Franz Kafka

METAMORFOZA

  Într-o bună dimineaţă, când Gregor Samsa se trezi în patul lui, după o noapte de vise zbuciumate, se pomeni metamorfozat într-o gânganie înspăimântătoare. Zăcea întins pe spatele său tare ca o carapace şi, când ridica puţin capul, îşi vedea abdomenul cafeniu boltit în sus şi divizat în segmente rigide, de forma unor arcuri; plapuma abia se mai ţinea să nu alunece cu totul de pe această proeminenţă. Nenumăratele lui picioare, jalnic de subţiri în comparaţie cu dimensiunile sale de altădată, îi tremurau, neajutorate, înaintea ochilor.

«Ce s-a întâmplat cu mine?» îi trecu prin gând. Nu era vis. În jur se afla camera lui liniştită – o adevărată cameră omenească, deşi cam mică – cuprinsă între cei patru pereţi pe care-i cunoştea atât de bine. Deasupra mesei, pe care se vedea, împrăştiată, o colecţie de mostre de stofe – căci Samsa era voiajor comercial – sta atârnată fotografia ce-o tăiase deunăzi dintr-o revistă ilustrată şi o pusese într-o ramă frumoasă, aurită. Reprezenta o femeie cu căciuliţă în cap şi cu un boa de blană la gât: femeia şedea drept şi întindea spre privitor un manşon mare de blană, în care îi dispărea întregul braţ, până la cot.

Privirea lui Gregor lunecă apoi spre fereastră, şi vremea mohorâtă de afară – căci se auzeau picurile de ploaie ţârâind pe glaful de tablă – îl făcu profund melancolic. «Ce-ar fi, dacă aş mai trage un pui de somn şi aş uita de toate smintelile astea», gândi el, dar ideea se dovedi întru totul nerealizabilă, deoarece se obişnuise să doarmă pe partea dreaptă şi, în situaţia actuală, nu se putea întoarce în poziţia respectivă. Cu oricâtă forţă căută să se arunce pe partea dreaptă, se rostogolea de fiecare dată îndărăt pe spate, încercă de sute de ori, închizând ochii pentru a nu fi nevoit să-şi vadă picioarele zvârcolindu-se, şi renunţă abia în clipa când începu să simtă într-o parte o durere uşoară, surdă, pe care n-o cunoscuse până atunci.

«Of, Doamne, gândi el, ce meserie obositoare mi-am mai ales şi eu! Zi de zi pe drumuri. Neplăcerile afacerilor sunt mult mai nesuferite decât cele din magazinul părintesc de odinioară; în plus, mai trebuie să îndur şi chinul voiajurilor, grija de a nu pierde legăturile trenurilor; mesele neregulate şi proaste, relaţiile cu oamenii, care se schimbă mereu, nu durează şi nu pot deveni niciodată mai intime. Ducă-se dracului toate astea!» Simţi o uşoară mâncărime pe burtă, deasupra; se împinse, încet, pe spate, spre tăblia patului, pentru a-şi putea ridica mai bine capul; zări locul mâncărimii, acoperit cu nişte punctişoare mici, albe, despre care nu ştia ce să creadă; apoi vru să pipăie locul cu unul din picioare, dar îl trase numaidecât îndărăt, întrucât îl treceau fiori reci de îndată ce-l atingea.

Lunecă îndărăt, în poziţia de mai-nainte. «Sculatul ăsta dis-de-dimineaţă, gândi el, te tâmpeşte de tot. Omul trebuie să doarmă ca lumea. Alţi voiajori duc o viaţă fără griji, ca nişte cadâne în harem. De pildă, când mă reîntorc la birt, în cursul dimineţii, pentru a transcrie comenzile obţinute, îi găsesc pe toţi domnii ăştia abia la micul dejun. Să îndrăznesc eu să fac una ca asta, cu şeful meu! Aş zbura numaidecât. La urma urmei, cine ştie dacă n-ar fi mai bine pentru mine să se întâmple aşa. Dacă nu m-aş stăpâni, de dragul părinţilor, de mult mi-aş fi dat demisia, m-aş fi prezentat înaintea şefului şi i-aş fi spus părerea mea pe şleau. Şi sunt sigur că ar fi căzut de pe pupitru! Ce manieră ciudată mai e şi asta, să te aşezi cu fundul pe pupitru şi să vorbeşti de la înălţimea aceea cu salariatul, care trebuie să se dea cât poate mai aproape, deoarece şeful este surd. Ei, dar nu e pierdută cu totul orice speranţă; când voi avea, odată, strânşi laolaltă toţi banii pentru a putea plăti datoria părinţilor mei faţă de el – s-ar putea să mai dureze vreo cinci-şase ani până atunci – am să fac neapărat şi acest lucru. Şi apoi să vezi, ce mai viaţă! Deocamdată, fireşte, trebuie să mă scol numaidecât, întrucât trenul meu pleacă la cinci».

Îşi întoarse privirea spre deşteptătorul care ticăia pe dulap. «Sfinte Dumnezeule!» se sperie el. Era şase şi jumătate, iar limbile ceasului mergeau liniştit înainte, trecuseră chiar de jumătate şi se apropiau de fără un sfert. Să nu fi sunat oare deşteptătorul? Se vedea bine din pat că fusese potrivit cum trebuie pentru ora patru; cu siguranţă că şi sunase. Dar cum a putut oare să doarmă fără să-l audă, că doar, când sună, mişcă până şi mobilele din loc! De fapt, nu dormise prea liniştit, dar probabil că, în schimb, dormise cu atât mai adânc. Şi acum ce mai putea face? Trenul următor pleca la şapte; ca să-l prindă măcar pe ăsta, trebuia să dea un zor nemaipomenit; dar colecţia de mostre încă nici nu era împachetată, iar el nu se simţea câtuşi de puţin odihnit şi înviorat. La urma urmei, chiar dacă ar mai prinde trenul, de praftoriţa şefului tot nu scapă, de vreme ce omul de serviciu al întreprinderii l-a aşteptat la trenul de cinci şi a raportat de mult despre întârzierea lui. Ăsta era omul şefului, n-avea nici şira spinării şi nici minte. Ce-ar fi să anunţe că este bolnav? Ar fi penibil şi ar da de bănuit, întrucât Gregor n-a fost încă niciodată bolnav în cei cinci ani de serviciu. Cu siguranţă că şeful va veni împreună cu medicul Asigurărilor sociale, le va face reproşuri părinţilor pentru puturosul lor de fiu şi va respinge toate pretextele, sprijinindu-se pe părerea medicului Asigurărilor, pentru care nu există decât oameni sănătoşi, dar care umblă să scape de muncă. Şi, în cazul de faţă, oare n-ar cam avea dreptate? Dacă făcea abstracţie de dorinţa de-a continua să doarmă, ceea ce era cu totul nejustificat după un somn atât de lung, în rest se simţea cu adevărat foarte bine şi avea şi-o poftă de mâncare cât se poate de zdravănă.

În timp ce reflecta, în cea mai mare grabă, la toate astea, fără a se putea hotărî să se scoale – iar deşteptătorul tocmai arăta trei sferturi – cineva ciocăni uşurel la uşa de lângă capul patului. „Gregor, strigă o voce – era a mamei – e şapte fără un sfert. N-aveai de gând să pleci la drum?” Ce voce blândă! Gregor se sperie singur, când îşi auzi glasul cu care răspunse: era, fără îndoială, vocea lui de totdeauna, dar în ea se amesteca, venind parcă de undeva, din adânc, un piuit dureros, pe care nu-l putea reţine şi care făcea ca toate cuvintele să nu fie clare decât în primul moment, după care rezonanţa lor se deforma într-atât, încât nici nu-ţi mai dădeai seama dacă ai auzit cu adevărat bine sau nu. Gregor ar fi vrut să răspundă pe larg şi să explice totul, dar, în împrejurările de faţă, se mărgini doar să spună: „Da, da, mulţumesc mamă, mă scol îndată”. Datorită uşii de lemn, schimbarea vocii lui Gregor nu se putu observa de-afară, de vreme ce mama fu satisfăcută de acest răspuns şi plecă târşindu-şi paşii. Dar scurta discuţie atrase atenţia celorlalţi membri ai familiei asupra faptului că, în ciuda oricăror aşteptări, Gregor mai era încă acasă; şi iată-l numaidecât pe tatăl său bătând încetişor, dar cu pumnul, în uşa laterală. „Gregor! Gregor! strigă el, ce s-a întâmplat?” Apoi, după o scurtă tăcere îl soma încă o dată, cu glas mai gros: „Gregor! Gregor!” La cealaltă uşă laterală îl chema încet, tânguitor, sora lui: „Gregor! Nu te simţi bine? Ai nevoie de ceva?” Gregor răspunse în ambele direcţii: „Sunt gata, uite-mă”, şi se strădui ca, printr-o articulare cât mai îngrijită şi prin intercalarea unor lungi pauze între cuvinte, să înlăture din glasul lui tot ce ar fi putut părea surprinzător. Tatăl lui se şi întoarse la micul dejun, dar sora continuă în şoaptă: „Gregor, deschide, te implor!” Lui Gregor, însă, nici prin gând nu-i trecea să deschidă, aşa că binecuvântă obiceiul, dobândit în cursul călătoriilor, de-a încuia toate uşile în timpul nopţii, chiar şi acasă.

Mai întâi voia să se scoale în linişte, nestingherit, să se îmbrace şi mai ales să-şi mănânce micul dejun, şi abia după aceea să chibzuiască ce era de făcut, întrucât băgase de seamă că, în pat, nu-şi putea aduna gândurile. Îşi aminti cum uneori, stând culcat, simţea o uşoară durere, pricinuită probabil de faptul că dormise într-o poziţie incomodă, şi cum durerea aceasta pierea, ca o simplă nălucire, de îndată ce se scula; şi fu nespus de curios să vadă cum se vor sfârşi halucinaţiile lui de astăzi. Nu se îndoia câtuşi de puţin că schimbarea vocii nu era altceva decât simptomul prevestitor al unei răceli straşnice, boala profesională a tuturor voiajorilor.

Îi fu foarte uşor să dea plapuma la o parte: nu trebui decât să se umfle puţin şi ea căzu de la sine. Mai departe însă, îi veni foarte greu, întrucât era neobişnuit de lat la trup. Ar fi avut nevoie de mâini şi de picioare, pentru a se ridica în sus; dar, în locul acestora, n-avea decât nenumăratele picioruşe, care se mişcau necontenit în toate felurile şi pe care, în plus, nici măcar nu le putea stăpâni. Dacă, la un moment dat, voia să îndoaie unul din ele, atunci acesta era primul care se întindea; şi dacă, totuşi, izbutea până la urmă să execute cu el mişcarea dorită, celelalte se frământau, între timp, ca scăpate de sub control şi păreau cuprinse de o agitaţie dureroasă. «Numai să nu stau degeaba în pat», îi trecu lui Gregor prin minte.

Întâi vru să coboare cu jumătatea inferioară a corpului, dar această parte, pe care de altfel încă nici n-o văzuse şi despre care nu-şi putea face o idee precisă, se dovedi foarte greu de urnit din loc; totul mergea nespus de încet; şi când, în cele din urmă, cuprins de o furie aproape sălbatică, îşi adună puterile şi-şi făcu vânt înainte, fără a ţine seama de nimic, constată că greşise direcţia şi se lovi puternic de tăblia de la picioarele patului; iar din pricina durerii tăioase care îl săgeta înţelese că tocmai partea inferioară a corpului era, pentru moment, probabil cea mai sensibilă.

De aceea încercă să coboare mai întâi cu jumătatea superioară a trupului şi întoarse, precaut, capul spre marginea patului. Lucrul acesta fu mai uşor de realizat şi, în ciuda lăţimii şi greutăţii, masa corpului urmă şi ea, încet, întoarcerea capului. Dar când se văzu, în cele din urmă, cu capul suspendat în gol, în afara patului, se temu să mai înainteze în felul acesta, întrucât, dacă şi-ar fi dat în sfârşit drumul să cadă astfel, ar fi trebuit să se întâmple o adevărată minune ca să nu se aleagă cu o rană la cap. Şi, în nici un caz, nu trebuia să-şi piardă cunoştinţa; aşa că, preferă să rămână în pat.

Dar când, după ce repetă efortul, oftă adânc, căci se pomeni iarăşi în aceeaşi poziţie şi când îşi mai văzu şi picioruşele luptându-se aprig între ele, fără a putea găsi modalitatea de a le potoli şi de a le orândui mişcările, îşi spuse din nou că e imposibil să mai rămână în pat şi că lucrul cel mai înţelept era să facă orice sacrificiu, dacă întrevedea măcar o speranţă, cât de mică, să poată scăpa de acolo. Totodată nu pierdu însă prilejul să-şi amintească, printre picături, că e preferabil să chibzuiască liniştit şi chiar cât se poate de liniştit, decât să ia hotărâri disperate. În asemenea clipe îşi aţintea ochii pe fereastră, dar din păcate priveliştea ceţii matinale, care ascundea privirilor până şi clădirile de pe cealaltă parte a străzii, nu-i putea insufla nici încredere şi nici vioiciune. «-S-a şi făcut şapte, îşi spuse el, când auzi ceasul bătând din nou, s-a şi făcut şapte şi încă nu s-a ridicat ceaţa.» Şezu câtăva vreme liniştit, abia respirând, de parcă ar fi aşteptat ca liniştea desăvârşită să se reinstaureze, poate, o situaţie reală şi firească. Apoi îşi spuse însă: «Când o bătea şapte şi un sfert, trebuie să fiu de mult în picioare. De altfel chiar şi până atunci va veni cineva de la magazin, ca să întrebe de mine, întrucât magazinul se deschide înainte de şapte.» Şi începu să se legene, pentru a-şi face vânt, jos din pat, cu tot trupul o dată. Dacă-şi va da drumul să cadă în felul acesta, atunci capul, pe care avea de gând să-l ridice cât mai sus în timpul căderii, va scăpa probabil fără nici o leziune. Spatele i se părea rezistent; cu siguranţă că nu va avea nimic de suferit cu ocazia căderii pe covor. Cea mai mare grijă i-o pricinuia însă perspectiva zgomotului puternic, care urma să se producă şi care avea să trezească, îndărătul uşilor, dacă nu spaimă, măcar îngrijorare. Dar trebuia să accepte şi acest risc.

Când Gregor ajunse cu jumătatea corpului afară din pat – noua metodă era mai mult joc decât efort, nu trebuia decât să se legene într-una, ritmic – îi fulgeră prin minte, cât de uşor ar fi totul, dacă i-ar da cineva o mână de ajutor. Doi oameni puternici – se gândi la tatăl său şi la slujnică – ar fi fost întru totul de ajuns; n-ar fi trebuit decât să vâre mâinile sub spinarea lui boltită, să-l ridice astfel din pat, apoi să se aplece cu povara şi să aştepte atenţi, până când se va răsturna printr-un salt pe podea, unde picioruşele îşi vor afla – de bună seamă – un rost. Dar, făcând totuşi abstracţie de faptul că uşile erau încuiate, trebuia oare, cu adevărat, să strige după ajutor? Cu toată situaţia tragică în care se afla, nu se putu stăpâni să nu zâmbească, în clipa când îi trecu prin minte asemenea idee. Ajunsese atât de departe încât, când se legăna mai tare, abia îşi mai putea ţine echilibrul; trebuia să ia acum o hotărâre decisivă, întrucât mai erau cinci minute până la şapte şi un sfert – când se auzi deodată soneria de la intrare. «E cineva de la magazin», îşi spuse el aproape înlemnit, în timp ce picioruşele se zbăteau cu atât mai grăbite. Vreme de-o clipă domni linişte. «Nu-i deschide nimeni», gândi Gregor, cuprins de o speranţă nesăbuită. Dar, după puţin, servitoarea se duse la uşă, fireşte ca întotdeauna, cu paşi îndesaţi, şi deschise. Lui Gregor nu-i trebui să audă decât primul cuvânt de salut al vizitatorului şi ştiu cine era – însuşi procuristul. De ce numai el, Gregor, era condamnat să muncească la o firmă, unde, la cea mai mică abatere, se trezeau neîntârziat cele mai grave bănuieli? Erau oare toţi salariaţii, fără excepţie, nişte pungaşi? Nu se găsea printre ei nici un om vrednic de încredere, devotat, pe care să-l mustre conştiinţa când nu putea folosi pentru firma lui câteva ceasuri din cursul dimineţii, sau care să fie în imposibilitate de-a se da jos din pat? N-ar fi fost oare suficient dacă trimeteau un practicant să întrebe ce s-a întâmplat cu el – bineînţeles dacă această investigaţie era neapărat necesară? Trebuia oare să vină numaidecât procuristul însuşi, pentru a arăta întregii familii, care n-avea nici o vină, că cercetarea acestor împrejurări suspecte nu putea fi încredinţată decât priceperii lui? Şi, mai mult ca o consecinţă a enervării care-l cuprinsese în urma acestui raţionament, decât ca rezultat al unei adevărate hotărâri, Gregor îşi făcu vânt cu toată forţa, jos din pat. Se auzi o buşitură puternică, dar nu era un zgomot propriu-zis. Căderea fusese întrucâtva amortizată de covor; de altfel şi spinarea lui Gregor se dovedise mai elastică decât îşi închipuise el însuşi, aşa că sunetul înăbuşit al căderii nu alarmase pe nimeni. Dar capul nu şi-l feri cu destulă grijă şi se lovi; de necaz şi durere, îl întoarse într-o parte şi-l frecă de covor.

„Acolo, înăuntru, a căzut ceva”, vorbi procuristul în camera din stânga. Gregor încercă să-şi imagineze, dacă nu i s-ar putea întâmpla şi procuristului, într-o bună zi, ceea ce păţise el azi; de fapt, trebuia admisă existenţa unei asemenea posibilităţi. Dar, ca un fel de răspuns brutal la această întrebare, procuristul făcu acum câţiva paşi îndesaţi prin camera alăturată, scârţâindu-şi ghetele de lac. Din camera aflată în dreapta, vorbi în şoaptă sora, pentru a-şi preveni fratele: „Gregor, a venit procuristul – „Ştiu”, răspunse Gregor ca pentru sine; dar nu îndrăzni să ridice glasul atât de mult, încât să-l poată auzi şi sora lui.

„Gregor, spuse apoi tatăl din camera din stânga, a venit domnul procurist şi se interesează de ce n-ai plecat cu trenul de dimineaţă. Nu ştim ce să-i răspundem. De altfel, vrea să-ţi vorbească personal. Aşa că te rog să deschizi uşa. Fireşte că va avea bunătatea să scuze dezordinea din camera ta.” „Bună dimineaţa, domnule Samsa!” strigă între timp procuristul, prietenos. „Nu se simte tocmai bine, spuse mama către procurist, în vreme ce tatăl încă mai vorbea cu Gregor prin uşă, nu se simte bine, credeţi-mă, domnule procurist. Altfel cum ar putea Gregor să piardă trenul! Băiatului nu-i stă mintea la altceva, decât la magazin. Mai că-mi vine să mă şi supăr uneori, fiindcă niciodată nu iese seara în oraş; iată, sunt opt zile de când n-a mai plecat în provincie şi seară de seară a stat acasă. Şade la masă alături de noi şi citeşte liniştit ziarul sau studiază mersul trenurilor. Pentru el este o adevărată distracţie să-şi treacă timpul lucrând traforaj. Aşa, de pildă, în vreo două-trei seri a sculptat o mică ramă; o să vă minunaţi cât e de frumoasă: a atârnat-o la el în odaie; o puteţi vedea, de-ndată ce va deschide uşa. De altfel sunt bucuroasă că aţi venit la noi, domnule procurist; fără dumneavoastră nu l-am fi putut face pe Gregor să ne deschidă uşa; este atât de încăpăţânat! Şi sunt sigură că nu se simte bine de loc, cu toate că azi-dimineaţă n-a vrut să recunoască.” „Vin numaidecât”, articula Gregor încet şi cu grijă, dar nu se clinti pentru a nu pierde nici un cuvânt din discuţia de-alături. „Nici nu-mi pot explica altfel lucrurile, doamna, afirmă procuristul, să sperăm că nu e nimic grav. Deşi, pe de altă parte, trebuie să spun că noi, oamenii de afaceri, din fericire sau din nenorocire, cum vreţi s-o luaţi, trebuie să trecem foarte adesea peste micile noastre suferinţe, arunci când nu e vorba de afaceri.” „Ei bine, poate să intre acum la tine domnul procurist?” întrebă tatăl nerăbdător şi bătând din nou în uşă. „Nu”, răspunse Gregor.

În camera din stânga se făcu o linişte penibilă, în cea din dreapta sora începu să plângă, suspinând încetişor.

De ce nu se duce sora lui dincolo, la ceilalţi? Probabil că abia s-a sculat din pat şi că încă n-a apucat să se îmbrace. Şi de ce plânge, la urma urmei? Pentru că el nu se da jos din pat, ca să-i deschidă procuristului? Pentru că era ameninţat să-şi piardă slujba şi, în cazul acesta, patronul va începe din nou să-i sâcâie pe părinţi cu vechile lui pretenţii? Griji cu totul inutile, pentru moment. Gregor încă mai era lângă ei şi nici prin gând nu-i trecea să-şi părăsească familia la ananghie. Deocamdată, fireşte, zăcea întins pe covor şi oricine ar fi ştiut în ce stare se află nu i-ar fi putut pretinde cu tot dinadinsul să-i deschidă procuristului. Dar aceasta mică impoliteţă, pentru care va găsi uşor, mai târziu, o scuză plauzibilă, nu putea fi un motiv de concediere imediată a lui Gregor. Şi Gregor îşi spuse că ar fi mult mai rezonabil acum să-l lase în pace şi să nu-l tulbure cu bocetele şi insistenţele lor. Dar, desigur, motivul care îi neliniştea pe ceilalţi şi le scuza comportarea era incertitudinea.

„Domnule Samsa, strigă acum procuristul, ridicând vocea, ce înseamnă asta?! Te baricadezi acolo, în camera dumitale, nu răspunzi decât cu da şi nu, le faci griji inutile părinţilor şi – în treacăt fie zis – îţi neglijezi îndatoririle profesionale într-un mod inadmisibiL. Îţi vorbesc aici în numele părinţilor şi al şefului dumitale şi te rog foarte serios să ne dai numaidecât o explicaţie lămurită. Sunt uimit, sunt foarte uimit. Te credeam un băiat aşezat, cuminte, şi iată că, dintr-o dată, mi se pare că începi să ne terorizezi cu toanele dumitale nesăbuite. Azi-dimineaţă, şeful a făcut aluzie la o interpretare posibilă a lipsei dumitale – se referea la încasările care ţi-au fost încredinţate deunăzi – dar eu am respins-o, garantând aproape cu cuvântul meu de onoare, că nici nu poate fi vorba de asemenea explicaţie. Dar acum sunt nevoit să iau act de încăpăţânarea dumitale şi te asigur, domnule Samsa, că aproape mi-a pierit pofta să-ţi mai iau vreodată apărarea. Iar situaţia dumitale nu e câtuşi de puţin dintre cele mai sigure. La început am avut intenţia să-ţi spun toate astea între patru ochi; dar, de vreme ce mă faci să-mi pierd timpul aici în mod inutil, nu văd de ce aş mai ascunde ceva părinţilor dumitale. Află deci că munca dumitale din ultima vreme a fost cu totul nesatisfăcătoare; recunoaştem şi noi că anotimpul nu e prea favorabil pentru afaceri strălucite; dar nu există, şi nici nu poate să existe vreun anotimp, domnule Samsa, în care să nu se încheie afaceri.”

„Dar, domnule procurist, strigă Gregor ieşindu-şi din fire şi uitând, în enervarea sa, de orice precauţie, vă deschid numaidecât, îndată. Am avut o uşoară indispoziţie, o ameţeală care m-a împiedicat să mă scol. Mai sunt încă în pat: dar mă simt din nou în puteri. Chiar acum mă dau jos. Un moment de răbdare, numai. Nu mă simt încă atât de bine, cum mi-am închipuit. Dar mi-a mai trecut. Cum poate veni boala peste om! Aseară, încă, mi-era foarte bine, părinţii mei ştiu şi ei că e aşa; sau, mai exact, aseară am simţit un prim simptom fără importanţă. Ar fi trebuit să ne dăm seama. De ce nu ne-am gândit să anunţăm la magazin! Dar, vezi, totdeauna îţi închipui că ai să învingi boala fără să stai în casă. Domnule procurist! Cruţaţi-mi părinţii. Toate reproşurile pe care mi le faceţi sunt fără temei; de fapt, nu mi s-a spus până acum nici un cuvânt despre asta. Poate că n-aţi văzut ultimele comenzi pe care le-am expediat. De altfel, voi pleca la drum chiar cu trenul de opt; cele câteva ore de odihnă m-au pus pe picioare. Nu vreau să vă pierdeţi timpul, domnule procurist; voi veni numaidecât la magazin; vă rog să fiţi atât de bun să-i comunicaţi asta domnului director şi să-l salutaţi respectuos din partea mea!”

În timp ce rostea această avalanşă de cuvinte, fără a şti prea bine ce spune, Gregor se apropie de dulap, cu o uşurinţă ce se datora exerciţiilor anterioare din pat, şi încercă să se ridice, sprijinindu-se de el. Voia într-adevăr să deschidă uşa, să-şi facă apariţia şi să-i vorbească procuristului; era nerăbdător să vadă ce vor spune, când vor da cu ochii de el, toţi cei care-l chemau acum atât de insistent. Dacă se vor înspăimânta, atunci va însemna că nu mai are nici o răspundere şi că poate să fie liniştit. Iar dacă vor primi totul cu bine, atunci nu va mai avea nici un motiv de îngrijorare şi, grăbindu-se puţintel, va putea ajunge într-adevăr la gară, înainte de ora opt. La început alunecă de câteva ori în jos, fiindcă dulapul era lustruit, dar până la urmă se avântă cu toată forţa şi izbuti să se ridice drept în sus; nici nu mai luă seama la durerile din abdomen, oricât erau de ascuţite. Apoi îşi dădu drumul să cadă înainte pe spătarul unui scaun din apropiere şi se prinse cu picioruşele de marginea lui. În acelaşi timp îşi recapătă stăpânirea de sine şi tăcu mâlc, pentru a putea asculta din nou ce spunea procuristul.

„Aţi înţeles măcar un singur cuvânt? îi întrebă procuristul pe părinţi, vreau să sper că nu-şi bate joc de noi?!” „Sfinte Dumnezeule! strigă mama izbucnind în plâns, pesemne că e tare bolnav şi noi îl chinuim, săracul. Grete! Grete!” chemă ea apoi. „Mamă!” ţipă sora, din partea cealaltă, încercând să comunice cu ea prin pereţii camerei lui Gregor, care era situată la mijloc. „Trebuie să te duci imediat după doctor, Gregor e bolnav. Fuga la doctor. L-ai auzit cum vorbeşte?” „A fost un glas de animal!” îşi dădu cu părerea procuristul şi vocea lui părea să răsune în surdină prin comparaţie cu strigătele mamei. „Anna! Anna! izbucni tatăl alergând prin antreu spre bucătărie şi bătând din palme, adu numaidecât un lăcătuş!” Şi iată-le pe cele două fete alergând prin antreu şi foşnindu-şi fustele (oare când se îmbrăcase Grete atât de repede?); apoi deschiseră în pripă uşa de la intrare, dar nimeni n-o mai auzi trântindu-se din nou; probabil că o lăsaseră deschisă, aşa cum se întâmplă de obicei în casele unde s-a abătut o mare nenorocire.

Gregor era acum mult mai liniştit. Aşadar, cuvintele sale nu se mai înţelegeau, cu toate că lui i se păruseră desluşite, mai desluşite ca-nainte, poate pentru că i se obişnuise urechea. Oricum, însă, începuseră să-şi dea seama că i se întâmplase ceva anormal şi erau gata să-i vină într-ajutor. Sângele rece şi siguranţa cu care luaseră primele măsuri îl îmbărbătară. Se simţea reintegrat în societatea oamenilor şi nădăjduia isprăvi măreţe şi surprinzătoare din partea medicului şi a lăcătuşului, deopotrivă, fără a face de fapt vreo deosebire între ei. Pentru a-şi drege şi limpezi vocea în vederea discuţiilor ce aveau să urmeze, tuşi puţin, fireşte străduindu-se s-o facă cât mai încetişor cu putinţă, întrucât era posibil ca şi acest zgomot să sune altfel decât o tuse omenească – şi nu era sigur că îşi va mai putea da seama de o eventuală deosebire. Între timp se făcuse linişte adâncă în camera alăturată.

Poate că părinţii şedeau la masă cu procuristul şi se sfătuiau, poate că erau cu toţii lângă uşă şi trăgeau cu urechea.

Gregor se târî încet spre uşă, sprijinindu-se de scaun; ajuns acolo, lăsă scaunul, se izbi în uşă şi se ţinu drept, rezemându-se de ea – capetele rotunjite ale picioruşelor secretau o substanţă lipicioasă; apoi se odihni o clipă de efortul făcut. După aceea se căzni să răsucească încet cu gura cheia în broască. Dar cu ce să apuce cheia? Din păcate, se părea că n-avea dinţi ca toţi dinţii, în schimb mandibulele erau foarte puternice; cu ajutorul lor izbuti chiar să clintească puţin cheia, neluând în seamă faptul că se rănise, fără îndoială, de vreme ce din gură îi curgea un lichid cafeniu, care se prelingea pe cheie şi picura pe podele. „Ascultaţi, spuse procuristul din camera de-alături, întoarce cheia în broască”. Pentru Gregor, această îmbărbătare fu binevenită; ar fi dorit ca toată lumea, şi tata, şi mama, să-i strige: «Hai, Gregor, curaj, dă-i înainte, răsuceşte cheia!» Şi, imaginându-şi că toţi îi urmăreau cu încordare eforturile, muşcă plin de furie cheia, fără a se mai gândi la nimic. Pe măsură ce cheia se răsucea, Gregor ţopăia în jurul broaştei; se ţinea acum doar cu gura şi, după cum era nevoie, se atârna de inelul cheii sau îl apăsa în jos cu toată greutatea corpului. Clinchetul sonor al broaştei, care cedă în cele din urmă îl trezi cu totul la realitate. Răsuflând uşurat, îşi zise: «Iată, n-am avut nevoie de lăcătuş», apoi apăsă cu capul pe clanţă pentru a deschide, în fine, uşa. Întrucât fu nevoit să se dea după uşă, trăgând-o după el, aceasta ajunse să fie larg deschisă şi Samsa încă nu se zărea. Trebui după aceea să ocolească încet canatul deschis, şi anume cu multă atenţie, dacă nu voia să cadă pe spate, cât era de lung, mai înainte de a-şi fi făcut apariţia. Era încă preocupat de această manevră dificilă şi n-avea răgazul să mai fie atent şi la altceva, când îl auzi deodată pe procurist scoţând un „Oh!” sonor, asemeni şuieratului vântului; apoi, procuristul fiind cel mai aproape de uşă, Gregor îl văzu ducându-şi mâna la gura întredeschisă şi trăgându-se încet îndărăt, ca şi cum o forţă invizibilă, de intensitate constantă, l-ar fi împins afară din cameră. Mama – care în ciuda prezenţei procuristului rămăsese cu părul încă răvăşit şi zburlit de somnul nopţii – aruncă mai întâi o privire tatălui, împreunându-şi mâinile, apoi făcu doi paşi spre Gregor şi se prăvăli grămadă, cu fustele înfoiate în jur, în timp ce faţa ei, căzută în piept, nu se mai vedea de loc. Tatăl strânse pumnul cu o mutră duşmănoasă, de parcă ar fi vrut să-l izgonească îndărăt, în camera lui, apoi privi oarecum nesigur în jur, prin odaie, îşi acoperi ochii cu mâinile şi un plâns cu sughiţuri începu să-i scuture pieptul voinic.

Deocamdată Gregor nu înainta în sufragerie, ci se rezemă de celălalt canat al uşii, care era prins cu zăvorul, şi nu-şi arătă corpul decât pe jumătate; iar deasupra acestuia se ivi capul înclinat într-o parte, cu care pândea reacţia celorlalţi. Între timp vremea se mai luminase; de partea cealaltă a străzii se zărea acum limpede un cadru din interminabila clădire neagră-cenuşie din faţă – un spital – cu un şir monoton de ferestre ce străpungeau cu o notă de seriozitate faţada; ploaia continua să cadă, dar numai ca nişte picături mari, bine şi distinct conturate, vizibile fiecare în parte şi rostogolindu-se una câte una pe pământ. Vesela pentru micul dejun se răsfăţa cu îmbelşugare pe masă, întrucât gustarea de dimineaţă era, pentru tatăl lui Gregor, cea mai importantă masă a zilei; adeseori o prelungea ore în şir, făcând între timp lectura diferitelor ziare. Chiar pe peretele opus se afla o fotografie a lui Gregor din vremea milităriei, unde era înfăţişat ca sublocotenent, cu mâna pe mânerul săbiei, zâmbind fără grijă şi parcă impunând respect prin ţinuta şi uniforma lui. Uşa dinspre antreu era deschisă şi, cum nici cea de la intrare nu fusese închisă, se putea vedea palierul scării din faţa apartamentului şi primele trepte care duceau în jos.

„Ei, începu Gregor vorba, conştient de faptul că era singurul care-şi păstrase cumpătul, acum mă voi îmbrăca numaidecât, voi strânge colecţia de eşantioane şi voi pleca. Vreţi să mă lăsaţi sa plec? Vreţi? Vedeţi dar, domnule procurist, că nu sunt încăpăţânat şi că muncesc cu plăcere; e neplăcut să tot voiajezi, dar n-aş putea trăi fără asta. Încotro plecaţi, domnule procurist? La magazin? Da? Veţi relata totul exact, nu-i aşa? Orice om poate fi pentru o vreme în incapacitate de-a lucra, dar atunci e momentul cel mai potrivit pentru a-ţi aduce aminte de realizările lui anterioare şi a te gândi că mai târziu, de-ndată ce dificultatea va fi învinsă, va depune cu atât mai multă sârguinţă şi strădanie în munca lui. Ştiţi foarte bine cât sunt de îndatorat domnului director. Pe de altă parte port de grijă părinţilor mei şi surorii mele. Sunt la ananghie, însă voi izbuti să ies din nou la liman, prin muncă. Nu-mi îngreunaţi şi mai mult situaţia. Luaţi-mi apărarea la magazin! Ştiu, comis-voiajorul nu este agreat. Toată lumea îşi închipuie că el câştigă din plin şi că duce astfel o viaţă îmbelşugată. Oamenii nu prea au vreun motiv special ca să chibzuiască mai îndeaproape asupra acestor prejudecăţi. Dar dumneavoastră, domnule procurist, cunoaşteţi situaţia mai bine decât tot restul personalului, ba – între noi fie vorba – mai bine chiar decât seful însuşi care, în calitatea lui de patron, se lasă adeseori uşor influenţat în defavoarea unui salariat. Ştiţi de asemenea foarte bine că un comis-voiajor, care mai tot timpul anului lipseşte de la magazin, poate cădea uşor victima clevetirilor, întâmplării sau reclamaţiilor neîntemeiate; împotriva acestora nu se poate apăra, pentru cĂ. De cele mai multe ori, nu află nimic despre ele sau, cel mult, simte tristele lor consecinţe, pe propria lui piele, când se întoarce acasă, istovit de călătorie, şi când nu le mai poate descifra cauzele. Domnule procurist, nu plecaţi fără să-mi spuneţi un cuvânt, din care să înţeleg că-mi daţi dreptate, măcar în parte!”

Dar, la primele cuvinte ale lui Gregor, procuristul se şi întoarse să plece, ţuguindu-şi buzele şi privindu-l doar peste umărul care-i zvâcnea convulsiv. În timp ce Gregor vorbea, procuristul nu stătu o clipă locului, ci fără a-l pierde din ochi, se retrase spre uşă încet, pe nesimţite, ca şi cum un ordin secret i-ar fi interzis să părăsească odaia. Ajunse, în fine, în antreu şi, judecind după mişcarea bruscă cu care îşi trase piciorul la ultimul pas, ai fi zis că duşumeaua sufrageriei îi ardea tălpile. Odată ajuns în antreu, întinse mâna dreaptă spre scară, de parcă ar fi aşteptat de-acolo cine ştie ce izbăvire supranaturală.

Gregor îşi dădu seama că nu-l putea lăsa nicicum pe procurist să plece în asemenea stare de spirit, dacă nu voia să-şi piardă slujba. Părinţii nu sesizaseră prea bine situaţia; în decursul anilor, le intrase în cap ideea că Gregor avea existenţa asigurată, la acest magazin, pentru tot restul vieţii şi, în afară de asta, acum erau atât de copleşiţi de îngrijorarea momentană, încât nu mai erau capabili să privească la viitor. Dar Gregor avea această previziune. Trebuia să-l reţină pe procurist, să-l liniştească şi să-l câştige de partea lui; că doar întreg viitorul lui şi al familiei depindeau de acest lucru! De-ar fi fost măcar sora lui de faţă! Ea era o fată deşteaptă, înţelegea totul; plânsese încă de când Gregor şedea întins pe spate, fără nici o grijă. Şi cu siguranţă că procuristul, care era sensibil la femei, i-ar fi dat ascultare; ea ar fi închis uşa apartamentului şi l-ar fi descântat în antreu, până când i-ar fi spulberat spaima. Dar, tocmai acum, sora lui nu era de faţă, aşa că trebuia să acţioneze chiar Gregor însuşi. Fără a se mai gândi dacă situaţia actuală îi îngăduia să se mişte din loc şi dacă vorbele lui puteau – sau aveau şansa – să fie înţelese, Gregor părăsi canatul de care se sprijinea şi porni pe uşa deschisă, vrând să-l prindă din urmă pe procurist, care se apucase cu amândouă mâinile de balustrada palierului, într-un mod ridicol. Căutând un sprijin, Gregor căzu pe multiplele lui picioruşe şi scoase un strigăt de spaimă. Dar numaidecât simţi, pentru prima oară în dimineaţa aceasta, o senzaţie plăcută de satisfacţie fizică; avea pământul sub picioruşe, iar acestea – după câte îşi putea da seama – îl ascultau de minune, ba chiar ardeau de nerăbdare să-l poarte oriîncotro voia; începu, în fine, să creadă că sfârşitul suferinţelor lui era foarte aproape. Dar, chiar în clipa când clătinându-se pe picioare din cauza trepidării reţinute, căzu pe podea nu departe de mama sa, ba chiar în faţa ei, aceasta, deşi părea cu totul dusă pe gânduri, sări în sus ca arsă, întinse braţele în lături cu degetele răsfirate şi ţipă: „Săriţi, pentru Dumnezeu, ajutor!” Apoi îşi aplecă faţa, de parcă ar fi vrut să-l vadă pe Gregor mai bine, după care fugi pe neaşteptate înapoi, ca scoasă din minţi, uitând că îndărătul ei se află masa încă pusă; se aşeză în grabă pe ea ca o persoană distrată, şi păru să nu observe că, din cana răsturnată, cafeaua se revărsa şuvoi pe covor.

„Mamă, mamă”, spuse Gregor încetişor, cătând în sus spre ea. Pentru o clipă, Gregor uită cu totul de procurist; în schimb, văzând cum curge cafeaua, nu se putu abţine să nu clefăie de câteva ori cu mandibulele, în gol. Văzând aceasta, mama se porni din nou să ţipe; apoi sări de pe masă şi căzu în braţele tatălui, care-i ieşise înainte. Dar Gregor n-avea timp acum să se ocupe de părinţi; procuristul se afla deja pe scară, de unde, cu bărbia rezemată de balustradă, mai aruncă o privire îndărăt. Gregor îşi luă vânt, pentru a-l ajunge cât mai repede din urmă; dar pesemne că procuristul bănuia ceva, întrucât sări dintr-un salt mai multe trepte şi dispăru, după ce mai apucă să strige un,.au!”, care răsună în toată casa. Din păcate, această fugă precipitată a procuristului păru să-l scoată cu totul din minţi şi pe tatăl lui Gregor, care până acum îşi păstrase întrucâtva cumpătul; în loc să alerge după procurist, sau măcar să nu-l împiedice pe Gregor s-o facă, el prinse cu dreapta bastonul, pe care procuristul îl abandonase pe un fotoliu împreună cu pălăria şi pardesiul, iar cu stânga apucă un ziar mare de pe masă şi se apucă să tropăie din picioare, agitând bastonul şi ziarul, pentru a-l goni pe Gregor îndărăt, în camera lui. Gregor îl imploră în toate felurile, dar nu-i ajută cu nimic: de altfel, rugăminţile lui nici nu fură înţelese; oricât de umil îşi întorcea capul spre tatăl său, acesta tropăia şi mai tare din picioare. Dincolo mama deschise larg o fereastră, în ciuda vremii reci, şi se plecă mult în afară cu faţa îngropată în palme. Un curent de aer puternic se porni între stradă şi casa scării, fluturând perdelele, făcând să foşnească ziarele de pe masă şi legănând prin aer câteva foi care se împrăştiară pe podele. Tatăl îşi hărţuia neînduplecat fiul, şuierând ca un sălbatic. Însă, cum Gregor încă nu era deprins să meargă de-a-ndărătelea, se mişca într-adevăr foarte încet. Dacă ar fi putut să se întoarcă, ar fi ajuns într-o clipită în camera lui, dar se temea să pună la grea încercare răbdarea tatălui prin încetineala întoarcerii şi se simţea ameninţat de bastonul din mâna lui, care-i putea da în orice moment o lovitură mortală pe spate sau în cap. În cele din urmă, Gregor nu mai avu ce face, întrucât era conştient că, mergând de-a-ndărătelea, nu era în stare nici măcar să ţină direcţia: astfel, aruncând într-una priviri speriate spre tatăl său, începu să se întoarcă în loc, cât putea mai repede, dar în realitate foarte încet. Pesemne că tata băgase de seamă buna lui intenţie, întrucât nu-l stânjeni în manevra lui, ci îl dirija, din când în când, de la distanţă, cu vârful bastonului. Dacă măcar ar fi încetat odată cu şuieratul acela insuportabil, din cauza căruia Gregor îşi pierduse capul cu desăvârşire; Gregor se întorsese aproape complet, când, obsedat mereu de şuierat, se zăpăci şi porni să se răsucească îndărăt în partea cealaltă. Apoi, când ajunse, în sfârşit, cu capul în dreptul deschiderii uşii, se vădi că trupul lui era prea lat pentru a putea trece fără dificultăţi. În starea de spirit momentană, tatălui nici nu-i trecu prin minte să deschidă, eventual, şi canatul celălalt pentru a-i face lui Gregor suficient loc de trecere. N-avea decât o singură idee fixă. Aceea de a-l vedea cât mai repede pe Gregor în camera lui. Nici gând să îngăduie preparativele îndelungate care i-ar fi permis lui Gregor să se ridice în sus şi să poată intra în felul acesta pe uşă. Mai degrabă porni o larmă infernală căutând să-şi determine fiul să înainteze, ca şi cum n-ar fi avut în faţă nici un obstacol; ceea ce auzea Gregor în urma lui nu mai părea să fie doar vocea unui singur tată; aşa că nu mai era de glumit şi – fie ce-o fi – porni drept spre uşă. Dar se înţepeni în ea, cu o latură a corpului ridicată în sus şi zgâriată atât de tare, încât vopseaua albă a uşii se acoperi cu petele respingătoare ale lichidului ce mustea din răni; nu se mai putea urni singur din loc, picioruşele de pe o parte se agitau în aer, iar cele de pe partea cealaltă erau strivite dureros sub corp; şi atunci tatăl său îi dădu o lovitură puternică în spate care-i produse o senzaţie de uşurare şi-l făcu să zboare – sângerând abundent – tocmai în mijlocul odăii lui. Uşa fu trântită, în urma lui, cu o lovitură de baston, apoi se făcu, în sfârşit, linişte.

ÎI

Gregor se trezi abia în amurg dintr-un somn greu, asemeni unui leşin. Chiar dacă n-ar fi fost tulburat din somn, tot nu s-ar fi deşteptat mult mai târziu, întrucât se simţea destul de odihnit şi dormise pe săturate; dar i se păru că fusese trezit de zgomotul unor paşi uşori şi al uşii dinspre antreu, pe care cineva o încuiase cu băgare de seamă. Lumina lampadarelor electrice de pe stradă proiecta pete livide, ici-colo, pe tavan şi pe părţile de sus ale mobilelor, dar jos, unde se afla Gregor, era întuneric beznă. Pipăind în jur cu antenele, a căror utilitate ajunse abia acum s-o aprecieze, Gregor se târî încet spre uşă, pentru a vedea ce se întâmplase. Simţi partea stângă a corpului ca o cicatrice lungă, care-l ţinea dureros, şi fu nevoit să şchiopăteze cu adevărat pe cele două rânduri de picioare. De altfel, unul dintre picioruşe – mare mirare că numai unul – fusese rănit grav cu prilejul păţaniilor din cursul dimineţii, şi se târa de parcă era paralizat. Abia când ajunse la uşă îşi dădu seama ce anume îl atrăsese într-acolo; mirosul de mâncare. Găsi pe jos un castronaş plin ochi cu lapte îndulcit, în care pluteau câteva felioare de pâine albă. Îi veni să râdă de bucurie, întrucât foamea îl chinuia acum şi mai tare decât în cursul dimineţii; îşi vârî deci capul, aproape până peste ochi, în lapte îl retrase însă de îndată, dezamăgit, nu numai pentru că nenorocita aceea de rană din partea stingă îl durea când mânca – şi nu putea mânca decât sforăind şi umflându-şi tot trupul – dar pentru că nu-i mai plăcea nici laptele, care fusese totdeauna mâncarea lui preferată şi pe care sora lui i-l pusese acolo, desigur, din acest motiv. Aşa că se depărta cu dezgust de castronaş şi se târî spre mijlocul camerei.

Gregor văzu, prin crăpătura uşii, că în sufragerie fusese aprinsă lampa de gaz aerian; dar, în timp ce altădată, tatăl lui obişnuia, la această oră din zi, să citească cu glas tare ziarul de după-amiază, pentru mama şi, uneori, chiar pentru sora lui, astăzi nu se auzea nimic. Cine ştie, poate că această lectură cu glas tare, despre care-i povestea şi-i scria totdeauna Grete, nu mai făcea parte, în ultima vreme, dintre tabieturile familiei. Pretutindeni în jur domnea liniştea, deşi era sigur că apartamentul nu era gol. «Ce viaţă liniştită a mai dus şi familia noastră», îşi spuse Gregor, privind ţintă înainte, prin întuneric, şi simţindu-se mândru că le putea asigura părinţilor şi surorii sale un asemenea trai, într-o locuinţă atât de frumoasă. Dar ce se va întâmpla acum, dacă toată liniştea, bunăstarea şi huzureala lor trebuia să ia sfârşit într-un mod înspăimântător? Pentru a nu se lăsa pradă unor astfel de gânduri, Gregor preferă să facă puţină mişcare şi porni să se târască prin cameră în sus şi-n jos, în cursul lungii seri, cineva întredeschise pe rând când o uşă, când alta, apoi o închise repede la loc: probabil simţea nevoia să intre la el în cameră, dar de fiecare dată anumite reticenţe îi împiedicau. Gregor se opri acum chiar lingă uşa sufrageriei, hotărât să determine în vreun fel pe şovăielnicul vizitator să vină înăuntru, ori măcar să afle cine era; dar uşa nu se mai deschise şi aşteptă în zadar. De dimineaţă, când uşile erau încuiate, toţi ar fi vrut să intre în camera lui iar acum, când deschisese el singur o uşă, iar celelalte fuseseră descuiate – pare-se – şi ele în cursul zilei, nu mai venea nimeni înăuntru, deşi cheile erau în broaşte pe dinafară.

Lumina din sufragerie fu stinsă noaptea târziu şi Gregor îşi putu da seama foarte uşor că părinţii şi sora lui vegheaseră până atunci, întrucât îi auzi pe toţi trei depărtându-se în vârful picioarelor. Acum era sigur că nu va mai veni nimeni la el până în zori; avea aşadar destul timp înainte, pentru a chibzui nestingherit cum să-şi rânduiască viaţa în viitor. Dar camera aceasta înaltă şi mare, în care era silit să zacă întins pe jos, îl îngrozea, fără să-şi poată da seama de ce, că doar locuia în ea de cinci ani; făcând o întoarcere aproape inconştientă, de care se şi ruşină oarecum, se vârî degrabă sub canapea, unde se simţi curând foarte bine, cu toate că spinarea îi era cam turtită şi nu-şi putea ridica nici capul; îi păru rău doar că avea trupul prea lat pentru a intra cu totul sub canapea. Petrecu acolo noaptea-ntreagă, când furat de un somn uşor din care-l trezea necontenit foamea, când frământat de griji şi speranţe nelămurite, ce duceau toate la concluzia că, deocamdată, trebuie să se poarte cu calm, răbdare şi menajamente, pentru a-şi ajuta familia să îndure cât mai uşor neplăcerile pe care, în situaţia actuală, era silit să i le producă.

A doua zi în zori, când încă nici nu se luminase bine de ziuă, Gregor avu prilejul să verifice forţa hotărârilor sale, atunci când Grete, aproape complet îmbrăcată, deschise uşa dinspre antreu şi privi curioasă înăuntru. Nu-l văzu numaidecât, dar ce Dumnezeu! trebuia să fie pe undeva, că doar nu putuse zbura de-acolo; când îl descoperi sub canapea, se sperie atât de tare încât, fără să se poată stăpâni, trânti uşa la loc, pe dinafară. Apoi, ca şi cum ar fi cuprins-o remuşcarea, o deschise numaidecât din nou şi intră în vârful picioarelor, ca în camera unui bolnav grav sau a unui străin. Gregor scoase capul până aproape de marginea canapelei şi o privi atent. Oare va observa Grete că lăsase laptele neatins, fireşte nu fiindcă nu-i era foame; şi se va gândi oare să-i aducă altceva mai pe gustul lui? Dacă n-o va face din proprie iniţiativă. Gregor avea de gând mai bine să flămânzească, decât să-i atragă atenţia asupra acestui lucru, deşi simţea, de fapt, o pornire nestăvilită să ţâşnească de sub canapea şi să i se arunce la picioare, implorând-o să-i aducă ceva bun de mâncare. Dar sora lui observă îndată, cu uimire, castronaşul încă plin, din care se revărsase puţin lapte primprejur; îl ridică numaidecât, însă nu-l apucă direct cu mâna, ci cu o cârpă, şi-l scoase afară. Gregor era nespus de curios să vadă ce-i va aduce în schimb şi făcea tot felul de presupuneri. Dar nicicând n-ar fi fost în măsură să ghicească de ce era în stare sora lui, în marea ei bunătate. Pentru a-şi putea da seama de gusturile lui, îi aduse tot felul de lucruri, pe care le înşiră pe un jurnal vechi: zarzavaturi pe jumătate putrezite, oase rămase de la cină şi pe care se închegase un fel de sos alb, câteva stafide şi migdale, o bucată de brânză, despre care Gregor spusese cu două zile în urmă că nu mai e bună de mâncat, o felie de pâine goală, uscată, una unsă cu unt şi alta cu unt şi sare. Alături de ele, mai puse şi un castronaş, în care turnase puţină apă şi care părea să-i fie destinat definitiv lui Gregor. Apoi, ştiind că fratele său nu va mânca faţă de ea, avu delicateţea să se retragă în grabă şi chiar să răsucească cheia în broască – doar-doar să observe Gregor că se poate simţi în voie, la largul său. Lui Gregor îi sfârâiră picioruşele când se putu repezi, în sfârşit, la mâncare. De altfel, pare-se că rănile se vindecaseră de tot, întrucât nu mai simţea nici o stânjeneală; faptul acesta îl făcu să se mire nespus şi să-şi aducă aminte cum se tăiase puţin la un deget cu cuţitul, cu mai bine de o lună în urmă, şi cum rana îl mai durea încă destul de rău, nu mai departe decât alaltăieri. «Oare am devenit mai puţin sensibil?» gândi el şi începu să sugă lacom din bucata de brânză, care-i atrăsese atenţia numaidecât, mai imperios decât toate celelalte alimente. Cu ochii înlăcrimaţi de mulţumire, înfulecă în grabă, pe rând, bucata de brânză, zarzavatul şi sosul; în schimb mâncărurile proaspete nu-i plăcură, nici măcar nu le putea suporta mirosul, aşa că toate lucrurile, pe care voia să le mănânce, le trase mai la o parte. Terminase de mult de mâncat şi încă mai adăsta leneş în acelaşi loc, când Grete răsuci încet cheia în broască, pentru a-i da să înţeleagă că trebuie să se retragă. Deşi îl cam toropise somnul, fu cuprins de spaimă şi se târî în grabă la locul lui, sub canapea. Dar îi trebui multă stăpânire de sine pentru a putea rămâne acolo chiar şi scurtul răstimp, cât sora îşi făcu de lucru prin cameră, întrucât masa îmbelşugată îl cam rotunjise abdomenul şi abia mai putea respira, atât de ghemuit era. Simţi că se sufocă şi că i se umflă ochii în cap, dar privi cuminte la sora lui, care nu bănuia nimic şi aduna cu mătura nu numai resturile, dar chiar şi alimentele pe care nu le atinsese; apoi, ca şi cum n-ar mai fi fost bune de nimic, le răsturnă grăbită, într-o găleată pe care o acoperi cu un capac de lemn şi scoase totul afară. Nici nu întorsese încă bine spatele, când Gregor ieşi de sub canapea, întinzându-se şi umflându-şi abdomenul în voie.

Gregor îşi căpăta acum hrana în felul acesta, o dată dimineaţa, când părinţii şi slujnica încă mai dormeau, iar a doua oară după masa de prânz, întrucât atunci părinţii îşi făceau siesta, iar servitoarea era trimisă de acasă, de către Grete, cu vreo treabă oarecare. Fireşte că nici ei nu voiau ca Gregor să rabde de foame, dar poate că n-ar fi suportat să ştie, decât din auzite, că mănâncă, sau poate că sora lui voia să-i scutească de o mică amărăciune în plus. Că doar sufereau destul şi fără asta.

Gregor n-a putut afla niciodată sub ce pretext au fost îndepărtaţi din casă, în prima zI. Medicul şi lăcătuşul, întrucât nimeni nu-l pricepea când vorbea şi toţi – până şi sora lui – îşi închipuiau că nici el nu-i înţelege pe ceilalţi; astfel, când Grele venea în odaia lui, Gregor trebuia să se mulţumească să asculte, din când în când, oftaturile ei şi invocarea sfinţilor. Abia mai târziu, când sora lui se mai obişnuise întrucâtva cu situaţia – de obişnuinţă deplină nici nu putea fi vorba – Gregor mai prindea din zbor câte o observaţie, care era rostită cu bună intenţie sau putea fi tălmăcită ca atare. „Astăzi ştiu că i-a plăcut”, spunea ea când Gregor devora mâncarea până la ultima fărâmă; iar în situaţia inversă, care, treptat, se repeta tot mai frecvent, obişnuia să remarce aproape cu tristeţe: „Iar a rămas totul neatins!”

Dar, dacă Gregor nu putea afla direct nici o noutate, în schimb trăgea cu urechea pe la uşi şi afla tot ce se vorbea în camerele alăturate; cum auzea voci, alerga numaidecât la uşa respectivă şi se lipea cu tot corpul de ea. Mai ales în primele timpuri nu exista discuţie în care să nu fi fost vorba de el, chiar şi pe ocolite. Vreme de două zile a putut auzi, la toate mesele familiei, consfătuiri cu privire la atitudinea ce trebuia adoptată; chiar şi între mese nu vorbeau decât tot despre aceeaşi temă, în orice moment aflându-se în casă cel puţin doi membri ai familiei, deoarece niciunul nu voia să rămână singur şi nici nu se-ndurau să plece cu toţii de acasă. De altfel servitoarea – deşi nu era prea clar ce şi cât aflase despre cele întâmplate – ceruse chiar din prima zi să i se dea drumul numaidecât; şi când, un sfert de oră mai târziu, îşi luă rămas bun, mulţumi cu lacrimi în ochi, ca şi cum concedierea ar fi fost cea mai mare binefacere, apoi, fără să-i ceară cineva, se legă cu jurământ groaznic să nu sufle nici o vorbă nimănui.

Acum trebuiau să gătească sora împreună cu mama; fireşte, nici nu era cine ştie ce osteneală, că doar nu mâncau mai nimic. Gregor îi auzea necontenit îmbiindu-se unul pe altul, dar primind mereu acelaşi răspuns: „Mulţumesc, am luat destul”, sau altceva asemănător. Nici de băut se pare că nu beau mai nimic. Adesea, sora lui îl întreba pe tatăl lor dacă nu vrea o bere şi se oferea binevoitoare să se ducă să i-o cumpere chiar ea; iar când acesta tăcea, Grete spunea – pentru a-i înlătura ultimele motive de reţinere – că o poate trimite, în definitiv, şi pe portăreasă, dar atunci el răspundea, într-un târziu cu un „nu” răspicat şi nu mai vorbea nimeni despre asta.

Încă din prima zi, tatăl expuse limpede, atât mamei cât şi surorii lui Gregor, întreaga situaţie financiară şi toate perspectivele. Din când în când se ridica de la masă şi scotea vreun document sau cine ştie ce carneţel de însemnări, din minuscula casă de bani Wertheim, pe care o salvase din falimentul pe care-l dăduse cu cinci ani în urmă. Se auzea cum descuia broasca atât de complicată şi cum o încuia la loc, de fiecare dată, după ce lua din ea ceea ce căuta. Aceste explicaţii ale tatălui său fură pentru Gregor primul lucru îmbucurător pe care-l auzi de la începutul captivităţii. Totdeauna îşi închipuise că tatăl său nu mai rămăsese cu nimic de pe urma magazinului de odinioară, iar acesta nu-i afirmase niciodată contrariul – de altfel nici Gregor nu se interesase niciodată. Grija lui Gregor fusese, pe atunci, să facă tot ce-i sta în putinţă, pentru a ajuta familia să uite cât mai repede de crahul financiar, care-i aruncase pe toţi în braţele disperării. Şi astfel începuse să muncească cu toată ardoarea, ajungând peste noapte, dintr-un biet funcţionăraş, un comis-voiajor care avea, fireşte, alte posibilităţi de câştig şi ale cărui succese în afaceri se transformau numaidecât în bani peşin: aceşti bani îi putea aduce acasă şi pune pe masă, în faţa familiei uimite şi fericite. Frumoase timpuri, dar splendoarea lor nu se mai repetă după aceea, deşi Gregor câştigă şi mai târziu destui bani pentru a putea asigura existenţa familiei – lucru pe care îl şi făcea. Se obişnuiseră cu toţii, atât familia, cât şi Gregor; unii primeau banii cu recunoştinţă, celălalt îi da cu plăcere, dar fără ca să se mai nască din aceasta o atmosferă de calde efuziuni. Doar sora mai rămăsese ataşată de Gregor şi planul lui tainic era – dat fiind faptul că, spre deosebire de el, Grete iubea muzica şi cânta emoţionant de frumos la vioară – s-o trimită la conservator în anul următor, fără a ţine seama de cheltuielile pe care i le va prilejui această hotărâre şi pe care va căuta să le acopere în alt mod. Adesea, când Gregor petrecea câteva zile acasă, conservatorul revenea în discuţiile dintre el şi sora lui, dar totdeauna doar ca un vis frumos, imposibil de realizat, despre care părinţilor nici nu le plăcea să audă vorbindu-se; însă Gregor se gândea foarte serios la acest lucru şi intenţionase să le-o comunice solemn în ajunul Crăciunului.

Asemenea gânduri, cu totul inutile în situaţia actuală, îi treceau prin minte în timp ce şedea în picioare, lipit de uşă, şi trăgea cu urechea. Uneori îl dobora oboseala şi, nemaiputând asculta, lăsa capul să-i cadă şi să se izbească de uşă, apoi îl ţinea iarăşi nemişcat, întrucât chiar şi cel mai mic zgomot produs de el se auzea alături şi-i silea pe-ai casei să amuţească. „Ce-o fi tot făcând acolo”, spunea tata după un răstimp, întorcând probabil capul spre uşă, apoi discuţia întreruptă se pornea din nou, cu încetul.

Bătrânul Samsa repeta explicaţiile de mai multe ori, pe de-o parte pentru că nu-i mai erau de mult familiare problemele respective, pe de altă parte pentru că mama nu pricepea totul din prima dată; astfel Gregor află amănunţit că, în ciuda ghinionului avut, familia mai rămăsese din vremurile de odinioară cu o mică avere, fireşte nu prea importantă, dar pe care o mai sporiseră, între timp, şi dobânzile. În afară de asta, banii pe care Gregor îi aducea lunar acasă – şi din care el nu-şi păstra decât câţiva guldeni – nu fuseseră cheltuiţi în întregime, aşa că din economii se mai adăugase un mic capital. Îndărătul uşii lui, Gregor aproba din cap, cu convingere, bucurându-se de acest neaşteptat spirit de prevedere. De fapt, graţie acestor sume economisite, Gregor ar fi putut să amortizeze mai repede datoria tatălui faţă de directorul său, grăbind astfel cu mult sosirea zilei când ar fi putut să scape de această slujbă; dar, în împrejurările actuale, era fără îndoială mai bine aşa cum rânduise tatăl lucrurile.

Totuşi, banii aceştia nu erau suficienţi pentru ca familia sa să poată trăi numai din dobânzi; ar fi ajuns, poate, pentru a le asigura existenţa un an, doi, dar nu mai mult; nu puteau fi consideraţi, aşadar, decât ca o rezervă, ce nu trebuia să fie atacată, ci doar păstrată pentru zile negre; banii necesari pentru existenţa zilnică trebuiau să fie agonisiţi într-alt fel. Oricât ar fi fost de sănătos, tata era totuşi un om bătrân, care nu mai lucrase nimic de peste cinci ani şi nu-şi putea face prea multe iluzii; de altfel, în cursul acestor cinci ani, care reprezentau prima lui vacanţă după o viaţă plină de trudă, încheiată cu un insucces, se cam îngrăşase şi devenise destul de greoi. Şi atunci cine să câştige bani? Poate cumva mama, care suferea de astmă şi pe care simplul mers prin casă o obosea şi-o obliga să se întindă pe divan în faţa ferestrei deschise, abia mai trăgându-şi sufletul? Sau sora sa care, cu toţi cei şaptesprezece ani ai ei, mai era încă un copil ce se complăcea în existenţa de până acum şi care nu ştia să facă altceva decât să se îmbrace drăguţ, să doarmă până târziu, să ajute la gospodărie, să ia parte la câteva distracţii modeste şi, mai ales, să cânte la vioară? Când discuţiile din camera alăturată ajungeau la tema necesităţii de-a câştiga bani, Gregor se dezlipea de uşă şi se arunca pe canapeaua de piele căutând în răcoarea ei alinarea ruşinii şi tristeţii care-i încingea trupul.

Adeseori îşi petrecea pe ea nopţile lungi, fără a da geană de geană, ci doar râcâind pielea ore în şir. Alteori nu-şi cruţa osteneala de-a împinge un fotoliu lângă fereastră; apoi se agăţa de glaf şi, sprijinindu-se pe fotoliu, se rezema de cercevea, dar nu pentru a se uita afară, ci pentru a retrăi probabil senzaţia de eliberare care-l cuprindea odinioară, când privea pe geam. Căci, pe zi ce trecea, Gregor vedea tot mai nelămurit toate lucrurile aflate la oarecare distanţă de el; acum nu mai desluşea spitalul din faţă a cărui privelişte o blestemase de-atâtea ori în trecut; şi, dacă n-ar fi ştiut cu precizie că locuieşte în liniştita, dar întru totul citadina Charlottenstrasse, ar fi putut crede că, de la fereastra lui, vede o pustietate, în care nu se întrezăreşte nici o linie de demarcaţie între cerul cenuşiu şi pământul tot cenuşiu. Surorii lui i-a fost suficient să remarce doar de două ori fotoliul lângă fereastră, pentru a înţelege totul; după aceea, de fiecare dată când deretica prin odaie, împingea fotoliul lângă geam, ba chiar lăsa ferestrele dinăuntru deschise.

Dacă ar fi putut să vorbească cu sora sa şi să-i mulţumească pentru tot ce făcea de dragul lui, Gregor ar fi acceptat mai uşor toate serviciile aduse; dar aşa, condamnat la tăcere, suferea nespus. Fireşte că ea căuta să atenueze, pe cât posibil, impresia penibilă şi, cu cât trecea vremea, izbutea să se prefacă tot mai bine; dar şi Gregor îi înţelegea din ce în ce mai limpede jocul. Simpla ei apariţie îi procura o suferinţă cumplită. Cum intra în odaie, Grete nici nu închidea bine uşa oricât era ea de grijulie să le ascundă celorlalţi priveliştea camerei lui Gregor – şi alerga îndată la fereastră, de parcă s-ar fi sufocat; o deschidea larg, cu mâini grăbite şi, fie cât de frig, rămânea o clipă cu capul scos afară, respirând adânc. De două ori pe zi îl înspăimânta pe Gregor cu alergatul şi zgomotul ei; tot timpul cât era geamul deschis, Gregor tremura de frig sub canapea; ştia şi el foarte bine că Grete l-ar fi scutit de supliciul acesta, dacă i-ar fi fost cât de cât posibil să stea cu ferestrele închise într-o cameră, în care se afla şi el.

O dată – cam la vreo lună după metamorfozarea lui Gregor, deci când Grete n-ar mai fi avut motive să se mire de înfăţişarea lui – ea veni ceva mai devreme ca de obicei şi-l găsi pe fratele ei tocmai stând la fereastră, nemişcat, într-o poziţie care trezea spaimă. Gregor se aştepta s-o vadă renunţând de a intra în cameră, întrucât, din locul unde se afla, o împiedica sa deschidă fereastra numaidecât; dar Grete nu se mulţumi doar să nu intre, ci se trase speriată îndărăt şi trânti uşa; un străin şi-ar fi putut închipui că Gregor o pândise şi voise s-o muşte. Fireşte că Gregor se ascunse îndată sub canapea, dar trebui să aştepte până la prânz reîntoarcerea ei; iar când veni, păru mai îngrijorată ca de obicei, Gregor îşi dădu astfel seama că aspectul lui nu încetase să-i inspire dezgust şi că biata fată trebuia să se stăpânească, pentru a nu fugi de îndată ce-l vedea pe el sau vreo părticică din corpul lui, ce se zărea de sub canapea. Pentru a o scuti şi de acest spectacol, Gregor cară într-o zi cu spinarea un cearşaf de pat – i-au trebuit patru ceasuri pentru aceasta – şi-l duse pe canapea, unde-l aşeză în aşa fel, încât trupul să-i fie complet acoperit când stătea dedesubt, iar Grete să nu-l poată vedea nici chiar dacă se apleca în jos. Dacă sora sa ar fi fost de părere că cearşaful nu era necesar, n-avea decât să-l tragă la o parte – căci doar era destul de limpede, că Gregor nu se izolase astfel de plăcere; dar ea lăsă cearşaful cum era, ba chiar o dată, când Gregor dădu uşor cearşaful în lături cu capul, pentru a observa ce impresie i-a făcut surorii lui noua orânduială, i se păru că surprinde o privire de recunoştinţă în ochii ei.

În primele două săptămâni, părinţii nu-şi putură lua inima în dinţi să intre la el în cameră şi Gregor îi auzi rostind cuvinte de laudă cu privire la munca actuală a Gretei – ei care, în trecut, se plângeau deseori că nu le dă nici o mână de ajutor în casă. Acum aşteptau adesea – şi tata şi mama – în faţa uşii lui Gregor, în timp ce sora lui deretica prin cameră; de-ndată ce ieşea de la el, o descoseau amănunţit, în ce stare a găsit odaia, ce-a mâncat Gregor, cum s-a comportat de rândul acesta şi dacă n-a remarcat vreo ameliorare oricât de mică. De altfel, mama a vrut destul de curând să intre în camera lui Gregor, dar tatăl şi sora lui au împiedicat-o, la început cu argumente logice, pe care Gregor le ascultă cu multă atenţie şi le aprobă întru totul. Mai târziu trebuiră s-o oprească cu forţa, iar când mama începu să strige: „Lăsaţi-mă să intru la Gregor, la bietul meu băiat nefericit! Nu pricepeţi că trebuie să mă duc la el?”, Gregor se gândi, că poate n-ar fi rău dacă mama ar veni înăuntru, fireşte nu în fiecare zi, dar măcar o dată pe săptămână; ea înţelegea totul mult mai bine decât Grete care, cu tot curajul ei, nu era decât un copil şi care, de fapt, nu-şi asumase această grea povară decât, poate, doar din uşurinţă copilărească.

Dorinţa lui Gregor de a-şi vedea mama se împlini curând. În timpul zilei, Gregor nu voia să se arate la fereastră, pentru a nu-şi compromite părinţii, dar nici de plimbat nu se putea plimba prea mult pe cei câţiva metri pătraţi de duşumea, iar de stat culcat liniştit îi venea greu chiar şi noaptea; în scurtă vreme nici mâncarea nu-i mai producea vreo plăcere şi astfel luă obiceiul să se distreze căţărându-se, cruciş şi curmeziş, pe pereţi şi pe tavan. În special îi plăcea să stea atârnat de plafon; era cu totul altceva decât să zacă lungit pe podele; respira mai liber; simţea în tot trupul ca un fel de vibraţie; şi, în starea de euforică uitare de sine care-l cuprindea acolo sus, i se întâmpla uneori, spre marea lui surprindere, să-şi dea drumul şi să vină grămadă jos. Dar acum ştia, fireşte, să-şi stăpânească mai bine corpul şi nu păţea nimic, chiar când cădea de la asemenea înălţime. Sora lui observă curând această nouă distracţie – dat fiind că Gregor lăsa, în timpul preumblărilor, urme de lichid vâscos pe ici, colo – şi atunci îi veni în gând să-i uşureze căţăratul, pe cât posibil, şi să scoată din cameră toate mobilele care l-ar fi putut împiedica, în primul rând dulapul şi biroul. Dar, singură, nu era în stare să îndeplinească acest lucru; pe tata, nu îndrăznea să-l cheme; servitoarea – o fată de şaisprezece ani – nu i-ar fi dat în nici un caz vreo mână de ajutor întrucât, deşi rezista curajos pe poziţie de la plecarea fostei bucătărese, ceruse îngăduinţa să ţină bucătăria încuiată tot timpul şi să nu deschidă decât atunci când era chemată în mod special; Grete nu avea altceva de ales, decât s-o cheme pe mama, odată, în lipsa tatălui de acasă. Mama acceptă cu exclamaţii de bucurie, dar când ajunse în faţa uşii de la camera lui Gregor, amuţi. Grete se uită mai întâi prin cameră să vadă dacă totul e în ordine; abia după aceea îi dădu voie şi mamei să intre. Gregor trase în grabă cearşaful mai jos decât de obicei şi-i făcu mai multe falduri, dându-i un aspect de parcă fusese aruncat din întâmplare pe canapea. De rândul acesta se abţinu de a mai spiona pe sub cearşaf şi nu se uită după bătrână; era mulţumit să ştie doar că venise, în sfârşit. „Poţi intra, nu se vede”, spuse Grete mamei, conducând-o probabil de mână. Gregor auzi doar cum cele două femei plăpânde mişcau din loc vechiul şi masivul şifonier – Grete ţinând să-şi asume tot greul muncii, în pofida temerilor mamei, care o avertiza să nu facă un efort prea mare. Totul dură destul de mult. După un sfert de oră de trudă, mama spuse că ar fi totuşi mai bine să pună şifonierul la loc întrucât, în primul rând era prea greu şi ele două n-ar fi putut termina treaba înainte de înapoierea tatălui, iar dacă-l lăsau în mijlocul camerei l-ar fi încurcat pe Gregor; şi-apoi, în al doilea rând, nu ştiau sigur dacă, prin îndepărtarea mobilelor, îi făceau plăcere lui Gregor. Ea era de altă părere: aspectul pereţilor goi îi producea o strângere de inimă, şi oare Gregor – care se obişnuise de atâta vreme cu mobilele din camera lui – nu va avea, şi el, acelaşi, sentiment şi nu se va simţi părăsit, în odaia goală? Apoi conchise vorbind în şoaptă, ca totdeauna, de parcă ar fi vrut ca Gregor – despre care nu ştia în ce loc se află – să nu-i audă nici măcar vocea, căci despre faptul că nu înţelege cuvintele era convinsă. „Şi-apoi prin scoaterea mobilelor, dăm dovadă că renunţăm la orice speranţă de a-l mai vedea însănătoşit şi că-l părăsim fără milă, în voia soartei? Cred că cel mai bun lucru ar fi să încercăm a păstra camera în starea dinainte, pentru ca Gregor să găsească totul neschimbat, când se va reîntoarce la noi, şi sa poată uita mai uşor cele petrecute între timp.”

Auzind aceste cuvinte ale mamei, Gregor îşi dădu seama că cele două luni, în care nimeni nu-i adresase cuvântul şi în care dusese o viaţă monotonă în sânul familiei, îi tulburaseră probabil minţile; altfel nu-şi putea explica cum de-l cuprinsese dorinţa nestrămutată de a-şi vedea camera golită de mobile. Oare dorea cu adevărat ca odaia lui caldă şi confortabil mobilată, cu piese de familie, să fie transformată într-o cavernă, unde să se poată târî nestingherit în toate direcţiile, deşi preţul acestei libertăţi ar fi însemnat uitarea rapidă şi totală a trecutului său omenesc? Era oare pe punctul de-a uita totul şi doar vocea mamei, pe care n-o mai auzise de mult, izbutise să-l trezească din această toropeală? Nu, nu trebuia scos nimic din cameră; totul trebuia să rămână pe loc; nu se putea lipsi de influenţa binefăcătoare a mobilelor; chiar dacă acestea îl împiedicau să se târască fără rost în toate direcţiile, nu era nici o pagubă; dimpotrivă, era mai bine aşa.

Din păcate, Grete fu de altă părere decât mama; ea se obişnuise – fireşte, pe bună drepte – să treacă în faţa părinţilor drept o autoritate în toate chestiunile care-l priveau pe Gregor; aşa că, şi de rândul acesta părerea mamei o determină să hotărască, dimpotrivă, scoaterea nu numai a dulapului şi biroului, cum intenţionase la început, dar şi a tuturor celorlalte mobile, cu excepţia indispensabilei canapele. Desigur că hotărârea nu fusese dictată numai de încăpăţânarea ei copilărească şi de sentimentul încrederii în sine, pe care-l dobândise, atât de pe neaşteptate şi cu atâta trudă, în ultima vreme; dar Grete observase, totodată, că Gregor avea nevoie de mult spaţiu pentru a se mişca în voie şi că – din câte îşi putea da ea seama – nu se folosea câtuşi de puţin de mobile. Poate că mai contribuise, însă, la hotărârea asta şi romantismul vârstei – un sentiment care caută totdeauna satisfacţie şi care-i insuflase dorinţa să dramatizeze peste măsură situaţia fratelui său, pentru a putea să i se devoteze cu atât mai mult. Căci nimeni, în afară de ea, n-ar fi cutezat să intre într-o cameră, în care Gregor hălăduia între pereţii goi.

Iată de ce nu se lăsă clintită din hotărârea ei, aici chiar de către mama care, simţindu-se neliniştită şi nesigură în camera lui Gregor, amuţi în curând şi începu s-o ajute, după puterile ei, la căratul mobilelor afară. La urma urmei, Gregor putea să se lipsească de dulap, dar biroul ar fi trebuit să rămână la locul lui. Abia părăsiră femeile camera, împingând dulapul cu opinteli şi icneli, că Gregor şi scoase numaidecât capul de sub canapea, ca să vadă cum ar putea interveni şi el, cât mai prudent şi mai cu tact. Din nefericire, însă, cea care se întoarse mai întâi fu tocmai mama, în timp ce Grete rămase în camera de alături, unde cuprinsese dulapul cu braţele şi încerca zadarnic să-l clintească din loc, clătinându-l într-o parte şi într-alta. Dar mama nu era obişnuită cu aspectul fiului ei şi ar fi putut să se îmbolnăvească de spaimă; aşa că Gregor, speriat se retrase de-a-ndărătelea până la celălalt capăt ai canapelei şi nu putu evita ca, în faţă, cearşaful să se mişte puţin. Acest fapt fu de-ajuns pentru a atrage atenţia mamei; ea rămase o clipă ţintuită locului, apoi alergă îndărăt la Grete.

Deşi Gregor îşi repeta într-una că nu se întâmpla nimic neobişnuit, şi că doar se schimba locul câtorva mobile, trebui să recunoască, până la urmă, că acest dute-vino al femeilor, micile lor exclamaţii, hârşâitul mobilelor pe duşumele îi făceau impresia unui vacarm ce izbucnea din toate părţile; şi, oricât îşi ascundea capul, strângându-şi picioarele şi ghemuindu-se la pământ, era nevoit să-şi spună că nu va mai putea îndura multa vreme tortura asta. Femeile îi goliră camera şi luară tot ce-i era drag; dulapul, în care-şi ţinea traforajul şi toate sculele, fusese scos; acum încercau să clintească biroul, ale cărui picioare se adânciseră cu vremea în lemnul podelei – biroul pe care îşi scrisese temele ca student la Academia Comercială, ca elev de liceu şi chiar ca şcolar în clasele primare; acum nu mai avea timp să ţină seamă de bunele intenţii ale celor două femei, de a căror prezenţă în cameră aproape că uitase, mai ales că oboseala le făcea să robotească în tăcere şi nu se mai auzea decât tropăitul înfundat al paşilor lor pe duşumele.

Astfel Gregor ieşi la iveală – în clipa când femeile tocmai se rezemaseră de birou, în camera alăturată, pentru a-şi trage sufletul – şi îşi schimbă de patru ori direcţia mersului, întrucât nu ştia nici el ce trebuia să salveze mai întâi; deodată zări pe peretele gol tabloul doamnei îmbrăcată toată în blănuri, se caţără grăbit în sus şi se lipi cu abdomenul înfierbântat pe geamul rece, care-i dădu o senzaţie plăcută de răcoreală Măcar tabloul acesta, pe care-l acoperea cu trupul lui, nu i-l va lua nimenI. Întoarse capul spre uşă, pentru a putea observa femeile când vor reveni în odaie.

Ele nu se odihniră prea mult şi se întoarseră îndată; Grete o prinse pe mama de mijloc aproape purtând-o pe sus. „Ei, acum ce mai luăm?” spuse fata privind în jur. Deodată dădu cu ochii de Gregor, căţărat pe perete. Nu izbuti să-şi păstreze cumpătul decât, probabil, pentru că era şi mama de faţă; îşi plecă faţa spre ea, pentru a o împiedica să se uite în jur, şi-i vorbi precipitat, tremurând toată: „Vino, nu vrei să mergem mai bine, pentru o clipă, îndărăt în sufragerie?” Gregor înţelese limpede intenţia Gretei; voia s-o pună pe mama la adăpost, pentru ca după aceea să-l gonească de pe perete. Ei bine, n-avea decât să încerce! Sta întins, cât era de lung, pe tabloul lui şi n-avea de gând să renunţe şi la acesta. Mai degrabă îi va sări surorii în cap.

Dar cuvintele rostite de Grete nu avură alt rezultat, decât s-o neliniştească pe mama sa, care făcu un pas într-o parte, zări imensa pată cafenie de pe tapetul înflorat, scoase un ţipăt şi, până să-şi dea seama că era vorba de Gregor, icni cu glas strident şi sugrumat: „O, Doamne! 0, Doamne!”, apoi căzu pe canapea, cu braţele întinse în lături, parcă a renunţare totală, şi rămase nemişcată. „Uf, Gregor!” strigă Grete, ameninţându-l cu pumnul şi sfredelindu-l cu privirea. Erau primele cuvinte pe care i le adresa direct, de când se metamorfozase. Apoi Grete alergă în camera alăturată, pentru a aduce niscaiva săruri, cu care s-o trezească pe mama din leşin; Gregor se hotărî să dea şi el o mână de ajutor – pentru salvarea tabloului mai era timp şi după aceea; dar se lipise puternic de tablou şi trebui să facă un efort violent pentru a se desprinde; alergă îndată în camera de alături, ca şi cum ar fi fost în stare s-o ajute pe Grete cu sfatul, ca odinioară; dar trebui să rămână inactiv în spatele ei, în timp ce ea răscolea febril printre sticluţe; ba o mai şi sperie, când fata se întoarse şi dădu cu ochii de el; o sticluţă îi scăpă pe jos şi se făcu ţăndări; un ciob îl răni pe Gregor la faţă, în timp ce doctoria corozivă îi scălda picioruşele; fără să mai întârzie, Grete luă atâtea sticluţe, câte putea ţine în mână, şi alergă îndărăt la mama, închizând uşa cu piciorul. Gregor se văzu aşadar izolat de mama, care era poate pe moarte, din cauza lui; uşa nu putea s-o deschidă, de teamă ca nu cumva s-o pună pe fugă pe sora lui, şi ea trebuia doară să rămână lângă mama; n-avea altceva de făcut, decât să aştepte; chinuit de remuşcări şi de îngrijorare, începu să se târască peste tot, se căţăra pe pereţi, pe mobile şi pe tavan, apoi, cuprins de disperare şi simţind că totul parcă i se învârte în jur, căzu lat în mijlocul mesei celei mari.

Trecu o vreme; Gregor sta locului, istovit; în jur domnea linişte – poate că era semn bun. Deodată se auzi soneria. Servitoarea era încuiată, fireşte, în bucătărie, aşa că trebui să se ducă chiar Grete să deschidă. Venise tata. „Ce s-a întâmplat?” fură primele lui cuvinte; fără îndoială că înfăţişarea fetei îl făcuse să bănuiască ceva. Grete răspunse cu glas înfundat – probabil îşi ascunsese faţa la pieptul tatălui: „A leşinat mama dar acum îi e mai bine; Gregor a ieşit din ascunzătoare!” „Mă aşteptam la una ca asta, răspunse tata, de când vă tot spun eu, dar cine se-nţelege cu voi, femeile!” Gregor îşi dădu seama că tata interpreta greşit lămuririle laconice ale fetei şi-şi închipuia că fiul lui se făcuse vinovat de vreo violenţă. De aceea Gregor trebuia să încerce acum să-l îmbuneze, căci de explicaţii mai pe larg n-avea nici timp şi nici nu era în stare. Aşa că se refugie lângă uşa camerei lui şi se lipi de ea, pentru ca, atunci când va intra în sufragerie, tata să vadă numaidecât buna intenţie a lui Gregor de-a se întoarce în odaia sa, şi să-şi dea seama că nu e nevoie să-l gonească cu forţA. Ci doar să-i deschidă uşa pentru ca el să dispară numaidecât.

Dar tata nu era în dispoziţia de-a observa asemenea subtilităţi. „Aha!” strigă el de cum intră, cu o intonaţie de mânie şi totodată de bucurie. Gregor îşi depărta capul de uşă şi-l ridică spre tatăl lui. Dar nu-şi închipuise să-l vadă aşa, cum arata acum; e drept că, în ultima vreme, se lăsase furat de noul său obicei de-a se căţăra peste tot şi uitase să se mai intereseze, ca la început, de toate evenimentele din restul apartamentului; şi doar trebuia să se aştepte la unele schimbări. Totuşi, totuşI. Mai era acesta într-adevăr tatăl lui? Era oare acelaşi om, care şedea ghemuit în pat, ostenit, atunci când Gregor pleca altădată la drum; care, la întoarcere, îl primea îmbrăcat în halat, şezând în fotoliu; care nici măcar nu mai era în stare să se scoale şi se mulţumea doar să ridice braţele în semn de bucurie; şi care, în cursul rarelor plimbări familiale – în două-trei duminici din an şi în zilele de mare sărbătoare – se târa anevoie între Gregor şi mama, deşi mergeau destul de încet; acel bătrânel care umbla încotoşmănat într-un palton răpănos, sprijinindu-se cu grijă în baston, şi care, când voia să spună ceva, se oprea în loc şi-şi chema însoţitorii lângă el? Acum însă îşi revenise atât de bine, încât Gregor nu-l mai recunoştea; avea pe el o uniformă albastră, strânsă pe corp şi cu nasturi aurii, cum purtau uşierii instituţiilor bancare; peste gulerul înalt şi rigid al uniformei se revărsa o guşă dublă, bine împlinită; umbrită de sprâncene stufoase, privirea ochilor lui negri ţâşnea vioaie şi tânără; părul alb, de obicei răvăşit, şi-l pieptănase cu cărare în creştet şi-l ferchezuise cu grijă. Bătrânul îşi aruncă pe canapea şapca, pe care era brodată monograma unei bănci oarecare – făcând-o să descrie un arc de cerc de-a curmezişul camerei – apoi, răsfrângându-şi pulpanele lungi ale surtucului spre spate şi vârând mâinile în buzunare, se îndreptă spre Gregor, cu o privire cruntă. Nici el singur nu ştia ce trebuia să facă; în orice caz păşea rar, ridicând picioarele mult în sus, iar Gregor privi uimit la grosimea neobişnuită a tălpilor de la bocanci. Dar nu se mulţumi doar să privească, întrucât ştia chiar din primele zile ale noii lui existenţe, că tata considera severitatea excesivă ca singura atitudine potrivită faţă de fiul său. Aşa că Gregor începu să se retragă dinaintea lui, oprindu-se ori de câte ori bătrânul sta pe loc, şi pornind din nou la cea mai mică mişcare a lui. Dădură astfel ocol camerei de mai multe ori, fără ca să se petreacă ceva hotărâtor, ba chiar fără ca ritmul lent al mişcărilor să dea impresia că ar fi vorba de-o urmărire. De aceea Gregor rămase deocamdată pe podele, de teamă ca nu cumva tatăl sau, văzându-l căţărându-se pe pereţi sau pe plafon, să-şi imagineze că avea vreo intenţie rea. Gregor întrevedea limpede, fireşte, că nu putea rezista multă vreme la această alergătură, dat fiind că, în timp ce tatăl său făcea un singur pas, el trebuia să-şi mişte de nenumărate ori picioruşele. Începu să simtă că-şi pierde răsuflarea, mai ales că nici înainte vreme nu se prea putuse lăuda cu plămânii. Mergea astfel şerpuind într-una şi, stăpânit de gândul de a-şi păstra toate forţele în vederea unui efort suprem, abia dacă-şi mijea ochii; iar zăpăceala care-l cuprinsese îl făcu să nu se mai gândească decât la fugă, ca singurul mijloc posibil de scăpare, uitând că mai avea la dispoziţie şi pereţii, chiar dacă erau mascaţi în parte de mobile frumos sculptate, pline de horbote şi dantele. Deodată ceva trecu în zbor uşor chiar pe lângă el, căzu jos şi se duse de-a dura înaintea lui. Era un măr; numaidecât zbură şi al doilea după el; de spaimă, Gregor se opri pe loc; era inutil să alerge mai departe, de vreme ce tatăl lui se hotărâse să-l bombardeze. Acesta îşi umpluse buzunarele din fructiera de pe bufet şi acum arunca măr după măr, deocamdată fără să ochească precis. Merele mici şi roşii se rostogoleau pe jos şi se ciocneau între ele, de parcă erau electrizate. Un măr, aruncat fără multă forţă, atinse spinarea lui Gregor, dar lunecă pe ea fără să-i facă vreun rău; următorul însă, care veni numaidecât, se înfipse pur şi simplu în spinarea lui; Gregor încercă să se târască mai departe, ca şi cum ar fi sperat că – deplasându-se – va putea scăpa de îngrozitoarea durere care-l săgetase pe neaşteptate; dar se simţi ţintuit locului şi se întinse cât era de lung, pierzându-şi cunoştinţa cu totul. Cu o ultimă privire mai văzu uşa de la camera lui deschizându-se brusc, apoi pe sora lui ţipând şi alergând după mama, care fugea înainte, fără bluză, întrucât Grete i-o scosese în timpul leşinului pentru a o ajuta să respire mai uşor; văzu de asemeni cum mama se repezi spre tata, pierzându-şi pe drum fustele descopciate şi împiedicându-se în ele, apoi cum îl cuprinse cu braţele pe după gât, lipindu-se de el, şi cum – în timp ce lui Gregor i se împăienjeniseră ochii – îl implora să cruţe viaţa fiului lor.

III

Mărul rămase înfipt în carnea lui – amintire palpabilă – întrucât nimeni nu îndrăznise să-l scoată de-acolo; iar grava rană, de pe urma căreia zăcu mai bine de o lună, părea să-i fi amintit chiar şi tatălui său că, în ciuda tristei şi respingătoarei forme actuale, Gregor era totuşi un membru al familiei, pe care nu-l putea trata ca pe-un duşman, şi că datoria familiei era să-şi înfrângă dezgustul şi să-l tolereze, pur şi simplu să-l tolereze.

Şi chiar dacă, din cauza rănii, Gregor îşi pierduse mult din agilitate, probabil pentru totdeauna, şi-i trebuiau deocamdată minute întregi pentru a traversa camera, ca un bătrân invalid – de căţărat pe pereţi nici nu mai putea fi vorba – totuşi obţinuse, în schimbul acestei agravări a stării sale, o compensaţie care i se părea satisfăcătoare: uşa sufrageriei se deschidea acum în fiecare seară şi Gregor – care începea să supravegheze nerăbdător uşa cu un ceas, două înainte – putea să vadă, din ascunzişul camerei sale întunecate, întreaga familie stând la masa luminată, şi putea asculta discuţiile, cu încuviinţarea lor, deci cu totul altfel decât înainte.

Desigur că nu mai erau discuţiile însufleţite de altădată, la care Gregor se gândea totdeauna cu nostalgie când se vâra în aşternutul jilav al vreunei cămăruţe de hotel. Acum nu prea aveau multe să-şi spună. Tata adormea în fotoliul său îndată după cină; mama şi sora se îndemnau reciproc la tăcere; aplecată, la lumina lămpii, mama broda rufărie fină pentru un magazin de lenjerie; sora, care se angajase vânzătoare, învăţa seara stenografia şi franceza, pentru a putea obţine cândva un post mai bun. Tata se trezea uneori şi, ca şi cum n-ar fi dormit între timp, îi spunea mamei: „Ce mult mai lucrezi azi!”, apoi adormea la loc, în vreme ce mama şi sora îşi zâmbeau ostenite.

Stăpânit de un fel de încăpăţânare capricioasă, tata refuza să-şi scoată livreaua, chiar şi acasă; şi, pe când halatul de casă atârna inutil în cuier, el aţipea în fotoliul lui, complet îmbrăcat, de parcă ar fi vrut să fie gata de serviciu în orice clipă şi s-ar fi aşteptat să audă, chiar şi aici, chemarea vreunui superior. Din această cauză uniforma lui, care nu fusese nouă nici când o primise, îşi pierdea din strălucire pe zi ce trecea, oricâtă grijă aveau mama şi Grete s-o cureţe; iar Gregor privea adeseori seri întregi la acest surtuc, plin tot de pete şi cu nasturii lustruiţi lună, în care bătrânul tată dormea cât se poate de incomod, dar liniştit.

De-ndată ce bătea ora zece, mama încerca să-l trezească pe tata vorbindu-i încetişor, apoi căuta să-l convingă că e vremea de mers la culcare, întrucât ăsta nu e somn adevărat, iar el, care trebuie să fie la serviciu dimineaţa la şase, are nevoie să doarmă bine. Dar, cu încăpăţânarea care pusese stăpânire pe el de când era uşier, bătrânul stăruia totdeauna să mai rămână la masă, deşi adormea numaidecât din nou, cu regularitate, iar după aceea cu greu mai putea fi determinat să se mute din fotoliu în pat. Oricât insistau apoi mama şi Grete, avertizându-l în fel şi chip, el clătina încetişor din cap timp de un sfert de oră, fără a deschide ochii şi fără a se scula. Mama îl trăgea de mânecă, îi şoptea la ureche cuvinte măgulitoare, Grete îşi lăsa lucrul pentru a sări în ajutorul mamei, dar totul fără nici un rezultat. Bătrânul se înfunda şi mai adânc în fotoliu. Abia când femeile îl apucau de subsuori, el îşi mijea ochii şi obişnuia să spună: „Ce mai viaţă! Asta e odihna bătrâneţelor mele?” Apoi, sprijinit de cele două femei, se ridica anevoie, de parcă şi-ar fi fost sie-însuşi o povară nespusă, se lăsa condus până la uşă, le făcea semn să plece şi-şi continua singur drumul, în timp ce mama arunca în grabă broderia, iar Grete tocul, pentru a alerga pe urma lui, ca să-l ajute mai departe.

Cine oare, din această familie trudită şi ostenită peste măsură, ar fi avut timp să se ocupe de Gregor mai mult decât era strict necesar? Bugetul familiei se redusese tot mai mult; până la urmă concediaseră şi slujnica; o femeie de serviciu angajată cu ora, o namilă ciolănoasă, cu părul alb fluturându-i în jurul capului, venea dimineaţa şi seara pentru treburile mai grele; de rest se îngrijea mama, bineînţeles paralel cu brodatul care nu se mai termina. Ajunseseră chiar să vândă diferite bijuterii de familie, pe care mama şi Grete le purtau odinioară, cu nespusă bucurie, la petreceri şi sărbători – şi lucrul acesta îl afla Gregor seara, când discutau despre preţurile obţinute. Dar cel mai puternic motiv de nemulţumire era, totdeauna, faptul că nu puteau renunţa la apartamentul acesta – mult prea mare pentru posibilităţile actuale – întrucât nu ştiau cum să-l mute şi pe Gregor. Însă acesta îşi dădea seama că nu numai reticenţele cu privire la el îi împiedicau să se mute, căci pe el l-ar fi putut transporta într-o ladă corespunzătoare, cu câteva găuri mici pentru aer; ceea ce oprea familia să schimbe locuinţa era descurajarea totală care-i cuprinsese şi gândul că fuseseră loviţi de-o nenorocire cum nu mai era alta în cercul lor de rude şi prieteni. Toate obligaţiile pe care lumea le impune celor sărmani, le îndeplineau cu vârf şi îndesat: tata se ducea să cumpere de mâncare funcţionarilor de la bancă, mama se jertfea trudind pentru rufăria altora, Grete alerga de colo până colo îndărătul tejghelei pentru a răspunde la chemările clienţilor; dar asta era tot ce putea face familia cu forţele ei proprii. Lui Gregor parcă i se re-deschidea rana din spinare când le vedea pe mama şi pe Grete revenind în sufragerie, după ce-l culcau pe tata, apoi lăsând lucrul deoparte şi apropiindu-şi capetele, în timp ce mama spunea: „Închide uşa de colo, Grete!”; Gregor rămânea atunci din nou în întuneric, pe când alături femeile îşi amestecau lacrimile sau rămâneau cu ochii secaţi, aţintiţi spre masă.

Gregor îşi petrecea zilele şi nopţile aproape fără somn. Din când în când se gândea ca, de-ndată ce se va deschide uşa, să ia din nou în mână toate treburile familiei, ca odinioară. În gândurile lui îşi făceau iar apariţia – după o lungă absenţă – directorul şi procuristul, funcţionarii comerciali şi practicanţii, servitorul cel greoi la minte, cei doi-trei prieteni de la alte firme, o cameristă de la un hotel din provincie – amintire fugară, dar dragă – o casieriţă dintr-un magazin de pălării, căreia îi făcuse curte în mod serios, dar prea şovăitor; toţi reveneau ca prin ceaţă, amestecându-se cu chipuri necunoscute sau uitate de mult; dar, în loc să-i ajute lui şi familiei, rămâneau inaccesibili, iar Gregor era bucuros când toate fantasmele acestea dispăreau din nou în beznă. Apoi îi pierea pofta de-a mai purta de grijă familiei şi simţea că-l cuprinde mânia din cauza proastei îngrijiri pe care i-o dădeau; şi, cu toate că nu ştia nici el singur ce-ar fi poftit să mănânce, făcea planuri cum să ajungă în cămară şi să ia de-acolo tot ce i se cuvenea, chiar dacă nu-l îndemna foamea. Fără să-şi mai bată capul cam ce-ar putea să-i placă lui Gregor, Grete venea pe fugă, dimineaţa şi la prânz, înainte de a pleca la magazin, şi împingea cu piciorul în camera lui o mâncare oarecare, pe care seara o scotea cu mătura afară, fără a ţine seama dacă ciugulise din ea sau – de cele mai multe ori – nici măcar n-o atinsese. Curăţenia camerei, de care se ocupa acum seara, o expedia cât putea mai repede. Dâre de murdărie brăzdau pereţii, iar pe alocuri se-nşirau grămăjoare de praf şi gunoi. La început, Gregor se aşeza semnificativ în diferite colţuri, pentru ca sora lui, venind în cameră, să înţeleagă reproşul tacit. Dar putea sta acolo săptămâni în şir, că Grete tot nu deretica; vedea şi ea murdăria, întocmai ca Gregor, dar se hotărâse s-o lase aşa cum era. Aceasta n-o împiedica să stăruie – cu romantica ei sensibilitate, care emoţionase întreaga familie – ca dereticatul camerei lui Gregor să fie lăsat în seama ei. O dată, mama se apucă de curăţenie generală la Gregor în cameră, folosind mai multe găleţi cu apă, spre disperarea acestuia, care se refugie de umezeală pe canapea, unde rămase nemişcat şi amărât. Dar mama nu scăpă de pedeapsă: de-ndată ce Grete observă, seara, schimbarea din odaia lui Gregor, fugi în sufragerie, ofensată la culme, şi izbucni într-un plâns cu sughiţuri, cu toate că mama îşi frângea mâinile, implorând-o să se liniştească; tata sări speriat din fotoliul unde aţipise şi privi scena cu neputincioasă nedumerire; apoi, agitaţia îi cuprinse pe toţi; tata îi făcu, pe de o parte, reproşuri mamei că n-o lăsa pe fată să aibă grijă de curăţenie, iar pe de altă parte ţipa la Grete, că nu-i va mai îngădui niciodată să deretice în camera lui Gregor; între timp, mama se străduia să-l târască în dormitor pe bătrânul care-şi ieşise din fire, pe când Grete, suspinând din rărunchi, bătea cu pumnii ei mici în masă; iar Gregor şuiera din răsputeri, de furie că nimeni nu se gândise să închidă uşa, pentru a-l scuti de acest spectacol şi scandal.

Dar chiar dacă Grete, obosită de slujba ei se săturase să-i tot poarte de grijă fratelui ei, ca mai-nainte, totuşi n-ar fi fost nevoie ca mama să-i ia locul şi nici ca Gregor să fie neglijat. Căci acum aveau o femeie de ajutor. Această vădană bătrână, care scăpase în viaţa ei din multe nenorociri, numai datorită ciolanelor ei solide, nu simţea nici o repulsie faţă de Gregor. Fără a fi curioasă din fire, deschisese într-o zi, întâmplător, uşa camerei acestuia şi rămăsese cu mâinile încrucişate pe burtă, uitându-se la făptura aceea care, luată prin surprindere, alerga zbuciumându-se de colo până colo, deşi n-o ameninţa nimeni. De atunci nu trecea nici o zi fără ca femeia să nu deschidă uşa în treacăt, dimineaţa şi seara, şi să privească înăuntru la Gregor. La început îl chema la ea, strigându-l cu cuvinte pe care le socotea prietenoase: „Ia vino-ncoa’, gândacule! sau „Uite-l şi pe gândacul ăsta bătrân”. Dar Gregor nu răspundea în nici un fel la asemenea chemări, ci rămânea la locul lui, nemişcat, de parcă nici nu s-ar fi deschis uşa. În loc ca familia s-o lase pe această bătrână să-l deranjeze inutil, oricând avea poftă, mai bine ar fi pus-o să deretice zilnic odaia! Într-o zi, când ploaia izbea puternic în geam, prevestind parcă primăvara Gregor era grozav de nervos şi, când slujnica începu să-l cheme, ca de obicei, se îndreptă spre ea, încet şi greoi, ca şi cum ar fi vrut s-o atace. Dar, în loc să se sperie, femeia apucă un scaun de lângă uşă şi-l ridică în sus, deschizând gura cu intenţia vădită de-a n-o închide la loc decât după ce scaunul se va fi abătut pe spinarea lui Gregor. „Ei? Asta-i tot?” întrebă ea când îl văzu pe Gregor făcând stânga-mprejur; apoi, cu un gest potolit, puse scaunul îndărăt la locul lui. Gregor nu mai mânca acum aproape nimic. Doar când trecea întâmplător pe lângă mâncarea ce-i fusese pregătită, lua o îmbucătură, mai mult în joacă, o ţinea în gură ore de-a rândul, apoi o scuipa de cele mai multe ori pe jos. La început se gândise că ceea ce îi tăia pofta de mâncare era tristeţea pricinuită de halul jalnic în care ajunsese camera lui; dar se-nşelase, întrucât se împăcase foarte repede cu noul ei aspect. Ai casei se obişnuiseră să care la el în odaie toate lucrurile, ce nu-şi găseau loc altundeva – şi erau destule asemenea lucruri, mai ales de când una din camerele apartamentului fusese închiriată la trei locatari. Aceşti domni serioşi – toţi trei aveau bărbi mari, după cum constată Gregor într-o zi, prin crăpătura uşii – ţineau foarte mult la buna rânduială nu numai a camerei lor, ci a întregii gospodării şi mai ales a bucătăriei, câtă vreme locuiau aici cu o chirie. Nu suportau să vadă lucruri inutile şi, mai ales, murdare. În plus, aduseseră cu ei aproape tot ceea ce le era necesar. Din această cauză deveniseră inutile multe obiecte, pe care familia nici nu le putea vinde şi nici nu se îndura să le arunce. Toate acestea luară calea camerei lui GregoR. În curând le urmă lada cu cenuşă şi găleata de gunoi din bucătărie. Tot ceea ce nu-şi afla întrebuinţare, pentru moment, era aruncat pur şi simplu în camera lui Gregor, de către femeia de serviciu, care era totdeauna grăbită; din fericire, Gregor nu vedea, în general, decât obiectul respectiv şi mâna care-l ţinea. Probabil că bătrâna avea intenţia să le ia de-acolo, la prima ocazie, sau să le arunce pe toate deodată; dar, în realitate, ele rămâneau chiar pe locul unde fuseseră azvârlite de la bun început, afară doar dacă nu le clintea Gregor de acolo, mai întâi din nevoia de a-şi croi drum pe unde să se târască, mai apoi pentru că operaţia aceasta îi făcea din ce în ce mai multă plăcere – deşi după asemenea exerciţii rămânea ore întregi nemişcat, obosit de moarte şi trist.

Întrucât locatarii luau uneori masa de seară acasă, în sufrageria comună, uşa dintre aceasta şi camera lui Gregor rămânea închisă în serile respective; dar Gregor renunţă foarte uşor la deschiderea uşii, că doar şi în alte seri, când uşa era deschisă, se întâmpla să nu profite de acest lucru ci să stea ascuns în ungherul cel mai întunecos, fără ca familia să bage măcar de seamă. O dată, însă, femeia de serviciu lăsă uşa dinspre sufragerie întredeschisă; şi uşa rămase astfel crăpată până seara când domnii locatari veniră în sufragerie şi aprinseră lumina. Se aşezară la capătul mesei unde şedeau odinioară tata, mama şi Gregor, îşi despăturiră şervetele şi aşteptară cu furculiţa şi cuţitul în mână. Îndată se ivi în uşă mama, cu un castron de rasol şi, imediat în spatele ei, Grete cu un castron de cartofi plin cu vârf. Mâncarea aburea intens, scoţând adevăraţi nori. Chiriaşii se plecară deasupra castroanelor puse dinainte, de parcă ar fi vrut să le verifice până a nu începe să mănânce; şi într-adevăr, cel care şedea la mijloc şi părea să fie o adevărata autoritate faţă de ceilalţi doi, tăie o bucată de carne în două, aşa cum se afla în castron, probabil pentru a controla dacă este destul de fragedă şi dacă nu cumva e cazul s-o trimită îndărăt la bucătărie. Se arătă mulţumit, iar mama şi sora, care priviseră cu încordare la toată operaţia, porniră să zâmbească uşurate.

Familia însăşi mânca la bucătărie. Totuşi, înainte de a se duce acolo, tata venea în sufragerie, se înclina o singură dată, cu şapca în mână, şi făcea apoi înconjurul mesei. Chiriaşii se ridicau tustrei şi mormăiau ceva în barbă. După ce rămâneau singuri, mâncau fără a scoate aproape nici un cuvânt. Lui Gregor i se părea ciudat că, dintre zgomotele de la masă, se auzea mai intens doar scrâşnetul dinţilor mestecând, ca şi cum cei trei ar fi vrut să-i arate prin asta că, pentru a mânca ai nevoie de dinţi buni şi că şi cele mai straşnice mandibule nu fac doi bani dacă n-au dantură. «Mi-e foame şi mie, îşi mărturisi Gregor îngrijorat, dar nu de asemenea lucruri. Cum mai înfulecă locatarii ăştia! În timp ce eu mor de foame!»

Gregor nu-şi amintea s-o mai fi auzit pe sora lui cântând la vioară, în tot acest răstimp; tocmai în seara aceasta însă, sunetul viorii răsună dinspre bucătărie. Chiriaşii abia terminaseră de cinat, cel din mijloc scosese un ziar, din care dăduse câte o foaie celorlalţi doi, iar acum citeau toţi, rezemaţi comod pe spate, şi fumau. Când începu cântecul viorii, deveniră cu toţii atenţi şi se duseră, în vârful picioarelor, până la uşa antreului lângă care se opriră, grămădiţi unul într-altul. Dar paşii lor se auziseră, totuşi, până-n bucătărie întrucât tata le strigă: „Vă supără cumva vioara domnilor? Poate înceta numaidecât”. „Dimpotrivă, spuse domnul din mijloc, n-ar vrea domnişoara să vină înăuntru şi să cânte aici în cameră, unde e mai plăcut şi mai comod?” „Fireşte că da!” strigă tatăl, de parcă el ar fi fost cel care cânta la vioară. Domnii se reîntoarseră în cameră şi aşteptară. După puţin veni şi tatăl cu un pupitru de note, apoi mama cu notele şi, în fine, sora cu vioara. Grete pregăti totul, liniştit, pentru a începe să cânte; părinţii, care nu mai dăduseră până acum camere cu chirie, exagerau cu politeţea faţă de chiriaşi, neîndrăznind nici măcar să se aşeze în propriile lor fotolii; tatăl se rezemă de uşă, cu mâna dreaptă vârâtă între doi nasturi ai livrelei încheiate corect; mamei, însă, îi oferise unul dintre domni un fotoliu şi ea şedea acum într-un ungher, deoparte, întrucât lăsase fotoliul în locul unde, întâmplător, îl pusese chiriaşul. Sora începu să cânte; tata şi mama îi contemplau cu atenţie mişcările mâinilor – fiecare de la locul său. Atras de cântecul viorii, Gregor îndrăzni să înainteze puţin şi se trezi cu capul în sufragerie. Aproape nici nu-l mai surprindea faptul că, în ultima vreme, uitase cu totul de grija de-a nu deranja pe ai casei, grijă de care fusese atât de mândru odinioară. Şi, în fond, abia acum ar fi avut mai multe motive să stea ascuns, întrucât, din cauza prafului care-i năclăise camera şi care se ridica în aer la cea mai mică mişcare, era colbăit tot şi târa după el, pe spinare şi pe lături, scame, fire de păr şi resturi de mâncare; totul îi devenise acum mult prea indiferent, pentru a se mai întoarce pe spate şi a se curaţi frecându-se de covor, cum făcea înainte vreme de mai multe ori pe zi. În ciuda halului în care se afla, nu se sfii să înainteze câţiva paşi pe duşumelele impecabil lustruite ale sufrageriei.

Fireşte că nimeni nu băgă de seamă. Familia era cu totul vrăjită de cântecul viorii; în schimb chiriaşii, care stătuseră la început cu mâinile în buzunare, mult prea aproape de pupitru, ca şi cum ar fi vrut să urmărească notele – ceea ce sigur că o stânjenea pe Grete – se retraseră curând lângă fereastră, vorbind destul de tare, cu capetele plecate, şi rămaseră acolo sub privirile îngrijorate ale tatălui. Se vedea destul de limpede că păreau înşelaţi în speranţa lor de-a auzi o piesă de vioară frumoasă sau măcar agreabilă, că se şi saturaseră şi că doar politeţea îi determina să mai suporte această tulburare a siestei. Mai cu seamă felul în care suflau în aer fumul trabucurilor, pe nas sau pe gură, vădea o mare nervozitate din partea lor. Şi, cu toate acestea, Grete cânta atât de frumos! Faţa îi era aplecată pe-o parte, iar privirea urmărea, încordat şi trist, notele de pe portativ. Gregor mai înainta puţin, cu capul cât mai aproape de podea, încercând să-i întâlnească privirea. Oare era doar un simplu animal, când muzica îl emoţiona atât de profund? Avea impresia că descoperă, în fine, calea către hrana necunoscută, pe care o dorea atât de mult. Se hotărî să-şi facă drum până lângă Grete, apoi s-o tragă de fustă pentru a-i da să înţeleagă ca trebuie să vină cu vioara în camera lui, întrucât nimeni dintre cei de faţă nu-i aprecia arta atât de mult, ca el. După aceea n-o va mai lăsa să plece din odaia lui, cel puţin atât timp cât va mai fi el în viaţă; aspectul lui înspăimântător îi va fi, pentru prima oară, de folos; va sta de pază la toate uşile camerei sale şi se va repezi, pufnind, împotriva agresorilor; dar Grete trebuia să rămână nu din constrângere, ci de bunăvoie; să se aşeze pe canapea, lângă fratele ei, şi să-l asculte în sfârşit; voia să-i destăinuie că avusese intenţia fermă s-o dea la conservator şi că, dacă nu s-ar fi întâmplat între timp nenorocirea, le-ar fi comunicat tuturor hotărârea sa la Crăciunul trecut – oare a şi trecut Crăciunul? – fără a ţine seama de eventualele lor împotriviri. Sora lui va fi mişcată de această declaraţie şi va izbucni în lacrimi; iar Gregor se va sălta până la umărul ei şi o va săruta pe gât, mai ales că, de când se ducea la slujbă, Grete nu mai purta cordeluţă şi guleraş, ci umbla cu gâtul decoltat. „Domnule Samsa!” strigă domnul din mijloc; apoi, fără a mai rosti vreun cuvânt, îi arătă tatălui, cu degetul, pe Gregor, care înainta încet. Vioara amuţi, iar domnul din mijloc le zâmbi prietenilor lui, dând din cap, după care privi din nou spre Gregor. Tatălui i se păru mai urgent să-i liniştească pe locatari, decât să-l scoată pe Gregor de-acolo, deşi aceştia nu păreau de loc alarmaţi, iar Gregor părea să-i amuze mai mult decât vioara. Tatăl alergă spre ei, cu braţele întinse în lături, şi încercă săi împingă spre camera lor, împiedicându-i totodată să-l mai vadă pe Gregor. Dar ei începură să se cam enerveze, fără a se putea şti precis, dacă era din cauza purtării tatălui sau a faptului că începeau să-şi dea seama de vecinătatea ce le fusese impusă, fără ştirea lor. Îi cerură explicaţii domnului Samsa, ridicând şi ei braţele în sus şi trăgându-se nervoşi de barbă, apoi porniră spre camera lor, dar foarte încet. Între timp, Grete, care se pierduse cu totul atunci când se oprise din cântat, îşi reveni; mai stătu o vreme cu vioara şi arcuşul în mâinile ce atârnau moi în jos şi privi notele de parcă ar fi vrut să mai cânte; apoi se reculese brusc, puse instrumentul în poala mamei, care mai şedea încă în fotoliu şi abia îşi trăgea răsuflarea, după aceea dădu buzna în camera spre care se îndreptau chiriaşii, zoriţi din urmă de bătrânul Samsa. Se putea vedea cum, sub mâinile îndemânatice ale fetei, plăpumile şi pernele din paturi zburau prin aer pentru a se rândui la locul lor. Mai înainte ca locatarii să fi ajuns în camera lor, Grete terminase de aşternut paturile şi se şi strecurase afară. Tatăl părea să fi căzut din nou pradă toanelor lui bizare, întrucât uitase de respectul pe care-l datora chiriaşilor. El insistă şi-i împinse într-una până când, ajuns în pragul uşii, domnul din mijloc bătu o dată puternic cu piciorul în podea, făcându-l pe bătrân să se oprească locului. „Vă aduc la cunoştinţă prin aceasta, spuse el, ridicând mâna şi căutând cu privirea şi pe cele două femei, că date fiind condiţiile respingătoare ce domnesc în această familie – după aceste cuvinte, luă o hotărâre bruscă şi scuipă pe jos – voi părăsi camera imediat. Fireşte că nu voi plăti absolut nimic pentru zilele cât am stat aici, şi voi mai chibzui dacă nu e cazul să vă cer chiar şi daune, care – credeţi-mă – vor fi foarte uşor de motivat”. Apoi tăcu, privind fix înaintea lui şi aşteptând parcă ceva. Într-adevăr, cei doi prieteni interveniră şi ei.

„Şi noi plecăm imediat”. După aceasta, domnul din mijloc apucă violent clanţa şi trânti uşa răsunător.

Clătinându-se şi căutând sprijin în jur cu mâinile, tatăl se îndreptă spre fotoliu şi-şi dădu drumul să cadă de sus în el; ai fi zis că s-a întins pentru obişnuitul lui somn de după cină; doar tremurul zvâcnit al capului arăta că nu dormea câtuşi de puţin. În tot acest răstimp, Gregor stătuse liniştit în locul unde-l surprinseseră chiriaşii. Decepţia eşuării planului său, dar poate şi slăbiciunea datorită prelungitei înfometări îl făcea incapabil să se urnească din loc. Se temea de iminenţa certă a unei catastrofe generale, ce trebuia să se abată asupra lui, şi aştepta. Nu-l sperie nici măcar sunetul răsunător al viorii pe care mama o scăpă din poală, unde o ţinuse până atunci cu degetele tremurând.

„Dragii mei părinţi, spuse sora, bătând cu mâna în masă în chip de introducere, aşa nu mai merge. Dacă voi, poate, nu vă daţi seama, eu îmi dau perfect. Nu vreau să rostesc numele fratelui meu în faţa acestui monstru, de aceea spun numai atât: trebuie să căutăm să ne descotorosim de el. Am încercat tot ceea ce era omeneşte cu putinţă pentru a-l îngriji şi a-l suporta, şi cred că nimeni nu ne poate reproşa nimic”.

„Are de-o mie de ori dreptate! Spuse tata! Fără a-şi fi putut regăsi încă respiraţia, mama începu să tuşească înăbuşit, cu mina la gură, căpătând o expresie de demenţă în privire.

Grete alergă la mama şi o ţinu de frunte. Tatăl, căruia cuvintele surorii lui Gregor păreau să-i fi limpezit gândurile, se aşeză băţos pe un scaun şi se juca într-una cu şapca printre farfuriile rămase pe masă de la cina chiriaşilor, privind din când în când spre fiu-său, în tăcere.

„Trebuie să ne descotorosim de el, se adresa Grete acum exclusiv tatălui său, întrucât mama nu mai auzea nimic din cauza tusei, altfel parcă văd c-o să vă bage pe-amândoi în mormânt. Când cineva munceşte din greu, aşa cum facem noi, nu mai poate îndura această veşnică tortură, ori de câte ori se întoarce acasă. M-am săturat până-n gât”. Şi izbucni într-un asemenea plâns, încât lacrimile începură să-i picure de sus pe faţa mamei, de pe care le şterse cu gesturi mecanice.

„Dar ce să facem, fata mea?” spuse tatăl înduioşat, vădind o surprinzătoare înţelegere.

Grete ridică din umeri, exprimând astfel nehotărârea care o cuprinsese o dată cu plânsul şi care destrămase atitudinea fermă dinainte.

„Dacă ne-ar înţelege”, reluă tata oarecum întrebător; dar Grete, continuând să plângă, făcu un gest violent din mână, în semn că nici gând nu poate fi de aşa ceva.

„Dacă ne-ar înţelege, repetă bătrânul Samsa şi închise ochii, ca pentru a-şi reprezenta mai limpede convingerea fetei despre imposibilitatea acestui lucru, atunci poate că ar fi posibil să ne învoim cu el. Dar aşa.”

„Să dispară, strigă sora, este singura cale, tată! Trebuie să te eliberezi de gândul că el este Gregor. Toată nenorocirea noastră provine din faptul că am crezut atâta vreme acest lucru. Dar cum ar putea să fie Gregor? Dacă ar fi fost el, ar fi înţeles de mult că nu e posibilă convieţuirea între oameni şi astfel de animale şi ar fi plecat de bunăvoie. Atunci n-am mai fi avut nici un frate, dar ne-am fi putut continua viaţa şi i-am fi cinstit memoria. Dar aşa, animalul ăsta ne urmăreşte, ne goneşte chiriaşii, parc-ar vrea să pună stăpânire pe întreg apartamentul şi să ne silească să înnoptăm pe uliţă. Uite, tată, ţipă ea deodată, iar începe!” Cuprinsă de o groază pe care Gregor nu şi-o putea explica, Grete o părăsi chiar şi pe mama, smulgându-se de lângă fotoliul ei, părând gata s-o lase pradă monstrului, şi se refugie în grabă îndărătul tatălui ei, care se sculă enervat, ridicând braţele în lături, ca pentru a o apăra. Dar Gregor nici nu se gândea să sperie pe cineva, şi cu atât mai puţin pe Grete. Începu doar să se întoarcă, pentru a se îndrepta spre camera lui; iar mişcarea aceasta produse stupoare, fireşte, întrucât slăbiciunea îl obligă să se ajute, în momentele dificile, cu capul, pe care-l ridica de mai multe ori, izbind apoi cu mandibulele în podea. Se opri şi privi în jur. Familia părea să-şi fi dat seama de bunele lui intenţii; spaima nu dăinuise decât o clipă. Acum îl priveau cu toţii, în tăcere şi abătuţi. Mama zăcea în fotoliu cu picioarele întinse şi lipite strâns, abia mai ţinând ochii deschişi de istovită ce era; tatăl şi Grete şedeau pe scaun unul lângă altul, iar fata îşi petrecuse braţul pe după gâtul bătrânului.

«Acum mă vor lăsa, probabil, să mă întorc», gândi Gregor şi-şi reluă truda. Nu se putea stăpâni să nu gâfâie de oboseală şi, din când în când, trebuia să se odihnească. De altfel nimeni nu-l grăbea, îl lăsau în voia lui. După ce termină întoarcerea, porni îndată drept înainte spre camera lui. Era uimit de distanţa până acolo şi nu înţelegea cum putuse face atâta drum, cu puţin timp înainte, dat fiind halul de slăbiciune în care se afla. N-avea în gând decât cum să se târască mai repede îndărăt, aşa că nici nu observă tăcerea familiei, care nu-l tulbură cu nici un cuvânt, cu nici o exclamaţie. Abia când ajunse în pragul uşii, întoarse capul, dar nu de tot, întrucât simţea cum începe să i se înţepenească gâtul; mai văzu, totuşi, că nu se schimbase nimic în urma lui, doar Grete se ridicase în picioare. Ultima lui privire fu pentru maică-sa, care adormise de-a binelea.

Nici nu ajunse bine în cameră, când cineva şi închise uşa precipitat, în urma lui, zăvorând-o bine şi încuind-o. Zgomotul neaşteptat, din spate, îl sperie pe Gregor atât de tare, încât i se tăiară picioarele. Sora lui fusese cea care se grăbise astfel. Ea se sculase numaidecât, pentru a fi pregătită, apoi se repezise în vârful picioarelor după el, atât de uşor, încât Gregor nici n-o auzise venind, „în sfârşit!” strigă ea părinţilor, răsucind cheia în broască.

«Şi-acum?» se întrebă Gregor, uitându-se în jur prin beznă. Curând făcu descoperirea că nu se mai poate mişca de loc. Nu-l miră câtuşi de puţin, mai degrabă i se păru neverosimil că fusese într-adevăr în stare, până acum, să se urnească din loc cu picioruşele lui firave. De altfel, îi era destul de bine. E drept că-l săgetau dureri prin tot corpul, dar avea impresia că nu mai simţea nici mărul putred înfipt în spinare, nici inflamaţia din jurul lui, care era acoperită de praf scămos. Îşi aminti din nou de familie, cu duioşie şi dragoste. Ştia şi el că trebuie să dispară şi hotărârea lui era mai fermă chiar decât cea a surorii sale. Rămase astfel, în starea aceasta de meditaţie paşnică şi vană, până când orologiul din turn bătu al treilea ceas spre dimineaţă. Mai apucă să vadă şi mijitul zorilor, afară, în faţa ferestrei. Apoi, fără să vrea, lăsă capul să-i cadă în jos şi, din nările lui, mai adie slab o ultimă suflare.

În faptul zilei veni femeia de serviciu care – deşi fusese rugată în repetate rânduri să nu facă zgomot – trântea uşile cu putere, grăbită, astfel încât după sosirea ei nu mai era chip de somn liniştit în tot apartamentul; deschizând uşa camerei lui Gregor, pentru obişnuita-i vizită scurtă, nu observă la început nimic extraordinar. Îşi închipui că Gregor sta cu bună intenţie astfel nemişcat şi că face pe ofensatul; îl credea în stare de astfel de acţiuni deliberate. Cum, întâmplător, avea în mână o mătură cu coada lungă, încercă din uşă să-l gâdile. Când văzu că nici cu asta n-are succes, se enervă şi-l ghionti cu coada măturii; abia când îşi dădu seama că trupul lui alunecă fără nici o rezistenţă, deveni deodată mai atentă. Şi, când înţelese realitatea, făcu ochii mari, fluierând încetişor; dar nu rămase mult timp pe loc, ci deschise brusc uşa dormitorului şi strigă în întunericul dinăuntru:

„Ia veniţi să vedeţi, a crăpat; zace pe jos, mort de-a binelea!”

Soţii Samsa se ridicară în capul oaselor, în patul conjugal, şi, mai înainte de a înţelege sensul veştii aduse, încercară să-şi potolească spaima produsă de strigătele femeii. Apoi domnul şi doamna Samsa se dădură grabnic jos din pat, fiecare pe partea sa; domnul Samsa îşi aruncă pledul pe umeri, doamna Samsa apăru doar în cămaşă de noapte, şi amândoi năvăliră în camera lui Gregor. Între timp se deschisese şi uşa sufrageriei, unde dormea Grete de la venirea chiriaşilor; Grete era complet îmbrăcată, ca şi cum n-ar fi închis ochii toată noaptea; de altfel şi faţa ei trasă părea să confirme acest lucru. „Mort?” îngăimă doamna Samsa şi cătă întrebător spre femeia de serviciu, cu toate că ar fi putut să verifice singură şi chiar să-şi dea seama fără să mai verifice. „De-a binelea!” spuse femeia şi, ca dovadă, împinse cât colo, cu mătura, hoitul lui Gregor. Doamna Samsa schiţă un gest, de parcă ar fi vrut să reţină mătura, dar renunţă. „Ei, spuse domnul Samsa, acu putem să-i mulţumim lui Dumnezeu!” îşi făcu cruce, iar cele trei femei îi urmară exemplul. Fără a-şi lua ochii de la cadavru, Grete murmură: „Ia uitaţi-vă, cât era de slab! De altfel nu mai mânca nimic de multă vreme. Mâncarea o luam din camera lui aşa cum o aduceam”. Într-adevăr, corpul lui Gregor era supt de tot şi uscat; abia acum, când trupul nu se mai sprijinea pe picioruşe şi când privirile nu mai erau abătute de altceva, se vedea cu adevărat cât era de slab.

„Vino o clipa la noi în cameră, Grete”, spuse doamna Samsa cu un zâmbet îndurerat şi Grete porni pe urma lor, spre dormitor, după ce mai aruncă o privire asupra cadavrului. Femeia de serviciu închise uşa şi deschise larg fereastra Deşi era încă foarte de dimineaţă, aerul proaspăt aducea o boare călduţă. Se apropia sfârşitul lui martie.

Cei trei chiriaşi ieşiră din camera lor şi căutară cu privirea, miraţi, micul dejun; îi uitase toată lumea. „Unde e micul dejun?” o întrebă posac, domnul din mijloc pe femeie. Aceasta duse degetul la buze şi le făcu semn, în tăcere, s-o urmeze repede în odaia lui Gregor. Se duseră şi se opriră în jurul hoitului lui Gregor, stând cu mâinile în buzunarele surtucurilor cam ponosite, în mijlocul camerei scăldate de lumină.

Atunci se deschise uşa dormitorului şi domnul Samsa apăru îmbrăcat în livrea, cu soţia de un braţ şi cu fiica de celălalt. Toţi trei aveau ochii plânşi; Grete îşi lipea, din când în când, faţa de braţul tatălui.

„Să plecaţi numaidecât din casa mea!” spuse domnul Samsa arătându-le uşa, în timp ce continua să le ţină de braţ pe femei. „Ce vreţi să înţelegeţi prin asta?” întrebă domnul din mijloc, cam consternat, şi schiţă un zâmbet mieros. Ceilalţi doi domni stăteau cu mâinile la spate şi le frecau într-una, aşteptându-se la o ceartă aprigă ce trebuia să se termine, bineînţeles, în favoarea lor. „Înţeleg exact ceea ce spun”, ripostă domnul Samsa, îndreptându-se spre locatar împreună cu cele două femei, care mergeau în pas cu el. Chiriaşul aşteptă mai întâi liniştit şi privi în jos, ca pentru a-şi aduna gândurile în vederea unui nou plan. „Bine, atunci să mergem”, zise el într-un târziu şi se uită la domnul Samsa cu o privire, de parcă un sentiment neaşteptat de umilinţă îl îndemna să-i ceară voie chiar şi pentru această hotărâre. Domnul Samsa îl aprobă doar din ochi, scurt, repetând gestul de câteva ori. După care chiriaşul porni într-adevăr, cu paşi mari, spre antreu; cei doi prieteni, care de câteva clipe încetaseră să-şi mai frământe mâinile, se repeziră şi ei îndată după el, de parcă s-ar fi temut ca nu care cumva să ajungă domnul Samsa înaintea lor în antreu şi să le taie legătura cu şeful. În antreu, cei trei îşi luară pălăriile din cuier, scoaseră bastoanele din suportul pentru umbrele, făcură o înclinare mută şi părăsiră apartamentul. Mânat de o neîncredere – cum se vădi după aceea – neîntemeiată, domnul Samsa ieşi împreună cu cele două femei pe palierul din faţa apartamentului sprijiniţi de parmaclâcul scării, îi văzură pe cei trei domni coborând încet, dar fără oprire, dispărând la fiecare etaj, pentru câteva clipe, în dreptul unei cotituri, apoi ivindu-se din nou; cu cât ajungeau mai în jos, cu atât slăbea şi interesul familiei Samsa, astfel încât, în momentul în care o calfă de măcelar trecu pe lângă ei, cu tava plină de mărfuri pe cap, şi urcă mândru mai departe, domnul Samsa şi cele două femei părăsiră parmaclâcul scării şi se întoarseră în apartament, de parcă li se luase o piatră de pe inimă.

Hotărâră ca ziua aceasta s-o închine odihnei şi plimbării: nu numai că meritau această întrerupere a lucrului, dar chiar aveau nevoie de ea. Şi, astfel, se aşezară la masă pentru a scrie trei scrisori de scuze, domnul Samsa către directorul lui, doamna Samsa către patronul care-i da comenzi, iar Grete către şeful ei de raion. În timp ce scriau, intră înăuntru femeia de serviciu, pentru a le spune că pleacă, întrucât şi-a terminat treaba. Cei trei, aflaţi în toiul scrisului, dădură la început doar din cap, fără a ridica ochii de pe hârtie şi, abia când văzură că femeia n-avea de gând să plece, priviră spre ea, enervaţi. „Ce mai e?” întrebă domnul Samsa. Femeia se oprise în prag, zâmbind de parcă ar fi avut să anunţe familiei cine ştie ce mare fericire – dar numai dacă va fi descusută pe îndelete. Pana mică de struţ, care era înfiptă drept în sus în pălărie şi care-l enervase pe domnul Samsa încă din clipa când femeia începuse să lucreze la ei, se clătina în toate direcţiile. „Ei, ce mai vrei, la urma urmei?” întrebă doamna Samsa, pe care femeia o respecta cel mai mult. „Mda! răspunse femeia şi un râs prietenos o împiedică să continue numaidecât, va să zică nu trebuie să vă mai bateţi capul cum să scăpaţi de chestia aia de dincolo.

S-a şi făcut”. Doamna Samsa şi Grete îşi plecară din nou capul asupra hârtiei, vrând parcă să continue cu scrisul; domnul Samsa, care-şi dădu seama că femeia vrea să le povestească pe larg tot ce făcuse, o opri cu un gest energic al mâinii. Văzând că nu-i chip de povestit, servitoarea îşi aduse aminte că e foarte grăbită şi le strigă, vizibil ofensată: „Alivoar la toată lumea!” apoi se răsuci, furioasă, pe picioare şi ieşi din casă, trântind uşa răsunător.

„Astă seară îi dăm tălpăşiţa”, preciză domnul Samsa, dar nu primi răspuns nici de la soţia sa, nici de la Grete, a căror linişte abia dobândită părea că fusese din nou tulburată de către femeia de serviciu. Se ridicară amândouă de pe scaune şi se duseră la fereastră unde rămaseră o vreme îmbrăţişate. Domnul Samsa se întoarse în fotoliu cu faţa spre ele şi le contemplă o clipă. Apoi le strigă: „Hai, să mergem. Terminaţi odată cu toate poveştile astea vechi. Şi mai îngrijiţi-vă şi de mine”. Femeile îl ascultară numaidecât, alergară lângă el, şi-l alintară, apoi îşi terminară în grabă scrisorile.

După aceea ieşiră tustrei, împreună, din apartament – lucru care nu se mai întâmplase de luni de zile – şi porniră cu tramvaiul electric spre marginea oraşului, la iarbă verde. Vagonul cu care mergeau era scăldat de un soare călduţ. Aşezaţi comod pe banchetă, se sfătuiră cu privire la perspective şi ajunseră la concluzia că, privite mai de aproape, ele nu păreau câtuşi de puţin rele, mai ales că toate cele trei slujbe – despre care, până acum, nici nu-şi puseseră unul altuia întrebări – prezentau avantaje nespuse şi erau foarte promiţătoare pentru viitor. Primul lucru, şi cel mai urgent, pentru a-şi îmbunătăţi situaţia, era, fireşte, schimbarea locuinţei; aveau de gând să caute un apartament mic şi mai ieftin, dar mai bine situat şi mai practic decât acesta, pe care îl găsise GregoR. În timp ce discutau astfel şi priveau la fiica lor care se înflăcăra tot mai mult, domnul şi doamna Samsa observară, cam în acelaşi timp cum Grete – în ciuda tracasărilor din ultima vreme care-i ofiliseră obrazul – înflorise şi se transformase într-o fată frumoasă, cu forme pline. Devenind mai tăcuţi şi înţelegându-se, aproape fără să-şi dea seama, doar din priviri, le trecu prin minte că ar cam fi vremea să-i caute un bărbat cumsecade. Noile lor visuri şi bunele intenţii părură să-şi afle confirmarea când, ajungând la capătul călătoriei, fata se ridică prima de pe bancă şi-şi întinse trupul tânăr.

          SFÂRŞIT