânul şi întreprind uneori măsuri de salvare, cum ar fi trezirea din somn când a luat foc casa, salvarea de la înec, scoaterea din locuinţa care urma să se prăbuşească în seism etc.

  În natură sunt dimensiuni pe care nu le vedem, sunete pe care nu le auzim, culori pe care nu le sesizăm, realităţi de care au putem lua cunoştinţă prin simţurile noastre pentru că avem un registru de percepţie limitat mult mai mult decât unele specii. Instrumentele şi aparatele pe care le-am creat ne-au relevat dintr-o dată o lume la care nu avem acces, dar nici acestea nu ne pot reda ultima realitate deoarece ele sunt construite conform concepţiei minţii noastre, doar ca o prelungire a simţurilor, iar, după cum spunea Hamlet lui Horaţio "în cer şi pe Pământ sunt mai multe lucruri decât în gândurile noastre".

  Percepţie şi cunoaştere. Asemenea altor specii, noi percepem o lume utilă nouă, în acord cu concepţiile şi sugestiile noastre. O riglă este dreaptă numai pentru că limita denivelărilor iese din registrul nostru de percepţie. Noi vedem o lume formată din obiecte izolate, fără relaţie între ele, în timp ce alte modalităţi de percepţie, după cum am văzut, ne-o semnalează ca fiind doar "un ocean de energie cu o concentraţie mai mare de frecvenţe acolo unde se află obiectele".

  Cât despre modul în care ne percepem semenii, relaţiile dintre noi şi ei, locul nostru între ei, opiniile despre aceştia, o spune suficient, credem, peisajul social al lumii actuale. Dacă percepem la fel lumea, de ce nu ne formăm aceeaşi opinie despre ea? Pentru că o percepem diferit şi avem interese diferite. Aşadar, la întrebarea dacă simţurile acoperă întreaga realitate existentă am răspuns negativ.

  Să ne ocupăm acum de posibilităţile de cunoaştere ale ştiinţelor exacte dezvoltate în lumea modernă.

  De la certitudine la incertitudine. Până la începutul secolului XX, ştiinţa care se ocupa în mod deosebit de studiul naturii era fizica clasică. Legile descoperite au permis formarea unei imagini deterministe a lumii. Fenomenele deveneau deductive şi predictive prin legităţile lor caracteristice descrise de fizică. Au şi motivat ca urmare o concepţie materialistă despre lume, facil şi naiv optimistă la unii, rigidă şi exclusivista adesea la alţii.

  Aspectul lumii secolului XX, cu laturile sale bune şi cu marile sale scăderi – cele două războaie mondiale, ameninţarea celui de-al treilea, alienarea psihologică, existenţa diversităţii de opinii, cu sisteme politice diferite care au condus la consecinţele binecunoscute – este rezultatul acestei gândiri.

  Fizica clasică a propus un model mecanicist de univers, în care predicţia rezultată din cunoaşterea legităţilor de mişcare permitea o viziune deterministă şi optimistă, bază a ştiinţelor exacte şi a unei filosofii materialiste. La sfârşitul secolului XIX toate fenomenele fizice au fost explicate prin mecanica newtoniană şi ecuaţiile despre câmpul electromagnetic ale lui Maxwell. Începând cu secolul următor se acumulează noi fapte de observaţie care nu mai pot fi însă explicate prin teoriile fizicii clasice. Descoperirea radioactivităţii impune ştiinţei să pătrundă în universul atomic. In locul unei particule indivizibile, care ar fi trebuit să se mobilizeze cu o forţă exprimată prin produsul dintre masa şi acceleraţia sa, se descoperă un spaţiu "populat" cu particule şi "animat" de forţe electrice. Mecanica newtoniană nu mai este aici valabilă. Se va naşte o alta – mecanica cuantică.

  Prin Planck, Einstein, Bohr, de Broglie, Schrodinger, Pauli, Heisenberg, Dirac şi mulţi alţi ctitori ai fizicii cuantice, ni se înfăţişează un univers ale cărui fenomene nu mai răspund criteriilor impuse de ştiinţele exacte. Este un univers care frapează în primul rând prin statuarea unui principiu opus celui postulat de fizica clasică – principiul incertitudinii – descris de Heisenberg. Nu se pot determina în acelaşi moment viteza şi locul sau spaţiul şi timpul de mişcare ale unei particule. Astfel, la nivel subatomic dispărea unul din principiile de care avea să se facă mai târziu mult caz – cel al determinismului – prin care s-a combătut în unele ţări religia şi au fost taxate ca neştiinţifice o serie de fenomene din lumea psihicului. Apar paradoxurile: cum se construieşte o lume a certitudinii din una a incertitudinii? Întrebare fără răspuns! Simţurile noastre sunt bulversate în faţa noilor concepte de Cauză, Spaţiu şi Timp, care îşi pierd accepţiunile clasice prin teoriile relativităţii restrânse şi generalizate ale lui Einstein. Aflăm de existenţa unui Spaţiu curb în apropierea unor corpuri cosmice mari, de un Timp care nu se mai scurge uniform ci diferit, în funcţie de viteza mişcării. Se pătrunde într-o lume în care legităţile n-au decât expresie matematică, iar logica de tip aristotelian cu care s-a operat timp de 2000 de ani îşi încetează funcţionalitatea.

  După cum ne spune sugestiv F. Capra, la nivel subatomic materia nu mai există cu certitudine, evenimentele nu se petrec cu exactitate, ci "au doar tendinţa de a se petrece".

  Găsirea şi descrierea celei mai mici dimensiuni aflată în structura materiei, "cărămida" ultimă, a preocupat încă din antichitate gândirea filosofică şi ulterior pe cea ştiinţifică. Astăzi, G. T. Chew, prin teoria boot-strap, propune renunţarea la ideea existenţei unei "cărămizi" fundamentale reprezentată printr-o particulă aflată în mişcare şi înlocuirea acesteia cu noţiunea de "câmp" sau de "simetrie fundamentală". Acelaşi autor este de părere că nu se poate găsi un sistem logic care să fie concordant cu tot ceea ce observăm. Trebuie să ne mulţumim, pentru acest motiv, doar cu aproximaţii statistice şi cu ipoteze.

  Conform teoriei "bootstrap", lumea nu mai este formată din entităţi separate, cum era concepută în mod mecanicist de fizica clasică, ci acum ne apare ca o ţesătură dinamică de evenimente aflate în interacţiune, motiv pentru care proprietăţile unei părţi rezultă din cele ale celorlalte, fiecare parte conţinându-le pe toate ca într-o hologramă. Lumea este o entitate coerentă în care fiecare parte este conectată cu toate celelalte din Univers, motiv pentru care o acţiune exercitată asupra uneia se reflectă asupra tuturor. La nivel fundamental există o nonseparabilitate. Acest principiu care exprimă esenţa şi funcţionalitatea coerentă a întregului univers este fundamental pentru înţelegerea noastră înşine. Ceva există numai pentru că altceva îl determină. Noi existăm ca determinare proprie şi în acelaşi timp a celorlalţi. Nu există o identitate precisă ci o aproximare a unor interacţiuni complexe. Realitatea în care trăim ne apare doar ca o aproximaţie. Este imposibil să cunoşti resorturile ultime ale naturii.

  Am amintit până acum de existenţa unui nivel de cunoaştere inaccesibil ştiinţelor clasice, care este abordat de către fizica cuantică şi dominat de principiul in-certitudinii, cu posibilitatea de predicţie doar probabilistic, statistic şi care necesită altă logică şi alt limbaj pentru a fi descris, decât cele oferite de gândirea noastră raţională.

  Vom vedea mai târziu că extinderea acestor concepte pentru descrierea realităţii pune la grea încercare simţul comun de percepere al omului, dar pentru a se înţelege pe sine şi a extrage consecinţele ce se impun este obligat să facă efortul.

  "Lumea-i toată adunată într-o boabă de nisip" Principiul incertitudinii din mecanica cuantică impune o viziune discontinuă a lumii, determinată doar probabilistic, statistic, în timp ce din teoria relativităţii rezultă o lume continuă cu un determinism strict. Între cele două teorii apare o contradicţie. Este momentul în care intervine fizicianul David Bohm, despre a cărui teorie am amintit deja. Pentru a rezolva această contradicţie, D. Bohm creează după modelul hologramei conceptul unei noi ordini, implicate, desfăşurate sau nemanifeste. Ar exista o singură realitate, pe care o numeşte "ordine înfăşurată". S-ar putea imagina asemenea unor picături de cerneală puse în acelaşi loc pe un rulou care se înfăşoară. Fiecare picătură există în acelaşi timp şi în acelaşi loc. Prin desfăşurare, sau holomişcare, vom obţine din nou individualitate.

  În ordinea înfăşurată nu există decât un continuu spaţiu-timp în care totul se află în acelaşi timp şi în acelaşi loc. Este un spaţiu pluridimensional în care sunt conţinute toate potenţialităţile şi toate informaţiile lumi existente – şi începutul şi sfârşitul, şi naşterea şi moartea, şi trecutul şi viitorul, şi sus şi jos, şi dreapta şi stânga.

  Lumea pe care o percepem nu este altceva decât "ordinea desfăşurată" a "ordinii înfăşurate". Prin desfăşurare realitatea devine manifestă, dispunându-se distinct, separat, în Spaţiul şi Timpul prin care simţurile noastre percep o lume a realului. Prezentul nu este decât viitor ce devine trecut păstrat în memorie. Aşadar, lumea noastră reală ca ordine desfăşurată este prezentă într-un singur punct şi într-o singura clipă din ordinea înfăşurată.

  Intre lumea nemanifestă, acauzală şi eternă, şi lumea manifestă, cauzală şi efemeră la nivel terestru există o relaţie de condiţionare şi suprapunere, de paralelism şi de strânsă conexiune. Una se află în alta, cea manifestă în aceea nemanifestă. Fiind toată adunată într-un punct, este o lume continuă şi nu discontinuă. Fiecare parte este în relaţie cu întregul şi invers. Orice acţiune asupra uneia se reflectă asupra celeilalte. Şi D. Bohm şi F. Capra subliniază consecinţele nefaste reflectate în spirit ale unei viziuni fragmentare a lumii. De aici toată sciziunea în religie, politică, morală, societate etc.

  Înţelegerea interdependenţei, a unităţii lumii, a sensului pentru individ exprimat numai prin totalitate, ar avea cu totul alte consecinţe pentru viaţa oamenilor, după cum vom detalia mai târziu.

  Sigur, s-ar putea naşte o îndoială. Să ne impunem o altă conduită faţă de semeni numai în baza unor ipoteze, fie ele şi ştiinţifice? Ei bine, mărturii care confirmă aceeaşi realitate a lumii, văzută în altă dimensiune a sa, ne vin din mai multe direcţii: trăirile extatice, despre care ne vorbeşte şi mistica orientală şi cea creştină, extazul provocat farmaco-chimic în scop de cercetare, despre care am amintit în capitolul anterior, misterele lumii antice şi îndeosebi cele aparţinând Egiptului. Toate aceste surse ne spun că se percepe o lume continuă, care nu mai apare formată din obiecte şi fiinţe, ci doar dintr-o energie neîntreruptă care conectează toate acestea. Timpul pare concentrat pe prezent, simţul polarităţii dispare, iar spiritul ia spontan act de totalitate, fără ca logica, raţiunea, să fie implicate. Cel ce n-a avut astfel de trăiri nu are "instrumentele" necesare înţelegerii. Admite sau refuză. Este ceea ce s-a întâmplat de când e lumea. Astfel de experienţe ne sunt însă comunicate de toţi marii iniţiaţi ai lumii. La noi vorbeşte pe larg despre aceste trăiri Lucian Blaga. Poate că vom găsi vreodată timpul necesar să pătrundem şi în detaliile acestei realităţi "aperceptive", care nu devine "perceptibilă" decât unui număr extrem de redus de oameni şi numai în împrejurări bine motivate. Orice forţare din curiozitate a unor "por (i închise" se poate plăti cu grave consecinţe. Nu facem teorie. Am întâlnit astfel de consecinţe în practica noastră medicală.

  Conştiinţa universală – forma supremă a nemanifestului. Karl Pribram foloseşte modelul hologramei pentru înţelegerea funcţionalităţii creierului. Conştiinţa universală a omenirii ar fi forma supremă a lumii implicate şi ar constitui singura cale de ieşire din criza psihologică actuală.

  În concepţia holologică, Conştiinţa cosmică ne apare ca un aspect al holomişcării pe care nu o putem vedea din afara sa, deoarece noi suntem implicaţi în ea. Este un punct de vedere pe care îl întâlnim şi în Gnoza de la Princeton. După K. Pribram, creierul nu este decât un complex analizor de frecvenţe. Se ştie de altfel că toate informaţiile recepţionate de creier sunt codificate la nivelul sistemului nervos în frecvenţă. Fiecare neuron ar avea capacitatea de a prelucra un anumit spectru de frecvenţă, cuprinzând o octavă. Câmpurile de frecvenţă ale neuronilor adiacenţi se întrepătrund. Transformarea Fourier presupune posibilitatea de a analiza în factori de frecvenţă orice model şi, invers, de a reconstitui un model la care se cunosc factorii de frecvenţă şi amplitudine. În acelaşi mod ne putem 'imagina lumea ca o codificare şi decodificare de modele în frecvenţe spaţiale.

  Fizica modernă desfiinţează hazardul? In virtutea concepţiei holografice asupra lumii, evenimentele întâmplătoare, ca şi coincidenţele semnificative de care vorbeşte Jung devin comprehensibile, obţin un sens, pierzând statutul de "întâmplător", deoarece se petrec într-un univers holologic în care orice parte exprimă întregul şi este dependentă de acesta. In spatele apariţiilor întâmplătoare se află "simetrii fundamentale", legităţi fizice ineluctabile. Hazardul, ridicat în evoluţie la rang de Demiurg de către Monod şi neodarwinişti, îşi pierde prin fizica modernă vechea învestitură. Vom observa că bunul simt a anticipat de asemenea aceste argumente ale fizicii moderne în modul de a explica evoluţia biologică.

  Din datele de mai sus observăm că fizica modernă aduce în câmpul cunoaşterii elemente complet noi, total diferite de cele ale fizicii clasice. S-ar putea spune însă că întreaga "suprastructură" gândirea ştiinţifică actuală aplicată la celelalte domenii ale cunoaşterii – biologie, artă, filosofie, religie etc. Are ca fundament fizica clasică a secolului XIX şi nu pe cea cuantică dezvoltată în secolul XX. Din acest motiv atitudinea noastră faţă de biologie, de medicină, de religie, gândirea noastră politică, cu consecinţe în planul trăirii imediate sunt motivate de o concepţie depăşită de un secol în ştiinţă. Este ciudat cum de aceste adevăruri extrem de simple, strigător de simple, nu îşi dau seama decât puţini purtători de cuvânt ai domeniilor menţionate. Să ne aşteptăm ca abia în secolul XXI să facem un fundament ştiinţei din fizica secolului XX?

  Să recapitulăm noţiunile impuse de fizica modernă: existenţa a două universuri paralele dar cu legităţi diferite – universul atomic condiţionat tridimensional şi cel subatomic condiţionat pluridimensional; accesibilitatea simţurilor noastre şi deci a raţiunii numai la lumea tridimensională, impunând concluzia unei cunoaşteri incomplete a realităţii; relativitatea Timpului şi Spaţiului; existenţa principiului incertitudinii la nivelul subatomic; existenta principiului holografic şi al autoconsistenţei care acţionează la nivelul ultim, fundamental al materiei şi în virtutea cărora orice parte din univers, neexistând decât în interacţiune cu celelalte, va suferi influenţa tuturor evenimentelor ce se petrec în întreg. Oare câte dezastre se vor mai produce până când politicienii lumii, ca şi ultimul om, vor înţelege consecinţele implacabile ale acestor legi? Este aşa de greu de priceput de noi azi ceea ce cu multe mii de ani în urmă deja se ştia?

  În fine, teoreticieni ai fizicii moderne şi cercetători din domeniul neurofiziologiei emit ipoteza unei conştiinţe cosmice, văzută ca un vast câmp informaţional în care suntem cu toţii cuprinşi.

  Acesta este drumul parcurs prin ştiinţă de cunoaşterea umană în ultimul secol, pe care îi considerăm a fi o încununare a raţiunii, un summum al inteligenţei noastre.

  Să abordăm acum o cunoaştere ce pare să vină de dincolo de raţiune, din vremuri imemoriale, când omul nu avea la dispoziţie instrumentele ştiinţei moderne, ci numai mintea sa.

  RELIGIE ŞI CUNOAŞTERE.

  Am analizat până acum posibilităţile de cunoaştere a naturii şi îndeosebi a omului folosindu-ne de instrumentele ştiinţei. Mai rămâne încă un domeniu ce nu poate fi neglijat, dacă avem pretenţia unei abordări cât mai complete a posibilităţilor de cunoaştere, şi anume acela al religiilor.

  Definiţie. Conexiunea dintre om şi divinitate, dintre întrebările şi răspunsurile prin care se atribuie o origine revelată, calea jalonată de un întreg sistem de concepte, dogme şi ritualuri este realizată de religie (rădăcina latină religio, religare = a lega). Stabileşte deci o legătură între oameni care nutresc aceleaşi sentimente şi concepţii despre divinitate şi se supun aceloraşi ritualuri.

  Obiect. Religia reprezintă nu numai o soluţie ci şi o concepţie despre lume, un instrument de cunoaştere, indiferent dacă o privim ca "revelaţie" sau doar ca o explicaţie de sorginte umană. Şi această explicaţie a lumii, a raporturilor dintre om şi univers este obligatoriu s-o luăm în discuţie alături de conceptele filosofice, argumentele şi ipotezele ştiinţei dacă vrem să fim obiectivi şi deci imparţiali în stabilirea adevărului despre noi.

  Istoria doctrinelor revelate. Orice religie are la bază un nucleu doctrinar pe care îl consideră a fi revelat, de origine transcendentă, obţinut pe o altă cale decât aceea a experienţei comune.

  Toate religiile au un personaj central, prin care sunt primite aceste revelaţii, intermediar între sursa supremă şi adepţi. Istoria tuturor acestor personaje este prezentată ca desfăşurându-se dincolo e contingenţele comune, fiind plină de miracole. Baza lor o constituie ideea existenţei unei forţe spirituale supreme ca sursă a întregii lumi. Prin respectarea moralei religioase şi a ritualului specific, omul ar trebui să obţină protecţia divină şi accesul în orizonturile eterate ale spiritului pur şi etern.

  Sunt fundamentele religiei credibile pentru omul care are astăzi ca sursă de cunoaştere ştiinţa? Să analizăm câteva dintre acestea.

  Religiile susţin existenţa unei cunoaşteri revelate prin care s-a ajuns la întreaga lor structură doctrinară. Mai concret, întregul obiect al religiei îl constituie o dimensiune invizibilă pe care o consideră ca fiind primordială şi deci cauzală pentru realitatea concretă. Orice materialist convins, format exclusiv la şcoala ştiinţelor pozitive, tributară fizicii clasice elaborată în secolele precedente, respinge ideea existenţei unei alte lumi în afara celei atestate prin experienţa concretă şi cu mijloace ştiinţifice. Nimic nu există în spirit dacă n-a fost mai întâi în simţuri, s-a spus cândva. Cu alte cuvinte, ar exista doar ceea ce simţurile noastre percep. Să pătrundem în spiritul acestor experimente uzând de informaţiile de care dispunem la ora actuală.

  Psihologia modernă admite existenţa a cel puţin două tipuri de cunoaştere. Una este cunoaşterea intelectuală, prin care culegem date, informaţii despre lume, formulăm modele şi emitem în funcţie de acestea judecăţi. Este cunoaşterea ştiinţifică aplicabilă realităţii contingente. Deşi diferită, prin absenţa unei metodologii care să-i confere un gir al rigorii, în aceeaşi categorie se include şi cunoaşterea empirică. Există, în fine, o cunoaştere care ţine de stări superioare ale conştiinţei -experimentate după cum am văzut din cele mai vechi timpuri şi care au purtat denumiri diverse: extaz, extaz mistic, iluminare, revelaţie, experienţă transpersonală, etc.

  De studiul acestor stări se ocupă astăzi o ramură nouă a ştiinţelor – psihologia transpersonală. In viziunea sa revelaţia, intuiţia, extazul sunt surse informaţionale neconvenţionale.

  După cum vom vedea m continuare prin ilustrarea câtorva exemple, aceste experienţe le-au avut persoane din epoci diferite şi de tradiţii religioase şi culturale diferite: oameni de ştiinţă – fizicieni, medici, filosofi – practicanţi ai tuturor cultelor – creştin, mozaic, islamic, brahmanic – oameni de alte profesii. Aşadar, aşa zisele "experienţe mistice" nu constituie doar apanajul unor creatori de doctrine şi culte ca Buddha, Moise, Isus, Mahomed etc. Este deci o stare transculturală şi transpersonală – transcede şi cultura şi oamenii.

  Am mai sesizat deja că este absolut frapantă asemănarea dintre viziunea holistică a realităţii în profunzimea sa descrisă de fizica cuantică şi de către toţi aceia care au avut experienţe transpersonale. Şi aceasta pentru că în ambele ipostaze se transgresează realitatea explicată prin concepte raţionale, logice. Transcend, după cum spuneam, percepţia, proiectând cunoaşterea într-o altă dimensiune a realităţii. De aici a venit şi apropierea multor cercetători îndeosebi din fizica modernă de viziunea religiei şi a misticii orientale. S-au ţinut chiar şi colocvii ale oamenilor de ştiinţă, cu această tematică, aşa cum a fost cel de la Cordoba (1986). În cadrul unei acţiuni UNESCO, mai mulţi laureaţi ai premiului Nobel au semnat la Veneţia în 7 martie 1986 o Declaraţie în care se spune: "Cunoaşterea ştiinţifică prin propria sa mişcare a ajuns la momentul în care poate începe un dialog cu alte forme de cunoaştere. În acest sens, recunoscându-se diferenţele fundamentale dintre ştiinţă şi tradiţie, noi constatăm nu opoziţia ci complementaritatea lor".

  Iată în sinteză conţinutul experienţelor transpersonale vizavi de conceptele religiei: sentimentul de unitate a fiinţei cu Universul; impresia de a se afla în faţa unei prezenţe divine de o excepţională afabilitate cu care se stabileşte un dialog fără să existe o comunicare verbală; trăirea unei imense iubiri care unifică întreaga existenţă; întâlnirea cu entităţi cunoscute sau necunoscute.

  "Antologia extazului" Pierre Weil, cercetător în domeniul psihologiei, ne oferă o "Antologie a extazului" (Question de/Albin Michel, Paris, 1989) în care mărturiseşte că dacă el însuşi nu ar fi avut o astfel de experienţă n-ar fi avut "nici convingerea, nici înţelegerea, nici curajul de a-şi risca reputaţia ştiinţifică (este cadru universitar – n.n.) publicând această antologie.". Comentând conţinutul experienţelor transconştiente, spune: "Este vorba (în aceste stări – n.n.) de o excepţională bogăţie, atât ca sursă de cunoaştere şi de înţelepciune cât şi ca sursă a unei imense iubim, îngropată şi refulată în fiecare din noi fără nici o excepţie. Aceste experienţe constituie "probe ale existenţei în noi înşine a unui potenţial de trăire directă a realului fără să treacă prin funcţiile mentale propriu-zise, dincolo de gândire, memorie sau intelect", ne spune mai departe Pierre Weil.

  Din mulţimea de experienţe transconştiente culese de P. Weil ne vom opri doar asupra câtorva, ilustrative pentru subiectul discutat.

  La începutul secolului nostru, psihiatrul canadian Richard Maurice Bucke publică o monografie în care descrie ceea ce el a numit experienţe de "Conştiinţă cosmică". O vom reda pe aceea trăită de el însuşi: ". Între alte lucruri. Am văzut că Universul nu era compus din materie moartă, ci din contra, este o vie prezenţă; am devenit conştient de existenţa vieţii eterne. Nu era o conştiinţă a propriei eternităţi ci conştiinţa de a poseda în acel moment viaţa eternă. Am văzut că toţi oamenii sunt nemuritori, că ordinea cosmică există într-o asemenea manieră încât, neîndoielnic, toate lucrurile acţionează împreună pentru binele fiecăruia şi al tuturor, că principiul fundamental al lumii, al tuturor lumilor este ceea ce noi numim iubire şi că în final fericirea fiecăruia şi a tuturor este absolut certă. "

  Din această experienţă rezultă câteva din conceptele de bază ale religiei creştine, dar nu numai creştine, şi anume ideea de eternitate a fiinţării, ideea de necesitate a înscrierii conduitei umane exclusiv pe linia pozitivă a Binelui, a fraternităţii şi altruismului şi ideea că iubirea este liantul universal al lumii.

  Albert Einstein însuşi făcea aprecieri asupra experienţei mistice: "Emoţia cea mai puternică pe care o putem experimenta este cea mistică. Să ştii că există realmente ceea ce ne este impenetrabil, se manifestă în tine însuţi ca înţelepciunea cea mai înaltă şi frumuseţea cea mai strălucită, că facultăţile noastre limitate nu le pot înţelege decât în formele lor cele mai primitive. Această cunoaştere, acest sentiment se află în centrul adevăratei religiozităţi. În acest sens şi numai în acest sens, eu aparţin acelor fiinţe umane profund religioase".

  Redăm acum o mărturie a pastorului Jose Ignacio Farah care, prin conţinutul său, ne reaminteşte de cazurile studiate de R. Moody. Aceeaşi informaţie că viaţa pe Terra înseamnă îndeplinirea unei misiuni şi că nimeni nu poate "pleca" înainte de a o încheia.

  "La 9 noiembrie, între orele 10 şi 11 ale dimineţii mă pregăteam de moarte. Trei cardiologi. Erau în jurul meu şi-mi supravegheau ultimele clipe. Infirmiera mea particulară, dra. Zeni Mendoca, în genunchi lângă mine, citea litanii din Sfânta Fecioară. Unul din medici plângea.

  În timp ce se citeşte Salus Infinnorum, m-am simţit deodată transportat într-o altă lume, în întregime luminoasă şi am resimţit o bucurie indescriptibilă. Mă simţeam fericit, atât de fericit că nu mai vedeam nimic din ceea ce se petrecea în jurul meu. Nu mai simţeam durerea din inimă (aveam un infarct); plângeam de bucurie şi mă simţeam realizat.

  Deodată, un bătrân capucin cu o barbă lungă s-a apropiat de mine. S-a aplecat, i-am simţit barba atingându-mi faţa. Întreaga sa persoană emana un parfum necunoscut pe pământ. M-a privit, m-a strâns în braţe şi mi-a zis: «Sunt fratele Leopold, vin să-ţi aduc un mesaj; fratele meu, exilul tău nu s-a sfârşit, tu vei mai trăi încă mult timp pentru a continua opera mea pe pământ, dar vei mai avea încă mult de suferit. Ai încredere şi curaj».

  M-a îmbrăţişat din nou şi a dispărut ca şi cum s-ar fi evaporat. În acest moment, am deschis ochii şi am văzut, tristă şi emoţionantă, scena pe care v-am descris-o la început. Mă simţeam foarte trist pentru că voisem să mor.

  Am simţit lumina lui Christos în lumina fulgurantă în care mă scăldam. In acelaşi timp am avut impresia că era EI cel care îmi umplea toată fiinţa mea.

  La reântoarcerea în realitatea terestră, am avut din nou impresia de vid şi, decepţionat de dura realitate, am zis: «Ce este? De ce plângeţi? Mi-e foame, daţi-mi ceva să mănânc. In jurul meu bucuria a fost generală, dar în mine era o tristeţe care se poate ghici."

  Să reţinem îndeosebi din această relatare ideea de exil al omului pe pământ pentru abaterile de la legea divină. O vom comenta în alt context.

  O întâmplare din care pare să rezulte o anumită finalitate şi o istorie pentru viaţă, stabilite dincolo de noi ne-a fost relatată de către o pacientă ale cărei date de identitate le-am înregistrat pentru autenticitate. Lucra într-o fabrică şi nu auzise niciodată de R. Moody şi anchetele sale asupra experimentelor situate la graniţa dintre viaţă şi moarte. Într-o zi calcă pe o scândură aşezată deasupra gropii unui lift. Se dezechilibrează şi cade de la o înălţime de mai mulţi metri. Din momentul în care începe căderea nu are decât o singură imagine. Are impresia că se află în faţa unui tub care se lărgeşte treptat la capătul opus. Face eforturi disperate să-l parcurgă spre a ajunge la lumina care se vedea în partea opusă. Ajunge în fine acolo. Se simte proiectată într-un peisaj edenic, asemănător cu imaginea populară despre paradis. Este invadată de o imensă bucurie şi fericire.

  Apare şi aici dorinţa de a rămâne, de a nu părăsi lumea bucuriei. Dar imediat aude o voce imperativă: "Ce cauţi aici? Înapoi! Întoarce-te, n-a sosit încă timpul! " Şi atunci, speriată face din nou eforturi de a trece prin acelaşi tub, de astă dată capătul mai îngust fiind opus. Când ajunge dincolo de tub, deschide ochii şi zăreşte mozaicul spitalului în care fusese internată. Reţinem de aici ca elemente comune cu cazurile lui Moody imaginea de tunel dintre cele două tărâmuri sau stări ale conştientei (una de veghe şi o alta superioară care o transcende) şi vocea care anunţă obligaţia întoarcerii pentru a finaliza rosturile care se par a fi anteprogramate.

  Găsim că ar fi interesant de reţinut aici şi unele mărturisiri culese de R. Moody de la subiecţii care au trecut prin moarte clinică. Apar aceleaşi impresii de "savoir absolu" şi de atemporalitate de care vorbeau Jung şi D. Bonm. Un subiect: "Aveam senzaţia de cunoaştere a tuturor lucrurilor, de a avea acces la secretele tuturor timpurilor (s.n.), la semnificaţia Universului, a stelelor, lumii, în fine, tot."

  Şi mai departe: ". Impresia de savoir absolu (s.n.) a dispărut din clipa în care m-am întors în corpul meu".

  În 23 noiembrie 1654, filosoful şi omul de ştiinţă, creatorul primei maşini de calcul, Blaise Pascal, are o trăire extatică pe care o înregistrează şi în scris şi din care reţinem: Tată drept, lumea nu Te-a cunoscut de loc, dar eu Te-am cunoscut! Bucurie, bucurie, bucurie şi plâng de bucurie."

  Cercetătorul în fizica cuantică Fritjof Capra este cunoscut între altele şi pentru o lucrare – "The Tao of physics". Iată o mărturie a sa: "Acum cinci ani am avut o frumoasă experienţă care m-a determinat să scriu această carte. Eram aşezat la marginea oceanului, într-o seară de toamnă, observând mişcarea valurilor şi simţind ritmul respiraţiei când, brusc, am luat cunoştinţă că în jurul meu totul era angajat într-un dans cosmic gigant. Ca fizician, am sesizat faptul că nisipul, stâncile, apa şi aerul din jur erau făcute din molecule şi din atomi şi că acestea constau din particule care interacţionau unele cu altele, creând şi distrugând alte particule. Toate acestea mi-erau familiare, în relaţie cu cercetările mele asupra fizicii energiilor înalte, dar până în acest moment eu nu le-am experimentat decât prin grafice, diagrame şi teorii matematice. «văd» cascade de energie coborând din spaţiul exterior, în care particulele erau create şi distruse în pulsiuni ritmice. «Văd» atomii elementelor şi pe cei ai corpului meu participând la acest dans cosmic al energiei; îi simt ritmul şi îi «aud» sunetul şi în acea clipă, acolo, am ştiut că acesta era dansul lui Shiva, zeul dansurilor, venerat de Hinduşi". Aceste experienţe, ne spune mai departe F. Capra, i-au impus convingerea că fizica modernă este în armonie cu vechea înţelepciune orientală.

  K. G. Durckheim, ca de altfel şi alte mari personalităţi, mărturiseşte că a avut de-a lungul vieţii repetate trăiri de acest gen care i-au marcat cunoaşterea, activitatea şi viaţa. Acelaşi lucru ne spune şi F. Capra. Să ne mai mirăm atunci de aportul lor în cunoaştere? Şi dacă astfel de experienţe psihice cu implicaţii în cunoaştere sunt aşa de numeroase şi prezente de-a lungul întregii istorii a omului, de ce am contesta-o creatorilor de religii? De ce să-i refuzăm statutul când inclusiv unii oameni de ştiinţă o mărturisesc? Biblia este plină de astfel de experienţe, începând cu aceea care pe drumul Damascului l-a transformat pe Saul în Pavel şi ajungând la acelea atât de numeroase din viaţa lui Isus.

  Există aşadar şi o cunoaştere revelată în afara celei mediate empiric sau ştiinţific. Fondatorii unor religii şi poate chiar ai unor ritualuri care nu au o explicaţie raţională puteau să posede, în consecinţă, o astfel de cunoaştere. Toate religiile au un fondator şi, fără excepţie, în viaţa tuturor sunt menţionate astfel de momente revelatorii. Se deduce de aici că poate exista o predestinare pentru profeţi, genii, sfinţi etc. Poate exista aşadar un om care să aibă toate atributele lui Isus. Descoperirea unor noi surse referitoare la viaţa sa o fac cu atât mai plauzibilă.

  Fântâna cu miracole. Să discutăm şi statutul altor miracole menţionate îndeosebi în scrierile biblice. Lui Isus i se atribuie o serie de vindecări miraculoase. Am explicat în acest capitol că multe din performanţele sale au fost reeditate de-a lungul vremii şi sunt şi astăzi accesibile unor oameni dotaţi cu un potenţial de câmp energetic mai amplu. Sigur, în jurul unor astfel de oameni se nasc întotdeauna legende şi asta o vedem petrecându-se sub ochii noştri, dar în 2000 de ani! De altfel, într-o lucrare apărută în zilele noastre şi întitulată "Evanghelia păcii de Isus Christos după Ioan" şi pe care autorul Edmond Szekely ne spune că a tradus-o după versiunile în arameică şi slavonă ale originalului, găsite la Vatican şi biblioteca regală Habsburg, Isus demonstrează indubitabil cunoştinţe de medicină naturistă, de psihologie umană şi de medicină psiho-somatică nemenţionate până acum în scrierile canonice.

  Şi faptul nu trebuie să ne surprindă. Vom vedea că toate religiile au ca punct de plecare ştiinţele ezoterice, care presupuneau existenţa unui fond teoretic bine închegat şi cu consecinţe practice asupra tuturor laturilor existenţei umane. Mai mulţi comentatori laici ai istoriei lui Isus amintesc de posibila instruire a sa în mijlocul Esenienilor, care erau posesori ai unei cunoaşteri ezoterice şi aveau noţiuni medicale de certă valoare. De altfel, cel care ştie ce înseamnă a evolua spiritual până la atingerea experienţelor de transcendere a conştiinţei nu-şi mai pune întrebări nici asupra sursei şi nici asupra capacităţilor unor astfel de oameni. În contextul discutat ne apare plauzibil ca Isus să fi primit misiunea de a fonda o religie care să fie, cum a şi fost în mod cert la început creştinismul, o hrană spirituală pentru toţi dezmoşteniţii spartei. Să observăm, ca efect psihologic, cât de mângâietor, de alinător suna cuvintele lui Isus: "Veniţi la mine voi cei ce sunteţi obosiţi şi care suferiţi în lupte şi necazuri. Căci pacea mea este p infinită bucurie" (Ev. Păcii, citată anterior). Sau; "Pace vă las vouă. Să nu vi se tulbure inima şi nici să se înspăimânte". (Ioan, 14, 27).

  Istoria ştiinţelor ezoterice, sau a ştiinţei misterelor. Pentru a înţelege suportul valorilor morale promovate de religii este necesar să facem o succintă discuţie asupra ideilor cu caracter metafizic în istoria omenirii. E. Schure (Les grands inities, Paris, 1889) apreciază că "axul în jurul căruia a evoluat gândirea religioasă" a umanităţii este Egiptul. El consideră că primii zori ai metafizicii apar cu mult înainte în Egipt prin Hermes Trismegistul. Aici se atinge vârful cel mai înalt al ştiinţelor divine. Bineînţeles, ne referim la o formă elaborată, închegată şi transmisă prin casta sacerdotală în cadrul organizat al templelor, pentru că forme simple, spontane ale nuturilor sunt prezente la toate po-poarele în fazele iniţiale ale istoriei lor.

  Exceptând forma specifică de redare, în esenţa lor ideile sunt comune şi le găsim în religia brahmanică, în doctrina budistă, în filosofia taoistă a Chinei, în Grecia. Fondul lor a format ştiinţa ezoterică, ştiinţa cu caracter sacru transmisă numai în temple prin sacerdoţi sau iniţiaţi în cadrul unor societăţi închise. Erau societăţi de mistere în care neofiţii, după cum am mai spus, erau supuşi la probe de rezistenţă psihologică extrem de dure. După admitere trebuiau să presteze un jurământ de păstrare a secretului, a cărui nerespectare atrăgea după sine moartea. Se înţelege că probele aveau un caracter terifiant, cum ar fi spre exemplu aceea de a rămâne închis noaptea într-un sicriu (ne amintim că şi Lobsang Rampa vorbeşte despre astfel de probe în iniţierea tibetană). De aceea, cel ce voia să ajungă un iniţiat avea nevoie de o mare tărie morală. Implicarea într-o astfel de cunoaştere presupunea ulterior mari riscuri dacă nu se respectau scrupulos anumite reguli de conduită.

  În Grecia antică cunoaşterea ezoterică debutează prin legendarul Orpheu, străluceşte prin Pitagora şi îşi continuă ecoul prin Platon şi neoplatonicieni.

  Cel mai mare iniţiat al Greciei este considerat a fi Pitagora, care are fericirea şi nefericirea să se iniţieze în Egipt şi Babilon timp de 34 de ani. După o şedere de 22 de ani la şcoala din Memphis este luat de armatele lui Cambyse, care invadaseră Egiptul şi dus în Babilon, de unde reuşeşte să se elibereze după alţi 12 ani. Pitagora înfiinţează şcoala de la Crotona, unde realizează acea strălucită sinteză a ştiinţelor ezoterice însuşite în Egipt şi Babilon. Este primul filosof care încearcă să fondeze o religie pe baze ştiinţifice – esenţă a tuturor celorlalte forme pe care le cunoscuse în lungile sale peregrinări. Întreprinde în acest scop, la şcoala pe care o creează, un studiu ştiinţific experimental. Pentru rezultatele pe care le obţine în realitatea concretă a vieţii, privită prin toate laturile sale, obţine sufragiul unanim al contemporanilor şi urmaşilor. Din nefericire, pusă sub sigiliul secretului, a ajuns prea puţin din opera sa până la noi. Ne-a rămas de la Pitagora noţiunea de cosmos, simbolismul numerelor, tabla înmulţirii, teorema din geometrie care îi poartă numele ş.a. Preocupat să promoveze o ştiinţă care să fie fundament pentru toate drumurile vieţii umane, este singurul filosof din istoria lumii care a reuşit să instituie în fruntea cetăţii un consiliu format din oameni de ştiinţă cu drept deliberativ şi consultativ alături de oamenii politici.

  Iată, spre exemplu, după Pitagora, idealul perfecţiunii urmărit prin instrucţia dată în şcoala sa, valabil credem noi şi astăzi după 2000 de ani: să realizezi adevărul în intelect, virtutea în suflet şi puritatea în fizic printr-o igienă foarte riguros respectată. Igiena fizică era considerată ca fiind strict necesară alături de cea morală, fiind bine înţeleasă relaţia reciprocă existentă între corp şi spirit.

  Ştiinţa era considerată a fi calea prin care intelectul ajunge la înţelepciune învăţând să facă distincţie între bine şi rău.

  După ce primul său maestru, Socrate, îşi curmă zborul gândurilor cu otrava democraticului Areopag atenian, Platon însuşi pare să se fi format la şcoala tradiţiilor ezoterice de pe lângă templele din Egipt, la cele ale urmaşilor lui Pitagora şi la cea continuată în Grecia prin misterele din Eleusis.

  Spre deosebire de Pitagora, care s-a conformat rigorilor ezoterice, Platon creează o şcoală exoterică, cu caracter deschis transfigurând în plan filosofic şi moral învăţătura secretă a templelor şi oferindu-ne astfel marea şansă de a-i cunoaşte opera.

  Cunoscător al acelor valori universale, morale, filosofice şi religioase afirmate în forma lor primordială – Platon este în primul rând un filosof voalat al invizibilului, al acelei dimensiuni inaccesibile simţurilor, ci doar puterii penetrante a gândului.

  Categoriile de Bine, Frumos şi Adevăr sunt valorile morale universale prin care se poate ajunge la desăvârşirea ideală, la transcendere în lumea Ideilor.

  Idealismul platonician, cultivarea Binelui, Frumosului şi Adevărului nu este decât transfigurarea în termeni proprii filosofului a drumului recomandat de iniţiaţii în Mistere pentru perfecţionarea spiritului şi accederea la lumea Invizibilului. Adevărul, realitatea primordială pentru Platon se află în Invizibil, în lumea Ideilor, care sunt modele imuabile ale lumii concrete.

  Conţinutul doctrinelor ezoterice. Conţinutul învăţăturii ezoterice constă în explicaţii asupra originilor lumii, relaţia dintre om şi Sursa sa, metodele concrete de a accede la Sursă. Era vorba deci de însuşirea acelor tehnici prin care omul intra într-un acord armonic cu Universul.

  Deoarece însemna transformarea dirijată şi completă a personalităţii cu acces la potenţialul biologic latent, cu actualizarea unor posibilităţi neobişnuite, este uşor de înţeles de ce accesul la o astfel de cunoaştere era foarte limitat şi pus sub interdicţia de a fi divulgat.

  Ideile esenţiale ale filosofiei ezoterice constituie fondul doctrinar comun de la care au plecat ulterior religiile monoteiste. Le vom reda rezumativ pentru a înţelege filiaţia şi îndeosebi suportul lor.

  Întregul existent este creaţia Spiritului absolut. Spiritul absolut este Dumnezeu. Există un singur Dumnezeu. Materia este creaţia Spiritului manifestată în Timp şi Spaţiu în forme efemere, schimbătoare, supuse evoluţiei. Există o evoluţie şi a lumii materiale şi a celei spirituale. Este aproape incredibil ca ideea evoluţiei lumii să existe de cel puţin 4000 de ani într-un cadru atât de secret, încât abia în secolul XIX al erei noastre să fie acceptată prin intermediul ştiinţelor. Este ciudat că deşi Platon a avut acces la ea, a postulat totuşi imuabilitatea "Ideilor", a arhetipurilor lumii concrete.

  Omul, ca şi întreaga natură, este creaţia lui Dumnezeu. De aceea tot ceea ce se află în infinitul mic se află şi în infinitul mare. Ceea ce este în C6smos este şi în om. Pentru a-şi împlini rosturile sale iniţiale, între om şi Cosmos trebuie să existe o deplină armonie. Disarmonia din om este cea care tulbură raporturile dintre el şi Univers.

  Scopul vieţii îl constituie perfectarea spiritului, care este nemuritor. Pentru a se perfecta pe sine spiritul va transmigra prin mai multe corpuri fizice care sunt muritoare şi aparţin celor două regnuri -vegetal şi animal. Când spiritul care iniţial este semiconştient de sine ajunge prin desăvârşire la a lua act conştient de natura sa divină şi a se integra în armonia unităţii cosmice, transmigrarea sa se termină. Devine el însuşi o parte din lumina divină. Deşi prezentă în doctrinele teosofice, creştinismul a respins ideea transmigrării, care îşi are sorgintea în spiritualitatea egipteană şi este dezvoltată în Grecia de Pitagora, după cum a respins-o şi pe aceea de origine indiană a reîncarnării, a succesiunii de mai multe vieţi umane până la atingerea desăvârşirii spirituale. Până la Isus, în virtutea legilor devenirii cosmice, se considera că omul care nu reuşeşte să se perfecteze spiritual în niciuna din vieţile terestre, în cele din urmă rămâne în stadiul involuat al unei perpetue suferinţe, dependent de forţele negative. Venirea lui Isus, a însemnat, graţie jertfei sale, schimbarea legii şi oferirea şansei tuturor celor care au comis erori faţă de ordinea divină de a se redresa prin recunoaştere şi îndreptare. Cu alte cuvinte Isus este cel care schimbă legea eternei suferinţe pentru om, dându-i posibilitatea să i se ierte greşelile dacă ia decizia să revină în cele din urmă pe calea indicată. De aici cuvintele sale: "Eu sunt Calea, Adevărul şi Viaţa". Calea este aceea a trăirii în acord cu legile divine, adevărul constă în înţelegerea legilor divine, iar viaţa terestră este mijlocul prin care ţi se dă posibilitatea de a te înscrie în demersul acestor legi. Acesta a fost sensul jertfei lui Isus: iertarea (in termeni canonici – mântuirea) omului prin schimbarea legii. In virtutea legilor echilibrului în Univers, nimic esenţial nu se poate obţine fără un sacrificiu cerut de consumul de energie. Dacă undeva se pierde o energie pozitivă trebuie din altă parte luată aceeaşi cantitate de energie similară. Toate marile înfăptuiri au impus sacrificii şi asta o vedem nu numai în descrierile mitice dar şi în viaţa oamenilor.

  Spiritul ar conserva în profunzimi toate experienţele vieţilor precedente. Acesta ar fi fondul, sursa tuturor pulsiunilor din subconştientul nostru, neexplicate prin ereditatea imediată.

  Evoluţia în plan spiritual este specifică numai omului. Însuşirile, dotarea psihică şi spirituală nu ar fi decât rezultanta unor îndelungi şi repetate experienţe spirituale. In alţi termeni, am putea spune că pentru a gândi cerul trebuie să porţi în tine amintirea unui cer. Înţelegerea modernă nu poate fi decât ofuscată de o astfel de concepţie, când se admite că orice ins este, ca dotare, rezultatul propriilor programe genetice formate în momentul procreării. Răspunsul tradiţiei ezoterice este acela că spiritului care urmează să-şi modeleze un nou vehicul din substanţă i se dau acei genitori care întrunesc condiţiile necesare, în primul rând ţinându-se seama de cele ale mamei. De aceea mama este considerată în concepţiile acestor filosofi ca fiinţă sacră, generatoare de viaţa în Univers. Actul de concepţie însuşi era considerat sacru şi exista o ştiinţă specială pentru concepţie şi educaţia copilului, care depăşesc cu mult ceea ce am gândi noi, modernii, astăzi despre toate acestea. Părinţii ştiau că îşi asumă o mare răspundere faţă de Univers, de Providenţă, dându-li-se în grijă o nouă entitate de viaţă care trebuie să ajungă prin ei la desăvârşire. Să ne imaginăm sentimentul de a te şti implicat acum şi aici în rosturile Universului. Din acest motiv se iau precauţii speciale la concepţie şi la naştere şi nu erau lăsate circumstanţelor nefavorabile. Se alegea momentul cosmic propice, se făcea o anumită pregătire psihologică etc. Dacă ne gândim la copiii concepuţi la beţie şi la cei de pripas din lumea modernă, la ignorarea totală a educaţiei până la vârsta de 7 ani ca de altfel şi mai târziu, vizavi de raportul dintre om şi Univers, ne putem întreba realmente dacă, faţă de cunoaşterea ezoterică, cea a civilizaţiei noastre este cumva în progres.

  Sensul ascuns al Invizibilului. Religiile care şi-au propus de la început un scop altruist ies în afara templelor şi a misterelor închise. In acest caracter altruist a stat rolul civilizator al religiei pentru multe popoare. Trebuie spus însă, pentru a înţelege unele discordanţe în interpretarea doctrinelor lor, cu toate consecinţele ce au rezultat de aici (certuri, anateme, represiuni, schisme, secte) că şi religiile păstrează în interiorul lor elemente cu caracter ezoteric accesibile doar clerului, iar altele eronat traduse după forma iniţială.

  Şi nu întotdeauna din vina lor. Heraclit citat de Schure, ne spune că sacerdoţii egipteni aveau trei modalităţi de a exprima o idee: clar şi simplu, simbolic şi figurat, sacru şi hieroglific. Acelaşi cuvânt obţinea sens propriu, figurat, transcendental sau altfel spus – clar, semnificativ şi ascuns. Se înţelege că iniţiaţii aveau cheia acestui cifru. Se povesteşte (citat după Schure) că un discipol al lui Pitagora ar fi murit sărac în casa unui binevoitor. Pentru că nu avea cu ce plăti găzduirea, a scris pe uşa de intrare nişte semne. După un an, un alt discipol de la şcoala lui Pitagora trece pe acolo. Vede semnele, le citeşte şi se adresează gazdei: "Aici a murit sărac un confrate de-al meu. Eu sunt rugat şi vă răsplătesc!"

  Critica gândirii ezoterice. Pentru înţelepţii Orientului, adevărul despre noi şi Univers nu se află în afară ci în interiorul nostru. Occidentul a voit să explice lumea proiectându-se în fenomenele şi obiectele realităţii externe. Orientul a căutat explicaţia lumi în interiorul sufletului nostru, în profunzimile spiritului, undeva la interfaţa emoţie-intelect, în spaţiul experienţelor care nu se dezvăluie decât celui care prin iniţiere învaţă să cultive sămânţa cunoaşterii, să lumineze abisul unde se ascunde fiinţa sa esenţială – expresie a Adevărului absolut.

  Orientul a fost obsedat de Absolut. Şi nimic din ceea ce presupune Absolutul nu a scăpat atenţiei sale – Viaţa, Moartea, Timpul, Eternitatea, Universul, Omul. Pentru fiecare a creat o ştiinţă şi a extras consecinţa practică imediată. Această cunoaştere transformată în acţiune sever dirijată, pusă sub interdicţia divulgării, a însemnat un avantaj imens faţă de ştiinţele cu caracter exoteric şi speculativ care şi-au găsit anevoie drumul spre concret şi niciodată în totalitate. Ei n-au atins înălţimile siderale cu nave cosmice, dar le-au atins sigur cu spiritul. N-au tins spre adevăruri parţiale, ci spre cel total. Nu se poate judeca spiritualitatea orientală prin nivelul civilizaţiei tehnice actuale pentru că nu aceasta i-a interesat. Dar am putea spune că tot ceea ce noi am realizat prin tehnică, ei au depăşit cu mult prin spirit. Şi există şi materie, şi spirit după cum vedem. De ambele avem nevoie. Nu putem exclude una fără să ne fragmentăm fiinţa şi s-o izolăm de Sursă, s-o rupem de sine.

  Dacă am încerca să ordonăm istoric cele două tipuri de cunoaştere, observăm că, prin Grecia, tradiţia ştiinţelor ezoterice îşi coboară curba evoluţiei. Se continuă cu o anvergură redusă prin neoplatonicieni, gnostici şi, mai apropiat de noi, prin unele societăţi cu caracter închis şi câţiva, reprezentanţi de marcă în secolul nostru. Zona în care ştiinţa sacerdotală a avut o influentă pregnantă asupra civilizaţiei a fost Egiptul antic. Faraonii înşişi erau nişte iniţiaţi şi civilizaţia care a creat o artă monumentală majoră a durat câteva mii de ani.

  Cu Grecia, ştiinţa capătă un caracter deschis. Se îmbogăţeşte cu informaţia experienţei, a observaţiei si, prin Aristotel, începe fundamentarea ştiinţelor. Plecând de la necesităţi simbolice iniţiatice se ajunge la dezvoltarea matematicii şi îndeosebi a geometriei. Pitagora, Tales, Euclid, Arhimede, Democrit, Heraclit etc., rămân de atunci nume de referinţă în istoria gândirii omeneşti. De la filosofia iniţiatică se ajunge la un pluralism de sisteme filosofice care fac şi astăzi măreţia vechii Elade, a acestui popor creator, neliniştit ca şi valurile mării care i-au înfiorat imaginaţia.

  Fără această deschidere spre cunoaştere a tuturor, lumea ar fi rămas probabil la formele arhaice, poate mai bune spiritual, dar fără tot ceea ce a însemnat civilizaţia.

  Grecii au creat marea cultură a lumii ajunsă până la noi probabil pentru că au trăit în simbioză cu marea, prin care au luat în permanenţă contact cu alte lumi, alte moduri de gândire, de civilizaţie.

  Contactul cu civilizaţia vechiului Egipt a fost cu certitudine cel mai roditor. Ei au ajuns la conştiinţa universalităţii omului şi au imaginat prototipul său ideal. De aici cultivarea idealului clasic, a perfecţiunii modelelor create în artă. De 2500 de ani Grecia antică a rămas model de referinţă în multe din manifestările sale spirituale. În muzeele Romei se pot vedea sculpturi de zei şi zeiţe pe care scrie: "copie romană după originalul grecesc". Toţi zeii Romei sunt zeii Greciei, botezaţi cu nume romane. Zeus devine Jupiter, Afrodita devine Venus, Eros – Cupidon ş.a.m.d. Dar un imperiu întins peste atâtea popoare, cum a fost cel roman, nu putea să nu aibă, de asemenea, cultul pentru universalitate cum 1-au avut grecii. Şi forţa spiritului lor ne-a lăsat până astăzi Dreptul roman. Cu Renaşterea aveau să-i egaleze prin imaginea pictată, pe grecii care au atins apogeul în cea sculptată. Şi astfel în Luvru admirăm şi pe Venus din Millo şi pe Mona Lisa. Sublimul a două lumi trecute, însemne ale geniului hrănit de Terra.

  Limitele religiei. Religiile nu şi-au extras fundamentele din fizica şi chimia acestei lumi ci dintr-o altă cunoaştere a legilor cosmice, care a început cu iniţiaţii, profeţii, spiritele evoluate şi iluminate. Dar doctrina lor a promovat valori morale care au valoare universală, Neputând lipsi din nici un cod moral. Brahmanismul, creştinismul, codurile morale elaborate pe baze filosofice, raţionale – toate sunt aproape identice. Diferă doar în elemente ce ţin de specificitatea culturilor din care provin. De aceea au avut rol şi de lege şi de ştiinţă în vremuri fără lege şi fără ştiinţă. În aceasta a constat în primul rând rolul lor civilizator – bineînţeles când nu s-au impus cu sabia unei alte civilizaţii, cum s-a întâmplat în Mexic şi în alte zone ale lumii.

  Se ridică o întrebare: ţinând seama de sursa de cunoaştere a religiilor, posedă acestea o cunoaştere completă? Nu. Chiar în cele mai bogate experienţe de "iluminare" nu se obţin decât fragmente în relaţie mai mult cu orizontul de cunoştinţe şi preocupări ale persoanei în cauză. Redarea în cuvinte este de asemenea dependentă de aceiaşi factori. De aceea sunt aşa de multe viziuni diferite. Elementele comune sunt cele care permit elaborarea unui model, dar niciodată complet. Religiile, ca şi ştiinţele poartă în ultimă instanţă o semnătură umană. Noi vrem să descriem o casă cu mai multe etaje pe care nu o vedem decât din interior. Acesta este Universul. Nu vom reuşi niciodată să-l cunoaştem în totalitatea sa. Vom descrie totdeauna doar spaţiul în care suntem închişi.

  Există o opoziţie religie – ştiinţa? Ambele constituie preocupări ale spiritului uman.

  Ambele au ca obiect cunoaşterea şi ambele au ca finalitate omul. Religia se ocupă de dimensiunea sa invizibilă, ştiinţa de aceea concretă, vizibilă. Avem astăzi argumente, după cum am văzut, care pledează şi pentru vizibil, şi pentru invizibil, Fizica cuantică descrie un univers care transcende posibilitatea de redare prin conceptele raţionale cu care am fost obişnuiţi în viziunea tridimensională a lumii concrete. Mai mult, legităţile deduse din structura acestui univers ne trimit, după cum am văzut, la concepte formulate de gândirea ezoterică şi religioasă. Există deci o condiţionare tridimensională prin întindere şi substanţă şi o condiţionare pluridimensională de către o realitate ce transcende conştiinţa.

  Religiile s-au ocupat de lumea abisului din noi, de latura noastră interioară. Ştiinţa s-a ocupat de cea exterioară. Şi există şi interior şi exterior, în ambele suntem noi. Pentru unitatea noastră avem nevoie de ambele laturi. Religia se adresează mai mult inimii, ştiinţa mai mult creierului. Şi trebuie să avem şi inimă şi creier. Una s-a ocupat de Sacru, alta de Profan. Şi omul are nevoie acum mai mult decât oricând, în disperarea cu care se caută fără a se găsi, de înălţarea conştiinţei la dimensiunea salvatoare a Sacrului.

  Înţelepţii Indiei ne spun că ne aflăm acum la sfârşitul perioadei denumite Kali Yuga. Ar fi început în 3100 înainte de Christos şi s-ar termina la sfârşitul secolului nostru. Este apreciată ca fiind o perioadă de mari frământări istorice, de agresivitate manifestată prin războaie, crime, asuprire, deci de o cădere spirituală. Tabloul lumii privit retrospectiv o confirmă în totalitate. Dacă în trecut însă un conflict avea consecinţe pe care istoria le recupera, acum însă istoria se poate opri în loc. Să dăm o şansă istoriei, ascultând de raţiunea Sacrului din noi, pe care am uitat de mult s-o mai ascultăm.

  Acum, după mai bine de două mii de ani de evoluţie a cunoaşterii, suntem obligaţi să intervenim în disputa filosofică şi istorică Platon – Aristotel. Lumea Ideilor lui Platon nu este decât aceea a dimensiunii invizibile în care sunt arhetipurile lumii concrete. Aristotel este filosoful lumii vizibile, concrete de care s-au ocupat ştiinţele moderne. Şi există şi sus şi jos, şi invizibil şi vizibil, şi Platon şi Aristotel. Acum după două mii de ani de întrebări şi de căutări, avem argumente concrete, palpabile să emitem un răspuns pertinent printr-o sinteză a celor două tipuri de cunoaştere pentru a găsi calea de a ieşi poate din cea mai gravă criză morală pe care omul a trăit-o vreodată. Mult mai gravă decât la vremea când Necunoscutul ne-a trimis pe marii săi profeţi pentru a ne salva.

  Cine va fi oare profetul vremii noastre?

  * Facem menţiunea că în discursul despre religie nu avem în vedere un anumit conţinut doctrinar şi întregul său ritual, ci ne referim la religie doar ca loc în ştiinţele spiritului.

  Capitolul VII: POSIBILE RĂSPUNSURI DESPRE NOI.

  Întrebări care nu au încă un răspuns. Am plecat de la necesitatea de a ne cunoaşte pentru a şti ce avem de făcut. Ne-am întrebat dacă, mânaţi de o continuă sete de cunoaştere, ne este accesibil adevărul ultim sau absolut. Am văzut că simţurile noastre ne "înşeală", că percepem o Realitate pe care o vedem diferit nu numai de la specie la specie, dar şi de la om la om.

  După un optimism naiv, în virtutea căruia "totul se ştie" sau "se poate şti", ştiinţele actuale, prin fizica modernă, ne spun că suntem obligaţi să operăm doar cu aproximaţii, Realitatea "ultimă" sau mai exact "prima" fiindu-ne inaccesibilă. Am discutat ca urmare necesitatea de a accepta şi alte căi de cunoaştere decât cele impuse de gândirea raţională sau de ştiinţele exacte.

  La ce întrebări nu s-a răspuns încă prin ştiinţele exacte?

  Nu poate fi definită în termeni ştiinţifici sursa Universului, momentul Zero al Marelui început (teoria Big-bang-ului imaginează evenimentele petrecute ceva mai târziu), sursa vieţii şi a evoluţiei, misterul morţii, armonia universului (in ciuda teoriilor care se vor suficiente), mecanismele interne ale gândirii, ciudata lume a psihicului ş.a.

  Toate aceste răspunsuri pot fi intuite, uneori revelate, după cum susţin religiile, ca şi alte surse implicate, dar niciodată demonstrate.

  Religiile însele pleacă de la admiterea existenţei a ceva anterior, care nu poate fi explicat, de dimensiune infinită, pe care mintea noastră finită nu poate să-1 cuprindă. Sunt taine, ca să folosim un termen consacrat, la care nu avem acces. O parte dintre acestea au fost descifrate pe căi empirice, altele prin gândirea intuitivă sau cu acces la alte niveluri de cunoaştere şi, în fine, latura lor fenomenologică a fost cunoscută în parte prin ştiinţe. Rezultă de aici că niciuna dintre căi nu poate fi negată în efortul de cunoaştere, fiecare descoperind o parte mai mare sau mai mică din Adevărul despre noi, dar niciuna în totalitate. Exclusivismul oricăreia dintre acestea nu poate să însemne decât lipsă de informare şi închistare dogmatică.

  Cele două surse de cunoaştere. Există două surse esenţiale prin care accedem la Adevărul despre noi: una experimentală, mediată empiric sau ştiinţific şi o alta revelată.

  Există un Adevăr absolut care este inaccesibil omului din două motive: suntem fiinţe finite, expresie a infinitului pe care îl conţinem dar nu îl putem concepe; sunt apoi adevăruri intenţionat ascunse omului pentru că, pe de o parte nu-i sunt utile, iar pe de altă parte pot fi periculoase pentru el. Este inutil să argumentam. Tot ceea ce a descoperit omul ca posibilitate a folosit nu numai pentru, ci şi împotriva semenilor. Una din informaţiile care ne sunt ascunse este momentul morţii naturale care, în mod cert, este înscris în genomul nostru. A-l cunoaşte dinainte, pentru cei mai mulţi dintre noi, care nu cunosc rostul vieţii în Univers, ar echivala cu o condamnare capitală al cărei termen ar fi calculat prin numărătoare inversă. Când în patologia psihiatrică întâlnim oameni care sunt anxioşi doar la ideea că ar putea avea o boală incurabilă, este uşor de înţeles ce ar însemna certitudinea unei astfel de sentinţe.

  În concluzie – sunt adevăruri la care avem acces pe o cale mediată empiric au ştiinţific şi adevăruri la care nu vom accede niciodată. O mică parte este semnalată în condiţii speciale unor "aleşi" sau "iniţiaţi", grupaţi în antichitate în societăţi iniţiatice secrete. Nici religia şi nici ştiinţa nu au acces la Adevărul absolut, fiecare însă din alte motive. Fiecare epocă îşi are adevărurile ei. Ele nu apar întâmplător, ci ca urmare a unei necesităţi.

  Revelaţia nu implică obligatoriu trăiri de ordin mistic. Le-au avut, după cum am văzut şi mulţi oameni de ştiinţă.

  Aşadar, pentru a respecta "regula jocului" nu vom reda deci ceea ce apreciem a nu fi nociv, tulburător pentru spirilul nostru şi aşa bântuit de prea multe angoase în acest sfârşit de mileniu.

  Există două dimensiuni ale realităţii: vizibilă şi invizibilă. Există o singură Realitate, care are structuri vizibile şi invizibile. Limita între "vizibil" şi "invizibil" este dată de raportul de frecvenţe ale câmpului de energie. Frecventele joase aparţin lumii concrete, cele înalte lumii invizibile. Deoarece totul se află în mişcare şi transformare nu percepem niciodată realitatea concretă, ci doar aparenţa unui moment. Din această aparenţă fiecare percepe doar un fragment, pentru că avem un registru de percepţie şi de interpretare diferit de la individ la individ.

  Modul diferit de a percepe şi de a interpreta lumea constituie, alături de interesul individual, sursa tuturor neînţelegerilor dintre oameni. Cum nu se poate acţiona asupra modului de a percepe lumea, fiind condiţionat natural, rămâne de influenţat doar motivarea umană.

  Capacitatea de percepţie nu este expresia evoluţiei biologice, cum s-ar părea, ci a finalităţii speciei. După cum am discutat, sunt specii care în unele privinţe au o capacitate de percepţie mult mai bună decât omul.

  Percepem doar ceea ce am fost programaţi. Am fost programaţi să percepem doar ceea ce ne este util.

  Este util doar ceea ce serveşte funcţionalităţii unei specii, pentru că în natură nimic nu este întâmplător.

  Prin cele cinci simţuri, omul a fost programat să perceapă tridimensional o realitate văzută secvenţial, disparat. De aici derivă lipsa de adaptare adecvată la realitate. Spiritului i-a fost destinată sarcina de a reconstitui realitatea în unitatea sa fundamentală. Cultivarea spiritului a fost însă dependentă de propria sa opţiune, de efortul de a o face, de lupta sa cu comoditatea şi limitările naturii sale.

  Vorbind la figurat, istoria Universului este o istorie a culiselor. Ceea ce se vede este doar efectul. Percepem o lume ca efect al unei cauze care este dincolo de raţiunea noastră.

  Dimensionarea vizibilă a Realităţii este intrinsecă materiei şi devine cognoscibilă prin senzorii biologici sau prin instrumentele ştiinţei. Dimensiunea sa invizibilă este extrinsecă, transcendentă şi o parte a sa devine cognoscibilă doar Spiritului cum spune Platon, unor iniţiaţi sau în împrejurări excepţionale.

  Jung şi Pauli, după cum am văzut, consideră această realitate ca fiind transcendentă experienţei comune, dar contigentă psihismului nostru inconştient. Este o lume unitară, Unus Mundus, acauzală, în afara Timpului şi Spaţiului. Conţine în sine arhetipurile lumii perceptibile şi o cunoaştere absolută – Savoir absolu.

  Există, deci, o ordine arhetipală aflată în conexiune cu ordinea fizică materială redată prin simţuri şi raţiune. In alţi termeni, ordinea psihică arhetipală ar conţine în sine inteligenţa creatoare a ordinii cauzale. Când Jung vorbeşte de o ordine acauzală, involuntar ne vin în minte cuvintele: "Cel ce este fără cauză. "

  Realitatea invizibilă, nerespectând principiul separabilităţii şi al succesiunii care ne apar în condiţionarea sa tridimensională, nu poate fi înţeleasă prin logica formală bazată pe principiul terţiului exclus. Aici funcţionează o gândire bazată pe concepte intuitive. Este aidoma universului subatomic, pentru care compatriotul nostru Stephane Lupasco propune o logică ternară sau polivalentă exprimabilă doar matematic.

  Realitatea concretă a făcut, după cum spuneam mai sus, obiectul cunoaşterii empirice şi ştiinţifice. Realitatea transcendentă a constituit iniţial obiectul unei cunoaşteri ezoterice, obţinută prin iniţierea în interiorul unor societăţi cu caracter închis.

  Lumea modernă este confruntată din nou cu acest tip de cunoaştere, dar nu la modul ezoteric ci exoteric. Ceea ce a fost interzis cândva pentru mulţime începe să devină accesibil tuturor. Este singura soluţie pentru ieşirea din criza morală a omului actual. Doar adevărul despre sine îl mai poate salva pe om. Constrângerea, forţa, războiul nu s-au dovedit utile.

  Câmpul fundamental sau realitatea ultimă. Exista aşadar o Realitate aparentă, accesibilă simţurilor noastre şi o alta invizibilă, inaccesibilă lumii noastre sensibile, postulată atât de spiritualitatea antică orientală cât şi de ştiinţele moderne.

  Acestei dimensiuni a existenţei i s-au atribuit o multitudine de denumiri.

  Spiritualitatea antică orientală o defineşte ca Realitate esenţială, Realitate ultimă, Realitate supremă, Realitate absolută, Tao.

  Religiile îi spun Brahma, Dumnezeu, Spirit Suprem.

  Ştiinţele moderne utilizează noţiunile de Câmp fundamental, Câmp unificat, Câmp informaţional universal, nivel ortoexistenţial. Am comentat de asemenea includerea la acest nivel a conceptelor de Conştiinţă Cosmică, Mind of Universe, Savoir Absolu, Inteligenţă ordonatoare de univers etc.

  Realitatea ultimă, invizibilă este esenţială pentru că este sursa realităţii vizibile, aparente. Este deci primordială şi eternă. La nivelul său sunt situate ceea ce Platon a numit Idei – arhetipurile, patern-urile – modele morfogenetice ale lumii concrete. Prima este nemanifestă, cealaltă este manifestă, aparentă, vizibilă şi efemeră. Din lumea nemanifestă se naşte materia, care nu este decât energie venită din câmpul fundamental. Prin condensare trece în substanţă, după care se întoarce din nou la Sursă. Se fac o mulţime de speculaţii asupra intrărilor şi ieşirilor materiei la nivelul "găurilor negre" şi al "găurilor albe" ("black holes" şi "white holes"). Materia vine deci din infinit, ia forme finite circumscrise cauzal şi spaţio-temporal după modele informaţionale înscrise în dimensiunea invizibilă şi se întoarce din nou în infinit, după o evoluţie supusă implacabil multiplelor ritmuri interne şi marilor cicluri cosmice.

  Corpul vizibil şi corpul invizibil. Corespunzător acestei realităţi, întreaga lume vie ar dispune de un corp vizibil şi altul invizibil. Corpul vizibil este sesizabil. Este condiţionat tridimensional şi se manifestă numai la acest nivel în virtutea legităţilor specifice acestei dimensiuni: trecut, prezent, viitor, naştere, dezvoltare, moarte etc. Corpul invizibil este matricea noastră primară, este câmpul care conţine informaţiile tuturor peregrinărilor noastre cosmice. Face parte din dimensiunea informaţional-energetică şi se supune legităţilor acesteia care, după cum am văzut, recunoaşte un alt Spaţiu-Timp şi are un alt destin, reîntregind câmpul fundamental în care îşi are originea. Am putea compara soarta sa cu, aceea a bobului de grâu. Prin cultivare în pământ se înmulţeşte. Prin trecerea matricei noastre energetice în substanţă se obţine o îmbogăţire a experienţei, un cumul de informaţie. Prin întoarcerea sa îmbogăţită la starea originară va constitui o sursă de evoluţie pentru alte structuri vii care îşi vor începe un nou ciclu cosmic. Acest corp ne apare ca fiind neperisabil în raport cu timpul terestru. In realitate, toate stările sale de existenţă sunt finite şi trec dintr-o formă în alta. Ca urmare, nimic nu are "viaţă veşnică" de vreme ce Universul însuşi se supune transformărilor ciclice.

  Raţiune şi simbol. Corespunzător celor două moduri de a vedea lumea, există şi două moduri de exprimare – una raţională şi alta simbolică. Exprimarea raţională este specifică lumii conştientului, cea simbolică – lumii inconştientului. Ne amintim că dimensiunea transcendentă este contigentă lumii inconştientului în care se află arhetipurile ca modele structurale şi funcţionale ale realităţii concrete. Exprimarea la acest nivel este deci de tip simbolic. Corespunde în acelaşi timp dimensiunii Sacrului. De aceea, calea de comunicare la acest nivel este mediată prin simboluri -ritualuri, invocări etc. Ritualul folosit de religii, de societăţile ezoterice nu reprezintă decât mijloace simbolice de exprimare, accesibile doar celor iniţiaţi. Constituie în acelaşi timp chei, mijloace de conexiune la informaţia arhetipală.

  Sănătatea şi boala depind ca expresie de asemenea de lumea simbolurilor, a arhetipurilor. Întregul Univers ne vorbeşte prin simboluri. Omul însuşi vine pe lume cu semnătura unui simbol. Pierderea simbolului înseamnă criză morală, boală psihică. Regăsirea lui înseamnă sănătate. Există tehnici terapeutice care, prin decriptarea şi redarea propriului simbol, conduc la refacerea sănătăţii uneori chiar în boli psihice majore, incurabile pe alte căi. Sigur, această posibilitate nu este totdeauna accesibilă medicinii clasice care se adresează doar unei lumi raţionale şi o ignoră pe cea simbolică.

  La acelaşi nivel al lumii de simboluri există şi exprimarea numerică a fenomenelor din Univers. Orice fiinţă, obiect sau fenomen poate fi exprimat printr-un număr corespunzător frecvenţei de câmp al substratului său energetic, numărul de atomi din structura sa, mergând până la data ivirii în lume, utilizate în diverse tehnici cu caracter ezoteric iniţial. Privite astfel, numerele nu ne mai apar doar ca expresie cantitativă a realităţii ci şi cu o funcţie ontologică.

  Certitudine şi incertitudine. Sunt câteva concepte elaborate de fizica modernă care ne obligă la revizuirea aproape completă a viziunii noastre despre lume. Să revedem importanta şi consecinţele lor.

  Principiul incertitudinii care domneşte în fizica universului cuantic nu ne mai permite să emitem verdicte rigide bazate pe un determinism care se dovedeşte a nu avea o fundamentare ştiinţifică. In intimitatea materiei există o altă raţiune, diferită de cea cu care operăm obişnuit.

  Principiul autoconsistenţei materiei din care rezultă non-separabilitatea sa – postulat de teoria bootstrap-ului şi conceptul reprezentării holografice au consecinţe de o extraordinară importanţă pentru noi, dacă le extrapolăm la social.

  Rezultă din aceste concepte că nimeni nu există doar pentru sine, ci este un nod de interrelaţii, de interacţiuni cu ceilalţi. Limitele noastre sunt ca urmare indistincte. Este greu de spus ce ne aparţine numai nouă şi ce datorăm celorlalţi. Aşadar suntem vital conectaţi cu alţii, dependenţi de ei şi atitudinea noastră faţă de ei ar trebui să fie în consecinţă. In această confluenţă cu lumea, orice acţiune exercitată într-un punct se va reflecta automat asupra întregului. Nu ne putem, deci, sustrage legilor Universului nici cel puţin atunci când gândim în singurătate şi tăcere. Deoarece creierul nostru, corpul nostru nu există şi nu funcţionează decât în conexiune cu alte creiere – vizibile sau invizibile, ştiute sau neştiute.

  Vom înţelege în acest context de ce acţiunile noastre negative manifestate faţă de semeni sau doar gândite vor avea o influenţă nefastă asupra ansamblului în care trăim. Suferinţa provocată va fi a tuturor, inclusiv a noastră. Făcând rău deci, altuia, se face rău tuturor şi nouă înşine. Invers, gândurile bune, actele pozitive vor avea o reflectare benefică asupra celorlalţi şi a noastră. Avem acum o explicaţie pertinentă a îndemnurilor la iubire, la generozitate, la altruism, la modestie, la respect pentru alţii, la concentrarea minţii noastre numai pe gânduri pozitive. Înţelegem acum de ce ura, invidia, agresivitatea, lăcomia, viciul, orgoliul, orice alt gest sau gând negativ sunt dăunătoare şi pentru noi şi pentru ceilalţi. Culegem ceea ce semănăm. Şi dacă ne gândim la îndelungata noastră istorie, minată de toată zgura instinctelor defulate şi a orgoliilor şi egoismelor necenzurate, atunci viaţa pe care o avem nu ar mai trebui să ne mire.

  Devine de asemenea explicabil ştiinţific îndemnul major de care este condiţionată împlinirea omului şi anume acela ca în toate acţiunile noastre să vizăm în primul rând binele semenilor. In mod indirect, efectul se va reflecta asupra tuturor. Este deci nevoie de o concentrare a eforturilor pozitive ale tuturor oamenilor pentru ca în câmpul fundamental să se creeze forţe propice, favorabile la nivel de istorie, de destin. Şi această acţiune se exercită nu numai într-un punct din Univers, ci asupra întregului său ansamblu, deoarece am văzut că acesta funcţionează ca o entitate globală. Să fi ştiut toate acestea religiile care, fără excepţie, au imaginat coduri morale aproape identice? In mod cert, cei iniţiaţi le-au ştiut, pentru că le întâlnim în istoria tuturor.

  Şi ce întâlnire peste timp a religiilor cu ştiinţa! Să fie oare întâmplător? Nu este cumva semnificativ tocmai pentru veacul nostru, care nu poate fi comparat ca impas cu nici un altul din existenţa lumii?

  Niciodată ca acum nu s-a pus problema ori, ori. Ori ne schimbăm radical comportamentul, ori murim. Dacă a existat cândva vreun potop, pentru Noe s-a găsit un munte. Dar când toată planeta se va aprinde, unde să te ascunzi.?

  Două mari neîmpliniri fac tragedia umană, credem noi: drama neîmplinirii psihologice generată de necunoaşterea propriului adevăr, a rostului pe care îl avem în viaţă şi care este exprimat prin valenţe ce ţin de eul autentic, de esenţa sa; drama insatisfacţiei în planul trăirii sociale. Întreaga istorie a societăţii omeneşti este o istorie a luptelor, războaielor, crimelor, dramelor, suferinţelor. Credem că sursa multor neîmpliniri sociale o constituie luptele politice. Orice politică înseamnă "adevărul" unui grup social care este exprimat prin interese, impresii motivate doar afectiv-emoţional şi principii inventate. Un singur partid politic înseamnă dictatura tuturor acestor rele. Mai multe partide înseamnă diminuarea acestora prin contrabalansarea rezultată din confruntare, dar nu este o reală promovare de adevăr pentru că acesta nu este de natură politică, ci ştiinţifică. Adevărul ştiinţei despre om este singura politică reală a omului. Politica trebuie să-şi extragă principiile din ştiinţă şi nu din opinii subiective. Marxismul a pretins că are o bază ştiinţifică, dar contrar afirmaţiilor, nu avea ca suport decât dogme rezultate dintr-o cunoaştere limitată materialist-mecanicistă specifică secolului XIX în ştiinţe. Nimic din ceea ce a fost reală cunoaştere ştiinţifică, modernă, nu a acceptat. Ştim bine soarta geneticii, a ciberneticii, a informaticii, ca să nu mai vorbim de religie.

  Fundamentat pe un adevăr siluit, n-a putut supravieţui cum nu vor supravieţui nici alte sisteme sociale care nu sunt bazate pe adevărul complet, adică al tuturor oamenilor fără excepţie şi nu al unuia sau mai multor grupuri formate pe criterii politice.

  În istoria lumii, o singură dată s-a reuşit realizarea unei guvernări care avea la bază principii rezultate dintr-o sinteză a ştiinţelor timpului. Aceasta s-a realizat în vremea lui Pitagora când, la iniţiativa lui, conducerea Crotonei a acceptat "Consiliul celor trei sute" format din învăţaţi aleşi de Pitagora şi "Consiliul celor o mie" format din oameni politici. E adevărat, după o funcţionare de aproape un sfert de secol, aşezământul lui Pitagora sfârşeşte prin incendiere de către mulţimea stârnită de un anume Cylon care cândva fusese refuzat pentru inaptitudine la şcoala marelui învăţat. Din nefericire, în confruntarea dintre Inteligenţă şi opusul ei au învins cei mulţi.

  În loc de concluzii să-l ascultăm aici pe sociologul de origine română Basarab Nicolescu: "Dacă am şti că fiind violenţi contra altora, această violenţă va fi resimţită realmente fizic de către noi înşine, atunci am face să dispară dintr-un elementar egoism această violenţă. Dacă am şti că făcând război, acesta se traduce fizic prin propria noastră moarte, atunci am face să dispară din acelaşi elementar egoism, războiul. Dacă am şti că separabilitatea, dualitatea subiect-obiect, cauzalitatea locală nu sunt realmente decât aproximaţii, iluzii hrănite prin ignoranţa noastră şi vanitatea noastră, atunci am înceta să inventăm dogme, sisteme ideologice ferme, utopii care cad inexorabil în distrugere şi suferinţă. In definitiv, toate societăţile trecute sau prezente sunt fondate pe iluziile realismului clasic. " ("Sociologie et mecanique quantique" în revista 3e millenaire, Nr. 1), Sacrul şi Profanul. "Conştiinţa unei lumi reale şi semnificative este strâns legată de descoperirea Sacrului", ne spune Mir-cea Eliade. Marele istoric al religiilor priveşte Sacrul ca element ce face parte din structura conştiinţei şi nu doar ca moment în evoluţia acesteia.

  Sacrul presupune teama, misterul şi fascinaţia în faţa necunoscutului. Este sentimentul în faţa divinităţii prin care interogaţiile privind Sursa şi Destinul fiinţei obţin un răspuns.

  Realitatea transcendentă a constituit obiectul Sacrului, Realitatea concretă, pe cel al Profanului.

  Istoria omului este o istorie a devenirii sale de la Sacru la Profan, mai exact a căderii de la Sacru la Profan. Într-o exprimare reducţionistă, de Sacru s-a ocupat religia, de Profan ştiinţa. Cu sau fără voia sa, toată viaţa omului este o oscilaţie între Sacru şi Profan. Prin Sacru îşi descoperă Sinele, Fiinţa esenţială, propriul său adevăr, cel al fiinţei în care sunt înscrise finalitatea şi acţiunea, simbolul şi realul.

  La început viaţa omului a fost în relaţie cu Sacrul, ne spune Mircea Eliade. Pe măsură ce progresează cunoaşterea ştiinţifică, teritoriul Sacrului se îngustează pentru că explicarea cauzelor imediate i-a determinat pe oameni să le neglijeze pe cele îndepărtate, situate la origini. Dar pierderea relaţiei cu Sacrul l-a privat pe om de cunoaşterea realităţii esenţiale. A rămas doar la fenomen, pentru că esenţa nici nu-i este accesibilă ştiinţei şi nici nu o preocupă, având alt obiect.

  Pierderea Sacrului şi cultivarea doar a Profanului la nivel de acţiune socială a avut ca rezultat întreaga dramă a istoriei umane exprimată prin lupte politice, războaie, dictaturi, agresivitate verbală şi fizică, delaţiune, intoleranţă etc. Când despre sine omul nu află decât că este un animal venit întâmplător pe lume, dotat cu instincte şi cu raţiune capabilă să inventeze mijloace de acţiune sofisticate, pare plauzibil să-şi fixeze doar scopuri de supremaţie.

  Religia în lumea modernă. Religiile sunt codificări ale evenimentelor care se petrec în teritoriul Sacrului. Religia umple spaţiul gol din momentul Zero, neabordat de ştiinţe, oferind un răspuns codificat, în mare parte acoperit de simboluri, la marile întrebări pe care şi le pune omul. Ar fi absurd să afirmăm astăzi că doctrinele religiilor sunt în întregime inoperante pentru om. Sunt acţiuni concrete realizate prin religie – vindecări, regăsiri spirituale, pacificări umane şi sociale, sunt norme morale perfect valabile pentru orice tip de societate, sunt spuse adevăruri care pot fi susţinute cu rigorile ştiinţei. Şi încă ale celor mai evoluate ştiinţe după cum am văzut. Există o certă şi surprinzătoare paralelă între concluziile fizicii moderne referitoare la interacţiunea dintre parte şi întreg în cadrul unităţii materiei, la existenţa unei "mind of universe", şi ideea centrală a religiei privind existenţa unei Inteligenţe primordiale, care străbate întregul existent. Interacţiunile dintre diversele entităţi descrise de religii pot fi uşor înţelese ca exprimări simbolice ale unor interacţiuni de câmpuri energetice şi informaţionale.

  Sunt multe altele zonele de intersecţie dintre religie şi ştiinţe şi n-am ezitat să le prezentăm pe parcursul acestei lucrări când circumstanţele ne-au permis.

  Limbajul utilizat de religie ni s-ar putea părea prea prăfuit de vreme în raport cu gusturile noastre de azi. Culoarea sa însă ne impune imaginea statorniciei unei lumi venite de dincolo de timp.

  Dacă ne referim numai la Biblie, fiecare verset din ea este un monument de înţelepciune. De aceea a şi fost numită "Cartea Cărţilor". Ca să înţelegi întreaga încărcătură de simboluri este nevoie de o reală cultură. Multe din expresiile sale au intrat în limbajul cotidian ca sentinţe de înţelepciune. In ignoranţa lor, mulţi dintre cei care combat Biblia folosesc aceste expresii făcând proză fără să ştie.

  Multe dintre îndrumările care vizează transformarea în plan moral şi fizic a omului dovedesc o cunoaştere a resorturilor psihologice, a unor mecanisme din fiziologia sa imposibil de înţeles prin ceea ce ştim noi astăzi despre vremurile în care au fost elaborate. Se pot da ca exemplu sistemele de antrenament psihosomatic de origine asiatică, dar unele sunt cunoscute şi în religia creştină (isihasmul spre exemplu). Abia astăzi medicina a înţeles mecanismul de feed-back în comanda voluntară a unor funcţii involuntare, dar impulsionată tocmai de aceste performanţe venite de dincolo de laboratoarele moderne.

  Unele simboluri utilizate sunt de o extraordinară profunzime. Vom da un exemplu.

  Simbolul christic. Isus Christos este o entitate ambivalentă: om şi Dumnezeu în acelaşi timp.

  Prin această calitate devine intermediarul între om şi Dumnezeu. Prin om devine credibil. Prin Dumnezeu obţine puterea de a-i proteja pe oameni, de a le fi scut, liman şi salvare.

  Este modelul, arhetipul originar şi unic ce trebuie urmat. De aceea toate cuvintele lui devin imperative pentru oameni.

  Este calea ce i se indică omului, este drumul care este deja zidit, este Adevărul pe care trebuie să-1 cunoască despre sine pentru a şti ce are de făcut. Este modul de a fi şi modelul de comportament uman ce i se indică omului.

  Este Dumnezeu crucificat de către om. A suferit pentru că era om. S-a înălţat pentru că era Dumnezeu.

  Este simbolul suferinţei şi al jertfei pentru oameni. Efortul, jertfa pentru alţii este singura condiţie a fericirii tuturor.

  Ca om a suferit, a fost contestat, umilit, batjocorit, chinuit. Ca Dumnezeu a iertat. Este simbolul iertării omeneşti fără de care nu poate fi pace.

  Este simbolul puterii care vindecă şi fericeşte, al generozităţii care cere îndurare faţă de cei ce îl batjocoresc şi îl contestă pentru că aceştia "nu ştiu ce fac".

  Este expresia psihologiei umane înălţate la rang de morală pură.

  Este expresia concretă prin care se exercită forţa divină.

  Este simbolul înţelepciunii care penetrează şi motivează întregul existent plecând de la un model uman, accesibil cunoaşterii noastre.

  Este emanaţia directă a Inteligenţei prin care totul există şi fără de care nimic nu există. Este ultima speranţă în clipa de deznădejde.

  Cercetătorul, omul de ştiinţă trebuie să privească religia ca pe unul din răspunsurile ce se dau la marile noastre întrebări. Onestitatea îl obligă la a nu se implica nici ca partizan, nici cu ostilitate.

  Privită astfel, trebuie să-i observăm şi lacunele.

  Multe din adevărurile cunoscute iniţial s-au pierdut sau au fost eludate intenţionat din varii motive. Fiind o cunoaştere incompletă şi unilaterală, slujitorii săi au făcut din precepte – dogme, neînţelegând că Universul se conduce prin legităţi care îl obligă la o perpetuă mişcare, evoluţie şi transformare. O lume în mişcare nu poate fi exprimată prin sentinţe imuabile. Interpretându-se ad litteram unele versete, fără să se înţeleagă sensul lor ascuns sau figurat, au provocat adesea mult rău. Combaterea cu furie a oricărei alte opinii venite din afara dogmei canonice i-a diminuat prestigiul şi a stârnit adversitatea multor gânditori ai culturii şi ai ştiinţei. Intoleranţa cultivată prin Inchiziţie a avut ca rezultat victoria unui materialism care la rândul său a devenit la fel de unilateral şi de intolerant. Din nefericire, în numele acestor "adevăruri" s-au săvârşit injustiţii mergând uneori până la crime care nu pot fi în nici un mod scuzate, indiferent de unde vin. Este unul din motivele pentru care mulţi oameni oneşti în fondul lor au preferat să opteze pentru o religie cosmică şi s-o respingă pe cea doctrinar-dogmatică.

  Suntem, desigur, obligaţi să facem distincţie între doctrine, mai ales cele iniţiale, create de fondatori şi între slujitorii lor ulteriori care, neridicându-se la înălţimea acestora, le-au compromis. Suntem confruntaţi şi aici ca şi în alte domenii cu inerentele limite ale omului.

  Viitorul va umple probabil aceste lacune şi se va ajunge la o singură religie cu o singură fundamentare. Mai exact, credem că este posibil să se ajungă la o cunoaştere unificatoare, sintetică între religie şi ştiinţă. Probabil că aceasta va fi "marea iniţiere" a omului printr-o ştiinţă unică, aptă să-i releve adevărul despre sine şi să-l transforme în consecinţă. Este interesant de observat că tocmai ştiinţele moderne, pe măsură ce pătrund în profunzimile materiei, pe de o parte se apropie de religie, iar pe de alta obligă religia să se apropie de ştiinţă.

  Într-o lume modernă, minată de gravele sale vicisitudini, inegalităţi şi injustiţii sociale, înstrăinată de sine, dezorientată, agresată psihic, moral şi biologic, ameninţată de poluare, de boli incurabile, de pericolul unui cataclism nuclear, se simte astăzi mai mult decât oricând nevoia unui liant psihologic, a unui balsam spiritual pentru multiplele noastre răni deschise.

  Religia creştină, prin imperativul iubirii proclamat de Isus, a desemnat esenţa trăirii în Sacru, calea care conduce la salvarea sau, în termeni specifici, mântuirea omului. Pentru că hâc et nunc, acum şi aici, pe Terra problema fundamentală, esenţială care se pune este aceea a salvării omului. Întoarcerea la Sacru, ne spune Mircea Eliade, este singura noastră cale de salvare.

  Nu avem naivitatea să ne imaginăm că omenirea va fi cuprinsă brusc de un val de religiozitate, deşi după cum spunea Malraux, secolul XXI ori va fi religios, ori nu va fi deloc.

  Binele şi Răul. Orice manifestare, orice atitudine şi orice gând se înscriu pe o linie pozitivă sau negativă şi sunt dublate de un câmp energetic corespunzător care, după cum am văzut, se reflectă asupra câmpului fundamental.

  Binele este tot ceea ce are un sens constructiv, negentropic. Iubirea, respectul, gândul pozitiv, realiza-rea unui contact psihic în permanenţă întreţinut cu sursa cosmică prin evocare, ofrande etc. Înseamnă în termeni de energie crearea de câmpuri pozitive – singurele capabile să se conecteze la energia câmpului fundamental. În acest mod energia noastră de câmp individual, limitată şi epuizabilă va fi augmentată de energia câmpului fundamental, nelimitată şi eternă.

  Toate acţiunile, gândurile, sentimentele cu conţinut negativ se înscriu sub semnul Răului pentru că generează entropie, distrucţie. Corelaţia lor energetică va fi câmpul de energie negativă care este incompatibil în plan fizic cu câmpul fundamental şi îl singularizează pe om, expunându-1 suferinţelor implicate de entropie.

  Din teoriile fizicii moderne comentate mai sus (conceptul bootstrap-ului, al holomişcării) rezultă influenţa pe care o au asupra întregului, cu reflectare asupra noastră, a oricărei acţiuni întreprinse de noi. Deducem de aici consecinţele conduitei umane la nivel individual şi colectiv – exprimate prin istoria omului de-a lungul timpului şi dramatismul său nu ar trebui să ne mai mire.

  În mod paradoxal, sursa dramei umane constă în statutul omului, de fiinţă raţională cu posibilităţi opţionale. Optând între Bine şi Rău şi-a scris propria sa istorie. Sunt foarte puţini cei care prin sine sau ajutaţi au reuşit să-şi construiască o istorie diferită de a majorităţii semenilor. Condiţia de a dirija după voinţă propria istorie este cunoaşterea. Istoria unui om este în acelaşi timp dependentă de cea a colectivităţii în care trăieşte. De aceea este nevoie de o cunoaştere extinsă la nivelul întregii comunităţi umane şi nu numai al câtorva aleşi.

  Sensul evoluţiei biologice. Evoluţia lumii vii ca şi a celei nevii este o realitate – întregul existent aflându-se într-o perpetuă mişcare şi transformare. De la Darwin ne rămâne doar ideea de evoluţie, nu şi modalitatea sa exactă de realizare. Darwin însuşi a prezentat prudent ideea. Din teoria sa au făcut o dogmă cei care au voit să-şi ia o revanşă exprimată pătimaş la alternativa creaţionistă a religiei.

  Ceea ce a evoluat a fost ideea de lume şi nu lumea ca atare. Atomii care compun o lume în evoluţie au aceeaşi structură, doar configuraţia în care sunt aşezaţi diferă.

  Obiectivul evoluţiei nu pare a fi totalitatea, ci funcţionalitatea, nu performanţa părţilor ci finalitatea întregului.

  Privind creierul uman ca fiind ultima verigă cunoscută în lanţul evolutiv, avem impresia că evoluţia nu a avut alt scop decât perfectarea structurilor capabile să prelucreze informaţie – de la limitarea formelor primare la libertatea gândului desprins din materie şi ridicat la înălţimea spiritului. S-ar părea că "spiritul" îşi sculptează în materie formele apte să-1 exprime. Întregul Univers ne apare ca un vast experiment al unei Inteligenţe. Privită astfel, evoluţia mai are încă mulţi paşi de făcut până va ajunge să creeze structura capabilă să-i înţeleagă esenţa propriei determinări.

  Misterele vieţii. Ca informaţie, ca arhetip, omul are vârsta cosmosului pentru că era prezent în logos, în acea "primă undă de lumină".

  Creaţia vieţii rămâne un profund mister pentru ştiinţă. Nici ideea creaţionistă a religiei nu este mai plauzibilă. Credem că viaţa se creează şi "sub ochii noştri". Dovadă – germenii bolilor necunoscute până acum.

  Dacă luăm în consideraţie aserţiunile ştiinţei privind structura materiei şi a legităţilor sale de manifestare obţinem o explicaţie aparent raţională pentru structura lumii fizice dar nu şi pentru apariţia şi manifestarea vieţii.

  Nu vom şti niciodată cum s-au petrecut exact evenimentele prin care a apărut viaţa, ca de altfel şi Universul. Ipotezele referitoare la aceste începuturi, rolul necesităţi şi al întâmplării sunt doar imaginaţie, convenţie. Este adevărat că sunt modele imaginate în baza unor premise de laborator, a unor experienţe autentice, dar extrapolarea lor în natură nu înseamnă obligatoriu şi suprapunerea cu realitatea. Nu vom şti ce este viaţa decât când vom reuşi s-o creăm în laborator. Şi am mai spus, acest eveniment nu se va întâmpla niciodată. Oricât de suficiente ni se par raţiunile prin care le explicăm originea.

  — Privite în esenţa lor – sunt insuficiente. Trebuie să explicăm "cum" pentru că aceasta este misiunea ştiinţei. Or în faţa acestui "cum", va exista o perpetuă tăcere ca şi în fata lui "de ce".

  Este aberant să susţii existenţa lumii plecând de la o singură pereche, este aberant să admiţi că întâmplarea a creat în acelaşi timp doi indivizi de sex diferit dar din aceeaşi specie ca să se poată reproduce, este naiv să reduci viaţa la reacţiile fizico-chimice cunoscute şi este imposibil să explicăm gândirea, inteligenţa, sentimentele plecând de la atomi şi substanţă. De aceea este onest şi de bun simţ să recunoaştem că nu ştim. Nu este o crimă să nu ştim. Crimă este când în numele adevărurilor false sau convenţionale se emit verdicte de condamnare împotriva celor care nu aderă la ele, aşa cum s-a întâmplat şi în istoria noastră recentă.

  La oricare dintre legile cunoscute astăzi în fizică şi chimie am supune atomii elementelor existente în structura materiei vii, nu rezultă viaţă. Viaţa pare să fie "ceva" pus în materie. Materia fizică pare să fie doar vasul în care se toarnă energia vieţi. In acest sens suntem de părere că viaţa este o formă de energie esenţialmente informaţională, de o natură consubstanţială sursei originare. Pentru acest motiv credem că omul de pe Terra nu va putea crea niciodată o celulă vie.

  Voinţa de a fi. Există o voinţă şi o raţiune de a fi, de a trăi în tot ceea ce este viu. Orice germen parazit se luptă pentru a trăi pe seama gazdei sale, chiar dacă duce la moartea acesteia. Dintre cei doi combatanţi va învinge cel mai puternic. Nu există milă în natură.

  Probă a voinţei de a fi o constituie adaptarea rapidă la toate mijloacele noastre de atac împotriva germenilor patogeni, inclusiv la antibiotice. Cum această adaptare presupune complexe mecanisme biochimice şi structurale, este greu de înţeles pentru noi care inteligenţă şi cu ce raţiune intervine.

  Universul – un vast sistem informaţional. Universul este un vast sistem informaţional organizat după legităţi precise. Prima sa lege este aceea a ciclicităţii. In afară de cauza primordială a existenţei, nimic nu este etern. Nici Universul ca ansamblu. Totul este o perpetuă reluare. Se pleacă de la "lumina iniţială" şi după ce se parcurge un ciclu de evoluţie se ajunge din nou la starea iniţială de lumină.

  Tabloul astrofizic cunoscut pare să sugereze o ierarhizare informaţională a Universului. Fiecare nivel de organizare a Universului este în acelaşi timp un nivel informaţional, conţinând ca urmare informaţia planurilor suiacente. Fiecare nivel de organizare a Universului subordonează pe cele inferioare şi le decide parţial evoluţia. Totalitatea este coordonată de planul cel mai înalt. Imaginea metaforică ce se desprinde pentru Univers este aceea a piramidei cu o bază largă şi un singur vârf sau a cercurilor concentrice.

  Destin şi liber arbitru. Lumea este programată ab initio ca structură şi funcţionalitate, dar în acelaşi timp pare să fie în permanenţă readaptată noilor situaţii create deoarece "totul curge", nimic nu rămâne "îngheţat".

  Programarea evenimentelor este atât intrinsecă, înscrisă în codul genetic al organismelor vii cât şi extrinsecă, înregistrată în câmpuri informaţionale care sunt integrate în sisteme similare până la marele sistem – Cosmosul.

  Există deci şi destin şi liber arbitru. Şi fatalitate prin ceea ce porţi ca programare condiţionată ereditar şi opţiune prin ceea ce faci aici.

  Este greu de precizat proporţia în care acţionează destinul, fatalitatea şi în ce măsură ne impunem voinţa. Cu alte cuvinte, în ce măsură suntem liberi şi în ce măsură predeterminaţi. Este posibil ca în proporţie majoră să fim programaţi dinainte de a veni pe lume. O comutare totală a drumului vieţii nu este posibilă decât printr-o completă schimbare a atitudinii în plan psihologic-comportamental.

  Toate planurile existenţei vizibile şi invizibile se suprapun; orice acţiune în plan verbal, afectiv, organic sau funcţional, fizic sau pur informaţional se traduce obligatoriu în termeni de energii, de atomi, de reacţii chimice, de mobilizare fizică, de ineluctabile legităţi. Fără această suprapunere de planuri – începând de la particulele subatomice, trecând prin chimie, biochimie, biologie, informaţie, cibernetică, Univers – nimic nu există.

  Legea fundamentală a Universului o constituie corelarea armonioasă a tuturor acestor planuri. Orice distorsiune la nivel de acţiune sau numai de gând implică boală şi suferinţă. Soluţia prevenirii lor constă în respectarea legii armoniei prin controlul conştient al întregii conduite, care trebuie să aibă o finalitate exclusiv pozitivă, negentropică.

  Ce a fost la început? La început, ştiinţific vorbind, a fost Ideea sau Informaţia primordială care este conţinută în ceea ce a fost numit Logos sau cuvânt. Este mai mult decât un simplu cuvânt înţeles în accepţiunea curentă. Este arhetipul, modelul lumii. Este o ştiinţă, o cunoaştere, o conştiinţă, o inteligenţă. Inteligenţa creatoare de Univers.

  Ideea nu este numai informaţie ci şi un câmp de energie capabil de acţiune, după cum am discutat în această lucrare. De unde vine acest "verb divin"? Din "Marele Necunoscut". Putea veni din Neant? Dacă am reduce întreaga existenţă la Zero, la momentul de dinainte de a fi fost ceva, atunci din nimic s-ar naşte tot nimic. Dacă la început ar fi fost numai forţe şi energii, prin evoluţie ar fi rezultat tot forţe şi energii, dar nu structuri cosmice şi forme vii inteligent ordonate. Dacă la început ar fi fost doar haos, dezordine, fără o forţă ordonatoare, ar fi rezultat tot dezordine. In spatele fiecărei opere este necesar un arhitect, ne spune fizicianul Jean Charon. Putem nega dacă nu ne convine caracterul divin al sursei primordiale, dar nu putem nega că este o forţă atotputernică şi o inteligenţă. Pentru că numai inteligenţa şi forţa pot ordona haosul şi "trimite Universul pe cărări necunoscute", cum spune marele nostru poet.

  Dacă privim creaţia omului ca pe un dar al Sursei primordiale, atunci în acest altruism trebuie să vedem şi un sentiment de iubire. Logosul şi iubirea au fost cei doi factori care au condus la creaţia omului. De aici rezultă toate raporturile fiinţei umane cu Creatorul, propovăduite de religia creştină. Dacă omul a fost creat printr-un act de generozitate, din iubire, prin raţiune, atunci el este dator faţă de Creator, care continuă să fie omniprezent, cu o atitudine de recunoştinţă, iubire şi respect.

  Misterul existenţei. Întregul secret al existenţei pare să fie acesta: Universul este un ocean de energie dirijat de o Inteligenţă cosmică. Orice variabilitate prin mişcare a energiei generează o informaţie în funcţie de anumite legităţi ce par a fi impuse de o Inteligenţă – sursă a tuturor modificărilor din univers. Orice acţiune, gest, idee, cu alte cuvinte orice verb înseamnă o mişcare, o deplasare de energie, care poartă în sine o semnificaţie, adică o informaţie. O vom numi codificare informaţional-energetică. Această informaţie apare într-un câmp fundamental care o înregistrează.

  Prima lege a codificării este dihotomizarea principiului unic în cele două elemente contrare. Este pentru noi un profund mister cum unul devine doi cu proprietăţi contrarii, cum dintr-o structură uniformă apar două cu însuşiri opuse. Dar acesta este principiul oricărei creaţii în Univers. Extrapolând această dihotomizare se ajunge până la planul moral unde apare codificarea în Bine şi Rău. Este simplist să vedem aici necesitatea Răului pentru a se opune Binelui. Există o dinamică internă în care plusul şi minusul se intrică obligatoriu în fiecare din cei doi termeni. Rezultatul acţiunii este însă diferit ca totalitate.

  Nici o instanţă superioară nu contabilizează rezultatul acţiunilor noastre, ci acestea apar înscrise în structura noastră de câmp energetic şi informaţional. Şi cum cu această structură trebuie să ocupăm un loc în Univers, vom fi supuşi legilor sale de organizare. Vom ocupa locul cu care suntem congruenţi, întocmai cum o bilă aruncată pe o suprafaţă se va opri acolo unde îşi poate găsi echilibrul. Lupta se dă deci pentru a ocupa un loc în Univers, cât mai favorabil din punct de vedere al trăirii psihologice reflectate la nivel de conştiinţă.

  Orice acţiune presupunând o variaţie de câmp fundamental rămâne pentru totdeauna înregistrată la acest nivel. În consecinţă orice gând sau act lasă o urmă indelebilă în planul structurii noastre de câmp. De aici rezultă obligaţia de a ne controla în ceea ce facem şi gândim. Înţelepţii care au creat vechile doctrine ştiau bine aceste lucruri, dar toate noţiunile care definesc aceste realităţi situate dincolo de lumea concretă au fost antropomorfizate pentru a le putea face înţelese.

  Dimensiunea informaţional-energetică este stratul primordial al structurii noastre şi conţine matricea tuturor formelor şi programelor funcţionale, inclusiv cel genetic. În planul doi este structura biochimică a organismului, iar în planul trei este cea molecular-morfologică sau substanţială.

  Neputând explica altfel sursa organizării materiei după criteriile foarte riguroase ale unei raţiuni inteligente, trebuie să admitem volens-nolens că natura conţine în sine această inteligenţă. Aceasta este cheia înţelegerii. Restul – "de ce" şi "cum" – sunt doar vorbe şi literatură. Religiile au numit această inteligenţă Dumnezeu. Dacă ne deranjează, putem să-i spunem altfel. Ea rămâne în sine aceeaşi.

  Fizica modernă şi religia. Materia, ca substanţă şi energie perceptibilă prin simţuri, există. Materia, ca profunzimi inaccesibile simţurilor noastre, există. Viaţa există. Inteligenţa există. Există în consecinţă şi o sursă a lor, situată dincolo de posibilitatea noastră de demonstraţie directă. Religiile au numit această sursă primordială Dumnezeu. Şcoala de la Princeton i-a spus "Conştiinţă Cosmică". Noi am denumit-o Inteligenţă organizatoare şi coordonatoare de univers. Fizica modernă numeşte "Mint of Univers", Jung îi atribuie un "Savoir Absolu". Nu au nici o importanţă termenii prin care este definită. Important este că ceea ce a fost numit Dumnezeu există.

  Deci, Dumnezeu există. Acesta este punctul crucial al cunoaşterii. Suntem singuri într-un univers ostil şi avem libertatea să luptăm pentru supravieţuire cu orice mijloace care ne permit atingerea scopului, sau suntem aici prin graţia unei voinţe, a unei forţe inteligente care ne-a creat cu o finalitate precisă şi pe care trebuie s-o cunoaştem pentru a o putea îndeplini? Aceasta ni se pare a fi întrebarea.

  Există aşadar o inteligentă prezentă în toate manifestările de univers – cauza primă şi ultimă a tuturor lucrurilor. Este prezentă în caracterul legităţilor de organizare a materiei, traversează instinctele întregii lumi animale, dirijează angrenajul miliardelor de celule vii şi defineşte toate formele de manifestare ale deciziei, cu corolarul său – gândirea umană.

  O singură inteligenţă traversează lumea – de la comportamentul particulei subatomice până la cel al creierului uman. Diferenţa constă doar în gradul de complexitate şi de opţiune, de libertate a deciziei care se manifestă la diverse niveluri de reprezentare.

  O singură Raţiune transpare de "sus" şi până jos: raţiunea legilor cosmice, raţiunea lumii vegetale, raţiunea lumii animale, raţiunea umană şi Raţiunea care le pune pe toate acestea într-un armonios acord.

  Raţiunea de "dincolo" coincide numai arareori cu raţiunea noastră, pentru că acolo este un "savoir absolu", o cunoaştere absolută în care se "văd" toate cauzele, iar aici este o cunoaştere doar limitată. Vom vedea ca urmare numai cauzele imediate în care ne implicăm şi le vom ignora pe cele îndepărtate.

  Atributele Inteligenţei Cosmice. Dacă admitem că există Inteligenţă în Univers trebuie să facem efortul de a-i înţelege intenţiile în ceea ce ne priveşte, raţiunea pentru care existăm, pentru a ne înscrie în demersul său. Pentru aceasta este necesar să ştim mai întâi care sunt atributele sale. În faţa raţiunii noastre avem doi termeni: Sursa şi efectul. Pentru a studia Sursa ar trebui să ne situăm în afara sa şi este imposibil. Ne este însă accesibil efectul său – omul. Legile cunoscute din fizică şi chimie ne ajută să explicăm, atât cât putem explica, fiziologia creierului, dar nu gândirea, conştienta, viaţa afectivă. Înţelegem bine relaţia dintre psihic şi substratul său cerebral, interdependenţa reciprocă, ecoul patologic asupra celuilalt în caz de suferinţă la unul din poli, dar de ce neuroni cu aceeaşi structură la om şi la un câine, spre exemplu, îl definesc pe unul om şi pe altul doar câine, nu ştim. Sigur nu în diferenţa de volum stă răspunsul. Şi atunci suntem obligaţi să admitem că însuşirile noastre psihice şi intelective – gândire, afectivitate, voinţă etc. Nu le putem explica decât prin însuşirile Sursei, fiind consubstanţiale ei. Aşadar la nivelul Inteligenţei cosmice trebuie să admitem, deşi probabil ni se pare absurd, că există conştiinţă, raţiune, gândire, voinţă, capacitate de trăire afectivă. Altfel spus, Sursa cosmică înseamnă Inteligenţă, înţelepciune, iubire şi voinţă.

  Acest lucru este foarte important pentru a defini raporturile noastre cu Sursa. Privim în abstract o sursă explicativă a lumii şi-i respectăm indiferent şi rece legile, cum procedăm cu cele emanate de justiţia umană, sau ne implicăm la modul afectiv, făcând şi aceasta parte din Lege? Când depăşesc viteza legală pe un drum public, sunt obligat să plătesc doar amendă, dar nu să şi iubesc pe cel care mi-a dat-o. Cu totul alt-fel stau lucrurile în raporturile dintre mine şi justiţia emanată de la Sursă. Iată de ce trăirea în spaţiul Sacrului implică sentimentul de devoţiune în care se include respectul şi iubirea faţă de Sursă. Trebuie spus însă că acestea apar ca sentimente doar în reflectarea lor la nivelul conştiinţei noastre, în substratul lor primar sunt doar forme de energie necesare pentru a face conexiunea dintre oameni şi dintre om şi Sursă.

  Reamintim, pentru a avea o înţelegere cât mai clară: toate planurile existenţei vizibile şi invizibile se suprapun. Orice acţiune în plan mental, verbal, afectiv, organic sau funcţional se traduce obligatoriu în termen de energie, mai exact de câmp energetic purtător de informaţie – pentru dimensiunea invizibilă a realităţi – şi în termeni de atomi, reacţii chimice, de structurare fizică – pentru dimensiunea concretă a realităţii. La capitolul despre fizica viului am discutat că energia de tip electromagnetic pe care o evidenţiem la structurile vii nu este identică cu energia vieţii şi am analizat de ce. Este doar epifenomenul său. Via (a este o formă de energie consubstanţială Sursei. Ca şi aceasta, conţine în sine Inteligenta care u conferă caracter net negentropic. Aceeaşi inteligenţă invizibilă intervine în dezvoltarea organismului, diminuând negentropia şi crescând entropia după ce şi-a atins finalitatea.

  Sigur că mulţi slujitori ai religiei nu ştiu să facă ştiinţă din doctrina lor şi nici noi n-am fi făcut dacă pătrunderea în profunzimea datelor actuale ale ştiinţelor şi extinderea lor până la ultimele consecinţe nu ne-ar fi impus aceste concluzii. Este pur şi simplu o explicaţie impusă de discursul ştiinţific şi nu o pledoarie pro domo. A le fi ignorat, cum fac cei mai mulţi dintre noi pentru a nu-şi diminua prestigiul implicându-se într-un domeniu taxat ca neştiinţific, ar fi însemnat lipsă de onestitate faţă de Adevăr şi în consecinţă faţă de ştiinţă. De altfel, cu sau fără voia noastră, ceea ce trebuie să se întâmple, se va întâmpla oricum. Dar nu este acelaşi lucru când vii în întâmpinarea întâmplării pregătit sau când o ignori. Este ineluctabilă o mutaţie în conştiinţa omului modern, dacă vrea să continue. Şi aceasta nu se poate obţine neglijând o cunoaştere cu o istorie atât de extinsă în timp şi spaţiu. Ştiinţa modernă trebuie să fie focul purificator, instrumentul de cernere al inerentelor rezidii de esenţa sa. Dacă până acum a fost posibil ca viaţa să persiste, în duda marilor vitregii întâmpinate, a sosit timpul când suntem întrebaţi (a câta oară.?): Quo vadis?

  Necunoscându-ne propria noastră esenţă, neînţelegându-ne rosturile, sensul vieţii noastre în Univers, destinul propriu pe Terra, ne trezim singuri şi străini în mijlocul mulţimii, dezbinaţi de o diversitate de interese politice – când omul nu are nevoie decât de o singură politică, aceea impusă de cunoaştere – separaţi a învrăjbiţi de concepţii religioase diferite – când nu există decât o singură sursă de Univers – ruinaţi de vicii, roşi de invidii, orbiţi de patimi, robiţi de instincte, angoasaţi de o existenţă în care nu întrevedem nici un liman, înspăimântaţi de agresivitatea semenilor, trişti şi nefericiţi pe un pământ al penitenţei, fără să ne cunoaştem vina.

  Să realizăm, în sfârşit, că nu există două lumi – una a materiei şi alta a spiritului, una a ştiinţei şi alta a religiei – că există o singură realitate, văzută până acum din unghiuri diferite. Avem suficiente date pentru a înţelege acum, la sfârşit de secol XX, minunea acestei unice şi ultime realităţi care ne uneşte şi nu ne dezbină, ne dă sens şi nit ne alienează, ne dă viaţă şi nu moarte. Mai mult decât oricând este nevoie de o evoluţie psihologică, dacă nu de o adevărată revoluţie psihologică. Revoluţie în spirit, în gândire, în întreaga noastră fiinţă.

  Capitolul VIII.

  PAŞI SPRE UNITATEA COSMICĂ A FIINŢEI NOASTRE.

  Disperarea fiinţei esenţiale. "Dintre toate refulările, cea a fiinţei esenţiale periclitează cel mai mult devenirea integrală a omului" ne spune J. Y. Leloup (L'enracinement et l'ouverture, Question de/Albin Michel, 1989).

  Corespunzător celor două dimensiuni ale realităţii, vom distinge şi în fiinţa umană o prezenţă vizibilă şi o alta invizibilă. Fiinţa vizibilă este eul nostru cu statut psihologic şi somatic supus tuturor legilor lumii sen-sibile şi manifeste: are un început, o dezvoltare şi un sfârşit. Este structura noastră efemeră pentru că în fie-care clipă din existenţă înregistrăm o altă realitate. Ceea ce numim, în consecinţă, realitate nu este decât aparenţa unui moment, sesizată de structurile noastre sensibile şi numai la nivelul capacităţii lor de extensie. În altă clipă şi la alt nivel de percepere se află o altă realitate.

  Acest aspect efemer al Realităţii a fost numit de spiritualitatea hindusă Maya, iluzie. Maya este vălul care ascunde fiinţei adevărata sa realitate, aceea esenţială şi eternă. La acest nivel al realităţii aparente s-ar înscrie suferinţa, boala, pentru că suntem supuşi dorinţei dictată de instincte.

  Fiinţa autentică, esenţială, este aceea care corespunde dimensiunii invizibile modelatoare a realităţii manifeste. În această dimensiune, care este consubstanţială psihismului nostru inconştient se află, după cum am văzut, un "savoir absolu", o Inteligenţă ordonatoare de univers.

  Expresia acestei dimensiuni arhetipale în noi este Sinele.

  Sinele este fiinţa noastră autentică, esenţială, aceea programată ab initio în arhetip, în primul "logos", în primul logos creator de univers, fără frustrările şi vicisitudinile survenite ulterior.

  Sinele este reflectarea Universului în noi; este mesagerul Inteligenţei cosmice, plecat din acel ipotetic "Început" şi finalizat în fiinţa noastră. De aceea Sinele este martorul eternităţii din noi. S-a scris şi o carte cu acest subiect, (Le temoin de l'eternite de Henriette Yvonne Stahl, publicată în Franţa), în care este surprinsă, cu o extraordinară forţă de expresie, trăirea extatică a eului esenţial. Fiind expresia ultimei noastre realităţi, eul esenţial este reprezentarea ultimului nostru adevăr. Este Adevărul nostru absolut.

  În spiritul nostru inconştient ne comparăm în permanenţă statutul fiinţei din realitatea concretă cu acela al fiinţei noastre programate iniţial; ne comparăm fiinţa istorică, efemeră, cu aceea esenţială indusă în eternitatea Universului. Din acest motiv, când toate aparentele sunt în favoarea noastră, când raţional nimic nu ne lipseşte, undeva în adâncul fiinţei noastre rămâne un colţ de nefericire.

  Este tristeţea fiinţei noastre esenţiale care nu-şi găseşte ecou în lumea concretă, în viaţa trăită. Este strigătul fiinţei autentice care se simte sufocată, strivită, neîmplinită, nefericită.

  Este "umbra" eului nostru atemporal, care nu trăieşte în acord cu simbolul său primordial, cu arhetipul său cosmic. Este sentimentul amar al neîmplinirii fiinţei interioare.

  Naşterea unui om este un eveniment cosmic. Fiecare om vine pe lume purtând o marcă, un simbol, o semnătură înscrisă în arhetipul aflat la originea noastră. Aceasta este fiinţa noastră esenţială, programată iniţial.

  Potenţialităţile noastre fizice şi intelectuale îi sunt comunicate spiritului, care ia act de ele mai mult sau mai puţin distinct, nud mult sau mai puţin conştient. Sunt exprimate ca dorinţe, predispoziţii, talent. Din nefericire, evoluţia socială a unui om nu are totdeauna acea traiectorie favorabilă împlinirii fiinţei în ceea ce este esenţial pentru ea.

  Civilizaţia de tip occidental s-a ocupat, după cum am văzut, de universul nostru exterior, de satisfacerea dorinţelor şi necesităţilor fiinţei noastre concrete, ignorând universul interior, acela al fiinţei autentice.

  Amplificarea excesivă a universului exterior în de-favoarea celui interior, care a fost ignorat, a avut ca urmare o dezvoltare incompletă a personalităţi, o lipsă de armonizare în unitatea noastră psihologică, un dezacord între interiorul şi exteriorul nostru, între esenţă şi manifestare. De aici decurge incompletitudinea fiinţei umane. Omul nu se cunoaşte cu adevărat pe sine. Îl cunoaşte doar pe cel supus trebuinţelor, instinctelor actuale. Neavând în minte o altă proiecţie a sa, o privire sub unghiul eternităţii, va acţiona doar în funcţie de nevoile fiinţei lui biologice.

  A privi şi a vedea. Dominaţi de o lume a realităţii concrete percepută cu toate simţurile noastre, este greu să înţelegem o altă lume, pe care trebuie s-o percepem doar cu mintea. A înţelege lumea concretă ca fenomen înseamnă "a privi"; a înţelege lumea nemanifestă ca esenţă înseamnă "a vedea". Aceasta este explicaţia pe care i-o oferă un vrăjitor yaqui lui Carlos Castaneda ("Voir, les enseignements d'un sorcier yaqui", d. Gallimard, 1973). Drumul de la "a privi" la "a vedea" este drumul cunoaşterii sau "calea cu inimă", cum o numeşte autorul, şi acesta nu se obţine uşor. Scopul vieţii este acela de a găsi o "cale cu inimă", un drum spre realizarea în conştiinţă şi în trăirea concretă a realităţii esenţiale, a identităţii Sinelui cu Sursa.

  Există aşadar o cale, un drum spre noi înşine, spre adevărul ultim, spre esenţa noastră, spre eternitate.

  Cheia cunoaşterii. Din datele prezentate rezultă, după cum am văzut, existenţa unei inteligenţe care poate fi considerată ca sursă a întregului Univers, inclusiv a omului. Se im-pune în acest caz să luăm act conştient de existenţa sa şi să încercăm să-i descifrăm "intenţiile" exprimate prin legităţile sale de funcţionare pentru a şti ce ne rămâne de făcut. Aceasta este cheia întregii cunoaşteri omeneşti. Să înţelegem Sursa şi imperativele ei pentru a ne împlini menirea.

  Dacă la început a fost "logosul" exprimat prin inteligenţa ordonatoare de univers sau gândul creator, este uşor de înţeles că drumul spre reclădirea universului uman va trebui să aibă ca sursă tot un gând inteligent. Pentru că, după cum am văzut, gândurile sunt forţe ordonatoare de univers. Într-o exprimare metaforică, dar cu penetraţie în real, iniţial n-au fost decât "gândurile minţii cosmice" care au constituit informaţiile necesare transformării energiei din câmpul fundamental în substanţă şi fiinţă. La rândul lor, fiinţele umane sunt creatoare de înduri. S-ar părea că scopul trecerii noastre prin substanţă nu este altul decât acela de a crea noi înduri, noi informaţii, care se vor întoarce în câmpul fundamental, devenind sursă pentru noi ordonări de univers. Se încheie şi aici, ca în tot ceea ce există, un ciclu, un ciclu al fiinţei. Vom conveni, aşadar, că punctul de plecare al drumului spre noi va trebui să-1 constituie, ca şi la origini, inteligenţa, înţelepciunea unei gândiri.

  Calea spre zei. In lucrarea sa Homo universalis, Anton Dumitriu face o incursiune în istoria preocupărilor înregistrate de-a lungul timpului pentru atingerea perfecţiunii umane, perfecţiune pe care anticii o atribuiau doar zeilor. De aceea drumul spre perfecţiune a fost numit "calea spre zei".

  A ajunge la perfecţiune înseamnă ca omul să se apropie de zei, să fie asemănător lor înălţându-se, prin propriu efort, din lumea sensibilă a fenomenelor în aceea a esenţei, asimilată cu divinitatea. Această fiinţă esenţială existentă în profunzimea psihismului nostru şi care constituie obiectul tuturor eforturilor de perfecţionare a fost numită de către Anton Dumitriu homo universalis.

  Prin termenul de perfecţiune nu trebuie deci înţeles doar prezenţa unor calităţi şi a unui comportament în acord cu un anumit cod moral, ci accederea prin intelect şi acţiune la dimensiunea invizibilă a esenţei noastre. Acesta este de fapt drumul spre cunoaştere. Din acest motiv Platon îl numea "calea spre inteligibil". Platon compară starea omului, care este lipsit de cunoaşterea realităţii esenţiale, cu aceea a unor prizonieri înlănţuiţi de o stâncă. Eliberarea lor nu se poate obţine decât prin cunoaştere. În antichitate calea spre cunoaştere trecea prin "iniţiere", care însemna, după cum am subliniat deja, înscrierea insului pe orbita unei vieţi strict controlate. Ulterior aceste preocupări au depăşit cadrul închis, elaborându-se o diversitate de tehnici în acest scop, diferite în formă după originea lor. Este fără îndoială o diferenţă evidentă între Yoga, Qi Gong, tehnicile folosite în societăţile de mistere din vechiul Egipt, din Grecia antică, şi tehnicile de relaxare moderne. Vom vedea însă că toate au un punct comun şi aceeaşi finalitate. Diversitatea lor nu vrea să însemne lipsa de eficienţă, cum afirmă unii comentatori, ci are o explicaţie simplă. Aparţinând unor zone spirituale şi geografice diferite, este firesc să îmbrace şi aspecte diferite. Se ştie apoi din medicină că fiecare om îşi face boala sa, diferită de a altui semen şi, în consecinţă, se impune un tratament adecvat persoanei. Insuccesul nu este expresia metodei, ci a subiectului. Sunt mai mulţi factori comuni care converg la obţinerea rezultatelor dorite. Aceasta presupune voinţa de a controla în permanenţă, în primul rând gândurile şi apoi acţiunile, dorinţele, trebuinţele, atitudinea faţă de semeni, o anumită predispoziţie naturală spre domeniu şi circumstanţe favorabile. Aceasta este explicaţia pentru care, din antichitate şi până astăzi, puţini oameni reuşesc să cucerească universul interior, apropiindu-se de perfecţiune.

  În ceea ce ne priveşte, suntem pe deplin conştienţi de utopia de a atinge perfecţiunea şi nu acesta este scopul, ci de a analiza acele elemente care fac parte din drumul spre noi în speranţa, dacă nu de a-1 par-curge în întregime, cel puţin de a ne orienta şi rămâne aici şi nu pe cele care duc la drama lumii moderne. Pentru că lumea modernă, cu excepţiile care au existat întotdeauna, nu este decât o lume a urii, iar istoria sa, cu aceleaşi rare excepţii, este o istorie a urii. In această lume, idealul perfecţiunii umane s-a pierdut. "Cum ar putea să apară un astfel de ideal în timpul nostru? Noi am pierdut calea spre zei." ne spune Anton Dumitru (Homo universalis, Ed. Eminescu, 1990).

  Repetări necesare. Pentru a nu pierde coerenţa punerii vom reaminti sintetic ideile anterioare, pentru a avea o conexiune cu cele ce urmează.

  Am convenit că la baza Universului se află o raţiune, o inteligenţă, indiferent de unghiul din care o privim – al religiilor sau al ştiinţelor. Această inteligenţă ne apare ca sursa întregului existent şi constatăm că operează prin legi care fac obiectul ştiinţelor. Pentru cursivitatea expunerii vom exprima ansamblul legilor naturii prin termenul generic de Lege.

  Acolo unde există Lege nu există libertate nelimitată. Un om nu poate fi liber să facă ceea ce vrea atâta vreme cât condiţia sa de a exista este ineluctabil determinată de ceilalţi semeni. Libertatea sa încetează acolo unde începe libertatea altuia. A suprima libertatea altui om de care suntem dependenţi prin fire invizibile înseamnă a ne anula propria libertate. Aceasta este Legea. Nu ne putem manifesta liber decât în limitele Legii. Orice abatere de la Lege implică o implacabilă suferinţă, pentru că aici intervin echilibre de forţe şi energii care nu pot fi eludate. Am spus că libertatea ne vine de la natură, deci nu dreptul la libertate ar trebui să îl revendice oamenii, ci dreptul la acea lege care îi pune în acord cu natura. Orice alte opinii despre libertate nu sunt decât exprimări metaforice care mărturisesc ori ignoranţă ori interese.

  Raţiunea care trebuie să motiveze gândirea şi întreaga acţiune umană trebuie să fie trăirea în acord cu Legea. A trăi în acord cu Legea înseamnă a statua prin comportamentul nostru o serie de raporturi armonioase între noi şi Univers, între noi şi semeni, în propria noastră fiinţă. În funcţionarea oricărui sistem, armonie înseamnă eficienţă, dizarmonie înseamnă in-eficienţă iar pentru sistemele vii rezultatul este suferinţa, boala, sfârşitul prematur.

  A stabili raporturi armonioase înseamnă a ne înscrie în demersul legilor naturii, având ca rezultat o funcţionalitate optimă prin împlinirea fiinţei noastre autentice, care îşi are, după cum am văzut, substanţa în raţiunea cosmică.

  În planul acţiunii concrete, stabilirea acestor raporturi armonioase înseamnă controlul riguros al tuturor gândurilor şi acţiunilor noastre, cărora trebuie să le imprimăm în exclusivitate o finalitate pozitivă în acord cu Legea. Dacă reflectăm puţin asupra noastră constatăm că în majoritatea timpului suntem gândiţi de evenimente şi nu noi ne impunem gândurile. De aceea controlul gândirii din care derivă acţiunea este absolut necesar pentru a realiza cunoaşterea eului nostru esenţial. Imprimarea unei finalităţi pozitive în gândire şi acţiune este singura cale, singurul drum spre cunoaştere şi apropiere de perfecţiune. În alţi termeni, este singurul drum spre elevarea noastră spirituală, care nu înseamnă doar obţinerea de informaţie prin instruire, ci presupune şi un cumul de energie pozitivă necesară transcenderii în planul conştiinţei cosmice. Acesta este, după cum am văzut, scopul vieţii. Să realizăm în planul conştiinţei şi al trăirii concrete unitatea cu Sursa. A trăi în unitate cu Sursa presupune nu numai cunoaşterea adevărului despre noi ci şi beneficiul real, concret al forţei cosmice.

  Se poate naşte aici o nedumerire. Din tot ce s-a scris despre domeniu s-ar părea de înţeles că deja suntem pe calea cunoaşterii. Este suficientă această cunoaştere pentru transformarea noastră? Nu. Reprezintă doar o informaţie necesară, dar care netradusă în gândire şi acţiune nu are nici o valoare. Aceasta este explicaţia pentru care o serie de oameni bine informaţi în domeniu sau cu o cultură elevată nu au şi beneficiul acestei cunoaşteri. Este necesară nu numai acumularea de cunoştinţe cu caracter pur teoretic ci şi transpune-rea lor în pianul trăirii concrete.

  Nivelul critic de energie. Suntem de părere că, după cum este nevoie de un număr critic de neuroni în scoarţa cerebrală pentru a avea o stare a conştientei situată în limitele normalului, asemănător este nevoie de o cantitate critică de energie pentru a accede la o conştiinţă modificată.

  Toate metodele aflate în discuţie au, în ultimă instanţă, ca efect acumularea de energie. Respectarea Legii are exact acest efect, deoarece ne conectează direct la Sursă, la izvorul forţei cosmice de care ne-am desprins în clipa în care au apărut distorsiuni în comportamentul nostru, astăzi beneficiind doar indirect, intermediat de o mulţime de obstacole pe care singuri ni le-am construit. Şi viaţa noastră este cea pe care o avem. Ar fi naiv să ne imaginăm că aceste informaţii devin imediat operante pentru toată lumea. Accederea la o conştiinţă superioară situată în planul realităţii ultime nu este posibilă în această etapă din evoluţia noastră decât pentru un număr limitat de oameni. Am discutat deja motivele. Abordarea lor este însă necesară pe de o parte în unitatea lucrării, iar pe de altă parte multe dintre acestea constituie un real ghid de viaţă, o veritabilă artă de a trăi, utilă tuturor, chiar dacă nu toţi suntem sortiţi să dăm aici mâna cu eternitatea.

  Dacă efectul concret al acestor tehnici care învaţă omul să trăiască în acord cu natura nu este pentru toţi oamenii acela al transcenderii la o altă cunoaştere, în mod cert toţi cei care au voinţă să şi le însuşească pot ajunge la o optimizare în plan funcţional. Este şi motivul pentru care tradiţii spirituale antice au inspirat soluţii de uz preventiv şi curativ larg răspândite în lumea modernă, multe dintre acestea înscriindu-se în sfera de acţiune psihologică.

  În esenţă este vorba de însuşirea unei tehnici de conservare, utilizare şi amplificare a energiei noastre biologice.

  Scăderea cantităţii de energie sub nivelul optim funcţional prin consum excesiv sau prin pierderi parazite ne scade randamentul în activitate şi ne face vulnerabili în faţa bolii. S-a dezvoltat ca urmare o ştiinţă a evitării pierderii inutile de energie, o tehnică de amplificare şi de utilizare eficientă a sa. In acest scop, plecându-se de la adevărurile naturii s-a creat o ştiinţă a comportamentului psihologic, a mişcării, a alimentaţiei, a respiraţiei, a corpului fizic etc.

  Discursul asupra metodelor utilizate în scopul optimizării fiinţei umane în toate planurile sale funcţionale necesită precizarea în prealabil a câtorva noţiuni.

  Undele creierului. După cum am discutat în capitolul despre fizica viului, orice structură vie generează prin funcţionare un biocurent. Ca urmare şi creierul uman generează biocurenţi, care au fost clasaţi în mai multe tipuri, după criteriul frecvenţei şi amplitudinii. După forma lor sinusoidala în înregistrările grafice au fost numiţi impropriu unde cerebrale. De aici şi termenul de undele creierului.

  În funcţie de frecvenţa acestor biocurenţi se disting următoarele ritmuri cerebrale, denumite după litere din alfabetul grecesc: alfa, beta, delta şi teta.

  Ritmul delta (0,5 – 3 c/s). Apare la creierul imatur al copilului până la vârsta de 2-3 ani, în somn şi în suferinţe cerebrale.

  Ritmul teta (3 -7 c/s). Constituie ritmul de bază al copilului între 2 şi 7 ani. La adultul normal se întâlneşte în procent de 10-15% din totalitatea traseului electroencefalografic. Peste această limită are o semnificaţie patologică.

  Ritmul alfa (8 – 12 c/s). Constituie expresia activităţii electrice de fond a creierului la omul normal aflat în stare de veghe şi de repaus psihosenzorial. Apare în momentul în care subiectul rămâne cu ochii închişi, nu primeşte nici un stimul din afară şi se află în repaus psihic. Orice stimul – ca zgomotul, efortul de gândire – determină blocarea ritmului alfa. Corespunde introspecţiei, unei "priviri" în interiorul nostru.

  Ritmul beta (frecvenţa peste 13 c/s). Corespunde stării de activitate cerebrală. Este expresia electrocorticală a orientării spre exterior a conştientei noastre. Când percepem lumea exterioară suntem în ritm beta.

  Înregistrarea activităţii electrice corticale se efectuează în clinică în scopul decelării unor stări patologice ale creierului. În mod normal ia un om adult pe o înregistrare electroencefalografică apar unde alfa, beta şi, într-o proporţie redusă (sub 10-15%), unde teta de mică amplitudine. Pentru a înregistra ritmul alfa se cere subiectului să rămână cu ochii închişi şi să nu se gândească la nimic. Apariţia unui stimul, cum ar fi spre exemplu unul luminos, prin deschiderea ochilor, întrerupe ritmul alfa aducând unde beta.

  Starea alfa. Reprezentând o stare de repaus psihic şi senzorial, înseamnă că formaţia reticulată este în mare parte dezaferentată de stimulii veniţi din periferie şi din interiorul organismului. La rândul său, formaţia reticulată îşi va reduce fluxul de impulsuri nervoase trimis spre scoarţa cerebrală. Consecinţa va fi o stare de repaus, de relaxare, de minimă activitate şi, ca urmare, de potenţial energetic maxim. Decurg de aici alte efecte: o mai mare receptivitate a creierului, o capacitate de coordonare a funcţionalităţii organismului crescută, o altă eficienţă prin utilizarea potenţialităţilor neactualizate în mod obişnuit.

  Ritmului alfa i s-a acordat o atenţie aparte în cercetările efectuate, îndeosebi în deceniul al şaselea, când s-a constatat prezenţa sa prelungită în stările de conştientă modificată pe care le realizau practicanţii unor sisteme orientale de antrenament psihosomatic.

  Elmer Green şi soţia sa întreprind un studiu în acest sens în laborator. După un anumit timp de antrenament, studenţii lor reuşeau să obţină o stare intermediară exprimată electroencefalografic prin unde alfa, şi teta, iar pe plan psihic printr-o senzaţie de reverie. Au definit starea creată prin termenul de reverie creatoare.

  Eliberarea conştientei de stimuli senzoriali externi ne facilitează orientarea spre interiorul nostru. Devine o conştientă care se poate extinde în profunzimea universului nostru psihologic penetrând în lumea subconştientului – sediu nu numai al funcţiilor de comandă involuntare ci şi al pulsiunilor afective şi creatoare. Se obţine în acest mod acces la zonele "tainice" ale subconştientului, unde este depozitată informaţia arhetipală şi motivaţia fiinţei autentice. Se ajunge la cunoaşterea Sinelui, a eului nostru autentic, a adevărului despre noi.

  În baza experienţelor de laborator amintite, Elmer Green este convins că omul poate învăţa să converseze cu propriul său subconştient, să se cunoască astfel pe sine, beneficiind de imensele potenţialităţi neutilizate ale creierului său.

  Spiritualitatea orientală s-a ocupat, după cum vedem, de fiinţa noastră interioară, aceea autentică, programată în arhetipul iniţial. Ştiinţele moderne s-au ocupat de sfera de activitate exterioară, de realitatea noastră fenomenologică. Spuneam că omul complet trebuie să întrunească ambele forme de cunoaştere – prin realizarea unei simbioze între exterior şi interior, a unei sinteze între vechi şi nou, între sugestia antichităţii şi posibilităţile ştiinţelor moderne. Acesta este drumul spre optimizarea noastră, spre completitudine, "calea spre zei".

  I? Io/eedbacÂ: -ul. Spargerea barierei dintre conştient şi inconştient, dintre voluntar şi involuntar, a fost sugerată de sistemele orientale de antrenament psihosomatic, dar validarea lor în lumea modernă a impus studii experimentale extinse, inclusiv pe animale de laborator.

  Istoria biofeedback-ului începe în 1958 când Joe Kamya (Institutul de Neuropsihiatrie Langley Porter din San Francisco) îşi propune să studieze posibilitatea de a controla undele emise de propriul nostru creier.

  Fenomenul de feedback, cu sensul de conexiune sau legătură inversă, apare după cum se ştie bine astăzi, odată cu cibernetica. Norbert Wiener îl împrumută din radiotehnică şi îl consideră ca fiind un principiu fundamental de reglare automată a funcţionalităţii în organismele vii şi în maşini.

  Prin biofeedback se urmăreşte posibilitatea de a obţine controlul conştient, deci voluntar al unor funcţii involuntare aflate sub comanda inconştientului. Este o preluare în sarcină conştientă a unor funţii involuntare. Pentru a putea obţine acest control conştient este nevoie ca aceste funcţii involuntare să fie sesizate. Retragem rapid mâna de pe un obiect încins, ne îmbrăcăm când ne este frig tocmai pentru că am sesizat aceste diferenţe de temperatură. Dar nu sesizăm excesul factorilor humorali care exercită un efect nociv asupra vaselor de sânge, nu sesizăm procesele de digestie, circulaţie, metabolice etc. Care ies din câmpul conştientei. Dacă toate acestea ar putea fi sesizate de conştienţa noastră, atunci ar acţiona ca şi în cazul factorilor de mediu extern, prin controlul asupra lor. In consecinţă, problema care se ridică este aceea de a face accesibile conştientei evenimentele noastre interne, să putem "vedea" şi "auzi" propriile noastre organe. Odată ajunşi aici nu ne mai rămâne decât să învăţăm să le comandăm. In acest scop au fost gândite mai multe soluţii. De exemplu, impulsurile electrice prezente la nivelul tuturor organelor interne au fost culese şi convertite într-o formă sesizabilă conştientei – sunet, lumină, culoare etc. Şi retrimise creierului sub formă de "comenzi" adecvate. Acesta este biofeed-back-ul.

  Studiul prin experiment pe animale efectuat de Miller a condus la obţinerea controlului asupra funcţiilor vegetative întocmai cum se întâmplă la practicanţii sistemului Yoga. Pentru a obţine comanda asupra undelor creierului, Miller a ales pentru experiment pisicile. A imaginat în acest scop un model experimental. Pisicile erau conectate la electrozi implantaţi în zone din creier a căror excitaţie procura plăcere. Se urmărea concomitent aspectul biocurenţilor cerebrali. Ori de câte ori o pisică reuşea să coboare frecvenţa undelor cerebrale era răsplătită prin plăcere, expediindu-se un stimul electric în centrul respectiv. Alte pisici erau răsplătite în acelaşi mod dacă îşi ridicau frecvenţa undelor cerebrale. S-au obţinut astfel două grupe de pisici: unele care au învăţat să-şi scadă frecvenţa undelor cerebrale şi altele care au învăţat să o crească.

  Observarea lor a evidenţiat stări de comportament diferite. Pisicile din primul grup (cu unde lente) stăteau imobile. Pisicile din al doilea grup (cu unde de frecvenţă crescută) se aflau într-o continuă mişcare, agitaţie. Determinările biochimice au evidenţiat la animalele care au învăţat să-şi accelereze pulsaţiile cordului şi să-şi crească frecvenţa undelor cerebrale existenţa unui titru crescut de catecolamine în raport cu celelalte. De aici neliniştea, agitaţia. Extrapolând concluziile acestui experiment la om vom înţelege uşor ce înseamnă să dispunem de o metodă de reducere a catecolaminelor din sânge, ştiut fiind că prezenţa lor în exces condiţionează anxietatea, boli cardiovasculare etc.

  În concluzie, experimentele efectuate pe om şi animale de laborator, ca şi experienţa milenară demonstrată de practicanţii unor sisteme de antrenament psihosomatic de origine orientală au demonstrat fără dubii că este posibilă spargerea barierei dintre conştient şi inconştient, dintre voluntar şi involuntar. Omul poate învăţa să dirijeze activitatea involuntară a organismului prin convertirea ei într-un semnal sesizabil care să-i permită aducerea acestuia în câmpul conştientei.

  Procedeul şi-a găsit şi o imediată aplicabilitate de ordin medica. In mod teoretic, o persoană poate învăţa să controleze orice proces fiziologic ce poate fi conştientizat printr-o tehnică oarecare. S-a reuşit până acum să se exercite un control voluntar asupra biocurenţilor cerebrali, pulsaţiilor inimii, vaselor sanguine, variaţiilor diametrului papilar, secreţiei glandelor endocrine, secreţiilor digestive etc.

  S-a reuşit să se obţină rezultate satisfăcătoare prin tehnica biofeedback-ului în migrenă, anxietate, insomnie, hipertensiune arterială esenţială în prima sa fază, tulburări de ritm cardiac, unele atrofii musculare de origine centrală şi periferică ş.a.

  Sub raportul eficienţei terapeutice trebuie spus că biofeedback-ul, asemenea altor metode, nu poate fi privit ca un remediu absolut şi universal. Mai întâi, pentru că nu toţi oamenii reuşesc să-şi însuşească la fel de uşor metoda. S-a constatat chiar că animalele de laborator învaţă mai uşor decât omul. Cei mai maleabili la modelare s-au dovedit a fi tinerii, atleţii, cei cu preocupări artistice.

  Efectele stării de relaxare sau stării alfa. Validarea ştiinţifică a stării de relaxare, care corespunde psihologic unei conştiente modificate iar neurofiziologic unui ritm alfa, a determinat, după cum era de aşteptat, şi o serie de studii la nivel metabolic.

  Intrarea în stare de relaxare este urmată după câteva minute de încetinirea ritmului cardiac şi respirator şi de scăderea uşoară a valorilor tensiunii arteriale. Sunt modificări fiziologice caracteristice stării de calm, binecunoscute şi până acum. Extinderea acestei stări dincolo de repausul obişnuit se obţine numai prin însuşirea unor tehnici de concentrare. Electroencefalografic nu mai este doar o stare alfa, pentru că apare un important procent de teta intricat cu alfa, de unde şi denumirea de stare "alfa-teta".

  Cercetările întreprinse până acum au evidenţiat o diminuare a consumului de oxigen, explicată prin reducerea activităţii organismului şi deci şi a metabolismului. Măsurarea acidului lactic în sânge a evidenţiat o importantă scădere a acestuia, explicată de asemenea prin relaxarea musculară.

  S-au emis interesante ipoteze în legătură cu semnificaţia proporţiei de acid lactic în sânge. Studiile efectuate au relevat relaţia dintre proporţia de acid lactic în sânge şi anxietate. Cu cât concentraţia acidului lactic este mai mare, cu atât anxietatea este mai crescută. Dacă avem în vedere că anxietatea înseamnă o stare de alertă, de tensiune psihică şi musculară, această relaţie de directă proporţionalitate ne apare ca fiind comprehensibilă. Deducem de aici că în timpul acestei stări psihice particulare, scăzând tensiunea musculară scade şi anxietatea.

  Modificarea a o serie de parametri fiziologici pledează pentru ideea că în timpul stărilor de conştientă intermediară are loc o acumulare de energie prin prevalenţa sistemului parasimpatic faţă de cel simpatic cu scăderea, în consecinţă, a catecolaminelor în sânge. Oricum am interpreta sub raport fiziologic reacţiile ce se petrec în stările de autoconcentrare psihică, cert rămâne faptul că prin repaus psihic organismul beneficiază.

  Omul civilizaţiei moderne se află într-o continuă alertă impusă de bulversările sociale, de ritmul civilizaţiei industriale care evoluează mai rapid decât posibilităţile sale biologice de adaptare. In plan biochimic, această stare de alertă se traduce prin descărcări continue de catecolamine ca urmare a activităţii prevalente a sistemului nervos simpatic (consumator de energie) faţă de sistemul nervos parasimpatic (facilitator de energie). De aici rezultă anxietatea, crisparea, epuizarea noastră energetică, psihică şi fizică. Se creează terenul propice pentru boli dintre care în primul rând cităm pe cele considerate a-şi avea o origine în perturbările psihicului. Sunt numite pentru acest motiv boli psihosomatice (ulcer, hipertensiune arterială esenţială în faza iniţială, rectocolita ulcerohemoragică, astmul bronşic, diabetul zaharat, poliartrita reumatoidă, tireotoxicoza). Chiar dacă geneza acestor boli este mai complexă şi nu poate fi incriminată întotdeauna o singură cauză, certă rămâne implicarea dezechilibrului sistemului nervos în uzura prematură a organismului cu răspunsul nefavorabil în faţa diverşilor factori patogeni care ne asaltează în fiecare clipă din existenţa noastră. Sănătatea organismului nostru este doar o victorie asupra altor elemente ale realităţii care tind să-şi impună în fiecare clipă propria lor existenţă. Diminuarea forţei noastre psihice, prin perturbarea a ceea ce am numi armonie internă, homeostazie psihologică, ne face vulnerabili şi ne transformă în victime.

  În concluzie la cele de mai sus se poate spune că starea de relaxare psihică se însoţeşte de modificări biochimice care traduc acumularea de energie în organism, esenţială pentru funcţionalitatea noastră optimă.

  Fiziologia relaxării. Doi poli intră în ecuaţia relaxării – cel psihic şi cel muscular. Ceea ce în vechiul Orient s-a înţeles prin intuiţie sau alte căi, în lumea modernă a avut nevoie de mult timp până să ajungă la o înţelegere ştiinţifică.

  Există o relaţie reciprocă între creier şi muşchi, între starea de tensiune psihică şi aceea de contractură musculară. Structura care conectează cei doi poli este formaţia reticulată: cortex < formaţia reticulată > muşchi.

  O stare psihică tensionată determină şi o contractură musculară. Încordarea psihică presupune un exces de catecolamine prin punerea în acţiune a axului hipo-talamo-hipofizo-cortico-suprarenal.

  Catecolaminele au o acţiune activatoare asupra formaţiei reticulate care, la rândul său va facilita tonusul muscular sau, în alţi termeni spus, va determina o contractură musculară. Invers, relaxând muşchii supuşi controlului nostru voluntar obţinem un efect de relaxare asupra psihicului. Relaxarea musculară ca şi izolarea de stimuli perturbatori externi scade volumul informaţiilor care ajung pe căi nespecifice în formaţia reticulată. Dezaferentarea formaţiei reticulate are ca rezultat o reducere a descărcării de impulsuri în cortex şi deci o reducere a tonusului de vigilitate la un nivel corespunzător stării de relaxare.

  Apare aici un paradox: dorim să ajungem la relaxare printr-un efort. Toate tehnicile de relaxare presupun o solicitare senzorială. Autoinducerea relaxării înseamnă o concentrare psihică. Aparent efectul este invers celui scontat: stimulare în loc de relaxare. Cu toate acestea se obţine o relaxare. Aceasta este lecţia antichităţii care le-a imaginat. Electroencefalogramele efectuate în aceste momente de relaxare indusă au evidenţiat un ritm alfa stabil.

  Ca o concluzie la cele de mai sus, indiferent de ipoteza explicativă, un lucru rămâne cert. Intre creier şi corp există un permanent circuit cu dublu sens de impulsuri nervoase însoţit de eliberarea de mediatori chimici. Fiecărei stări din funcţionalitatea noastră îi corespunde un anumit tip de emisari diferiţi în caz de boală de cei din timpul stării de sănătate. Ca urmare, cuplarea noastră timp de 20-30 de minute zilnic pe starea de relaxare indusă înseamnă tot atâtea minute de baie, de spălare zilnică a creierului şi sângelui nostru de produsele chimice şi biochimice corespunzătoare stărilor de tensiune psihică, a iritării, spaimelor, depresiilor, ruminaţiilor şi suprasolicitărilor care ne asaltează. Înseamnă în consecinţă protejarea noastră de epuizare psihică şi fizică şi de toate bolile ce decurg de aici. Înseamnă în acelaşi timp creşterea randamentului fizic şi intelectual la optimul înscris în structura noastră şi de care majoritatea dintre noi nu ştim să beneficiem.

  O metodă practică de relaxare. Se cunosc astăzi o mulţime de tehnici de relaxare. După cum spuneam, diversitatea lor nu înseamnă ineficienţa acestora ci originea diferită şi necesitatea de a răspunde unei game de structuri psihice diferite. Fiecare om, în funcţie de particularităţile psihologice şi somatice, trebuie să-ţi însuşească o tehnică proprie de relaxare. Preocupaţi de găsirea unor metode de relaxare eficiente şi larg accesibile, am experimentat procedee care ne-au permis să ajungem la o tehnică proprie, uşor de însuşit.

  Refacerea şi amplificarea potenţialului nostru energetic reprezintă o acţiune ale cărei şanse de realizare sunt dependente de modul în care este dirijată de noi înşine. De aceea, plecând de la datele generale, trebuie să elaborăm o tehnică de relaxare adaptată particularităţilor fiziologice ale fiecăruia dintre noi.

  Autorelaxarea presupune un fenomen de biofeed-back. Cenzura noastră conştientă se întoarce asupra sa însăşi, surprinzându-se în postura unui moment pe care, prin concentrare, caută s-o orienteze spre starea de relaxare.

  Cu ochii închişi, comod aşezaţi, fără nici o constrângere de vestimentaţie sau perturbare prin stimuli externi, eliminăm crisparea musculară parcurgând mental şi rapid toate zonele corpului. "Privim" apoi în interiorul nostru, încercând să conştientizăm senzaţia pe care o avem în câmpul mental.

  Vom avea o senzaţie corespunzătoare stării în care ne aflăm. Aceasta poate fi de oboseală, disconfort, iritare, anxietate, tensiune psihică, nelinişte, durere proiectată somatic, greutate percepută ca o apăsare pe creier sau lipsă de limpezime psihică. Ajunşi aici sunt posibile mai multe soluţii, din care vom alege pe aceea care ni se pare a fi cea mai adecvată.

  Acţiunea principală este, după cum spuneam, aceea de concentrare mentală. Obiectul concentrării îl constituie fie senzaţia de disconfort, fie respiraţia, fie un punct fix cum ar fi cel situat pe linie mediană între sprâncene. Cât priveşte senzaţia de disconfort pe care ne concentrăm putem adopta unul din două procedee: ori încercăm mental să o risipim, ori o menţinem doar în câmpul atenţiei, fără să ne imaginăm nimic. Se poate de asemenea efectua concentrarea pe senzaţia de "gol" mental, de "zero", căutând să nu ne gândim la nimic, să nu experimentăm nimic psihic.

  După câteva minute de efort de menţinere a atenţiei concentrate într-un punct sau pe o senzaţie, constatăm trecerea automată, involuntară, la o respiraţie profundă cu un ritm lent. Cu fiecare expiraţie avem impresia că ceva din starea de disconfort, oboseală etc. se elimină, fiind înlocuită cu o senzaţie plăcută de relaxare. Intervalul dintre timpul inspirator şi expirator este cel mai relaxant pentru organism. Să încercăm să rămânem cât mai mult timp acroşaţi pe acest interval. Intrarea involuntară într-un alt ritm respirator demonstrează că organismul trece la un nou regim de consum energetic şi adoptă ca urmare un ritm respirator adecvat.

  Este de reţinut că ritmul respirator survenit în relaxarea indusă este total diferit de acela pe care îl avem în repausul obişnuit. Simpla comutare a atenţiei pe lumea noastră interioară impune aproape instantaneu un alt ritm respirator decât cel pe care îl avem dacă, stând în aceeaşi poziţie, lăsăm atenţia liberă.

  Vom observa că la început este foarte dificil să menţinem atenţia concentrată într-un singur punct sau pe o singură idee. Mereu vom fi asaltaţi de alte gânduri şi mereu va trebui să revenim la ceea ce ne-am propus, până când prin exersare ajungem la stăpânirea tehnicii.

  Este, fără îndoială, mai uşor de experimentat decât de exprimat ceea ce simţim. Dar dacă schema generală este înţeleasă, detaliile se însuşesc prin exersare, fiecare ajungând în final la o tehnică proprie.

  În mod practic se adoptă o poziţie cât mai comodă; aşezat în fotoliu, pe pat sau pe un covor, cu faţa în sus şi capul sprijinit, închidem ochii şi începem exerciţiul de concentrare pe senzaţia interioară pe care o avem în acel moment sau încercăm să nu ne mai gândim la nimic, experimentând senzaţia de vid mental. Exprimarea este vulnerabilă. Însăşi ideea de vid reprezintă "ceva", dar la modul concret ne putem surprinde în momente când nu ne gândim la nimic sau ne putem crea astfel de momente.

  În plan psihic sesizăm după câteva minute de la începutul exerciţiului o stare intermediară, între cea de vigilitate şi cea de somn. Este ciudat că deşi avem un senzoriu diminuat realizăm în acelaşi timp că nu dormim şi ne conducem conştienţi propria acţiune de relaxare. Dacă luăm în calcul probabilitatea zgomotelor din mediul ambiant, ca telefonul, vocile celor din jur, acceptându-le ca nederanjante, realmente nu vor mai reuşi să ne deranjeze. In acest mod rezolvăm condiţia de Linişte pe care cu toţii ne închipuim că ar trebui s-o avem.

  Când trebuie să ne relaxăm. Apar mai multe situaţii în care procedeul de relaxare indusă poate fi aplicat.

  Legat de tema principală a subiectului în discuţie este necesar să fie aplicat zilnic 15-20 minute în scopul extinderii câmpului de cunoaştere spre universul nostru. In situaţii de epuizare nervoasă, indispoziţie, nelinişte, anxietate etc., sau când dorim să ne mobilizăm în vederea unui efort intelectual, relaxarea indusă poate conduce la potenţarea noastră energetică.

  Este preferabil ca momentele pentru antrenament zilnic să fie fixate dimineaţa după trezire şi la amiază după întoarcerea de la serviciu. Organismul va "învăţa" să-şi mobilizeze disponibilităţile energetice la anumite ore. Exerciţiul are efecte de reconfortare energetică sesizabile imediat şi de aceea se indică a fi efectuat înainte de începerea unei activităţi intelectuale şi de evitat seara în momentele care preced somnul.

  Metoda poate fi aplicată şi în scop terapeutic. In acest caz obiectul concentrării mentale se schimbă fiind orientata spre durere, ameţeală etc. Poate fi utilizată ori de câte ori est nevoie de-a lungul unei zile.

  Să oprim o clipă maşina de fabricat gânduri. Un domeniu care ni s-a părut a fi deosebit de important a fost acela al realizării unei stări propice pentru creaţie, elaborare, învăţare, pentru activitatea intelectuală în general. Oboseala orelor de muncă poate fi înlăturată în numai câteva minute de concentrare mentală. Capacitatea de elaborare a ideilor, coerenţa logică, starea afectivă sunt sensibil ameliorate după o şedinţă de relaxare.

  Ştim cu toţii că indispoziţii motivate şi nemotivate, epuizarea, tensiunea generată de stres ne fac uneori inapţi pentru o activitate de elaborare, iar ziua de lucru ne este astfel compromisă. Pentru a ne modifica starea în sensul potenţării noastre energetice, mulţi dintre noi recurgem la cafea şi la tutun. Adică la biciuirea în plus a organismului. Pentru că, să clarificăm. Când suntem obosiţi avem nevoie de un aport extern de energie şi nu de scoaterea acesteia din rezervele deja epuizate ale organismului, prin uzul de cafea şi de tutun. Este ca şi cum dintr-o bancă în care nu mai avem capital decât pentru strictul necesar cheltuielilor vitale, în loc să adăugăm, noi luăm. Din săraci vom deveni şi mai săraci. Pentru că rezervele de energie constituie minimul necesar pentru întreţinerea stării de sănătate. Sub plafonul minim de energie consumăm numai din sănătatea noastră. Or singura modalitate de a aduce capital în banca energiei noastre vitale, dincolo de alimentaţie, este controlul respiraţiei şi al gândirii. Creierul este o maşină de fabricat gânduri. Fiecare gând, în funcţie de încărcătura sa afectivă ne consumă o rată mai mare sau mai mică de energie. Soluţia de a ne reîncărca "bateriile" epuizate este nu aceea de a accelera viteza de "fabricat" gânduri ci de a o încetini sau chiar "opri" o clipă prin concentrarea mentală.

  Relaxarea rămâne singura soluţie de refacere fiziologică a potenţialului nostru energetic. Cafeaua şi tutunul nu ne dau energie ci ne iau, nu ne încarcă ci ne descarcă. Iată şi sub acest aspect de ce avem nevoie să ne însuşim o tehnică de relaxare. Nu există o altă metodă mai rapidă şi mai eficientă de refacere a energiei epuizate. Utilizarea acesteia în momente oportune permite o rapidă "scoatere de sub tensiune". Literatura a consemnat exemplul unor oameni care aveau capacitatea de a-şi induce relaxarea în cele mai bizare situaţii: în mers, pe caravane etc.

  Relaxarea poate f1 nu numai autoindusă ci şi heteroindusă prin mijloace externe – ca masaj "caresse" (cu sensul de mângâiere fină, cu o presiune bine dozată, aplicat de o altă persoană), tehnici de relaxare înregistrate pe bandă de magnetofon, diverse aparate bazate pe ideea de feedback. Există deja o serie de aparate care, în scopul de a induce relaxarea, imită diverse zgomote din natură cum ar fi ciripitul de păsări, susur de izvoare etc. In viitor este de sperat că în loc de cafea, în stare de oboseală să recurgem pentru a ne "înviora" la serviciile unui astfel de aparat.

  În concluzie la cele de mai sus, tehnica relaxării, cu rădăcini adânc înserate în tradiţii spirituale milenare, se dovedeşte a fi pentru omul modern o soluţie fiziologică cu multe valenţe – de la extensia câmpului de cunoaştere în profunzimea eului esenţial la conservarea stării de sănătate şi optimizarea sa funcţională.

  STRESUL ÎN LUMEA MODERNĂ.

  Otrava fricilor din noi. Studiul influenţei spiritului asupra corpului este strâns conectat de acela al stresului.

  Stresul este o noţiune care, ca şi aceea de informaţie, a depăşit, după cum spuneam, pragul laboratoarelor de cercetări intrând în limbajul de uz general.

  Reacţia organismului la emoţii şi în general la evenimente care tind să perturbe echilibrul intern al organismului a fost studiată de W. Cannon şi H. Selye.

  Walter Cannon a studiat modificările provocate de frică, prin confruntarea unei pisici cu un câine. Frica de câine a determinat la pisică o avalanşă de efecte care s-au dovedit a fi similare cu cele care apar după administrarea de adrenalină: tahicardie, tahipnee, pupilodilataţie, piloerecţie, creşterea glucozei în sânge. Se înţelege în context că şi numai ideea de pericol iminent va declanşa aceleaşi modificări în organism. In capitolul destinat universului gândirii am anticipat succint raportul dintre idee (gând) şi substanţă. Avem prin exemplul de mai sus un ilustrativ argument ştiinţific.

  Prin celebrele sale experienţe pe câini, I. P. Pavlov a sesizat că efectul cel mai agresiv asupra sistemului nervos îl exercită frica. Se şi spune în popor: "am murit de frică" sau "am îngheţat de frică". Expresia este folosită la modul figurat, desigur, dar se şi întâmplă ca oamenii să moară de frică. Descărcarea de catecolamine este atât de brutală încât poate provoca moartea prin infarct miocardic.

  Se spune că pentru a demonstra, de asemenea, efectul fricii, cu o mie de ani în urmă, învăţatul arab Ibn-Sina (Avicenna) a plasat un lup lângă un miel, separând animalele printr-un gard care le permitea să se vadă în permanenţă. Deşi avea hrană suficientă, mielul a început să slăbească într-un ritm accelerat. Teama de lup i-a tăiat orice apetit.

  Frica, teama de pericole – reale şi imaginare, ne tensionează, ne otrăveşte clipă de clipă celulele, ne scurtează zilele şi ne diminuează randamentul.

  Orice agresiune psihică sau fizică tinde să perturbe echilibrul intern al organismului. Ca urmare organismul va răspunde printr-o serie de reacţii care tind să restabilească echilibrul pierdut. Acesta este fenomenul de stres. In termeni generali, prin stres se subînţelege astăzi suita de griji, frământări, conflicte etc. Care survin zilnic, lăsându-şi amprenta asupra randamentului în activitate, asupra dispoziţiei noastre afective, pe care o bulversează, şi asupra sănătăţii care în timp se deteriorează.

  Prin excesul de catecolamine pe care îl presupune, stresul poate avea ca urmare, în funcţie de particularităţile reactive ale individului – apariţia ulcerului digestiv, a hipertensiunii arteriale esenţiale, a colopatiilor, a accidentelor vasculare cardiace şi cerebrale, a diverse tulburări psihice etc.

  Stresul face parte inerentă din viaţa noastră. Reacţiile implicate, în funcţie de coloratura emoţională, vor avea un ecou favorabil sau nefavorabil, definind ceea ce a fost numit eustres şi distres. H. Selye descrie într-un mod plastic această distincţie: eustres este emoţia încercată la gândul că vei face o superbă ascensiune pe munte. Distres este anxietatea care te domină când rămâi blocat de o furtună pe panta muntelui.

  Deşi ecoul biochimic al emoţiilor pare să fie acelaşi indiferent de coloratura lor, ecoul biologic este, cu rare excepţii, diferit. Celulele noastre au obligatoriu nevoie, pentru optima lor funcţionare, de ecoul pozitiv al emoţiilor, pentru că fiecare celulă, având propria sa inteligenţă, se bucură şi suferă odată cu noi, după cum noi înşine murim în fiecare celulă care moare. Dincolo de afirmaţie, fiecare din noi ştie că în clipe fericite zburdăm, suntem parcă mai uşori, faţa noastră este destinsă, ochii au strălucire de bucurie, iar în clipe de nefericire suntem parcă mai greoi, crispaţi, întunecaţi la faţă, palizi sau "verzi" de supărare. Este vorba aici de o nevoie fiziologică de bucurie, nu de o simplă plăcere pe care, dacă nu ne-o facem, nimic rău nu ni se întâmplă. De aici vine necesitatea "bucuriei de a trăi" pe care o vom discuta mai târziu. In continuare ne vom ocupa însă de ecoul negativ al stresului.

  Omul vieţii moderne, prin gradul de suprasolicitare la care îl supune o civilizaţie tehnologică, ritmul alert impus vieţii de astăzi, cu mult mai rapid decât cel de adaptare biologică, prin incertitudinile şi tensiunile sociale, plăteşte un greu tribut patologiei prin stres. Din acest motiv se impune cu stringenţă elaborarea unei strategii de control al stresului.

  Fenomenul de "coping". De vreme ce nu poate fi evitat, psihologii s-au gândit la o strategie de control al stresului sau de "ajustare". Este ceea ce s-a denumit prin termenul de "coping". Unul din creatorii acestei şcoli este psihologul american Richard Lazarus, care a publicat o serie de lucrări pe această temă. Strategia de apărare faţă de stres cuprinde mai multe elemente din care vom reţine doar ceea ce ni se pare a fi esenţial.

  Se poate acţiona fie direct asupra evenimentului stresant, fie indirect asupra emoţiei generate de stres.

  Cea mai eficientă soluţie este atitudinea de evitare a evenimentului stresant, bineînţeles atunci când este posibil.

  Când evenimentul stresant nu poate fi evitat se pot adopta alte căi: minimalizarea conştientă a efectelor, raţionalizarea situaţiei cu găsirea unei explicaţii cauzale, situarea imaginară în locul adversarului cu încercarea de a-i înţelege motivele şi reacţia. In fine, cu puţină voinţă de impunere în plan psihic se poate distrage de la efectele unui stres inevitabil prin comutarea pe un eveniment fericit real sau imaginar. Ne putem imagina în cele mai plăcute şi mai imposibile situaţii, urmărind secvenţă cu secvenţă efectele lor asupra noastră. Oricât ni s-ar părea de bizară această strategie, veţi vedea că numai cu puţin efort de însuşire devine foarte eficientă. Celulele noastre nu au nevoie de otrava biochimică a evenimentelor neplăcute care, cu excepţia bolilor ereditare şi a traumatismelor fizice, condiţionează terenul pe care se grefează întreaga noastră patologie, ci de efectul benefic al liniştii şi al satisfacţiilor realizate în plan psihologic.

  Controlul asupra emoţiei generate de stres se poate exercita prin temperarea propriilor reacţii, conştientizând consecinţele lor asupra noastră.

  Comportament de tip A şi B. Doi cardiologi, Rosenman şi Fridman, au studiat tipul de comportament uman în raport cu incidenţa infarctului miocardic. În categoria A au inclus pe cei la care s-a constatat o frecventă crescută a accidentelor coronariene. Sunt subiecţii care se află într-o permanentă alertă, în competiţie cu timpul, ambiţioşi, dornici să controleze orice situaţie în care se află, să domine, să cucerească vârful ierarhiei. Pe aceştia Selye îi numeşte "cai de cursă", aflându-se într-o permanentă mişcare, alergare.

  La polul opus se află tipul de comportament B – lent, destins, dispus să "amâne pentru mâine ceea ce nu poate face azi". Sunt asemănaţi cu "broasca ţestoasă" prin mersul lor lent, neprecipitat, fără angoasa timpu-lui care se scurge ireversibil. Există, fără îndoială şi o a treia categorie situată între aceste două tipuri de comportament şi care este cea ideală.

  Riscul de îmbolnăvire al celor din categoria A este evident şi nu numai pentru boli coronariene. Starea de permanentă crispare, tensiune, se însoţeşte de o eliberare crescută de catecolamine care depăşeşte cantitatea pe care organismul o poate utiliza. Excesul lor conduce la suferinţa tuturor celulelor noastre, iar solicitarea îndelungată conduce la epuizarea surselor de sinteză, antrenând alte consecinţe patologice. Idealul apărării ar consta în comutarea tipului de comportament din A în B.

  Să adoptăm în permanenţă o conduită calmă, să acţionăm după propriul nostru ritm biologic, pe care le simţim ca fiind depăşit în clipa în care apare oboseala, crisparea, epuizarea bunei dispoziţii.

  Să avem puterea de a abandona acele situaţii pentru care nu suntem creaţi. Dar acestea sunt vorbe de care doar arareori realitatea vrea să asculte. S-a constatat însă că acţiunea are şanse de succes nu prin avizarea asupra riscului de îmbolnăvire ci, din nefericire, abia după ce accidentul vascular s-a produs. Sigur, este uşor să dăm sfaturi oamenilor, dar este foarte greu să fie urmate. Capacitatea noastră de autocontrol este diferită de la om la om. Unii reuşesc, alţii nu. Dar chiar dacă nu ne putem schimba tipul de comportament în mod radical, fiind dictat în ultima instanţă de structura noastră biologică, ne rămâne totuşi o posibilitate de diminuare a efectelor permanentei noastre stresări. Să ne creăm pauze de refacere a rezervelor noastre energetice prin introducerea unor momente de relaxare. Va fi ca o baie purificatoare după un drum prăfuit într-o zi de vară. Este minimum din ce se poate spera.

  Imageria mentală pozitivă. Spuneam că Universul este gând, informaţie. Omul aparţine Universului. Ca urmare el însuşi este gând, informaţie. Suntem un ansamblu de cuante de energie, realizat după proiectul unei inteligenţe de care inteligenţa noastră este străină. Dacă omul nu este perfect, în ciuda inteligenţei cristalizată în el, explicaţia ţine de paradox. Omul comite erori tocmai prin instrumentul pe care "Creatorul" i l-a pus la dispoziţie pentru a evolua. Acesta este liberul arbitru, posibilitatea de opţiune, de discernere între Bine şi Rău, între util şi inutil, între fast şi nefast. Fără această facultate pe care omul o posedă în cel mai înalt grad, în raport cu celelalte animale, n-ar fi reuşit să-şi dezvolte niciodată o civilizaţie, să se desprindă de tiparele de conduită impuse de natură, prea puţin mobile pentru a permite implicarea sa în creaţie. Acesta este paradoxul: săvârşim erori prin ceea ce ar trebui să evoluăm spiritual.

  De aici rezultă nevoia de control al gândirii, de dirijare autocontrolată a activităţii noastre psihice, aflată în relaţie directă cu subconştientul în care sunt prezente toate patern-urile sau modelele funcţionale ale organismului. Aceste patern-uri se află la baza întregii noastre fiziologii. Fiind ele însele informaţie – gând depozitat în structurile inconştientului, pot fi controlate după dorinţă prin tehnicile de control al gândirii. Am subliniat credem, suficient până acum, că orice gând emis de creierul nostru, dincolo de conţinutul semantic, are o triplă funcţionalitate prin suportul implicat. Este mai întâi un câmp energetic modulat în semnale purtătoare de informaţie. Comportă apoi o modificare de ordin biologic şi o alta de ordin molecular substanţial. Ca urmare, spiritul are capacitatea de a controla sănătatea propriului corp prin modelul informaţional energetic implicat, prin modificările de ordin biochimic şi molecular pe care le dezvoltă.

  Suntem cum gândim. Din acest motiv, controlul gândirii este cheia transformării noastre, a întregii noastre deveniri.

  Un rol esenţial în acest sens îl are ceea ce a fost numit imageria mentală pozitivă. Fiecărui eveniment psihic îi corespunde obligatoriu un eveniment fizic, după cum am subliniat. În consecinţă, evenimentele fizice din noi vor reflecta conţinutul imaginilor noastre mentale.

  Venim pe lume cu toate acele programe necesare conduitei în viaţă. Este necesară aici o lămurire.

  Să nu confundăm programul cu învăţarea. Se ştie că aceste aspecte au fost îndelung dezbătute şi au fost obiectul unei dispute dintre Chomsky şi Piaget (a se vedea Teorii ale limbajului, teorii ale învăţării, Dezbaterea dintre Jean Piaget şi Noam Chomsky, Ed. Politică, Bucureşti, 1988). Dacă un descendent uman n-ar dispune din naştere de structurile necesare anatomic şi fiziologic însuşirii limbajului articulat, acesta n-ar vorbi niciodată – cum din nefericire se şi întâmplă câteodată. Avem deci în noi, în celule şi în subconştient, înscrise toate programele de acţiune, inclusiv cele de vindecare. Aceste programe se pot declanşa spontan, sau dirijat în cazul celor instruiţi prin tehnici specifice. Dacă un proces de vindecare a unei boli îl anticipăm imaginativ se pot obţine performanţe deosebite în boli grave incurabile sau scurtări, după unii autori cu 30% ale timpului de vindecare în celelalte suferinţe. Este ca şi cum am crea prin gândurile noastre un model-ghid înscris într-un câmp energetic premergător procesului de vindecare.

  Formarea unei imagini mentale pozitive care se înscrie în aceea a "imaginii de sine", comentată deja, este valabilă pentru întreaga noastră psihologie, cu implicaţii în învăţare, trăire afectivă, conduită socială, sănătate şi boală.

  Am precizat mai sus că în timpul stării de relaxare apare o stare de conştientă modificată, intermediară între somn şi veghe. Tehnica imageriei mentale pozitive constă în formarea în timpul stării de relaxare a unor imagini care au ca obiect universul nostru interior. In consecinţă, prin tehnica imageriei mentale obţinem un dialog cu propriul nostru subconştient. Dennis Jaffe (La Guerison est en soi, Ed. Robert Laffont, Paris 1981) comentează pe larg beneficiile imageriei mentale pozitive plecând de la specializarea diferită a celor două emisfere cerebrale. Există deja o literatură relativ extinsă în acest sens, exploatată mai mult de către psihologi. Emisfera cerebrală stângă se consideră a fi sediul gândirii logice, raţionale, analitice şi discursive. Este de asemenea sediul decodificării simbolurilor verbale şi grafice, adică al limbajului articulat şi al scrisului. Ne oferă deci o reprezentare digitală, secvenţializată a lumii. Emisfera cerebrală dreaptă ar fi sediul limbajului simbolic, metaforic, al gândirii intuitive, al reprezentării analogice, al trăirilor artistice şi imaginative. Conştienţa noastră clară, condiţionată de starea de veghe, solicită în mod dominant emisfera cerebrală stângă în timp ce imageria mentală presupune o punere în repaus a acesteia, cu activarea emisferei cerebrale drepte. După C. G. Jung, creierul drept este sediul limbajului prin care se exprimă inconştientul nostru. De aceea este un limbaj simbolic, metaforic şi intuitiv. Prin imageria mentală se obţine o punte de legătură între conştiinţa orientată dominant spre exterior şi conştiinţa modificată, orientată spre interiorul nostru. Se obţine astfel un echilibru între interiorul şi exteriorul nostru, între conştient şi inconştient, o armonizare a fiinţei noastre. Obţinem armonia atât de necesară în interiorul nostru şi în afara noastră.

  Dezvoltarea conştiinţei interioare ne permite accesul la singura sursă a adevărului despre noi, care se află înscris în profunzimea subconştientului nostru. Fiind expresia inteligenţei cosmice în noi, conţine informaţia nu numai referitoare la propria noastră persoană ci şi la Univers, pentru că suntem martorii evoluţiei sale de la "prima undă de lumină" care a fost la "începuturi". De aceea în subconştientul nostru este înscrisă însăşi cartea Universului. Avem în sângele nostru, în celulele noastre, în psihicul nostru amintirea tuturor fiinţelor care ne-au precedat şi însemnul demiurgului care ne-a creat. Iată de ce, dezvoltând o metodă de plonjare în tenebrele subconştientului obţinem accesul la lumea simbolurilor din noi, a adevărurilor care nu ajung la lumina raţiunii, la sursa cea mai completă de cunoaştere. Aici zac forţele latente care sunt o prelungire a forţei cosmice din noi; aici există o bibliotecă ce conţine toate datele necesare despre noi privind potenţialităţile noastre, dorinţele, împlinirile şi neîmplinirile, conflictele, frustrările, cauzele bolilor şi căile de vindecare. Aici zace o lume de care la început ne vom speria, pentru că reprezintă urma tuturor evenimentelor la care spiritul nostru a fost martor în odiseea sa cosmică.

  Tehnica imageriei mentale pozitive. Pentru a şti ce fel de imagine mentală trebuie să ne construim, este nevoie mai întâi să ne cunoaştem. Aflaţi în stare de relaxare să aducem în imagine filmul întregii noastre vieţi pe etape. Începem de unde vrem – fie derulând timpul înapoi, fie în sensul firesc plecând de la primele amintiri despre noi. Conştientizăm pe cel ce se manifestă în noi, evident în totală sinceritate, altfel ne furăm singuri şi nu obţinem nimic. Conştientizăm apoi pe cei din jurul nostru, manifestările lor în raport cu ale noastre; gradul lor de înţelegere faţă de copilul care nu ştia să exprime exact ce vrea sau care dimpotrivă îşi impunea tiranic dorinţele, atitudinea lor afectivă faţă de noi, eventuala diferenţă de comportament a celor doi părinţi, rolul lor determinant în educaţia noastră, consecinţele în plan afectiv ale absenţei unuia dintre părinţi, relaţia noastră cu ceilalţi copii – fraţi sau din mediul apropiat – dorinţa spontană de a studia sau obligarea de către familie, dorinţele noastre de afirmare în mediul social, frustrările, neîmplinirile, într-un cuvânt tot ceea ce constituie viaţa noastră.

  Vom descoperi astfel un personaj ciudat care seamănă cu noi şi pe care în punctul de plecare, la vârsta la care ne impunem idealurile l-am fi dorit altfel. Pe acest om trebuie noi să-1 reconstruim prin tehnica imageriei mentale.

  Odată inventariate frustrările, neîmplinirile, suferinţele, relaţiile noastre cu lumea, implicarea noastră în lume şi a lumii în viaţa noastră, începem să ne construim acele imagini care corespund dorinţelor noastre ideale. Prin exerciţiu repetat le vom impune ca programe subconştientului care, cu timpul, va face din ele instrumente de lucru, modele de funcţionare pentru organismul nostru.

  Imaginea poate fi formulată în limbaj logic sau metaforic. Dacă obiectivul 3 constituie vindecarea unei boli, imaginaţia poate reproduce întregul proces de vindecare. Dacă dorim să amendăm suferinţa unei zone sau organ, după ce ne-am relaxat, ne concentrăm pe zona respectivă şi conştientizăm toate semnalele pe care ni le trimite. Construim apoi o imagine cu scop terapeutic. Rămânem concentraţi pe această imagine 5-10 minute. Se repetă de două ori pe zi exerciţiul până la obţinerea efectului dorit.

  Cei care pot să-şi impună o anumită ordine în spirit, să dispună de o minimă forţă de stăpânire, pot obţine un indiscutabil efect terapeutic sau corectiv. Acesta este mecanismul autotransformării, al autoperfecţionării, al autovindecării. Este evident că obiectivul imaginii impuse poate Fi de orice alt ordin decât cel terapeutic. Este o literatură imensă care tratează acest subiect şi traversează întreaga cunoaştere ezoterică. Este cert că timpurile străvechi ne-au transmis o cale de regăsire şi de actualizare a Sinelui cu efecte care sunt proporţionale cu gradul de stăpânire a propriului spirit, de autocontrol al gândurilor care ne asaltează asemenea scânteierilor de stele pe bolta întunecată.

  Un interesant exemplu de utilizare a imageriei mentale pozitive ni-l oferă dr. J. A. Sage, care ne invită la aniversarea zilei sale de naştere în anul 2129 când va împlini. 250 de ani. Sage descoperă metoda la vârsta de 76 de ani. Pentru a-şi diminua cifrele tensiunii arteriale şi-a construit o imagine corespunzătoare a acesteia. Într-o lună de zile ar fi obţinut efectul dorit. In recomandările sale începe cu reglarea ritmului respirator. Apoi cu ochii închişi îşi "goleşte mintea de gânduri" şi îşi formulează sugestii pe care le repetă până când subconştientul le acceptă. Când a apărut ediţia a doua a cărţii sale "Cum să ai o sută de ani şi să te bucuri de ei" avea 96 de ani şi o sănătate uimitoare.

  O serie de autori vorbesc despre existenţa la nivelul subconştientului nostru a unui adevărat "ghid interior" sau "consilier intern". În noi trăieşte cel mai bun medic, ni se spune. Trebuie doar să găsim calea de acces spre el. Este celebru cazul lui Edgar Cayce care, aflat în stare de conştiinţă modificată autoindusă, oferea informaţii referitoare la diagnostic şi remedii terapeutice pentru zeci de mii de bolnavi, uimind lumea medicală.

  Se poate uşor constata, prin proprie experienţă, existenţa a două tipuri de decizie în creierul nostru. Una este cea a cenzurii conştiente raţionale. Decizia se ia în baza unor criterii raţionale. Cea de-a doua este intuitivă, fără un raport aparent logic. Este ghidul nostru interior care ne spune da sau nu ori de câte ori avem nevoie de un sfat. De cele mai multe ori şi în ciuda unor argumente impuse de raţiune, ghidul ce pare să ţină mai mult de structurile noastre afective se dovedeşte a avea dreptate. În funcţie de imaginaţia individuală, acest ghid poate lua chiar înfăţişarea unor persoane cunoscute sau necunoscute cu care se stabileşte un dialog în timpul stării de relaxare profundă cu atingerea unei conştiinţe transpersonale. Cel ce ajunge aici are la dispoziţie o sursă de informaţie excepţională, fără a fi totală, pentru că nimeni nu poate avea decât atât cât i se permite. Dar este incomparabil extinsa în raport cu alte surse de cunoaştere. Nu vom in-sista asupra detaliilor metodei, pentru că există un mare risc pentru cei cu un echilibru psihic precar de a interpreta propriile lor idei delirante ca fiind realităţi despre care au citit sau auzit. Din păcate, mulţi dintre aceştia, veritabili bolnavi psihici, sunt acreditaţi din necunoaştere prin diverse mijloace de popularizare construind în jurul lor o atmosferă de senzaţional – când nu este decât o simplă boală psihică. Este foarte important să se stabilească limitele dintre normal şi patologic şi dintre normal şi paranormal. Aceste limite sunt extrem de mici şi pentru a le stabili este nevoie de multă onestitate şi de cunoaştere.

  Sentimentul de a fi sau "bucuria de a trăi". Dincolo de dorinţa de a fi, exprimată prin posibilităţi personale şi niveluri de aspiraţie, dincolo de dorinţa de "a avea" care ţine de trebuinţă şi simt critic, mai rămâne încă ceva. Este fondul conştiinţei noastre, exprimată în limbajul comun prin întrebarea cum ne simţim. Este starea fără dorinţe, fără disconfort. Este o reflectare a spiritului în sine sau ceea ce sesizăm când spiritul se întoarce asupra lui însuşi prin fenomenul de introspecţie.

  Putem considera această stare ca fiind linia de zero, punctul de plecare al vieţii noastre psihice. În mod normal această stare exprimată prin sentimentul de "a fi" trebuie să se situeze uşor deasupra liniei zero, spre o motivare afectivă pozitivă. Este starea corespunzătoare sentimentului caracterizat prin "bucuria de a fi". Vrem sau nu vrem să admitem, în stadiul actual de cunoaştere trebuie să spunem că psihicul este în sine, ca şi corpul, o sferă, un câmp energetic. Fiecare stare a psihicului nostru, fiecare sentiment nu reprezintă decât o treaptă, un anumit nivel energetic. Există ca urmare un nivel energetic foarte bine delimitat, propice stării noastre de sănătate. Acest nivel este cel care corespunde motivării noastre afective, sentimentului caracterizat prin bucuria de a fi. Psihicul, creierul, toate celulele noastre au nevoie pentru a-şi menţine un echilibru fiziologic şi pentru a avea o funcţionalitate optimă de reflectare în plan biochimic a motivării noastre afective, de bucuria de a fi. Acest nivel psihologic cu corelate energetice, informaţionale, biochimice şi neurofiziologice reflectate până la ultima celulă din noi, corespunde armoniei noastre interne şi externe. Nu poate exista sănătate, dezvoltare şi funcţionare optimă fără să existe o armonie funcţională între conştientul şi inconştientul nostru, între funcţiile noastre interne, între noi şi semeni, între noi şi Cosmos. Toate aceste verigi sunt strâns legate şi interdependente.

  Cititorii romanului "Shogun" al lui James Clavell (Ed. Univers, 1988) îşi amintesc de frecventa folosire de către personajele cărţii a noţiunilor de "armonie" şi de "karma". Marea lor grijă era aceea de a nu-şi tulbura armonia. Toate evenimentele nefericite erau puse pe seama "karmei", a sorţii. Le acceptau deci ca venind dintr-o altă condiţionare a vieţii lor pe care, de vreme ce n-o puteau schimba, nu este raţional să se tulbure, să-şi strice armonia. Păstrarea armoniei psihice reprezintă aşadar condiţia esenţială pentru sănătatea şi optimizarea funcţională. Omul din vremea noastră pare să fi uitat de mult ce înseamnă armonia din spiritul său. În fiecare clipă, fie că lecturează o carte, fie că deschide televizorul, merge pe stradă sau se află la serviciu, ghearele dizarmoniei i se înfig în suflet. Este într-adevăr nevoie de o mare forţă de stăpânire de sine ca să rămâi netulburat în vacarmul lumii actuale. Cu câteva excepţii, şi acelea fără succes astăzi, întreaga noastră viaţa este clădită pe structuri dizarmonice. Furia politică, şantajul celor mari asupra celor mici, literatura de senzaţie, muzica sincopată, filmele de groază, "ştirile străzii", intoleranţa oamenilor înrăiţi de sărăcie într-o lume care îşi exhibă opulenţa – nu pot decât să cultive ura, anxietatea, comportamentul deviant – toate conducând în final la binecunoscuta "fericire" a omului modern. Tocmai pentru acest motiv marii înţelepţi au simţit nevoia să se retragă din lume şi să mediteze în linişte.

  Din punctul de vedere al trăirii psihologice pure nu are nici o importanţă ce avem şi cât avem. Dincolo de minimul necesar rămânem doar cu noi înşine, cu sentimentul de mulţumire sau de pustiire a fiinţei noastre.

  În lumea modernă, autoritatea religiei s-a pierdut pentru cei mai mulţi dintre oameni, fund înlocuită cu aceea a ştiinţei. Să ascultăm cel puţin de raţiunea acesteia, şi nu doar de patima care pare să motiveze lumea modernă.

  Privind lucrurile din unghiul strict al ştiinţei, există, după cum spuneam mai sus, o "artă de a trăi" sau mai exact o "ştiinţă de a fi". Tot ceea ce are reflectare asupra omului trebuie să se bazeze numai pe ştiinţă, pe cunoaşterea izvorâtă din ştiinţă. Orice altă motivare înseamnă subiectivism, individualism şi sursă de discordie, de conflict sub toate formele sale, prin inacceptarea de aceia care au alte interese şi o altă modalitate de a gândi şi de a interpreta lumea.

  Ştiinţa trebuie să constituie singurul criteriu obiectiv, singurul numitor comun al tuturor judecăţilor omeneşti. Să rămânem încă în acest spaţiu. Ştiinţa de a trăi înseamnă arta de a trăi în armonie cu legile Universului după cum am subliniat deja, deoarece nimeni nu poate trăi independent de semeni şi de Univers, fiind cu toţii doar rotiţe ale angrenajului cosmic. Respectând legile naturii, acestea vor lucra în favoarea noastră. Nu stăpânind legile naturii ci folosindu-ne de ele, printr-o cunoaştere profundă şi acţiune bine gândită. A acţiona împotriva legilor naturii înseamnă a acţiona împotriva noastră, pentru că natura nu iartă, după cum uşor putem sesiza din consecinţele ecologice şi din patologia cu care se confruntă lumea actuală. Legile naturii nu pot fi eludate pentru că ele sunt anterioare nouă, iar noi nu suntem decât reflexul lor. Omul este singura fiinţă care s-a implicat, cu consecinţe nefaste, în demersul naturii. Este adevărat că nu întotdeauna din rea intenţie ci din ignoranţă, din necunoaşterea tuturor verigilor care sunt înapoia primei aparenţe de care s-a folosit.

  Să revenim însă la necesitatea păstrării armoniei şi la consecinţele perturbării ei. Consecinţele perturbării armoniei noastre funcţionale sunt acelea explicate la patologia stresului. Acestea trebuie să fie văzute în permanenţă în plan energetic şi biochimic.

  Opus dorinţei şi bucuriei de a trăi este sentimentul de deprimare, de descurajare, de inutilitate a vieţii, care poate merge uneori până la dorinţa de autosuprimare. Desigur, condiţii vitrege de viaţă, evenimente dramatice, catastrofe etc. Pot conduce la pierderea dorinţei de a trăi, a grijii faţă de sine.

  Abandonarea în faţa momentelor dificile înseamnă însă autocondamnare la îmbătrânire precoce, la boală şi suferinţă. Susţinerea morală a celor din jurul nostru, ca şi propria conştientizare a situaţiei ne pot fi utile.

  Trebuie să realizăm mental că devreme ce am apărut, există probabil un sens care ne scapă, că trebuie să trăim dacă nu pentru noi, atunci pentru viaţă în sine ca fenomen cosmic oferit fără vrerea noastră dar rămas în puterea voinţei noastre. Este aici un paradox: n-am vrut să ne naştem dar suntem obligaţi să trăim. Cu aceste gânduri şi sentimente au rezistat mulţi oameni în detenţie, unde au ajuns fie pentru apărarea unui ideal, fie prin erori săvârşite, reluându-şi după aceea viaţa de la capăt. Totul este să fie depăşit momentul. Timpul le vindecă apoi pe toate, cum se spune. Există în om o putere mai tare decât împrejurările nefericite. Cu voinţă se poate ridica deasupra lor. Aici se vede măreţia omului.

  În plan energetic depresia înseamnă un nivel de energie scăzut. Omul nu mai are forţă să trăiască normalul. Prelucrarea în continuare a gândurilor negative, a miilor de "de ce"-uri, nu face decât să ne consume în plus energia necesară tuturor celulelor noastre. De aici şi suferinţa lor. Să privim faţa crispată, întunecată şi imobilă, să observăm privirea stinsă şi pierdută a celor ce suferă. Apetitul dispare, activitatea, corpul se clatină, totul pare să se prăbuşească. Deducem de aici necesitatea efortului de a ne învinge, indiferent de cauza sa. Acceptând-o ne pedepsim de două ori – prin cauză şi prin efect.

  Frica ne consumă de asemenea o mare cantitate de energie, având în acelaşi timp efecte negative prin catecolaminele pe care ie descarcă. Am amintit mai sus experienţele lui Avicenna şi ale lui Cannon pentru a demonstra consecinţele sentimentului de frică asupra organismului. Descărcarea de catecolamine poate fi atât de violentă încât se poate produce un infarct miocardic sau se pot declanşa boli latente ca epilepsia, diferite forme de nevroze etc. De aici se pot extrage multe concluzii cu privire la anxietăţile din societatea modernă, dar să discutăm doar pe aceea de a înceta să ne gândim în clipe de linişte la pericole imaginare sau probabile. Dacă momentul trăit ne oferă linişte, ce rost are să ne înveninăm viaţa de două ori – şi "acum" şi "cândva". Este o înţelepciune simplă să trăieşti efectiv doar clipa. Teama fără obiect (anxietatea), teama de a fi bolnav de ceva grav când nu ai nimic, teama de a nu face infarct când poţi avea doar o banală jenă în zona inimii, în ciuda asigurărilor date de medic – sunt circumstanţe care pun sistemul nervos în stare de tensiune, provoacă scăderea capacităţii de efort intelectual, epuizează secreţia glandelor endocrine creând terenul favorabil pentru diverse tipuri de boală şi în mod cert ne scurtează viaţa.

  Furia, mânia, panica intensă, agitaţia continuă presupun acelaşi substrat energetic şi biochimic şi au în consecinţă aceleaşi efecte imediate şi tardive prin persistenţa în timp.

  Ura, invidia, gelozia, dorinţa de răzbunare chiar neexprimate verbal ci doar prelucrate mental acţionează în acelaşi mod. Să observăm că aceste ultime sentimente comentate au ca obiect-ţintă alte persoane. După concepţia ezoterică, acestea sunt gânduri negative care sunt reflectate înapoi la cei ce le-au emis. Aşadar efectul negativ se exercită asupra sursei şi nu asupra celor vizaţi. Aceeaşi interpretare o oferă şi concepţiile religioase când le pun sub interdicţia poruncilor. Este deci aici un adevăr demonstrat de ştiinţele moderne dar surprins în alţi termeni de către toate codurile morale elaborate până acum – indiferent de modul cum au fost motivate. Există ca urmare o singură cunoaştere. Este nevoie doar de mintea capabilă să le pătrundă pe toate.

  Orgoliul şi egoismul au făcut de asemenea obiectul multor discuţii pe teme de morală. Opus lor, religia creştină proclamă umilinţa, budismul neimplicarea, morala clasică modestia şi generozitatea. De ce este dăunător orgoliul, ne-am întrebat şi am întrebat. "în plan energetic, orgoliul înseamnă o închidere a căilor de comunicare, de dialog tu lumea şi cu universul", mi-a răspuns părintele Constantin Galeriu. Consecinţele sunt uşor de înţeles. Deschiderea spre dialog, acceptarea semenilor ca parteneri, respectarea Legii prin care se exprimă Universul sunt condiţii fără de care nu putem evolua.

  În plan moral, orgoliul înseamnă închiderea într-un spaţiu îngust, înseamnă intolerantă la opiniile şi acţiunile altora, înseamnă sursă de conflict, de agresivitate, de dezbinare şi de ineficienţa. Nu trebuie să căutăm prea mult spre a vedea dezastrele pe care le provoacă.

  Egoismul este una din trăsăturile negative de caracter care nu pot trece niciodată neobservate. Lasă o impresie jenantă şi te scoate din afecţiunea celorlalţi. Egoismul se opune principiului de autoconsistenţă a materiei în virtutea căruia fiecare dintre noi trebuie să trăiască doar în interconexiune cu ceilalţi. Prin egoism ne izolăm de context şi ne stagnăm evoluţia. Se ridică aici o întrebare firească: până unde grija pentru sine înseamnă egoism? Până la limita decenţei, credem că ar suna cel mai bun răspuns.

  Prin egoism se caută fericirea de a avea cât mai mult şi de a fi cât mai sus. Dar poţi avea lumea şi să fii nefericit. Fericirea nu înseamnă a avea mai mult decât îţi trebuie ci a accepta să ai atât cât îţi trebuie. Dorinţa împlinită cheamă o altă dorinţă şi fericirea rămâne o himeră. A te opri acolo unde nu frizează egoismul înseamnă a te lupta cu tine însuţi, cu demonul dinăuntru care încontinuu cere. Aici intervine înţelepciunea. Să potoleşti nu numai gândul, ci şi pe cel de dinapoia gândului. Toate aceste manifestări ce ţin de implicarea noastră afectivă în lume, de adaptare, de modul în care o receptăm – sunt surse de consumare parazită a energiei noastre, de perturbare a armoniei, a ace-lei stări psihologice propice sănătăţii.

  Păstrarea armoniei în întreaga noastră fiziologie presupun cultivarea gândurilor şi sentimentelor pozitive opuse acestor manifestări consumptive de energie. Încrederea în posibilităţi şi în viitor, speranţa – această flacără din orizontul îndepărtat spre care s-au îndreptat întotdeauna privirile celor loviţi de suferinţă, calmul, stăpânirea de sine, buna dispoziţie – au un net efect vitalizant pentru organism. Evită pe de o parte pierderile inutile de energie, iar pe de alta au un efect de încărcare energetică a organismului. Comutarea pe registrul trăirilor benefice pentru viaţă, în sensul ei profund şi esenţial, nu se poate face decât printr-un permanent control asupra gândurilor şi manifestărilor noastre.

  Prin sine omul este o fiinţă firavă, care nu se poate ajuta singur. Pentru a reuşi este nevoie să se conecteze la o sursă de forţă mai puternică decât el. Şi forţa de mărime infinită este cea a Universului, iar singura modalitate de a se conecta la Univers, de a beneficia de forţa sa incomensurabilă, o constituie stabilirea de raporturi armonioase cu acesta. Termenul de armonie nu este aici un subterfugiu, ci modalitatea cea mai simplă de a defini o relaţie care face obiectul gândirii mitice, al religiilor, al filosofiei şi al ştiinţei, după cum vedem. Evident, modul de abordare este diferit, dar esenţa şi finalitatea sunt aceleaşi. Din nou ne aflăm în faţa unei unităţi a cunoaşterii umane. 0 rădăcină unică, dar cu tulpini diferite. Cei care nu pot vedea această rădăcină rămân robii unei viziuni limitate.

  Efortul de control autoimpus asupra gândirii trebuie să vizeze toate acele acţiuni care îl pun într-un armonios acord cu sine şi cu Universul. Privită din acest unghi, viaţa poate fi trăită în cel puţin două moduri: ca manifestare spontană, antrenat de evenimente, sau exercitând un control asupra lor. Vom insista asupra acestui ultim mod care se subscrie, după cum spuneam, ştiinţei de a trăi.

  Spuneam de asemenea că, privit sub aspect energetic, omul este o sferă, un câmp de energie. Cu cât energia sa de câmp este mai mare, cu atât performanţele sale funcţionale sunt mai mari. Omul obişnuit, considerat normal, de vreme ce aceştia constituie majoritatea, lucrează cu un randament fizic şi intelectual redus din cauza pierderilor parazite, deci inutile, de energie printr-o mulţime de canale pe care nu ştie să le închidă. Cunoaşterea sa este de asemenea neperformantă, limitată la simţuri şi la instrumentele pe care şi le-a inventat. Pentru a atinge performanţe optime în acţiune şi îndeosebi în cunoaştere, el trebuie să înveţe să închidă toate porţile de pierdere inutilă a energiei. Aceasta este tehnica de control autoimpus al gândirii prin care omul poate reuşi în efortul de autoperfecţionare, de autotransformare, de "apropiere de zei cum spunea Platon. Ei depăşesc ceea ce am numit nivelul critic de energie, dincolo de care se deschide accesul spre cunoaşterea realităţii ultime. (Nu vrem să spunem prin asta că oamenilor le este accesibilă cunoaşterea totalităţii ci doar a unor fragmente din Realitate). Nu intră aici în discuţie acele cazuri rarisime de oameni dotaţi de la natură, care nu au nevoie de un efort special impus, ci se manifestă spontan.

  Primul lucru care ni se pare a fi esenţial în viaţă pentru a evita să ne risipim este fixarea unui ideal care să corespundă propriilor noastre resurse, sentimentului de utilitate prin care ne validăm faţă de semeni şi faţă de noi înşine. Oamenii nemulţumiţi de ceea ce fac şi de ceea ce sunt au în permanenţă un aer de nefericire. Îşi caută refugiul în boli imaginare care devin preocuparea lor majoră, scuza lor principală pentru insatisfacţia de care nu pot scăpa. Se lasă foarte greu convinşi că de vină nu este vreo boală misterioasă, ci viaţa lor lipsită de satisfacţii. Solicită în permanenţă un medicament "minune", dar negăsind "pilule pentru fericire" sfârşesc prin a-şi imagina că au o boală gravă şi netratabilă. Pentru aceştia, singura pilulă utilă este relevarea sursei de conflict şi orientarea spre o preocupare în stare să le procure ceea ce le lipseşte.

  Realist vorbind, în viaţă nu întotdeauna circumstanţele ne sunt favorabile. Ce ne rămâne de făcut contra monotoniei, a blazării, a platitudinii? Trebuie să facem efortul să ne smulgem cu toată forţa găsind o ocupaţie, un "hobby" care să ne relaxeze, să ne "încarce bateriile" epuizate, să constituie o defulare pentru presiunea noastră psihică. Colecţia de timbre, pictura ca amator, sculptura în lemn pentru propria noastră plăcere etc. Sunt doar câteva sugestii pentru preocupări colaterale care pot să ne cheme cu plăcere acasă după o zi de muncă. Nu se poate vorbi de o viaţă normală fără satisfacţii şi afecţiune.

  Lipsa de metodă şi risipirea în mai multe acţiuni în acelaşi timp are de asemeni ca urmare o pierdere ineficientă de energie şi un randament redus. Se impune în consecinţă să ne ordonăm viaţa, planificându-ne judicios ceea ce avem de făcut, destinând un timp fiecărei acţiuni şi urmărind la sfârşitul zilei bilanţul celor ce ne-am propus. Este de dorit să se păstreze chiar un jurnal al evenimentelor trăite. Vom avea cea mai plăcută ocupaţie la vremea când vom rămâne fără ocupaţie. Cine n-are amintiri, n-are din ce se hrăni în amurgul vieţii, se spune şi, în plus, radiografia vieţii oricărui om este un inestimabil document pentru istorie.

  Este necesar să precizăm că inteligenţa cu care operăm în mod obişnuit poate rămâne aceeaşi, neinfluenţată în orice condiţie fizică a corpului. Dar inteligenţa spiritului, aceea care presupune o "utilizare inteligentă a inteligenţei" şi care este o sublimare a luminii, eliberată din adâncurile subconştientului, nu se manifestă oricum ci numai în condiţii adecvate. Aici doar le vom aminti succint deoarece o analiză detaliată face obiectul altui volum axat pe această temă.

  Somnul este, desigur, calea cea mai fiziologică pe care natura a inventat-o pentru refacerea potenţialului nostru energetic. S-ar putea spune că randamentul, buna dispoziţie şi acel aer personal de om sănătos, destins, agreabil este în cea mai mare parte condiţionat de beneficiul unui somn normal. Insomnia induce nervozitate, aspect iritat al mimicii, pierderea amabilităţii faţă de anturaj prin scăderea disponibilităţii noastre psihice în raport cu mediul deoarece şi aceasta are nevoie de o anumită cotă de energie pentru a se manifesta normal. Depresia de epuizare are acelaşi mecanism de formare. Agilitatea şi forţa de muncă sunt de asemenea serios afectate. De aceea oamenii care au şansa de a avea un somn normal, odihnitor, pot considera că soarta a fost generoasă cu ei. Prin mimica relaxată şi atitudinea agreabilă sunt uşor acceptaţi în relaţiile interpersonale şi îşi datoresc acestui fapt o mare parte din succesul social, mai ales în profesiunile care implică o relaţie cu publicul – medici, profesori, actori etc.

  Nevoia de somn este diferită ca durată de la om la om. Esenţial este ca la trezire să fie complet odihnit, să aibă un aer de prospeţime, de reconfortare. Generalizarea unor cazuri individuale este eronată. Informaţia că Napoleon dormea doar 4-5 ore din 24 de ore trebuie să fie mai întâi suspectată de subiectivismul celor din anturaj, care întotdeauna în astfel de situaţii au făcut mitologie pentru a-şi dovedi utilitatea. Şi dacă este reală, nu poate avea caracter de generalitate.

  Insomnia este astăzi suferinţa cea mai răspândită din lume. În epocile preindustriale, oamenii nu sufereau în aceeaşi măsură de insomnie deoarece somnul natural era condiţionat de mişcare, de efortul fizic. Astăzi omul a luat-o înaintea naturii, şi-a diversificat viaţa, a intervenit solicitarea nervoasă în locul celei fizice şi odată cu aceasta şi insomnia. Catecolaminele rezultate din solicitările nervoase, din ceea ce am numit gânduri şi trăiri negative, rămân neutilizate în sânge exercitând un efect de stimulare asupra formaţiei reticutare care, la rândul său, menţine creierul în stare de veghe. De aceea când avem o activitate sedentară avem zilnic nevoie de mişcare, de efort, atât pentru condiţia unui somn normal cât şi pentru efectul fortifiant asupra organismului în general.

  Omul, ca de altfel întreaga lume vie, a fost programat pentru mişcare, nu pentru opusul ei. În aceeaşi ordine de idei se impune să evităm seara orice activitate cu efect de incitare psihică, cu încărcătură emoţională negativă – discuţii, lecturi, filme. Când televiziunea ne "delectează" seara cu filme care "ne taie respiraţia" nu se poate spune că a avut o inspiraţie. Psihologică.

  Despre corpul uman privit ca templu în care sălăşluieşte spiritul nostru citim şi în literatura biblică. Aceeaşi viziune au avut-o încă mal înainte grecii. Graţia, armonia, perfecţiunea, materializate în reprezentarea corpului uman sunt aidoma celor pe care le vedem în ridicarea templelor. Chiar dacă în mod artificial am face o separaţie spirit – corp, relaţia lor reciprocă este indiscutabilă. Cei care ne-au lăsat celebra formulă mens sana în corpore sano au înţeles un adevăr profund. De aceea există o igienă psihică şi o igienă fizică. Limitele noastre nu se opresc la tegument, ci aici se stabileşte doar graniţa de-a lungul căreia se fac schimburi între noi şi lumea din afara noastră, între noi şi Cosmos.

  Din perspectiva medicinei tradiţionale chineze, tegumentul face oficiul de antenă pentru organism, dispunând de zone de maximă accesibilitate electrică prin care se recepţionează şi se emite o energie modulată în semnale purtătoare de informaţie. Acestor zone noi le spunem din acest motiv "ferestre electrice", iar chinezii le numesc "ferestrele cerului". Este interesant de reţinut că la întreaga lume vie, inclusiv la plante, întâlnim astfel de "ferestre electrice". Rezultă de aici necesitatea de a păstra o riguroasă igienă a corpului nostru. Se spune că preoţii din vechiul Egipt se îmbăiau de patru ori pe zi. Poarta de comunicare cu lumea externă trebuie să fie în permanenţă accesibilă. Praful îmbibat cu transpiraţie, alte impurităţi şi substanţe eliminate prin piele ne izolează de lumea din care am venit şi fără de care fiziologia noastră suferă. În acelaşi sens trebuie înţeleasă necesitatea contactului cu apa, aerul, soarele şi pământul de care civilizaţia modernă ne îndepărtează tot mai mult prin izolarea noastră în cuburi de sticlă şi beton, prin vestimentaţia din fibre artificiale etc.

  Rolul respiraţiei ritmate în controlul fiziologiei umane constituie o informaţie de excepţională valoare, venită din antichitatea asiatică şi care, pentru ştiinţele moderne, este total surprinzătoare şi greu de înţeles. Performanţele atinse prin tehnici de antrenament psihosomatic, în care se include şi respiraţia ritmată, au fost de mulţi ani confirmate în laboratoarele moderne. Deoarece există o literatură special consacrată, nu vom intra în detalii.

  Energia cu care funcţionăm este, bineînţeles, dependentă şi de tipul de alimentaţie şi de modul în care ne alimentăm. La baza alimentaţiei noastre stau mai mult tradiţiile decât o cunoaştere profundă a nevoilor organismului. O alimentaţie normală trebuie să ne aducă în mod echilibrat toate acele elemente implicate în structura şi fiziologia noastră. Nici aici nu vom insista mai mult, problema făcând obiectul unei alte lucrări; ne vom limita însă a spune că modul grăbit în care ne hrănim, nerespectarea intervalului dintre mese dictat de fiziologie şi excesul cantitativ sunt profund dăunătoare sănătăţii. Obezitatea, diabetul cu consecinţele lor ulterioare – bolile vasculare ale inimii şi creierului – sunt urmări şi ale acestui mod defectuos de a ne hrăni.

  În fine, în efortul nostru de perfectare spirituală nu poate fi neglijat rolul artei, al muzicii şi al culturii în general. Mă refer, desigur, la acea cultură care înalţă spiritul şi nu la maculatura comercială care îl reţine în lut. Toţi oamenii, fără excepţie, au nevoie de o formă sau alta de cultură, prin intermediul căreia să se poată conecta conştient la Univers. Poate că puterea de a "transporta" spiritul, de a-1 pune în armonie cu sine şi cu lumea, amplificându-i energia de manifestare o are în cea mai largă măsură muzica. Ne amintim că şi plantele reacţionează favorabil la muzică, îndeosebi la cea clasică.

  Datele de mai sus impun ideea că arta şi ştiinţa unei trăiri optime în toate laturile sale constă în a avea în permanenţa în atenţie o înţelepciune de viaţă impusă de legile naturii, ale experienţei umane fi ale observaţiei ştiinţifice.

  A trăi este o ştiinţă, chiar dacă puţini oameni sunt dispuşi s-o înveţe. Această ştiinţă se bazează pe adevărul despre noi şi Univers, pe relaţia dintre om şi Univers. Suntem vital dependenţi de tot ceea ce ne înconjoară, atât ca fenomen cât şi ca esenţă, vizibil şi invizibil.

  Când omul va reuşi să coboare în sine luminându-şi tenebrele care în permanenţă îl agită, când va reuşi să facă saltul de la teorie la acţiune fi de la inteligenţă la înţelepciune, atunci se va împăca cu sine şi în lume va domni pacea. Atâta vreme cât un singur om va provoca altui om suferinţă, lumea nu va avea linişte. Pentru că oricât de mult s-ar strădui unele teorii să ne convingă de apariţia noastră prin hazard, viaţa are un sens.

  Noi suntem aici, în acest colţ de Univers, expresia ultimă a evoluţiei. Mâna inteligentă a unui arhitect nevăzut ne-a desprins de lut şi ne-a construit după un plan din care transpare unicitatea sursei, treaptă cu treaptă, până la nivelul gândirii capabile să se gândească pe sine. Tot ceea ce s-a întâmplat pentru noi s-a întâmplat. Suntem rezultatul tuturor evenimentelor fericite şi triste care ne-au precedat şi cauza celor ce ne vor urma. Noi suntem cei ce lăsăm în urmă splendorile spiritului şi ruinele nimicniciei, pentru că omul este singura fiinţă de pe Terra căreia i s-a dat posibilitatea să se implice în creaţie prin extensia inteligenţei sale. Aceasta este responsabilitatea sa de a fi. Omul nu poate trăi pur şi simplu, nu poate avea o existenţă pasivă. Cu sau fără voia sa, el se implică în fizica Universului. Prin gânduri, prin acţiune, prin faptele sale bune, prin faptele sale rele. Este, poate, cel mai profund adevăr al acestei cărţi. Şi când adevărul acesta ne va pătrunde, abia atunci, în clipa astrală a devenirii noastre, se va aprinde în noi lumina inteligenţei ce s-a regăsit pe sine după o lungă rătăcire pe cărări de Univers.

  8 martie 1992

          SFÂRŞIT