Aldous Huxley, Brave New World

© 2003, 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4108-6

ISBN PDF: 978-973-46-4109-3

ISBN print: 978-973-46-1959-7

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) este nepotul celebrului naturalist şi eseist Thomas Henry Huxley şi fratele renumitului naturalist Julian Huxley. În 1908 îşi începe studiile la Eton, şi după o întrerupere de doi ani (pricinuită de o gravă afecţiune oculară), le continuă la Balliol College, Oxford, unde va preda pentru scurt timp literatura. În 1916 publică volumul de versuri Roata în flăcări. Debutul în proză se produce patru ani mai tîrziu, în 1920, cu un volum de nuvele, Limbo, iar în anul următor apare primul său roman, Galben de crom. Autor prolific, lui Huxley i-au apărut de-a lungul vieţii peste patruzeci de cărţi, dintre care amintim : romanele Punct contrapunct (1928 ; Polirom, 2003), Orb prin Gaza (1936 ; Polirom, 2009), Minunata lume nouă (1932, a cărei continuare, Reîntoarcere în minunata lume nouă, apare în 1958 ; cele două au fost publicate într-un singur volum la Editura Polirom, în 2003) şi Geniul şi zeiţa (1955, Polirom, 2009) ; volumul de versuri Leda (1920) ; culegerile de nuvele Surîsul Giocondei (1924), Două sau trei graţii şi alte povestiri (1926), Muzică nocturnă (1931) ; volumele de eseuri Studii adecvate (1927), Scopuri şi mijloace (1937), Filosofia eternă (1945), Porţile percepţiei (1954, sursa de inspiraţie pentru numele celebrei formaţii The Doors), piese de teatru şi cărţi de călătorie. În 1939, Huxley a primit James Tait Black Memorial Prize pentru romanul After Many a Summer Dies the Swan, iar în 1959 a fost distins cu Premiul pentru Merit al Academiei Americane de Arte şi Litere.

Celebrul roman Minunata lume nouă (1932) porneşte de la ideea unei societăţi distopice care, pentru a-şi controla cetăţenii, recurge la orice subterfugiu : de la transformarea rasei umane şi manipularea ei genetică, pînă la mascarea minciunii în adevăr absolut. Rezultatul este o combinaţie de realităţi orwelliene şi scene din cel mai pur SF, în care cărţile sînt arse şi singura cultură acceptată sînt preceptele unui conducător megaloman, în care apariţia unei ediţii de Opere complete de William Shakespeare poate duce la răsturnarea unui regim absurd, în care oamenii sînt concepuţi în imense incubatoare, iar cei neatinşi încă de morbul acestei „civilizaţii“ sînt izolaţi în rezervaţii.

„Utopiile ne apar astăzi mult mai realizabile decît se credea pe vremuri. De aceea în vremurile noastre ne aflăm în faţa unei întrebări destul de chinuitoare : cum să evităm înfăptuirea lor definitivă ?… Utopiile sînt realizabile. Viaţa se îndreaptă către utopii. Şi poate că începe un veac nou, un veac în care intelectualii şi pătura cultivată vor visa la mijloacele de a evita utopiile şi de a reveni la o societate neutopică, mai puţin «perfectă», dar mai liberă.“

Nikolai Berdiaev

Capitolul I

O clădire cenuşie, scundă, de numai treizeci şi patru de etaje. Deasupra intrării, firma CENTRUL DE INCUBAŢIE ŞI CONDIŢIONARE PENTRU LONDRA CENTRALĂ, iar pe stemă, în formă de scut, deviza Statelor Unite ale Lumii: COMUNITATE, IDENTITATE, STABILITATE.

Sala imensă de la parter dădea către nord. Rece, în pofida verii de afară şi a căldurii tropicale din încăpere, prin geamuri pătrundea o lumină subţire şi aspră, căutînd avidă, parcă, vreun manechin drapat, ori vreo jucărie, vreo formă academică palidă, dar negăsind decît sticla, nichelul şi porţelanul cu luciu sec, tipice pentru un laborator. Răceala ca de iarnă îşi dădea mîna cu frigul iernatic. Halatele lucrătorilor erau albe, mîinile lor erau îmbrăcate în mănuşi de cauciuc de culoarea palidă a cadavrelor. Lumina era îngheţată, moartă, fantomatică. Doar tuburile gălbui ale microscoapelor dădeau luminii o oarecare consistenţă, făcînd-o să se întindă ca untul pe ţevile lustruite, o dungă molatică lîngă alta, într-o procesiune nesfîrşită de-a lungul meselor de lucru.

— Iar aceasta, spuse Directorul deschizînd uşa, este Sala de Fertilizare.

Cînd intră Directorul Centrului de Incubaţie şi Condiţionare, trei sute de fertilizatori, aplecaţi asupra instrumentelor lor, erau adînciţi în muncă într-o tăcere prin care li se putea auzi şi respiraţia ca o frîntură de melodie fredonată pentru sine ori un fluierat – atît de concentraţi şi absorbiţi erau cu toţii. O trupă întreagă de studenţi nou-veniţi, foarte tineri, cu feţele trandafirii şi cu caş la gură se ţinea foarte aproape de Director, urmîndu-l cu oarecare spaimă şi supunere slugarnică. Fiecare dintre ei avea un carnet de notiţe în care însemna cu sîrg şi disperare tot ce spunea marele savant. Direct din gura celebrităţii. Era un adevărat privilegiu. Directorul Centrului de Incubaţie şi Condiţionare (DCIC) pentru Londra Centrală ţinea morţiş să-şi conducă personal fiecare serie de boboci, făcînd turul diferitelor secţii ale Centrului.

— Doar aşa, ca să vă dau o idee generală, le explica el.

Fireşte că trebuia să capete o idee generală, de vreme ce urmau să-şi îndeplinească inteligent munca – deşi prea multe nu trebuia să ştie; mai bine zis era convenabil să ştie cît mai puţin, ca să poată ajunge membri adevăraţi şi fericiţi ai colectivităţii. Căci, după cum ştia toată lumea, amănuntele sînt cheia virtuţii şi fericirii; din punct de vedere intelectual, generalităţile sînt doar un rău necesar. Nu filosofii, ci amatorii de traforaje şi colecţionarii de timbre alcătuiesc coloana vertebrală a oricărei societăţi.

— Mîine – adăuga el întotdeauna, zîmbindu-le cu o bunăvoinţă uşor ameninţătoare – o să vă apucaţi serios de treabă. N-o să mai aveţi vreme de generalităţi. Dar între timp…

Între timp se bucurau de un privilegiu. Direct din gura savantului în carnetul de notiţe. Băieţii scriau repede, repede, într-un ritm nebunesc.

Înalt şi oarecum firav, dar ţinîndu-se foarte drept, Directorul înaintă în încăpere. Avea bărbia cam lungă şi dinţii mari, destul de proeminenţi, pe care buzele lui groase şi frumos arcuite nu-i acopereau cu totul nici cînd tăcea. Să fi fost bătrîn, să fi fost tînăr? Cît să fi avut: treizeci de ani? Cincizeci? Cincizeci şi cinci? Era greu de spus. Şi, oricum, nici nu se punea această problemă; în acest an de stabilitate, 632 al Erei Ford, nici prin cap nu-ţi trecea să pui o asemenea întrebare.

— Voi începe cu începutul, spuse DCIC şi studenţii mai zeloşi înregistrară în carnete şi această intenţie: Vom începe cu începutul. Acestea – spuse el, cuprinzînd cu un gest larg toată aparatura – sînt incubatoarele. Şi, deschizînd o uşă bine izolată, le arătă nenumăratele stelaje cu eprubete numerotate. Le explică: — Aceasta este cota săptămînală de ovule. Ţinute la temperatura sîngelui. În timp ce gameţii masculini (şi deschise o altă uşă) trebuie păstraţi la o temperatură cu două grade mai mică, 35° în loc de 37°. Căldura normală a sîngelui duce la sterilitate. Berbecii ţinuţi în vată termogenă nu mai zămislesc miei.

Sprijinindu-se cu umărul de un stelaj cu incubatoare, în timp ce creioanele studenţilor mîzgăleau ilizibil pagini întregi, Directorul le prezentă o scurtă descriere a proceselor moderne de fertilizare; fireşte, mai întîi le vorbi despre realizarea ei pe cale chirurgicală:

— Operaţia e suportată voluntar pentru binele Societăţii, ca să nu mai vorbim că este răsplătită cu o primă echivalentă cu salariul pe şase luni.

Apoi continuă cu o descriere a tehnologiei folosite pentru conservarea şi menţinerea în viaţă a ovarului excizat pentru a se dezvolta în mod activ; trecu după aceea la consideraţii referitoare la temperatura optimă, la concentraţia de sare, la vîscozitate; se referi la lichidul în care erau păstrate ovulele recoltate ajunse la maturitate. Apoi, conducîndu-şi învăţăceii către mesele de lucru, le arătă efectiv cum se extrage acest lichid din eprubete; cum este lăsat să cadă picătură cu picătură pe lamelele special încălzite ale microscoapelor; cum ovulele conţinute de acest lichid sînt cercetate pentru a nu prezenta anomalii, apoi numărate şi transformate într-un receptacul poros; cum acest receptacul (şi acum îi duse pe studenţi să urmărească operaţia) este cufundat într-un bulion de cultură cald, un mediu nutritiv care conţine spermatozoizi în mişcare liberă – cu o concentraţie minimă de 100 000 pe centimetru cub, după cum insistă el să precizeze. De asemenea, le arătă cum, după zece minute, receptaculul este scos din lichid şi conţinutul său este examinat din nou; cum, dacă vreunul din ovule rămîne nefecundat, este supus din nou imersiunii, şi operaţia se repetă ori de cîte ori este nevoie; cum ovulele fecundate revin în incubator. Cele de tip Alfa şi Beta rămîn acolo, pînă la îmbutelierea lor definitivă; în schimb, cele de tip Gama, Delta şi Epsilon sînt scoase din nou afară după numai treizeci şi şase de ore, spre a fi supuse procesului Bokanovski.

— Procesul Bokanovski, repetă Directorul şi studenţii subliniară aceste cuvinte în însemnările de pe carnete.

Un ovul, un embrion, un adult – aceasta este evoluţia normală. Dar un ovul supus bokanovskificării va germina, va prolifera, se va diviza. Va da opt pînă la nouăzeci şi şase de noi muguri, iar fiecare mugur se va dezvolta într-un embrion perfect format, şi fiecare embrion va da un adult de talie normală. Se obţin deci nouăzeci şi şase de fiinţe umane, acolo unde înainte creştea doar una. Deci un mare progres.

— În esenţă, conchise DCIC, bokanovskificarea constă într-o serie de opriri ale dezvoltării. Noi întrerupem creşterea normală şi, lucru destul de paradoxal, oul reacţionează prin înmugurire.

Reacţionează prin înmugurire, notară repede creioanele.

Directorul arătă cu degetul: pe o bandă care înainta lent, un stativ cu eprubete intra într-o cutie mare de metal, în timp ce ieşea un alt stativ plin. Mecanismul scotea un zgomot monoton, ca al unei mîţe care toarce. Directorul le mai dădu un amănunt: trecerea eprubetelor prin mecanism durează opt minute. Opt minute de expunere puternică la raze X este maximum pe care-l pot suporta ovulele. Cîteva dintre ele chiar mor; cît priveşte restul, cele mai puţin sensibile se divid în două; majoritatea scot patru muguri; unele scot opt; toate sînt repuse în incubatoare de unde mugurii încep să se dezvolte; apoi, după două zile, eprubetele sînt răcite brusc şi verificate din nou. Mugurii dau la rîndul lor doi, patru sau opt muguri; după ce-au înmugurit, sînt trataţi cu alcool pînă aproape de distrugere; ulterior dau din nou semne de înmugurire, iar apoi mugurii din mugurul de muguri sînt lăsaţi să se dezvolte în pace – o nouă întrerupere dovedindu-se în general fatală. În acest răstimp, ovulul iniţial a avut posibilitatea de a se transforma în opt pînă la nouăzeci şi şase de embrioni.

— Veţi recunoaşte, deci, că este un progres remarcabil faţă de ceea ce se petrece în natură. Dar nu e vorba de nişte gemeni identici – nu doar de nişte gemeni, dubleţi sau tripleţi prăpădiţi ca în vremurile de demult ale viviparităţii, cînd se întîmpla uneori ca vreun ovul să se dividă accidental. Aici e vorba de zeci sau chiar sute de produse noi. Sute, repetă Directorul şi-şi deschise larg braţele de parcă ar fi împărţit cu generozitate pomeni. Sute!

Dar unul dintre studenţi făcu prostia de a întreba în ce constă avantajul.

— Vai, dragă băiete! se întoarse cu asprime Directorul împotriva lui. Dar ce, nu vezi? Chiar nu-ţi dai seama? Şi ridică mîna, adoptînd o expresie maiestuoasă: — Metoda Bokanovski reprezintă unul dintre instrumentele majore ale stabilităţii sociale!

Instrumentele majore ale stabilităţii sociale.

Bărbaţi standardizaţi, femei standardizare; în loturi uniforme. Întregul personal al unei fabrici alcătuit din produsele unui singur ovul bokanovskificat.

— Nouăzeci şi şase de gemeni identici lucrînd la nouăzeci şi şase de maşini identice! Glasul îi vibra de entuziasm: — Acuma ştiţi cum stăm. Pentru prima dată în istorie avem Comunitate, Identitate, Stabilitate.

Citase deci deviza întregii planete. Cuvinte măreţe.

— Dacă am putea extinde nelimitat bokanovskificarea, întreaga problemă ar fi pe deplin rezolvată.

Rezolvată prin fiinţe Gama standardizate, fiinţe Delta invariabile, fiinţe Epsilon uniforme. Milioane de gemeni identici. În sfîrşit, se aplicase la biologie principiul producţiei în masă.

— Dar, vai, clătină din cap Directorul, nu putem extinde bokanovskificarea la nesfîrşit.

Se părea că limita era de nouăzeci şi şase, iar media satisfăcătoare era de şaptezeci şi doi. Fabricarea cît mai multor loturi de gemeni identici din acelaşi ovar şi cu gameţii aceluiaşi mascul – asta era tot ce puteau realiza – tragic de puţin. Şi nici asta nu era uşor:

— Căci în natură e nevoie de treizeci de ani pentru ca două sute de ovule să ajungă la maturitate. Însă în momentul de faţă, aici şi acum, treaba noastră este să stabilizăm populaţia. Să tot dăm la nesfîrşit, cu picătura, cîte doi gemeni, vreme de un sfert de veac – ce rost ar avea?

Evident, n-avea nici un rost. Dar tehnica lui Podsnap accelerase extraordinar procesul de coacere. Se puteau asigura cel puţin o sută cincizeci de ovule mature în decurs de doi ani. Prin fertilizare şi bokanovskificare – cu alte cuvinte, o înmulţire cu 72 – obţii o medie de aproape unsprezece mii de fraţi şi surori în o sută cincizeci de loturi de gemeni identici, toţi de aceeaşi vîrstă, şi în numai doi ani.

— Iar în cazuri excepţionale, izbutim să obţinem dintr-un singur ovar peste cincisprezece mii de indivizi adulţi!

Făcîndu-i semn cu degetul unui tînăr blond şi rumen la faţă, care tocmai trecea pe acolo, îl strigă:

— Domnule Foster! Tînărul rumen se apropie. Ne poţi spune care a fost recordul atins pentru un singur ovar?

— În cadrul Centrului nostru, şaisprezece mii doisprezece, răspunse domnul Foster fără să şovăie măcar o clipă. Vorbea foarte iute, avea o mare vioiciune în ochii lui albaştri şi îi făcea o plăcere evidentă să citeze cifre: — Şaisprezece mii doisprezece din o sută optzeci şi nouă loturi de embrioni identici. Dar bineînţeles că unele centre tropicale au avut realizări şi mai mari. Cel din Singapore a produs adeseori peste şaisprezece mii cinci sute; iar cel din Mombassa a atins efectiv cifra de şaptesprezece mii. Însă realitatea este că se bucură de nişte avantaje speciale. Ar trebui să vedeţi ce puternic reacţionează un ovar de negresă la stimulii glandei pituitare! E de-a dreptul uimitor, cînd eşti deprins să lucrezi doar cu material european. Şi totuşi, adăugă el rîzînd (dar în ochi îi sticlea flacăra luptei, iar bărbia i se înălţa sfidător), totuşi, ne-am pus în gînd să-i batem dacă putem. Chiar în momentul de faţă lucrez la un minunat ovar Delta-Minus. Are doar optsprezece luni. Încă de pe acum a dat peste douăsprezece mii şapte sute de copii, fie deja decantaţi, fie în embrion. Şi încă mai produce din plin. Cred că o să-i batem în cele din urmă.

— Îmi place cum gîndeşti! strigă Directorul şi-l bătu prieteneşte pe umăr. Vino cu noi şi împărtăşeşte-le băieţilor ăstora experienţa şi priceperea dumitale de specialist.

Domnul Foster zîmbi modest şi răspunse:

— Cu plăcere.

Îi însoţi în Sala de Îmbuteliere unde activitatea intensă se desfăşura ordonat, într-un fel de zarvă armonioasă. Mai multe lifturi mici aduceau neîncetat, în valuri, din Banca de Organe din subsolul al doilea, fîşii de peritoneu proaspăt de scroafă, gata tăiate la dimensiunile corespunzătoare. Fîşş! Poc! şi uşiţele lifturilor se deschideau: operatorii de la îmbuteliere n-aveau nevoie decît să întindă mînă, să ia fîşiile şi să le introducă gata netezite în flacon şi, înainte ca acesta să fi înaintat pe banda rulantă dincolo de operator, fîşş! poc! altă bucată de peritoneu ieşea din adîncuri, gata să fie introdusă într-un alt flacon, următorul din acest nesfîrşit alai lent de pe banda transportoare.

Alături de Operatorii de la Îmbuteliere se aflau Normatorii. Procesiunea înainta; unul cîte unul, ovulele erau transferate din eprubetele lor în containerele mai mari; operatorii despicau cu abilitate căptuşeala peritoneului, lăsau să cadă unde trebuie ovulele în fază de morulă, turnau soluţia de ser fiziologic… şi flaconul trecea deja mai departe. Îi venea acum rîndul să fie etichetat de alţi lucrători specializaţi. Ereditatea, data fecundării, apartenenţa la unul sau altul din grupurile bokanovskificate – toate aceste detalii erau transferate de pe eprubetă pe flacon. Procesiunea înainta încet – de data asta nu mai era vorba de anonimat, ci de obiecte identificate şi numite; treceau printr-o deschizătură din perete către Sala de Predestinare Socială.

— Un fişier care ocupă optzeci şi opt de metri cubi, spuse încîntat domnul Foster cînd pătrunseră în această sală.

— Şi conţine toate informaţiile relevante, adăugă Directorul.

— Aduse la zi în fiecare dimineaţă.

— Şi coordonate în fiecare după-amiază.

— Constituind baza calculelor noastre.

— Atîţia indivizi de cutare sau cutare calitate, mai explică domnul Foster.

— Distribuiţi în cutare sau cutare cantitate.

— Ritmul optim de decantare din fiecare moment.

— Reciclarea promptă a rebuturilor neprevăzute.

— Ultrapromptă, repetă domnul Foster. Vai, dacă aţi şti cîte ore suplimentare a trebuit să lucrez după ultimul cutremur din Japonia! rîse bine dispus şi clătină din cap.

— Predestinatorii le trimit Fertilizatorilor toate cifrele.

— Iar aceştia le furnizează embrionii ceruţi.

— Şi flacoanele vin aici pentru a fi predestinate în tot amănuntul.

— După care sînt trimise la Banca de Embrioni de la subsol.

— Unde vom merge şi noi chiar acum.

Deschizînd o uşă, domnul Foster o luă înainte pentru a-i conduce pe scara care ducea la subsol.

Temperatura era în continuare tropicală. Coborîră într-un fel de amurg din ce în ce mai dens. Două uşi şi un coridor dublu asigurau etanşeitatea subsolului faţă de orice infiltrare posibilă a luminii de afară.

— Embrionii sînt ca filmul fotografic, le explică mucalit domnul Foster în timp ce deschidea a doua uşă. Nu suportă decît lumina roşie.

Şi, într-adevăr, bezna copleşitoare în care-l urmară studenţii era vizibilă şi stacojie, ca întunericul dindărătul pleoapelor închise într-o după-amiază de vară. Flacoanele pîntecoase aşezate în şiruri suprapuse străluceau ca nenumărate rubine, iar printre acestea se mişcau spectrele de un roşu mai întunecat al unor bărbaţi şi femei cu găvanele ochilor învineţite şi prezentînd simptome de lupus. Aerul vibra uşor de zumzetul şi huruitul maşinăriilor.

— Oferă-le cîteva cifre, domnule Foster, îi spuse Directorul, care se plictisise să mai vorbească.

Domnul Foster de-abia aştepta să le mai ofere cîteva cifre.

Sala era lungă de două sute douăzeci de metri, lată de două sute şi înaltă de zece. Făcu un semn în sus. Studenţii ridicară ochii către tavanul înalt, cu mişcarea găinilor care beau apă.

Erau trei rafturi: cel de la nivelul pardoselii, prima galerie şi a doua galerie.

Păienjenişul metalic al galeriilor suprapuse se pierdea în întuneric în toare direcţiile. În preajma lor trei fantome roşii descărcau neîncetat damigene de pe o scară rulantă.

Aceasta venea dinspre Sala Predestinării Sociale.

Fiecare flacon putea fi aşezat pe unul din cele cincisprezece rafturi, iar fiecare raft, deşi nu se vedea, era o bandă rulantă care se deplasa cu viteza de 33,3 centimetri pe oră. Opt metri pe zi în decurs de 267 de zile. În total 2 136 de metri. Un circuit al depozitului la nivelul pardoselii, unul la cel al primei galerii, jumătate pe cea de a doua galerie, iar în cea de-a două sute şaizeci şi şaptea dimineaţă la lumina naturală din Sala de Decantare. Existenţă independentă – chipurile.

— Dar în acest interval, încheie domnul Foster, noi am reuşit să le supunem la o serie întreagă de operaţii. Da, da, chiar foarte multe – rîse el triumfător şi atoateştiutor.

— Îmi place cum gîndeşti, îl lăudă din nou Directorul. Hai să ne continuăm turul. Dumneata, domnule Foster, le poţi explica totul.

Şi domnul Foster se conformă.

Le vorbi despre dezvoltarea embrionului în mediul de cultură oferit de peritoneu. Le dădu să examineze îndeaproape consistentul surogat de sînge cu care se hrănea embrionul. Le explică de ce trebuie stimulat cu placentină şi tyroxină. Le vorbi despre extractul de corpus luteum. Le arătă dispozitivele prin care acesta se injecta automat din doisprezece în doisprezece metri, începînd de la punctul 0 pînă la 2 040. Le vorbi despre acele doze sporite treptat de extract de glandă pituitară administrate pe ultimii nouăzeci şi şase de metri ai parcursului. Le descrise circulaţia maternă artificială, instalată în fiecare flacon la metrul 112; le arătă rezervorul de surogat sanguin, pompa centrifugă care menţine în circulaţie lichidul deasupra placentei şi-l împinge prin plămînul şi prin filtrul de excreţie. Se referi la tendinţa supărătoare către anemie a embrionului şi la dozele masive de extract de stomac de porc şi de ficat de mînz în stare de făt, care trebuiau administrate embrionului pentru a evita acest pericol.

Le arătă mecanismul simplu prin care, pe ultimii doi metri din fiecare porţiune de opt metri, toţi embrionii erau uşor clătinaţi simultan pentru a se familiariza cu mişcarea. Făcu o aluzie la gravitatea aşa-numitei „traume a decantării“ şi enumeră precauţiile luate pentru reducerea la minimum a acelui şoc primejdios, printr-o pregătire şi educare corespunzătoare a embrionului îmbuteliat. Le mai spuse că într-un punct situat în jurul celui de-al două sutelea metru se făceau teste pentru determinarea sexului. Le explică apoi sistemul de etichetare: un T pentru masculi, un cerc pentru femele, iar pentru hermafrodiţi – un semn de întrebare negru pe fundal alb.

— Căci, fireşte, zise domnul Foster, în marea majoritate a cazurilor, fertilitatea este pur şi simplu o pacoste. Un singur ovar fertil din o mie două sute ar fi întru totul suficient pentru scopurile noastre. Dar noi dorim să avem de unde alege. Şi bineînţeles că întotdeauna trebuie să ne luăm o amplă marjă de siguranţă. Ca atare, permitem dezvoltarea normală a unei cote mult mai mari, pînă la treizeci la sută dintre embrionii feminini. Celelalte femele primesc o doză de hormoni sexuali masculini la fiecare douăzeci şi patru de metri de pe restul parcursului. Rezultatul: la decantare sînt ca nişte viţele sterpe, oarecum hermafrodite – perfect normale din punct de vedere structural, dar sterile – afară doar de faptul că manifestă totuşi o uşoară tendinţă de a avea barbă (recunoscu el cu neplăcere). Sterilitatea lor este garantată. Şi asta ne permite în fine eliberarea din domeniul unei simple imitaţii servile a naturii şi pătrunderea în lumea mult mai interesantă a invenţiei umane.

Domnul Foster îşi frecă mîinile. Într-adevăr, nu se mulţumea doar să clocească embrioni – lucru pe care îl putea face orice vacă.

— Noi recurgem şi la predestinarea şi condiţionarea lor. Ne decantăm pruncii ca fiinţe umane socializate, Alfa sau Epsilon, ca viitori vidanjori sau ca viitori… (era cît pe-aci să spună „viitori Controlori Mondiali“, dar luînd seama, spuse:) viitori Directori de incubatoare.

DCIC primi cu un zîmbet complimentul.

Treceau prin dreptul metrului 320 de pe raftul 11. Un tînăr mecanic Beta-Minus lucra cu şurubelniţa şi şublerul la pompa de surogat sanguin. În timp ce răsucea şuruburile, huruitul motorului electric coborî cu un semiton, şi apoi cu încă unul. Jos, tot mai jos… O ultimă răsucire, o verificare a numărului de turaţii şi gata. Mecanicul înaintă spre pompa următoare şi făcu aceeaşi operaţie de reglaj.

— Aşa se reduce numărul de turaţii pe minut, explică domnul Foster. În felul acesta surogatul e furnizat mai încet; ca atare, trece prin plămîni la intervale mai lungi; deci embrionul primeşte mai puţin oxigen. Nimic nu poate fi mai bun decît lipsa de oxigen pentru a menţine un embrion sub nivelul normal.

Şi domnul Foster îşi frecă iarăşi mîinile cu extremă satisfacţie.

— Dar de ce trebuie să menţineţi un embrion sub nivelul normal? întrebă cu multă candoare un student.

— Dobitocule! strigă Directorul, care nu mai scosese de mult o vorbă. Dar nu ţi-a dat prin gînd că un embrion Epsilon trebuie să aibă şi o ereditate Epsilon şi un mediu Epsilon?

În mod evident, aşa ceva nu-i trecuse prin cap studentului, care se ruşină cumplit.

— Prin oxigenare precară, obţii o castă inferioară, explică domnul Foster, citînd o lozincă. Primul organ afectat este creierul, apoi scheletul. Cu 70 la sută din cantitatea normală de oxigen obţii pitici. Dacă o reduci şi mai mult, ies monştri fără ochi…

După o pauză, domnul Foster conchise:

— Care nu ne sînt de nici un folos. În schimb (şi vocea îi redeveni încrezătoare şi entuziastă), dacă am putea descoperi o tehnică pentru reducerea perioadei de maturizare, ce triumf, ce binefacere ar fi pentru Societate! Gîndiţi-vă la cal.

Se gîndiră.

— E deja matur la vîrsta de şase ani. Elefantul abia la zece ani. În schimb, omul nu este matur din punct de vedere sexual nici la treisprezece ani; iar maturitatea fizică o atinge doar la douăzeci de ani. De-aici, bineînţeles, şi acel rod al dezvoltării întîrziate – inteligenţa umană.

Şi apoi, după un răstimp, domnul Foster exclamă cu îndreptăţită indignare:

— Dar la Epsiloni nu avem nevoie de inteligenţă umană!

Şi mai rezultă din explicaţiile lui că Epsilonii n-au nevoie de inteligenţă şi nici nu o obţin. Dar cu toate că mintea de Epsilon se maturizează la zece ani, trupul de Epsilon nu este capabil de muncă decît de la optsprezece încolo. Ani îndelungaţi de imaturitate superfluă şi irosită. O, dacă dezvoltarea fizică ar putea fi accelerată pînă ar ajunge la fel de rapidă ca a unei vaci, ce economii imense ar realiza Comunitatea!

— Imense! murmurară şi studenţii, căci entuziasmul domnului Foster era molipsitor.

Apoi intră în detalii tehnice foarte specializate: vorbi despre coordonarea anormală între glandele endocrine care îi făcea pe oameni să crească atît de încet; postulă ca o explicaţie o mutaţie biologică. Dar oare efectele acesteia nu puteau fi inversate? Oare printr-o tehnică adecvată nu se putea modifica în sens invers embrionul individual Epsilon, pentru a atinge acelaşi nivel al normalului ca la cîini şi la vaci? Tocmai asta era problema, şi era pe cale de rezolvare.

La Mombassa, Pilkinton produsese indivizi maturi din punct de vedere sexual la vîrsta de patru ani şi din punct de vedere fizic la şase ani şi jumătate. Un adevărat triumf al ştiinţei, însă inutil din punct de vedere social. Femeile şi bărbaţii de şase ani nu manifestau destulă deşteptăciune pentru a îndeplini măcar treburile de nivelul Epsilon. Iar procesul era guvernat de principiul „totul sau nimic“: ori eşuai total în modificare, ori împingeai modificarea pînă la capăt. Se mai făceau încă eforturi pentru a găsi compromisul ideal între adulţii de douăzeci de ani şi cei de şase ani. Dar deocamdată aceste eforturi nu fuseseră încununate de succes. Domnul Foster oftă, clătinînd din cap.

Peregrinările lor prin asfinţitul stacojiu îi aduseseră în preajma metrului 170 de pe raftul 9. De la acest punct înainte, raftul era închis şi flacoanele îşi urmau ultima porţiune a călătoriei lor printr-un fel de tunel, întrerupt ici-colo de deschideri largi de doi sau trei metri.

— Condiţionare la căldură, spuse domnul Foster.

Tunelele cu aer cald alternau cu cele cu aer rece. Răcoarea se însoţea cu neplăcerile produse de puterea razelor X. Pînă în momentul decantării lor, embrionii aveau oroare de frig. Erau predestinaţi să emigreze la tropice, pentru a deveni mineri, filatoare la fabricile de mătase artificială şi oţelari. Ulterior, minţile lor aveau să vadă lucrurile la fel ca şi trupurile lor.

— Noi îi condiţionăm în aşa fel încît să se simtă bine la căldură, încheie domnul Foster. Colegii noştri de la etaj îi vor învăţa s-o iubească pe deplin.

— Iar acesta – interveni sentenţios Directorul –, acesta este secretul fericirii şi al virtuţii: să-ţi placă ceea ce eşti obligat să faci. Acesta este ţelul întregii condiţionări: să-i facă pe oameni să-şi îndrăgească destinul social implacabil.

În intervalul dintre două tuneluri, o infirmieră inspecta cu o seringă lungă şi subţire conţinutul gelatinos al unui flacon care trecea pe banda rulantă. Studenţii şi cele două autorităţi care-i însoţeau o priviră în tăcere cîteva clipe.

— Ei, Lenina? o interpelă domnul Foster cînd fata în sfîrşit retrase seringa şi-şi îndreptă spinarea.

Fata se întoarse tresărind. În ciuda roşeţii ca de lupus şi a ochilor învineţiţi de lumina aceea roşie, se vedea bine că e tare frumuşică.

— Henry! strigă ea şi zîmbetul ei roşu lăsă să se întrezărească un şirag de dinţi de mărgean.

— Şarmantă! Şarmantă! murmură Directorul şi, mîngîind-o uşurel de cîteva ori, fu şi el răsplătit cu un zîmbet destul de respectuos.

— Cu ce-i inoculezi? o întrebă domnul Foster, căutînd să adopte un ton cît mai profesional.

— Ah, febră tifoidă şi boala somnului, ca de obicei.

Domnul Foster le explică studenţilor:

— Muncitorii din zona tropicală încep să fie vaccinaţi încă de la metrul 150. Embrionii mai au încă branhii. Imunizăm peştii împotriva viitoarelor boli umane. Apoi, întorcîndu-se către Lenina, îi spuse: — La cinci fără zece pe acoperiş, ca de obicei.

— Fermecătoare, reluă Directorul şi, după ce o mai mîngîie o dată, îi urmă pe ceilalţi.

Pe raftul 10, şiruri de muncitori chimişti din generaţia viitoare erau condiţionaţi pentru a tolera bine plumbul, soda caustică, gudronul şi clorul. Primele exemplare dintr-un lot de două sute cincizeci de embrioni de viitori ingineri aerospaţiali tocmai treceau prin dreptul semnului de la metrul 1 100 de pe raftul 3. Un mecanism special asigura rotaţia constantă a containerelor. Domnul Foster le explică studenţilor:

— Pentru a le perfecţiona simţul echilibrului! Repararea exteriorului unei rachete în spaţiul extraterestru nu e deloc o treabă uşoară. Noi le încetinim circulaţia cînd sînt în poziţie ortostatică, pentru a fi pe jumătate flămînzi, şi le dublăm fluxul de surogat sanguin cînd sînt cu capul în jos. În felul acesta se deprind să lege bunăstarea lor de poziţia inversată, metastatică; de fapt, ei nu sînt cu adevărat fericiţi decît atunci cînd stau în cap… Mai apoi domnul Foster reluă: — Iar acum aş vrea să vă arăt nişte aspecte foarte interesante ale condiţionării viitorilor intelectuali Alfa-Plus. Avem un lot mare pe raftul 5. „La prima galerie“, strigă el cîtorva băieţi care începuseră să coboare spre nivelul inferior. Sînt cam pe la metrul 900, le explică el. Nu poţi efectua nici un fel de condiţionare intelectuală utilă pînă cînd fătul nu-şi pierde coada. Veniţi după mine.

Dar între timp Directorul se uită la ceas şi spuse:

— E trei fără zece, mă tem că nu mai avem timp să le arătăm embrionii intelectuali. Trebuie să urcăm la creşe pînă nu se trezesc copiii din somnul de după-amiază.

Domnul Foster se arătă dezamăgit:

— Măcar o privire să aruncăm în Sala de Decantare, se rugă el.

— Mă rog, mă rog, zîmbi indulgent Directorul. Dar numai o privire.

Capitolul II

Domnul Foster rămase singur în Sala de Decantare. Directorul Centrului şi studenţii se urcară în liftul cel mai apropiat care-i duse pînă la etajul cinci.

Incubatoare pentru bebeluŞi, SĂlile de condiŢionare neo-pavlovianĂ – anunţau inscripţiile de pe uşi.

Directorul deschise una dintre ele. Intrară într-o sală imensă şi goală, foarte luminoasă şi însorită, căci întregul perete sudic era alcătuit dintr-o singură fereastră. Vreo cinci-şase infirmiere, îmbrăcate în pantalonii şi jachetele de un alb imaculat ale uniformei de mătase artificială, cu părul ascuns aseptic sub bonete albe, erau ocupate cu aşezarea vazelor cu trandafiri de-a curmezişul pardoselii. Vaze imense, pline cu flori. Mii de petale, în plină maturitate, cărnoase şi mătăsoase, ca obrajii unui număr nesfîrşit de heruvimi, dar heruvimi care în lumina aceea atît de puternică nu erau numai trandafirii, de rasă ariană, ci şi chinezi cu chip luminos, dar şi mexicani, şi mai ales din cei apoplectici de atîta suflat în trîmbiţele celeste, sau palizi, palizi ca moartea, palizi ca albeaţa postumă a marmurei.

Infirmierele luară poziţia de drepţi la intrarea directorului.

— Expuneţi cărţile! le zise el sec.

Fără o vorbă, infirmierele executară ordinul. Printre vazele cu trandafiri etalară conform regulamentului cărţile – un şirag de volume mari cît nişte registre, deschise în chip atrăgător la cîte o imagine viu colorată a unui animal sălbatic, a unui peşte ori a unei zburătoare.

— Aduceţi copiii!

Infirmierele ieşiră repede din sală şi se întoarseră peste cîteva minute, fiecare din ele împingînd un fel de servantă pe rotile, avînd pe toate cele patru rafturi înconjurate de plasă de sîrmă o mulţime de copii de opt luni, toţi absolut identici (în mod evident era un grup bokanovskian) şi toţi îmbrăcaţi în kaki (întrucît fuseseră condiţionaţi pentru casta Delta).

— Aşezaţi-i pe podea!

Infirmierele descărcară copiii de pe servante.

— Acum întoarceţi-i în aşa fel încît să vadă florile şi cărţile.

O dată întorşi, copiii tăcură numaidecît, apoi începură să se tîrască în patru labe spre pozele acelea viu colorate, spre formele strălucitoare şi ochioase de pe paginile albe. În timp ce se apropiau, soarele ieşi dintr-o eclipsă momentană, cît fusese ascuns de un nor. Trandafirii se înflăcărară ca şi cum ar fi fost cuprinşi brusc de o patimă interioară; paginile strălucitoare ale cărţilor părură să se îmbibe de o semnificaţie nouă şi profundă. Din rîndurile copilaşilor aflaţi în patru labe se auziră mici ţipete de emoţie, aproape ca guiţatul unor purceluşi, împreună cu gîlgîieli şi ciripeli fericite.

Directorul îşi frecă încîntat mîinile:

— Excelent! Parc-ar fi făcut repetiţii!

Cei mai rapizi dintre tîrîtori îşi atinseseră deja ţinta. Mînuţele lor se întindeau nesigure, atingeau, apucau trandafirii transfiguraţi şi le smulgeau petalele ori îndoiau paginile ilustrate ale cărţilor. Directorul aşteptă pînă cînd îi văzu pe toţi ocupaţi astfel şi fericiţi. Apoi spuse calm:

— Acum, atenţie! Şi, ridicînd mîna, dădu semnalul.

Infirmiera-şefă, rămasă în picioare la tabloul de comandă din celălalt capăt al încăperii, apăsă pe o manetă.

Se produse o explozie violentă. O sirenă începu să geamă şi să ţipe, scoţînd sunete din ce în ce mai acute. Soneriile de alarmă sunară înnebunitor.

Copilaşii tresăriră şi începură să urle. Feţele li se schimonosiră de groază.

— Şi acum, strigă tare de tot Directorul (căci zgomotul era asurzitor), acum vom proceda la imprimarea forţată a lecţiei cu ajutorul unui uşor şoc electric.

Făcu iar un semn cu mîna şi infirmiera-şefă apăsă pe altă pîrghie. Ţipetele copilaşilor îşi schimbară brusc tonul. Era ceva deznădăjduit, aproape demenţial în chelălăitul strident şi spasmodic pe care-l scoteau. Trupuşoarele lor se răsuceau şi apoi înţepeneau, mîinile şi picioarele li se agitau de parcă ar fi fost trase de nişte fire nevăzute.

— Putem electrifica toată această porţiune a pardoselii, urlă Directorul în chip de explicaţie. Dar deocamdată ajunge! spuse el, şi-i făcu semn infirmierei.

Exploziile încetară, soneriile se opriră din stridenţa lor, ţipătul sirenei scăzu pînă cînd fu redus la tăcere. Trupurile care înţepeniseră în poziţii contorsionate se destinseră, iar ceea ce se părea a fi gemetele şi scîncetele unor copii anormali reveni încetul cu încetul la strigătul obişnuit – de frică.

— Daţi-le din nou florile şi cărţile!

Infirmierele executară comanda; dar, la apropierea trandafirilor, pînă şi la vederea aceloraşi imagini viu colorate cu Miau-Miau, Cucurigu şi Behehe, copilaşii se traseră îngroziţi înapoi; deodată ţipetele lor se înteţiră.

— Fiţi atenţi! strigă triumfător Directorul. Observaţi!

Cărţile şi pe de altă parte zgomotele asuzitoare, florile şi pe de altă parte şocurile electrice – în mintea copiilor, aceste noţiuni erau acum cuplate în perechi neiertător compromise; după două sute de repetiţii ale aceleiaşi lecţii sau ale uneia similare, aceste noţiuni vor fi legate indisolubil. Ceea ce omul a legat, natura nu mai poate desface.

— Or să crească păstrînd ceea ce psihologii din lumea veche numeau o ură „instinctivă“ faţă de cărţi şi flori. Reflexele lor vor fi condiţionate irevocabil. Copiii de acum vor fi feriţi toată viaţa de cărţi şi botanică. Directorul se întoarse către infirmiere: — Luaţi-i de aici!

Continuînd să ţipe, copilaşii îmbrăcaţi în kaki fură încărcaţi pe servantele cu rotile şi împinşi afară, lăsînd în urma lor doar un miros de lapte acru şi o linişte binevenită.

Unul dintre studenţi ridică mîna şi spuse că, deşi vede perfect de ce nu li se putea permite oamenilor din casta inferioară să irosească timpul Comunităţii Mondiale cu cărţile, şi-şi dă seama că rămîne în permanenţă cu riscul ca ei să citească vreun lucru de natură să de-condiţioneze în mod nedorit unul din reflexe, totuşi… mă rog, în legătură cu florile nu era prea lămurit. De ce atîta osteneală pentru a determina la cei din casta Delta o antipatie absolută faţă de flori?

Cu multă răbdare, Directorul Centrului de Incubaţie şi Condiţionare le dădu alte lămuriri: copiii sînt făcuţi să ţipe numai cînd văd un trandafir, din înalte raţiuni de politică economică. Cu nu prea multă vreme în urmă (cam cu vreun secol), copiii din castele Gama, Delta şi chiar Epsilon fuseseră condiţionaţi să iubească florile – florile în special şi natura sălbatică în general. Ideea era să-i faci să dorească să meargă la ţară ori de cîte ori aveau prilejul, şi astfel să-i obligi să folosească serviciile transportului public.

— Şi nu le-au folosit? întrebă studentul.

— Ba da, din plin. Dar n-au mai consumat nimic altceva, răspunse Directorul.

Şi el sublinie că primulele şi peisajele au un defect foarte grav: sînt gratuite. Dragostea de natură nu dă de lucru fabricilor. S-a luat atunci hotărîrea de a se interzice dragostea de natură, cel puţin în rîndurile castelor de jos; să se interzică dragostea de natură, dar nu şi tendinţa de a folosi serviciile mijloacelor de transport. Pentru că, fireşte, era esenţial ca ei să se ducă totuşi la ţară, chiar dacă urau natura. Problema era să se găsească o raţiune economică mai sănătoasă pentru consumarea transportului decît o simplă afecţiune pentru primule şi peisaje. Şi s-a găsit ceea ce trebuia.

— Astăzi, încheie directorul, condiţionăm masele să urască natura. Dar în acelaşi timp, le condiţionăm să iubească orice sport practicat în mijlocul naturii. Totodată, luăm măsurile de precauţie necesare pentru ca sporturile practicate în sînul naturii să implice folosirea unei aparaturi cît mai complicate. Aşa folosesc nu numai transportul, ci şi produsele industriale. Tocmai pentru asta sînt şi şocurile acelea electrice.

— Aha, înţeleg, spuse cu glas scăzut studentul şi tăcu, pierit de admiraţie.

Urmă un răstimp de linişte. Apoi, dregîndu-şi glasul, Directorul reluă:

— A fost odată ca niciodată, pe cînd Domnul Nostru Henry Ford mai sălăşluia încă pe pămînt, un băieţel numit Reuben Rabinovici. Reuben era născut din părinţi de limbă polonă. Directorul se întrerupse o clipă: — Presupun că ştiţi ce e polona, nu?

— O limbă moartă.

— Ca şi franceza şi germana, adăugă un alt student, grăbindu-se să-şi etaleze cunoştinţele şi să se pună bine cu profesorul.

— Dar „părinţi“? Ştiţi ce erau? îi interogă Directorul Centrului de Incubaţie şi Condiţionare.

Se lăsă o tăcere grea, stînjenitoare. Cîţiva dintre băieţi roşiseră. Încă nu învăţaseră să facă distincţia semnificativă, dar adeseori foarte delicată dintre pornografie şi ştiinţa pură. Într-un tîrziu, unul dintre ei avu curajul să ridice mîna:

— Pe vremuri, fiinţele omeneşti… erau… (şovăi, şi tot sîngele năvăli în obraji) mă rog, au fost… vivipare (vocea îi scăzu).

— Exact, îi zîmbi aprobator Directorul, încuviinţînd din cap.

— Şi copiii se decantau…

— „Se năşteau“, îl corectă Directorul.

— Ei, atunci se cheamă că erau părinţi… adică vreau să spun, nu copiii, bineînţeles… ceilalţi…

Şi bietul băiat se fîstîci de tot.

— Pe scurt, rezumă Directorul, părinţii erau tatăl şi mama. (Acum obscenităţile ce alcătuiau istoria ştiinţei răsunară ca pocnete şi trosnete în tăcerea păstrată de studenţi, care nici nu îndrăzneau să se uite unul la altul.) Mamă, repetă Directorul, cu glas tare, insistînd asupra termenului ştiinţific. Apoi se lăsă pe speteaza scaunului şi adăugă cu gravitate: — Mde, acestea sînt realităţile, oricît de neplăcute ar fi. Înţeleg ce simţiţi, dar majoritatea realităţilor istorice sînt neplăcute.

Reveni apoi la Micuţul Reuben – Micuţul Reuben, în camera căruia într-o seară maică-sa şi taică-su (Poc! Trosc!) uitară radioul deschis.

(– Căci să nu uitaţi că în vremurile acelea de obscenă reproducere vivipară, copiii erau întotdeauna crescuţi de părinţi şi nu în Centrele de Condiţionare ale Statelor Unite ale Lumii.)

În timp ce copilul dormea, s-a auzit deodată o emisiune de la Londra; şi a doua zi dimineaţă micuţul Reuben şi-a uimit Poc-ul şi Trosc-a (cei mai îndrăzneţi dintre studenţi începură să se rînjească unul la altul), repetînd cuvînt cu cuvînt o conferinţă lungă a acelui ciudat scriitor de demult („unul dintre foarte puţinii ale căror opere au fost lăsate de autorităţi să ajungă pînă la noi“), George Bernard Shaw, care, potrivit unei tradiţii binecunoscute şi confirmate de istorie, vorbea despre propriul său geniu. Pentru Poc-ul şi Trosc-a lui Reuben (chicote şi priviri cu subînţeles între studenţi), această conferinţă era fireşte absolut de neînţeles şi, închipuindu-şi că băiatul lor a înnebunit brusc, au trimis după doctor. Din fericire, acesta, ştiind englezeşte, a recunoscut textul rostit de Shaw la radio cu o seară înainte, a prins sensul celor întîmplate şi a trimis un articol pe această temă la o revistă medicală.

— Se descoperise deci principiul hipnopediei, al educaţiei în timpul somnului.

DCIC făcu o pauză impresionantă, pentru efect.

— Principiul fusese descoperit, explică el, dar a mai trebuit să treacă mulţi, foarte mulţi ani pînă să poată fi valorificat practic. Cazul micuţului Reuben s-a petrecut la numai 23 de ani după lansarea pe piaţă a primului automobil Model T al Domnului Nostru Henry Ford. (Şi aici Directorul îşi făcu semnul T-ului pe burtă, urmat de evlavie de toţi studenţii.) Şi totuşi…

Studenţii notară energic, cu un zel vecin cu furia: Hipnopedia, folosită oficial pentru prima dată în anul 214 după Ford. De ce nu a fost folosită anterior? Două motive: (a)…

— Aceşti primi experimentatori, spunea DCIC, se aflau pe o pistă falsă. Ei au crezut că hipnopedia ar putea fi transformată într-un instrument de educaţie intelectuală.

(Un băieţel adormit pe partea dreaptă, cu braţul drept întins înainte şi palma atîrnîndu-i moale peste marginea patului. Printr-un grătar rotund din peretele lateral al unei cutii mari de lemn un glas rosteşte blînd:

„Nilul este cel mai lung fluviu din Africa şi al doilea ca lungime dintre rîurile de pe întreg globul. Deşi este depăşit cu puţin ca lungime de Mississippi-Missouri, Nilul se află în fruntea fluviilor din punctul de vedere al lungimii bazinului său, care străbate 35 de grade latitudine…“

A doua zi dimineaţă, la micul dejun, cineva îl întreabă:

— Tommy, ştii care este cel mai lung fluviu din Africa?

Băieţelul clatină din cap.

— Dar nu-ţi aminteşti ceva care începe aşa: „Nilul este cel mai lung fluviu…“

— „Nilul-este-cel-mai-lung-fluviu-din-Africa- şi-al-doilea-ca-lungime-dintre-rîurile-de-pe-întreg- globul…“ Cuvintele ţîşneau pur şi simplu din gura lui: „Deşi-este-depăşit-cu-puţin…“

— Ei, spune acum, care este cel mai lung fluviu din Africa?

Copilaşul se holbează în gol.

— Nu ştiu.

— Bine, Tommy, dar Nilul…

— „Nilul-este-cel-mai-lung-fluviu-din-Africa- şi-al-doilea…“

— Ei, Tommy, atunci care e cel mai lung fluviu?

Tommy izbucneşte în plîns şi urlă:

— Nu ştiu, nu ştiu!)

Directorul explică limpede că tocmai acest urlet i-a descurajat pe cei dintîi cercetători care şi-au abandonat experienţele. Nimeni n-a mai încercat să-i înveţe pe copii lungimea Nilului prin somn. Şi pe bună dreptate. Nu poţi învăţa o ştiinţă dacă nu ştii despre ce e vorba.

— Pe cînd, dacă ar fi început doar cu educaţia morală… spuse Directorul pornind spre uşă. Studenţii îl urmară, notînd cu disperare în timp ce mergeau şi apoi în timp ce urcau cu liftul. „Educaţia morală care niciodată, în nici o împrejurare, nu trebuie să fie raţională.“

„Linişte, linişte“, şopti un megafon tocmai cînd coborau din lift la etajul 14 şi „Linişte, linişte“, repetară neobosit, la intervale regulate, megafoanele plasate de-a lungul fiecărui coridor pe care-l străbătură. Automat studenţii, şi chiar şi Directorul, începură să meargă în vîrful picioarelor. Bineînţeles, ei aparţineau castei Alfa; dar chiar şi membrii acestei caste au fost foarte bine condiţionaţi. „Linişte, linişte“. Pînă şi aerul etajului 14 vibra de acest imperativ categoric.

După cincizeci de metri de mers în vîrful picioarelor, ajunseră la o uşă pe care Directorul o deschise cu multă grijă. Păşiră peste prag şi intrară în semiobscuritatea unui dormitor uriaş cu obloanele trase. De-a lungul pereţilor erau înşirate optzeci de pătuţuri. Se auzeau sunetul uşor al respiraţiei regulate şi un murmur neîncetat, ca al unor glasuri foarte slabe care şoptesc ceva în depărtare.

La intrarea lor, o infirmieră se ridică în picioare şi luă poziţia de drepţi în faţa Directorului.

— Ce lecţie se predă azi după-amiază? întrebă acesta.

— Primele patruzeci de minute am avut „Bazele educaţiei sexuale“, răspunse infirmiera. Acum am trecut la „Conştiinţa elementară de clasă“.

Directorul colindă încet întregul şir de pătuţuri. Cu trupurile relaxate în puterea somnului, cu obrăjorii trandafirii, optzeci de băieţei şi fetiţe stăteau în aşternutul lor curat şi respirau uşurel. De sub fiecare pernă se înălţa o şoaptă. DCIC se opri şi, aplecîndu-se asupra unuia dintre pătuţuri, ascultă cu atenţie, apoi zise:

— Spuneai că e „Conştiinţa elementară de clasă“? Hai să auzim textul, repetat ceva mai tare la megafon.

Din peretele situat la capătul dormitorului ieşea în afară un megafon. Directorul se îndreptă spre el şi apăsă un buton.

„…toţi sînt îmbrăcaţi în verde“, spunea un glas blînd, dar foarte răspicat, aflat în mijlocul rostirii unei propoziţii, „iar copiii Delta sînt îmbrăcaţi în kaki. Ah, nu, mie nu-mi place să mă joc cu copiii Delta! Şi Epsilonii sînt încă şi mai răi! Sînt aşa de proşti, că nici nu ştiu să scrie ori să citească. Şi, pe urmă, sînt îmbrăcaţi în negru, care e o culoare nesuferită. Vai, ce tare mă bucur că eu sînt Beta!“

Urmă o pauză; apoi glasul reluă:

„Copiii Alfa sînt îmbrăcaţi în gri. Ei muncesc mult mai mult decît noi pentru că sînt extraordinar de deştepţi. De fapt, mie îmi pare grozav de bine că sînt Beta, pentru că nu trebuie să fac o muncă atît de grea. Şi, pe urmă, noi o ducem mult mai bine decît copiii Gama şi copiii Delta. Copiii Gama sînt proşti. Toţi sînt îmbrăcaţi în verde, iar copiii Delta sînt îmbrăcaţi în kaki. Ah, nu, mie nu-mi place să mă joc cu copiii Delta. Şi Epsilonii sînt încă şi mai răi. Sînt aşa de proşti, că nici nu ştiu să scrie ori să citească…“

Directorul apăsă din nou pe buton. Vocea tăcu. Doar duhul ei nevăzut şi subţire ca aburul continuă să zumzăie de sub cele optzeci de pernuţe.

— Pînă se trezesc vor auzi repetate vorbele acestea încă de vreo patruzeci sau cincizeci de ori; la fel şi joi, la fel şi sîmbătă. O sută douăzeci de repetiţii de trei ori pe săptămînă timp de treizeci de luni. După care trec la o lecţie mai avansată.

Trandafirii şi şocurile electrice, uniformele kaki ale copiilor Delta şi o duhoare uşoară de răşină Assa fetida – îmbinate indisolubil înainte chiar de a învăţa copilul să vorbească. Dar condiţionarea fără cuvinte este elementară şi generală; ea nu poate imprima distincţiile mai fine, nu poate inculca tiparele mai complexe de comportament. Pentru asta trebuie să recurgi la cuvinte, dar la cuvinte fără sens. Pe scurt, la hipnopedie.

— Cea mai mare forţă moralizatoare şi socializantă a tuturor timpurilor.

Studenţii îşi notau în carneţele. Direct de la sursă.

Directorul apăsă încă o dată pe buton.

„…extraordinar de deştepţi“, tocmai spunea vocea aceea insinuantă şi neobosită. „De fapt, mie îmi pare grozav de bine că sînt Beta, pentru că…“

Nu chiar ca picăturile de apă, deşi e adevarat că apa poate găuri pînă şi cel mai tare granit; mai degrabă ca picăturile de ceară pentru sigilii, picături lichide care se lipesc, se încrustează, se încorporează în materia pe care cad, pînă cînd toată stînca devine o pată stacojie.

— Pînă cînd, în cele din urmă, mintea copilului se contopeşte cu aceste sugestii şi suma sugestiilor formează mintea copilului. Şi nu numai mintea copilului. Şi mintea adultului – pentru toată viaţa. Mintea care judecă, şi doreşte, şi decide – alcătuită din aceste sugestii. Dar toate aceste sugestii sînt sugestiile noastre ! – rosti răspicat Directorul, aproape clamîndu-şi triumful. Sugestii din partea Statelor Unite ale Lumii. Şi bătu cu pumnul în masa cea mai apropiată. De unde rezultă ideea că…

Un zgomot îl făcu să întoarcă privirile spre pătuţuri.

— O, sfinte Ford! coborî el glasul. Na, c-am trezit copilaşii.

Capitolul III

Afară, în grădină, era ora de joacă. Goi-goluţi sub soarele cald de iunie, vreo şapte sute de copilaşi de ambele sexe alergau pe pajişti ţipînd strident, ori se jucau cu mingea, ori stăteau ghemuiţi pe vine cîte doi sau trei printre tufişurile înflorite. Tocmai înfloriseră trandafirii, două privighetori îşi cîntau monoloagele pe cîte o crenguţă, iar un cuc îşi repeta strigătul discordant dintre frunzele unui tei. Aerul vibra de zumzetul albinelor şi elicopterelor.

Directorul şi studenţii zăboviră o vreme să privească jocul cu Aruncătorul Centrifug de mingi. Douăzeci de copii erau grupaţi în cerc în jurul unui turn de oţel cromat. O minge aruncată în sus în aşa fel încît să ajungă pe platforma din vîrful turnului se rostogoli în interior, căzu pe un disc care se învîrtea rapid şi fu proiectată prin una dintre numeroasele deschizături ale învelişului cilindric, urmînd a fi prinsă de cine putea.

— Ciudat, murmură visător Directorul în timp ce se îndepărtau. Ciudat, dacă stai să te gîndeşti că pînă şi în zilele Domnului Nostru Ford majoritatea jocurilor se jucau fără altă aparatură decît o minge sau două, cîteva beţe şi eventual o plasă. Gîndiţi-vă la nebunia de a permite oamenilor să practice jocuri complicate care însă nu aveau cîtuşi de puţin darul de a spori consumul. O adevărată demenţă. Astăzi Controlorii nu ar îngădui nici un fel de joc sau sport nou dacă nu se poate dovedi că solicită cel puţin tot atît de multă aparatură ca şi cel mai complicat dintre jocurile existente.

Se întrerupse o clipă, apoi, arătînd cu degetul, spuse:

— Uite un mic grup încîntător.

Pe o peluză cuprinsă între tufe de arbuşti mediteraneeni, doi copii – un băieţel de vreo şapte ani şi o fetiţă cam cu vreun an mai mare – jucau, cu toată gravitatea şi atenţia foarte concentrată a savanţilor adînciţi într-un studiu consacrat unei mari descoperiri, un joc sexual rudimentar.

— Încîntător, încîntător! repetă pe un ton înduioşat DCIC.

— Încîntător, încuviinţară politicoşi studenţii. Dar zîmbetul lor era mai mult de circumstanţă. De prea puţină vreme abandonaseră asemenea distracţii copilăreşti ca să le mai poată urmări acum fără o undă de dispreţ. Încîntător? Păi era vorba doar de nişte ţînci care-şi pierdeau vremea prosteşte; nişte puşti, asta erau.

— Întotdeauna am fost de părere… reluase Directorul pe acelaşi ton sentimental, cînd fu întrerupt de un bocet puternic.

Dintr-un grup de arbuşti din apropiere ieşi o educatoare conducînd de mînă un băieţel care urla în timp ce era tras înainte. Pe urmele lor venea trap-trap o fetiţă cu mutra îngrijorată.

— Ce s-a întîmplat? întrebă Directorul.

Educatoarea dădu din umeri:

— Nu cine ştie ce. Numai că băieţelul ăsta se lasă cam greu implicat în jocurile erotice obişnuite. Am mai observat de vreo două ori chestia asta la el. Şi azi din nou. Adineauri a început să urle…

— Zău că n-am vrut să-l supăr ori să-i fac rău! zise fetiţa îngrijorată. Zău că n-am vrut.

— Bineînţeles că n-ai vrut, drăguţo, o consolă educatoarea. Aşa că – reluă ea întorcîndu-se din nou către Director – îl duc la Psihologul Adjunct. Ca să verific dacă nu cumva are ceva anormal.

— Foarte bine faci! spuse Directorul. Du-l înăuntru. Tu stai aici, fetiţo, adăugă el în timp ce educatoarea se îndepărta cu băieţelul care încă mai ţipa cît îl ţinea gura. Cum te numeşti?

— Polly Troţki.

— Foarte frumos nume, o lăudă Directorul. Ei, acum du-te fuguţa şi vezi dacă nu-ţi găseşti vreun alt băieţel cu care să te joci.

Fetiţa dispăru în tufişuri şi n-o mai văzură.

— Ce micuţă fermecătoare! zise Directorul privind lung în urma ei. Apoi se întoarse către studenţi: — Ceea ce vreau să vă spun acum s-ar putea să vi se pară de necrezut. Dar, pe de altă parte, dacă nu ai o pregătire specială în domeniul istoriei, majoritatea realităţilor din trecut par într-adevăr incredibile.

Şi le dezvălui adevărul uluitor: — Foarte multă vreme înaintea Erei Domnului Nostru Ford şi chiar şi vreo cîteva generaţii după aceea, jocurile erotice între copii fuseseră considerate drept ceva anormal (studenţii începură să rîdă în hohote) şi nu numai anormal, ci de-a dreptul imoral (vai, nu se poate!), fiind, prin urmare, interzise cu desăvîrşire.

Pe feţele ascultătorilor se iviră zîmbete neîncrezătoare, chiar uluite. Cum adică, bieţilor copilaşi nu li se dădea voie să se distreze? Era cu neputinţă să accepţi o asemenea idee.

— Pînă şi adolescenţii, spuse DCIC, pînă şi adolescenţii ca voi…

— Dar e cu neputinţă!

— Cu excepţia unei doze oarecare de autoerotism practicat pe furiş şi a unui pic de homosexualitate – absolut nimic.

— Chiar nimic?

— În majoritatea cazurilor, pînă cînd nu împlineau douăzeci de ani.

— Douăzeci de ani? răsună ca un ecou corul neîncrezător al studenţilor.

— Da, douăzeci, repetă Directorul. V-am spus că n-o să vă vină să credeţi.

— Dar cum se petreceau lucrurile? Care erau rezultatele? întrebară ei.

— Rezultatele erau îngrozitoare – răsună o voce puternică şi profundă amestecîndu-se pe neaşteptate în discuţie.

Toţi întoarseră capetele. La marginea grupului de studenţi se afla un necunoscut – un bărbat de statură mijlocie, cu părul negru, nasul vulturesc, buze roşii, cărnoase, ochii foarte pătrunzători şi întunecaţi.

— Îngrozitoare, repetă el.

Tocmai atunci Directorul, care stătuse pe una din băncile de oţel şi cauciuc aflate la îndemînă ici-colo prin parc, dînd cu ochii de noul venit, sări în picioare şi se repezi înainte cu mîinile întinse, zîmbind entuziast, cu toţi dinţii.

— Domnule Controlor! Vai, dar ce surpriză plăcută! Ei, băieţi, ce ziceţi? Dumnealui este domnul Controlor; însuşi Forditatea Sa Mustafa Mond.

În cele patru mii de încăperi ale Centrului de Incubaţie şi Condiţionare pentru Londra Centrală, cele patru mii de ceasuri electrice bătură simultan ora patru. Glasuri descărnate răsunară din pîlniile megafoanelor.

— Primul schimb de zi a încheiat serviciul. Îl preia al doilea schimb de zi. Schimbul întîi este liber…

În liftul care-i ducea spre vestiare ca să se schimbe, Henry Foster şi cu Directorul Adjunct al Predestinării îi întoarseră destul de ostentativ spatele lui Bernard Marx de la Biroul de Psihologie. Îl evitau din pricina reputaţiei lui dubioase.

Uşorul zumzet şi uruit al maşinăriilor încă mai făceau să vibreze aerul stacojiu din Depozitul de Embrioni. Schimbul întîi putea să plece, schimbul doi putea să vină, o fată ce părea bolnavă de lupus lăsa locul alteia; în chip misterios şi neîntrerupt, benzile rulante mergeau înainte cu încărcăturile lor de viitori bărbaţi şi femei.

Lenina Crowne se îndreptă cu paşi vioi către uşă.

Forditatea sa Mustafa Mond! Studenţilor care-l salutau era cît pe-aci să le sară ochii din cap. Mustafa Mond! Controlorul Principal pentru întreaga Europă Occidentală! Unul dintre cei zece Controlori Mondiali. Unul dintre Cei Zece… şi se aşezase pe bancă alături de DCIC, deci avea de gînd să rămînă, da, da, să rămînă şi chiar să le vorbească… Aveau să audă explicaţii direct de la sursă. Chiar din gura Marelui Ford.

Dintr-un tufiş alăturat ieşiră doi copii cam măslinii la faţă, îi priviră o clipă cu ochi mari şi uluiţi, iar apoi se întoarseră printre frunze la distracţiile lor.

— Vă amintiţi cu toţii – zise Controlorul cu glasul lui puternic şi profund –, presupun că vă amintiţi cu toţii de acea zicală frumoasă şi inspirată care vorbeşte despre Marele Nostru Ford: „Istoria e doar gargară“. „Istoria“, repetă el mai domol, „e doar gargară“.

Le făcu semn cu mîna; avea aerul că mînuind un pămătuf de pene măturase din cale puţin praf şi praful era Harappa, era cetatea Ur a caldeenilor; cîteva plase de păianjen – şi acestea erau Teba şi Babilonul şi Cnossos şi Micene. Fîş-fîş – şi ce mai rămînea din Ulise, din Iov, din Jupiter şi Guatama şi Iisus? Fîş – şi gata, dispăreau acele pete de murdărie străveche denumite Atena şi Roma, Ierusalimul şi Regatul de Mijloc – toate dispărură. Fîş – şi se goli şi locul unde fusese Italia. Fîş – şi dispărură catedralele; fîş-fîş – şi pieriră Regele Lear şi Panseurile lui Pascal. Fîş – Patimile; fîş – Recviemul; fîş – Simfonia; fîş…

— Mergi astă-seară la tactile, Henry? întrebă Predestinatorul Adjunct. Aud că cel nou de la cinema Alhambra e grozav, are şi o scenă de amor pe o blană de urs; cică e minunată. Se reproduce perfect senzaţia dată de fiecare fir din blana ursului. Efectele senzoriale sînt de-a dreptul uluitoare.

— De aceea nu vi se predă istoria, le spunea Controlorul. Dar acum a sosit timpul…

Directorul îl privi uşor speriat. Circulau zvonurile acelea ciudate despre vechi cărţi interzise, aflate sub cheie într-un seif din biroul Controlorului. Biblii, volume de versuri – numai Ford mai ştia ce.

Mustafa Mond interceptă privirea speriată a Directorului şi colţurile buzelor sale roşii se strînseră ironic.

— Nu te teme, domnule Director, îl potoli el pe un ton puţin batjocoritor. N-am să-i corup.

Pe DCIC îl năpădi un val de ruşine.

Cei care se simt dispreţuiţi fac mai bine să pară dispreţuitori. Aşa era şi zîmbetul de pe faţa lui Bernard Marx. Auzi, cică filmul te face să simţi fiecare fir din blana ursului!

— Eu unul am să mă duc neapărat, zise Henry Foster.

Mustafa Mond se aplecă puţin înainte şi ameninţă uşurel cu degetul:

— Încercaţi măcar să vă daţi seama despre ce e vorba, le zise el, şi glasul lui le trimise fiori stranii în trup. Încercaţi să vă daţi seama ce înseamnă să ai o mamă vivipară.

Ah, iarăşi cuvîntul acela obscen! Dar nici unuia dintre ei nu-i veni cîtuşi de puţin să zîmbească.

— Încercaţi să vă imaginaţi ce însemna „să trăieşti cu familia ta“.

Încercară, dar, în mod evident, fără pic de succes.

— Şi ştiţi ce însemna „un cămin“?

Clătinară din cap.

Din subsolul ei întunecat învăluit în lumina aceea roşie, Lenina Crowne ţîşni în sus şaptesprezece etaje, ieşi din lift spre dreapta, străbătu un coridor lung şi, deschizînd uşa pe care scria VESTIAR FEMEI, se afundă într-un vălmăşag asurzitor de braţe şi sîni şi desuuri. Torentele de apă fierbinte şiroiau şi clipoceau în o sută de căzi sau stropeau în jurul duşurilor. Uruind şi şuierînd, opt sute de vibromasoare vacuumatice frămîntau şi sugeau simultan pielea bronzată şi carnea tare a optzeci de femei superbe. Toate vorbeau cît le ţinea gura. Iar la megafon se auzea un sintetizator care emitea un solo de super-corn.

— Bună, Fanny, îi spuse Lenina tinerei care avea cuierul şi dulăpiorul de lîngă ea.

Fanny lucra la Sala de Îmbuteliere, iar numele ei de familie era tot Crowne. Dar, întrucît cele două miliarde de locuitori ai planetei nu aveau în total decît zece mii de nume, coincidenţa nu era deloc surprinzătoare.

Lenina îşi trase fermoarele – în jos pe cel de la jachetă, în jos, cu amîndouă mîinile pe cele care îi ţineau pantalonii, şi iarăşi în jos ca să-şi scoată lenjeria intimă. Cu pantofii şi ciorapii în picioare se îndreptă spre băi.

— Un cămin, o casă: cîteva cămăruţe, sufocant de aglomerate de către un bărbat, o femeie care tot năştea periodic, şi o droaie de băieţi şi fete de toate vîrstele. Nici un pic de aer, nici un pic de spaţiu; o închisoare prost sterilizată; beznă, boală şi miasme.

(Evocarea Controlorului era atît de sugestivă, încît unul dintre băieţi, mai simţitor decît ceilalţi, păli pur şi simplu, gata să vomite.)

Lenina ieşi din baie, se şterse bine cu prosopul, apucă un tub lung şi flexibil prins în perete, îi apropie capul de pieptul ei – parcă ar fi vrut să se sinucidă – şi apăsă pe trăgaci. Un jet de aer cald pulveriză pe ea talc foarte fin. Opt tipuri diferite de parfumuri şi apă de colonie erau aşezate în mici recipiente prevăzute cu robinete, deasupra lavoarului. Îl întoarse pe cel de-al treilea din stînga, se tamponă cu parfum „Chypre“ şi, ducîndu-şi pantofii şi ciorapii în mînă, ieşi să vadă dacă s-a eliberat vreunul dintre aparatelele de vibromasaj.

— Iar căminul era la fel de sordid din punct de vedere psihic ca şi din punct de vedere fizic. Psihologic vorbind, era o vizuină de iepuri, o gaură încălzită de frecuşul vieţii aglomerate, duhnind a emoţie. Ce intimităţi sufocante, ce relaţii primejdioase, obscene şi demente între membrii grupului familial! Cu o manie tipică, mama se purta ca o cloşcă faţă de copii (copiii ei)… şi-i strîngea la piept cum îşi ţine mîţa strîns de tot pisoii; numai că era o pisică în stare să vorbească, o pisică înzestrată cu capacitatea de a spune „Puiul meu, puiul meu“ de nu ştiu cîte ori. „Puiul meu, copilul meu, of, of, la pieptul meu, mînuţele lui, foamea, acea plăcere intensă, chinuitoare, de nedescris! Pînă cînd pruncul meu adoarme, puiul meu doarme cu o băşicuţă de lapte alb în colţul gurii. Puişorul meu doarme…“

— Da, da, zise Mustafa Mond, încuviinţînd din cap. Aveţi dreptate să vă înfioraţi.

— Cu cine ieşi astă-seară? întrebă Lenina pe cînd se întorcea de la vibromasaj ca o perlă luminată dinăuntru, strălucind trandafiriu.

— Cu nimeni.

Lenina ridică uimită din sprîncene.

— În ultima vreme n-am prea fost în apele mele, îi explică Fanny. Doctorul Wells mi-a recomandat să iau un Înlocuitor de Sarcină.

— Vai de mine, draga mea, dar n-ai decît nouăsprezece ani. Abia la douăzeci şi unu e obligatoriu primul Înlocuitor…

— Da, ştiu, draga mea. Numai că unora le face mai bine să înceapă mai devreme. Doctorul Wells mi-a spus că brunetele cu bazinul lat, ca mine, ar trebui să înceapă Substituirea Gravidităţii la şaptesprezece ani. Aşa că de fapt sînt cu doi ani în urmă, nu cu doi ani înainte.

Deschise dulăpiorul şi arătă şirul de sticluţe de pe raftul superior:

— „Sirop de corpus lutem“. Lenina citi tare şi celelalte nume: „Ovarin, proaspăt: A nu se folosi după data de 1 august – 632 era Ford.“ „Extract de glandă mamară: a se administra de trei ori pe zi înaintea meselor, cu puţină apă.“ „Placentin: cinci centimetri cubi. A se injecta intravenos, la intervale de trei zile…“ Pfui! exclamă Lenina scuturată de un fior. Nu pot să sufăr injecţiile intravenoase, dar tu?

— Nici eu, dar de vreme ce-ţi fac bine…

Fanny era o fată deosebit de înţeleaptă.

— Ford al Nostru – sau Freud al Nostru, aşa cum, din cine ştie ce motiv rămas necunoscut prefera să se intituleze ori de cîte ori discuta chestiuni psihologice – Freudul Nostru fusese primul care dezvăluise primejdiile înfiorătoare ale vieţii de familie. Lumea era plină de taţi – deci sufocată de mizerie; plină de mame – deci chinuită de tot soiul de perversiuni de la sadism pînă la castitate; plină de fraţi, surori, unchi, mătuşi – deci deformată de nebunie şi sinucideri.

— Şi totuşi, printre sălbaticii din Samoa, pe insule din largul Noii Guinee…

Razele soarelui tropical aşterneau un fel de miere caldă pe trupurile goale ale copiilor care făceau de-a valma tumbe printre florile de hibiscus. Căminul era pentru ei oricare dintre cele douăzeci de colibe din frunze de palmier. În mentalitatea trobrianzilor din Arhipelagul Solomon, concepţia era opera strigoilor ancestrali; nimeni nu auzise vreodată de vreun tată.

— Extremele se atrag, spuse Controlorul. Pentru simplul motiv că au fost făcute să se întîlnească.

— Doctorul Wells spune că dacă acum iau trei luni Înlocuitorul de Sarcină, asta o să-mi îmbunătăţească mult sănătatea pentru următorii treipatru ani.

— Mda, să sperăm că are dreptate, îi răspunse Lenina. Dar cum, Fanny, vrei să spui că în următoarele trei luni n-ar mai trebui să…?

— A, nu, draga mea. Doar o săptămînă-două, atîta tot. Am să-mi petrec serile la Club, jucînd Bridge Muzical. Presupun că tu ieşi astă-seară, nu?

Lenina încuviinţă din cap.

— Cu cine?

— Cu Henry Foster.

— Iarăşi? Faţa blîndă, rotundă ca o lună plină a lui Fanny căpătă o expresie ciudată, de uimire jignită şi dezaprobatoare. Nu cumva vrei să spui că tot mai eşti cu Henry Foster?

— Mame şi taţi, fraţi şi surori. Dar mai erau şi soţi, soţii, amanţi. Mai era şi monogamie, mai erau şi idile romantice. Deşi probabil nu ştiţi ce înseamnă aceste cuvinte, adăugă Mustafa Mond.

Studenţii clătinară din cap.

— Familie, monogamie, idile romantice. Pretutindeni exclusivism, pretutindeni o concentrare a interesului, o canalizare îngustă a impulsurilor şi energiei.

— Dar „toţi sîntem ai tuturor celorlalţi“, încheie Mustafa Mond citînd proverbul hipnopedic.

Studenţii încuviinţară din cap, fiind întru totul de acord cu o afirmaţie pe care – auzind-o repetată prin întuneric de peste şaizeci şi două de mii de ori – ajunseseră s-o accepte nu numai ca adevărată, ci şi ca axiomatică, evidentă de la sine, absolut indiscutabilă.

— Dar la urma urmei, protestă Lenina, sînt doar patru luni de cînd îl am pe Henry.

— Doar patru luni! Ei, ştii că-mi placi! Şi mai mult decît atît, continuă Fanny ţintuind-o cu un deget acuzator, în tot timpul ăsta n-ai mai avut pe nimeni afară de Henry. Aşa e?

Lenina roşi pînă în vîrful urechilor, dar ochii şi glasul îi rămaseră sfidătoare:

— Nu, n-am mai avut pe nimeni, răspunse ea aproape agresiv. Şi nici nu văd de ce ar fi trebuit să am pe altcineva.

— Ha-ha, nici nu vede de ce ar fi trebuit să aibă! o îngînă Fanny de parcă s-ar fi adresat unui ascultător invizibil din spatele Leninei. Iar apoi schimbă brusc tonul: — Acum, vorbind serios, eu zic că ar trebui să fii atentă la ce faci. E de rău să te ţii aşa, doar cu un singur bărbat. Mă rog, la patruzeci sau patruzeci şi cinci de ani ar mai merge, dar la vîrsta ta, Lenina? Nu, zău că face impresie proastă. Şi pe urmă ştii bine cît de sever se împotriveşte Directorul oricărei poveşti intense ori prelungite. Patru luni cu Henry Foster, fără să mai ai şi alt bărbat – păi ar fi furios dacă ar afla…

— Gîndiţi-vă la apa pompată sub presiune într-o ţeavă. Studenţii se gîndiră. Şi deodată găuresc ţeava, adăugă Controlorul. Ce mai ţîşneşte!

O găuri de douăzeci de ori. Ţîşniră douăzeci de jeturi ca nişte mici fîntîni arteziene.

— Copilaşul meu, puiul meu…!

— Mamă!

Nebunia e molipsitoare.

— Dragostea mea, puişorul meu scump, comoara mea…

Mamă, monogamie, idile romantice. Ce sus ţîşneşte apa din fîntînă; ce sălbatic şi înspumat e jetul. Presiunea are doar o singură ieşire. Dragostea mea, copilul meu. Nici nu e de mirare că aceste biete fiinţe premoderne erau demente, şi ticăloase, şi mizerabile. Lumea lor nici nu le îngăduia măcar să ia lucrurile în uşor, nu le lăsa să fie sănătoase, virtuoase, fericite. Mai cu mamele şi amanţii, mai cu interdicţiile la care nu erau deprinşi să se supună, ba cu ispitele şi cu remuşcările resimţite în singurătate, cu toate bolile şi durerea nesfîrşită a izolării, cu nesiguranţa şi sărăcia – erau ca atare obligaţi la sentimente puternice. Fiind supuşi unor asemenea simţăminte vehemente (şi, pe deasupra încă şi trăind în singurătate, într-o izolare deznădăjduită, individuală) cum ar fi putut aceşti oameni să manifeste stabilitate?

— Bineînţeles că nu e nevoie să renunţi la el. Doar să mai ai şi un altul din cînd în cînd, atîta tot. Ce, el nu mai are şi alte fete?

Lenina recunoscu că aşa e.

— Bineînţeles că mai are şi altele. În Henry Foster poţi să ai încredere că e un gentleman desăvîrşit – întotdeauna corect. Şi, pe urmă, mai gîndeşte-te şi la Director. Doar ştii ce tare ţine la…

— Azi după-amiază mi-a mîngîiat puţin fundul, zise Lenina încuviinţînd.

— Ei, vezi? exclamă triumfătoare Fanny. Asta arată ce principii susţine el. Cel mai strict convenţionalism.

— Stabilitate, zise Controlorul. Stabilitate. Nici un fel de civilizaţie fără stabilitate socială. Nici o stabilitate socială fără stabilitate individuală.

Glasul îi răsuna ca o trîmbiţă. Ascultîndu-l, studenţii se încălzeau, căpătau parcă dimensiuni mai mari.

Maşina se învîrteşte, se învîrteşte şi trebuie să continue să se rotească – de-a pururi. Dacă se opreşte, asta înseamnă moarte. Un miliard de oameni măturaţi de pe scoarţa pămîntului. Roţile au început să se învîrtească. În o sută cincizeci de ani au fost două miliarde. Opriţi toate roţile. În două sute cincizeci de săptămîni vor fi din nou doar un miliard; o mie de mii de mii de bărbaţi şi femei vor fi murit de foame.

Roţile trebuie să se învîrtească neîncetat, dar n-o pot face dacă nu sînt supravegheate. Trebuie să existe oameni care să le supravegheze, oameni la fel de stabili cum sînt roţile pe axele lor, oameni zdraveni, oameni ascultători, oameni în permanenţă mulţumiţi.

Strigînd şi plîngînd: copilaşul meu, mama mea, comoara mea, singura mea dragoste; gemînd: păcatul meu, Dumnezeul meu înspăimîntător; ţipînd de durere, văitîndu-se de friguri, jelindu-şi bătrîneţea şi sărăcia – cum ar mai putea supraveghea roţile? Şi dacă nu pot să se ocupe de ele… Cadavrele a o mie de mii de mii de mii de bărbaţi şi femei ar fi greu de îngropat ori ars.

— Ei, dar la urma urmei, o luă Fanny mai cu binişorul, nici nu e cîtuşi de puţin supărător ori dezagreabil să mai ai vreo doi bărbaţi pe lîngă Henry. În aceste condiţii, zău că ar trebui să fii şi tu ceva mai libertină…

— Stabilitate, insista Controlorul. Stabilitate. Necesitatea primordială şi ultimă. Stabilitatea. De aici toate acestea.

Şi, cu un gest larg, arătă grădinile, clădirea uriaşă a Centrului de Condiţionare, copilaşii în pielea goală care se ascundeau prin tufişuri sau alergau pe peluzele de iarbă.

Lenina clătină din cap.

— Nu ştiu de ce, mărturisi ea dusă pe gînduri, dar în ultima vreme nu m-a mai încîntat cine ştie ce libertinajul. Se întîmplă să ai momente cînd nu-ţi mai place. N-ai constatat şi tu lucrul ăsta, Fanny?

Fanny dădu înţelegătoare din cap, apoi reluă sentenţios:

— Dar trebuie să faci acest efort. Trebuie să joci jocul pînă la capăt. La urma urmei, „toţi sîntem ai tuturor celorlalţi“.

— Aşa este, „oricare dintre noi aparţine tuturor celorlalţi“, repetă rar Lenina, oftă şi apoi tăcu o clipă; după aceea îi luă mîna lui Fanny şi i-o strînse uşor. Ai perfectă dreptate, Fanny. Ca de obicei. Am să mă străduiesc.

Impulsul ţinut în frîu debordează şi revărsarea o constituie sentimentul, patima nestăpînită, dacă nu chiar nebunia: depinde de forţa curentului, de înălţimea şi tăria barierei. Şuvoiul nestăvilit curge uşurel pe canalele prestabilite, prefăcîndu-se într-o bunăstare calmă. (Embrionul e flămînd; zi şi noapte, pompa de surogat sanguin face cele opt sute de rotaţii pe minut ale ei. Bebeluşul decantat urlă; deodată infirmiera apare cu un flacon de secreţie internă. În tot acest răstimp sentimentul lîncezeşte tainic între dorinţă şi consumarea ei. Scurtaţi acest răstimp, sfărîmaţi toate aceste bariere vechi şi inutile.)

— Ce tineri norocoşi! le zise Controlorul. N-au fost cruţate nici un fel de eforturi pentru a vă uşura viaţa afectivă – pentru a vă ocroti şi, pe cît posibil, a vă scuti de pericolul oricărui fel de emoţii.

— Maşină-regină! Marele Ford! murmură Directorul. „Totul e perfect în lume.“

— Lenina Crowne? întrebă Henry Foster, îngînîndu-l pe Predestinatorul Adjunct în timp ce-şi trăgea fermoarul de la pantaloni. A, e o fată splendidă, cum nu se poate mai pneumatică. Mă mir că n-ai avut-o pînă acum.

— Nici eu nu ştiu cum se face că n-am avut-o, îi răspunse Predestinatorul Adjunct. Dar am să-mi îndrept greşeala. Cu prima ocazie.

Din locul în care se afla, de partea cealaltă a coridorului dintre dulăpioarele de la vestiar, Bernard Marx le auzi converaţia şi păli.

— Să-ţi spun drept, zise Lenina, chiar că am început să mă cam plictisesc văzîndu-l zi de zi doar pe Henry. Îşi trase ciorapul pe piciorul stîng. Îl cunoşti pe Bernard Marx? întrebă ea pe un ton prea ostentativ indiferent.

Fanny păru surprinsă:

— Nu cumva vrei să spui că…?

— De ce nu? Bernard e Alfa-Plus. Şi pe urmă m-a invitat să-l însoţesc într-o vizită în una dintre Rezervaţiile pentru Sălbatici. Întotdeauna mi-am dorit să văd o asemenea Rezervaţie.

— Bine, dar reputaţia lui?

— Ce-mi pasă mie de reputaţia lui?

— Se zice că nu-i place Golful cu Obstacole.

— Se zice, se zice! o îngînă dispreţuitoare Lenina.

— Şi, pe urmă, cică îşi petrece mai tot timpul singur-singurel, adăugă Fanny cu oroare în glas.

— Ei, mă rog, cînd o să fie cu mine, n-o să mai fie „singur-singurel“. Şi, la urma urmei, de ce se poartă oamenii aşa de înfiorător cu el? Mie mi se pare un băiat destul de drăgălaş.

Lenina zîmbi ca pentru sine, aducîndu-şi aminte de timiditatea absurdă de care dăduse dovadă Bernard! Fusese de-a dreptul speriat – ca şi cum ea ar fi fost unul dintre Controlorii Mondiali, iar el un biet operator maşinist Gama-Minus.

— Gîndiţi-vă la propriile voastre vieţi, le spuse Mustafa Mond. A întîmpinat vreunul dintre voi o piedică de netrecut?

Răspunsul negativ veni sub forma unei tăceri prelungite.

— A fost vreunul dintre voi silit să aştepte prea mult între momentul cînd a devenit conştient de o dorinţă şi cel al împlinirii ei?

— Mde…, începu unul dintre băieţi, dar şovăi să vorbească mai departe.

— Hai spune-ne, i se adresă Directorul. Nu lăsa pe Forditatea Sa să aştepte.

— O dată a trebuit să aştept aproape patru săptămîni pînă am putut s-o posed pe o fată pe care o voiam.

— Şi, ca atare, ai fost pradă unei emoţii puternice?

— Oribilă!

— Exact, oribilă, spuse Controlorul. Strămoşii noştri erau atît de proşti şi de miopi încît atunci cînd au apărut primii reformatori şi s-au oferit să-i izbăvească de aceste emoţii oribile, n-au vrut să aibă de-a face cu ei.

„Ăştia vorbesc despre ea de parc-ar fi doar o bucată de carne“, scrîşni din dinţi Bernard. „Cică s-o aibă, s-o posede. Parc-ar fi vorba să guste nişte carne de oaie. O înjosesc socotind-o doar o halcă de carne. Ea mi-a zis că o să se mai gîndească şi că o să-mi dea un răspuns săptămîna asta. O, Ford, Ford, Ford!“

Îi venea să se ducă la cei doi ticăloşi şi să-i pocnească drept în faţă – da, da, să le tragă un pumn după altul în mutrele lor de mitocani.

— Da, chiar te sfătuiesc s-o încerci şi pe ea, tocmai spunea Henry Foster.

— Să luăm, de exemplu, Ectogeneza. Pfitzner şi Kawaguchi elaboraseră întreaga tehnică. Dar au vrut guvernele lumii s-o ia în consideraţie? Aş, de unde! Era altceva, pe atunci, ceva care se chema creştinism. Femeile erau silite să continue naşterea copiilor prin viviparitate.

— Dar e urîţel rău! zise Fanny.

— Mie-mi place.

— Şi aşa mărunţel, se strîmbă Fanny. (Statura mică era privită cu ochi răi, mai ales ca un semn al apartenenţei la o castă inferioară.)

— Eu îl găsesc destul de drăguţ, zise Lenina. Parcă-ţi tot face poftă să-l mîngîi ca pe un copil ori ca pe un animăluţ de salon. Un motan, să zicem.

Fanny fu de-a dreptul şocată:

— Lumea zice că cineva a făcut o greşeală cînd Bernard era încă în flacon – a crezut că e vorba de un Gama şi i-a turnat alcool în surogatul sanguin. Cică de-aia ar fi aşa pirpiriu.

— Ce tîmpenie! se indignă Lenina.

— Hipnopedia – educaţia în timpul somnului – era pur şi simplu interzisă în Anglia. Acolo domnea ceva care se numea liberalism. Parlamentul – dacă ştiţi ce era acesta – a adoptat o lege împotriva hipnopediei. Mai avem încă documentele în arhivă. Nişte discursuri despre libertatea individului. Libertatea de a fi ineficient şi prăpădit. „Libertatea de a fi omul nepotrivit la locul nepotrivit.“

— Vai, dragul meu, dar eşti binevenit, te asigur. Serveşte-te cînd vrei! adăugă Henry Foster bătîndu-l pe umăr pe Predestinatorul Adjunct. La urma urmei, nu avem noi vorba asta, că „toţi sîntem ai tuturor celorlalţi“?

„O sută de repetiţii trei nopţi pe săptămînă vreme de patru ani“, socoti mintal Bernard Marx, expert în hipnopedie. „Şaizeci şi două de mii patru sute de repetiţii zămislesc un adevăr. Cretinilor!“

— Sau luaţi, de exemplu, Sistemul Castelor. Propus neîncetat, respins în mod constant. Exista o chestie numită democraţie. Ca şi cum oamenii ar fi egali şi din alt punct de vedere decît cel fizico-chimic.

— Ei bine, tot ce pot să spun este că-i voi accepta invitaţia.

Bernard îi ura, îi ura pur şi simplu. Dar erau doi, erau înalţi şi erau voinici.

— Războiul de Nouă Ani a început în anul 114 după Ford.

— Chiar dacă ar fi adevărat, iodoacetat de metil, difenil-cianasină, triclometil cloroformat, sulfură de dicloretil. Ca să nu mai vorbim de acidul cianhidric.

— …Ceea ce eu pur şi simplu refuz să cred, încheie Lenina.

— Zgomotul a paisprezece mii de avioane înaintînd în formaţie strînsă. Dar pe Kurfürstendamm la Berlin şi în al VIII-lea Arondisment la Paris, explozia bombelor cu antrax se aude doar puţin mai tare decît pocnetul unei pungi de hîrtie.

— Pentru că ţin morţiş să văd o rezervaţie de sălbatici.

CH₃C₆H₂(NO₂)₃ + Hg(CNO)₂ egal cu – ei, cu ce? O gaură imensă în pămînt, un morman de zidărie ruinată, cîteva bucăţi de carne şi pete de mucus, un picior, cu cizma încă pe el, zburînd prin aer şi aterizînd, pleosc, drept între muşcate – cele stacojii; ce spectacol splendid în vara aceea!

— Vai, Lenina, mă aduci pur şi simplu la disperare! Eu una mă dau bătută!

— Tehnica rusească de infectare a conductelor de apă potabilă era deosebit de ingenioasă.

Stînd acum cu spatele una la cealaltă, Fanny şi Lenina continuară să se îmbrace fără a mai rosti vreun cuvînt.

— „Războiul de Nouă Ani“, Marea Prăbuşire Economică. Trebuia făcută o alegere între Controlul Mondial şi Distrugere. Între Stabilitate şi…

— Şi Fanny Crowne e fată drăguţă, zise Predestinatorul Adjunct.

În grădiniţele de copii, tocmai se terminase lecţia de „Conştiinţă Elementară de Clasă“ şi glasurile îşi adaptau revendicările viitoare la viitoarea ofertă industrială. „Îmi place să zbor“, şopteau ele. „Îmi place mult să zbor. Îmi plac la nebunie hainele noi. Îmi place grozav să am…“

— Nu se compară cu Lenina, nu e nici pe departe atît de pneumatică. A, nu, nici vorbă!

— „Hainele vechi sînt o porcărie“, continuau şoaptele neobosite. „Vechiturile trebuie aruncate.“ „Aruncatu-i mai bun ca reparatul, aruncatu-i mai bun ca reparatul, aruncatu-i mai bun…“

— Guvernarea e o problemă de rezistenţă, nu de violenţă. Conduci cu creierul şi cu fundul care stă pe scaun, nu cu pumnii. De exemplu, s-au impus anumite limite consumului.

— Uite, sînt gata, zise Lenina. Dar Fanny rămase tăcută, cu faţa întoarsă în partea cealaltă. Hai să facem pace, Fanny dragă.

— Fiecare bărbat, femeie sau copil are obligaţia de a consuma atîta sau atîta pe an. În interesul industriei. Singurul rezultat…

„Aruncatu-i mai bun ca reparatul. Aruncatu-i mai bun ca reparatul. Cine cîrpeşte sărăceşte; cine foloseşte acul va rămîne ca săracul…“

— Într-o bună zi – îi spuse Fanny pe un ton ciudat de insistent – o să dai de bucluc.

— Împotrivire pe scară foarte mare a celor ce fac obiecţii izvorîte din conştiinţă. Orice, numai să nu consume. Înapoi la natură.

„Îmi place mult să zbor. Îmi place mult de tot să zbor.“

— Înapoi la cultură. Da, de fapt la cultură. Dacă stai şi citeşti, nu cheltuieşti, nu poţi să consumi destul.

— Arăt destul de bine? întrebă Lenina

Purta o jachetă din plastic vert-bouteille, cu garnituri de blană artificială verde la manşete şi guler.

— În suburbia londoneză Golders Green au fost seceraţi de mitraliere opt sute de adepţi ai Vieţii Simple.

„Aruncatu-i mai bun ca reparatul. Aruncatu-i mai bun ca reparatul.“

Şi mai purta un şorţ de catifea reiată verde şi ciorapi lungi din amestec de lînă şi vîscoză, răsuciţi sub genunchi.

— Şi-apoi se produce celebrul masacru de la Muzeul Britanic. Două mii de adepţi ai culturii au fost gazaţi cu iperită.

O şepcuţă ca de jocheu, albă cu verde, îi umbrea ochii Leninei. Pantofii, bine lustruiţi, erau de un verde intens.

— În cele din urmă, continuă Mustafa Mond, Controlorii îşi dădură seama că forţa nu serveşte la mare lucru. Metodele mai lente, dar infinit mai sigure ale ectogenezei, ale condiţionării neopavloviene şi ale hipnopediei…

Iar mijlocul îi era încins cu un fel de cartuşieră – o bandulieră din imitaţie de marochin verde cu ornamente argintii şi plină cu dozele prescrise de anticoncepţionale (căci Lenina nu era stearpă).

— În cele din urmă, s-a recurs la descoperirile lui Pfitzner şi Kawaguchi. O propagandă intensă îndreptată împotriva reproducerii prin viviparitate…

— Splendid! strigă entuziasmată Fanny. Niciodată nu putea să se împotrivească multă vreme farmecului Leninei. Vai, şi ce cordon malthusian¹ adorabil!

— …însoţită de o campanie lansată împotriva Trecutului; prin închiderea muzeelor, dinamitarea monumentelor istorice (din fericire, cele mai multe dintre ele fuseseră deja distruse în cursul Războiului de Nouă Ani) şi prin suprimarea tuturor cărţilor publicate înaintea anului 150 după Ford.

— Trebuie neapărat să-mi iau şi eu unul la fel, zise Fanny.

— De exemplu, erau şi nişte chestii numite piramide.

— Banduliera mea veche de piele neagră de lac…

— Şi era şi un tip numit Shakespeare. Bineînţeles că n-aţi auzit niciodată de asemenea nume, nu?

— A ajuns absolut o ruşine banduliera aia a mea.

— Iată avantajele unei educaţii cu adevărat ştiinţifice.

„Cine se cîrpeşte nu se-mbogăţeşte. Cine foloseşte acul va rămîne ca săracul. Cine foloseşte acul va rămîne ca…“

— Apariţia primului automobil Model T al Domnului Nostru Ford…

— O port de aproape trei luni.

— …se consideră a fi data întemeierii noii noastre ere.

„Aruncatu-i mai bun ca reparatul. Aruncatu-i mai bun…“

— Şi, după cum vă spuneam mai înainte, fusese şi o treabă care se chema Creştinism.

„Aruncatu-i mai bun ca reparatul.“

— Etica şi filosofia subconsumului…

„Îmi plac hainele noi, îmi plac foarte mult hainele noi, îmi plac la nebunie…“

— …erau de-a dreptul esenţiale pe vremea subproducţiei; în schimb, într-o epocă a maşinilor şi a fixării azotului – aceasta devine o adevărată crimă împotriva societăţii.

— Mi-a dat-o Henry Foster.

— Tuturor crucilor li s-au retezat capetele. Au fost transformate în T-uri². Mai era şi un lucru care se numea Dumnezeu.

— De fapt, e o imitaţie bună de marochin.

— Acum avem Statul Mondial. Şi avem festivităţi de Ziua lui Ford, şi Cîntări comunitare, şi Ritualurile solidarităţii.

„Ah, Ford, cît de tare-i urăsc!“ se gîndea Bernard Marx.

— Se mai vorbea şi de o chestie căreia îi spuneau „Rai“, dar cu toate astea oamenii beau mari cantităţi de alcool.

„Parcă ar fi o bucată de carne, o halcă de carne, pur şi simplu.“

— O altă treabă se numea suflet şi mai era o altă chestie căreia îi ziceau nemurire.

— Întreabă-l pe Henry de unde a cumpărat-o.

— Dar se drogau cu morfină şi cocaină.

„Şi ceea ce-i mai grav e că şi ea se consideră doar o bucată de carne.“

— În anul 178 după Ford se bucurau de subvenţii două mii de farmacologi şi biochimişti.

— Ce mutră posacă are! zise Predestinatorul Adjunct arătîndu-l pe Marx.

— Peste şase ani se producea pe scară comercială. Era drogul perfect.

— Hai să-l hărţuim niţel.

— Euforic, narcotic, halucinogen la modul cel mai agreabil.

— Posac, Marx, tare posac! Bătaia pe umăr îl făcu pe Bernard să tresară. Întorcînd capul, dădu cu ochii de bruta de Henry Foster. Acesta adăugă: — Ce-ţi trebuie ţie e un gram de soma.

— Toate avantajele creştinismului şi ale alcoolului, fără vreunul din dezavantajele lor.

„Ah, Ford, îmi vine să-l omor!“ Dar cu glas tare nu spuse decît: — Nu, mulţumesc. Şi respinse cu mîna tubul de pastile pe care i-l oferea Foster.

— Oricînd vrei, te poţi detaşa de realitate, pleci într-un fel de vacanţă, şi cînd te întorci, nu te mai supără nici migrena, nici mitologia.

— Haide, ia puţină soma, insistă Henry Foster. Ia măcar o pastilă.

— Practic vorbind, se asigurase stabilitatea.

— „Un centimetru cub alungă orice sentiment sumbru“, zise Predestinatorul Adjunct, citînd din înţelepciunea hipnopedică de uz curent.

— Mai rămînea doar să fie învinsă bătrîneţea.

— Du-te naibii, du-te naibii! strigă Bernard Marx.

— Iaca, na!

— Hormoni gonadotropi, transfuzii de sînge tînăr, săruri de magneziu…

— Nu uita că „mai bine-ţi stă pilula-n gură decît murdara-njurătură“, îi spuseră colegii lui Bernard şi plecară rîzînd de el.

— Toate stigmatele fiziologice ale bătrîneţii au fost înlăturate. Şi împreună cu ele, fireşte…

— Nu uita să-l întrebi de cordonul acela malthusian, îi aminti Fanny.

— …împreună cu ele şi toate ciudăţeniile mintale caracteristice bătrînilor. Acum caracterele rămîn nealterate pe tot parcursul vieţii.

— …mai am de jucat două runde de Golf cu Obstacole pînă se întunecă. Trebuie să mă grăbesc.

— Muncă şi joacă – la şaizeci de ani puterile şi gusturile noastre sînt exact aceleaşi pe care le aveam şi la şaptesprezece ani. În vremurile nefericite de altădată, bătrînii renunţau, se retrăgeau, dădeau în doaga religiei, îşi iroseau timpul citind şi chiar gîndind – închipuiţi-vă, gîndind!

„Idioţi! Porci!“ îi numea Bernard Marx în mintea lui, străbătînd coridorul în drum spre lift.

— Acum – iată progresele înregistrate – bătrînii muncesc, bătrînii se împreunează, bătrînii nu mai au timp liber, nu mai au răgaz de atîtea plăceri, nu au nici măcar o clipă în care să stea şi să mediteze – sau dacă vreodată ghinionul face să se caşte o asemenea crăpătură în acest continuum al distracţiilor lor, iată astăzi ai întotdeauna la dispoziţie soma, delicioasa soma, o jumătate de gram pentru o jumătate de vacanţă, un gram pentru un weekend, două grame pentru o excursie în luxuriantul Orient, trei grame pentru o eternitate întunecată pe satelitul Pămîntului; iar cînd se întorc de acolo, de pe Lună, se trezesc de partea cealaltă a abisului, feriţi de orice primejdie, pe terenul solid al trudei şi distracţiilor zilnice, alergînd de la un film tactil la altul de la o fetişcană pneumatică la alta şi mai pneumatică, de la terenul de golf electromagnetic la…

— Pleacă, fetiţo! strigă furios Directorul Incubatoarelor. Pleacă, băieţelule! Nu vezi că Forditatea Sa are treabă? Ia, ia, duceţi-vă şi făceţi-vă jocurile erotice în altă parte.

— Bieţii copilaşi, zise Controlorul.

Încet, maiestuos, cu un slab zumzet de maşinărie, benzile rulante de asamblare se mişcau înainte, cu viteza de treizeci şi trei centimetri pe oră. În întunericul roşiatic licăreau nenumărate rubine.

1. Teologul şi economistul englez Thomas Robert Malthus (1766-1834) a emis teoria restrîngerii populaţiei (malthusianism).

2. De la automobilul ieftin „Model T“ lansat de industriaşul Henry Ford (1863-1947) în anii 1908-1909 şi din care s-au vîndut cincisprezece milioane de bucăţi pînă în 1927.

Capitolul IV

1

Liftul era plin de bărbaţi care ieşeau din Vestiarele Grupului Alfa şi care salutară intrarea Leninei cu multe zîmbete şi înclinări prietenoase din cap. Fata se bucura de mare popularitate şi mai de mult sau mai de curînd petrecuse o noapte sau două cu cei mai mulţi dintre ei.

„Ce băieţi simpatici!“ gîndi ea, răspunzîndu-le la salut. Erau încîntători! Şi totuşi parcă o deranjau urechile prea mari ale lui George Edzel (cine ştie, poate i se administrase prea multă paratiroidă la metrul 328 de pe linia de asamblare?) Iar uitîndu-se la Benito Hoover, nu putea să nu-şi aducă aminte că, dezbrăcat, era cam prea păros.

Întorcînd ochii întristaţi de amintirea „blăniţei“ care acoperea trupul lui Benito, văzu într-un colţ faţa melancolică a lui Bernard Marx şi statura lui puţintică şi firavă. Se apropie imediat de el:

— Bernard! Tocmai te căutam! Glasul ei răsună limpede, acoperind zumzetul celorlalţi şi zgomotul liftului care urca. Colegii se întoarseră plini de curiozitate. Voiam să discutăm despre planul nostru de a merge în New Mexico. Cu coada ochiului îl văzu pe Benito Hoover căscînd gura de uimire. Gestul lui o enervă. („Probabil se miră că nu mă rog să merg iarăşi cu el!“ îşi spuse în sinea ei). Apoi reluă, cu mai multă căldură ca oricînd: — Mor de poftă să vin cu tine în iulie, să petrecem o săptămînă împreună, continuă ea. (În orice caz, măcar îşi dovedea în public infidelitatea faţă de Henry. Fanny ar fi trebuit să fie încîntată, chiar dacă-l înşela pe Henry tocmai cu Bernard.) Adică, vreau să spun, dacă mai ţii să mă ai! încheie Lenina învăluindu-l pe Bernard într-un zîmbet cum nu se poate mai încîntător şi mai plin de înţelesuri.

Faţa palidă a lui Bernard se îmbujoră. („Ce naiba l-a apucat?“ se miră Lenina, profund nedumerită, dar pe de altă parte şi înduioşată de acest omagiu straniu adus puterii ei de seducţie.)

— N-ar fi mai bine să discutăm în altă parte chestiunea asta? bîigui Bernard, cu un aer teribil de stînjenit.

(„Are aerul că aş fi spus ceva şocant, se gîndi Lenina. N-ar fi fost mai tulburat nici dacă aş fi făcut vreo glumă porcoasă – dacă l-aş fi întrebat cine-i maică-sa ori cine ştie ce altă chestie decoltată.“)

— Adică, vreau să spun, cu toată lumea asta în jur… adăugă Bernard înecîndu-se de emoţie.

Lenina rîse sincer, fără pic de maliţie:

— Vai, ce nostim eşti! Şi de fapt chiar îl socotea nostim. Sper, în orice caz, să mă anunţi cel puţin cu o săptămînă înainte, dacă nu te superi, continuă ea pe alt ton. Presupun că mergem cu Racheta Pacificul Albastru, nu? De unde porneşte, de la Turnul Charing-T¹ sau de la Hampstead?

Pînă să apuce Bernard să răspundă, liftul se opri.

— Acoperişul! scîrţîi o voce.

Liftierul era un omuleţ aducînd absolut cu o maimuţă şi era îmbrăcat în tunica neagră a unui semicretin Epsilon-Minus.

— Acoperişul!

Deschise larg uşile. Soarele strălucitor şi fierbinte al după-amiezii îl făcu să tresară şi să clipească des.

— Ah, acoperişul! repetă el încîntat. Parcă l-ar fi trezit brusc o veste fericită dintr-o apatie tristă şi întunecată. Acoperişul!

Zîmbi cu un aer de cîine bătut care aşteaptă să citească bunăvoinţă pe feţele stăpînilor – în cazul respectiv pasagerii din lift. Vorbind şi rîzînd voioşi, aceştia păşiră în lumina de afară. Liftierul privi în urma lor.

— Acoperişul? repetă el, de data asta pe un ton interogativ.

Se auzi un clopoţel şi din tavanul liftului un megafon începu să emită comenzile pe un ton nu prea puternic, dar imperios:

— Coboară! sună glasul din megafon. Coboară! Etajul optsprezece. Du-te jos. Jos. Etajul optsprezece. Du-te jos, du-te…

Liftierul trînti uşile, apăsă pe un buton şi imediat coborî în crepusculul plin de zumzete al puţului liftului – şi totodată în crepusculul ce alcătuia apatia lui obişnuită.

Terasa acoperişului era învăluită în lumina caldă a după-amiezii de vară, în care se auzea doar bîzîitul elicopterelor ce se încrucişau pe cer; din cînd în cînd, zumzetul mai profund al rachetelor care goneau imprevizibile pe cerul senin la opt sau zece kilometri înălţime părea o mîngîiere a aerului blînd. Bernard Marx răsuflă din toţi rărunchii. Ridică ochii spre tăriile cerului, apoi se uită de jur-împrejur la orizontul albastru şi în cele din urmă îi coborî spre chipul Leninei.

— Ce frumos e, nu-i aşa? rosti el cu un uşor tremur în glas.

Fata îi zîmbi cu o expresie de înţelgere cît se poate de afectuoasă:

— O după-amiază desăvîrşită pentru Golful cu Obstacole, răspunse ea încîntată. Trebuie să fug, Bernard. Henry se supără dacă-l fac să mă aştepte. Te rog, anunţă-mă din timp cînd vrei să plecăm.

Şi făcîndu-i cu mîna, alergă de-a lungul terasei, către hangare. Bernard rămase să privească sclipirea ciorapilor ei albi, genunchii bronzaţi care se îndoiau şi se dezdoiau la fiecare pas şi mişcarea unduitoare a şortului de catifea reiată, strîns bine pe şolduri, sub jacheta vert-bouteille. Pe faţa lui stărui o expresie îndurerată.

— Phii, straşnic de drăguţă e! zise o voce puternică şi veselă chiar în spatele lui.

Bernard tresări şi se întoarse. Faţa roşie şi bucălată a lui Benito Hoover îi zîmbea de la înălţimea lui – pogora de fapt asupra lui Bernard razele unei cordialităţi evidente. Benito era vestit pentru firea lui bună şi amabilă. Se zicea despre el că ar putea trăi toată viaţa fără să se atingă măcar de soma. Nu-l afectau niciodată răutăţile şi crizele de nervi, din pricina cărora alţii trebuiau să-şi ia vacanţe soma. Pentru Benito realitatea era întotdeauna însorită.

— Pneumatică fetişcană! Oho, şi încă cum! Apoi continuă, schimbînd brusc tonul: — Ia ascultă, băiete, dar tare posomorît arăţi! Cred că ţi-ar prinde bine un gram de soma. Scotocindu-se în buzunarul de la pantaloni, Benito scoase o sticluţă cu pastile. Vorba aceea: „Un centimetru cub alungă orice sentiment sumbru“. Hei, dar ce-i cu tine?

Bernard se răsuci brusc pe călcîie şi o rupse la fugă.

Benito rămase cu ochii holbaţi, uitîndu-se după el. „Ce naiba o fi cu băiatul ăsta?“ se minună el, şi clătinînd din cap decise că probabil e ceva adevăr în povestea că i s-ar fi turnat alcool în surogatul de sînge. „Se vede că totuşi i-a afectat creierul.“

Puse la loc în buzunar sticluţa cu soma şi scoase în schimb un pacheţel cu gumă de mestecat cu hormoni sexuali. Băgă în gură o lamelă şi se îndreptă gînditor spre hangare.

Cînd sosi Lenina, Henry Foster îşi scosese deja elicopterul din hangar şi se instalase în carlingă, aşteptînd-o.

— Patru minute întîrziere – acesta fu singurul comentariu pe care-l făcu în momentul în care fata se urcă lîngă el.

Henry porni motoarele şi ambreie elicele. Aparatul se ridică vertical în aer. Henry acceleră; zbîrnîitul elicei principale deveni mai ascuţit, trecînd de la bîzîitul unui tăun la cel al viespii, iar apoi de la viespe la ţînţar; indicatorul de turaţii arăta că se înalţă cu aproape doi kilometri pe minut. Sub el Londra se micşora din ce în ce. În cîteva secunde clădirile mari cu acoperişurile plate dispărură, apoi rămaseră doar un fel de ciuperci geometrice care răsăreau în parcuri şi grădini. În mijlocul lor, mai înalt şi cu tulpina mai subţire, Turnul Charing-T îşi ridica spre cer discul de beton strălucitor.

Ca piepturile musculoase ale unor atleţi fabuloşi, deasupra capetelor lor se agitau alene nori imenşi, cu o înfăţişare cărnoasă. Dintr-unul se ivi brusc o insectă mică, roşie, bîzîitoare.

— E Racheta Roşie care tocmai se întoarce de la New York, spuse Henry şi, după ce se uită la ea, adăugă clătinînd dojenitor din cap: — O întîrziere de şapte minute. Zău, serviciile astea transatlantice sînt groaznic de nepunctuale. Un adevărat scandal.

Luă piciorul de pe acceleraţie. Sunetul elicei de deasupra capului coborî cu o octavă şi jumătate, trecînd din nou prin bîzîitul viespii către cel al bondarului, apoi al cărăbuşului şi în cele din urmă al tăunului. Avîntul ascendent al aparatului se domoli; o clipă mai tîrziu atîrnau imobili în mijlocul văzduhului. Henry trase de o manetă; se auzi un declic. La început încet, apoi din ce în ce mai repede, începu să se învîrtească elicea frontală şi, cînd intră în turaţia normală, în faţa ochilor lor rămase doar o ceaţă circulară. Vîntul provocat de viteza orizontală şuieră din ce în ce mai ascuţit pe lîngă aparatul calat. Henry nu-şi dezlipea ochii de pe indicatorul de turaţii; cînd ajunse la cifra 1200, debraie. Acum aparatul avea suficientă inerţie de deplasare pentru a se bizui doar pe aripile sale.

Lenina privi prin geamul din podea. Zburau peste zona de şase kilometri de parcuri ce separa Londra Centrală de primul cerc de oraşe-satelit. Vedea în racursi viermuiala vieţii prin vegetaţia verde, abundentă. Printre copaci licăreau turnurile aruncătoarelor centrifuge de mingi din parcurile de distracţii. Lîngă Shepherd’s Bush vreo două mii de cupluri mixte de Beta-Minus jucau tenis pe suprafeţe Riemann. Un şir dublu de Terenuri Escalador-Cinci însoţea şoseaua de la Notting Hill la Willesden. Pe stadionul de la Ealing se desfăşura un spectacol al gimnaştilor Delta însoţit de cîntări comunitare.

— Doamne, ce oribilă culoare e kakiul, observă Lenina, dînd glas prejudecăţilor inoculate castei ei prin hipnopedie.

Clădirile studiourilor de filme senzoriale acopereau aproape opt hectare din zona Hounslow. În apropierea lor o întreagă armată de lucrători îmbrăcaţi în uniforme negre şi kaki refăceau suprafaţa vitroasă a Marii Autostrăzi de Vest. Tocmai cînd zburau ei pe deasupra, se descărca un uriaş container mobil. Prin deschizăturile acestuia se vărsa pe şosea un şuvoi orbitor de incandescent de piatră topită; compresoarele cu azbest erau într-un du-te-vino continuu; în urma lor stropitorile izolate ridicau nori albi de aburi.

La Brentford, Întreprinderea Companiei de Televiziune părea un adevărat orăşel.

— Cred că acum se schimbă turele, zise Lenina.

Arătînd ca nişte furnici şi afide, fetele Gama, verzi ca frunzele şi Epsilonii negri semicretini viermuiau în jurul intrărilor sau făceau coadă ca să-şi ocupe locurile pe tramcarele monorai. BetaMinuşii de culoarea dudelor intrau şi ieşeau din mulţime. Acoperişul clădirii principale roia de elicoptere care aterizau şi decolau.

— Pe cuvîntul meu, zise Lenina, mă bucur din suflet că nu sînt o simplă Gama.

Peste zece minute aterizaseră deja la Stoke Poges² şi începuseră să joace prima repriză de Golf cu Obstacole.

2

Ţinînd ochii mai mult plecaţi sau întorcîndu-i hoţeşte dacă întîmplător se opreau o clipă asupra vreunei alte persoane, Bernard traversă în grabă acoperişul. Avea aerul unui om urmărit – dar urmărit de duşmani pe care nu doreşte să-i vadă, de teamă să nu fie cumva mai ostili chiar decît îi bănuise el. Şi parcă-i era frică să nu se simtă şi mai vinovat, şi mai disperat de singur.

„Oribil e şi Benito Hoover ăsta!“ gîndi el. Şi totuşi, omul nu fusese deloc rău intenţionat. Ceea ce într-un fel strica şi mai mult lucrurile. Cei bine intenţionaţi se purtau la fel ca şi cei răuvoitori. Pînă şi Lenina îl făcea să sufere. Îşi aminti de acele săptămîni de şovăială timidă de-a lungul cărora o tot căutase din ochi, dorind-o, însă neputîndu-şi aduna curajul s-o ceară. Ar fi îndrăznit oare să înfrunte riscul de a fi umilit printr-un refuz dispreţuitor? În schimb, de-ar fi fost să zică ea da, ce încîntare pentru el! Ei bine, acum ea îşi dăduse asentimentul şi totuşi el era încă nefericit – nefericit că ei i se păruse după-amiaza desăvîrşită pentru a juca Golf cu Obstacole, necăjit că a văzut-o alergînd pentru a-l regăsi pe Henry Foster, disperat că l-a socotit caraghios pentru că a refuzat să discute în public lucrurile cele mai intime. Într-un cuvînt, nenorocit pentru că ea se purtase aşa cum ar trebui să se comporte orice tînără englezoaică sănătoasă şi virtuoasă şi nu în cine ştie ce alt mod anormal, extraordinar.

Deschise uşa compartimentului său din hangar şi strigă la doi slujitori Delta-Minus care-şi pierdeau vremea pe acolo, să vină să-i scoată aparatul de zbor sus pe acoperiş. Personalul hangarelor era alcătuit dintr-un singur grup bokanovskificat şi bărbaţii erau gemeni, la fel de mici, negri şi hidoşi. Bernard le dădu ordine pe tonul acela aspru, adeseori arogant şi chiar insultător al omului care nu se simte prea sigur de superioritatea lui. Pentru Bernard era întotdeauna neplăcut să aibă de a face cu membri ai castelor inferioare. Căci indiferent din ce cauză (şi se prea poate să fi fost adevărată bîrfa curentă privitoare la alcoolul turnat în surogatul lui sanguin – căci, deh, se mai întîmplă şi accidente), fizicul lui Bernard nu era cu nimic mai arătos decît al unui Gama de rînd. Avea cu opt centimetri mai puţin decît înălţimea standard a unui Alfa şi prin urmare era şi pirpiriu. Contactul cu reprezentanţii castelor inferioare îi amintea mereu nespus de dureros de faptul că fizicul său nu corespundea etaloanelor obişnuite: „Eu sînt eu, dar tare n-aş fi vrut să fiu“. Era sfios şi ruşinat, într-un mod acut, de-a dreptul supărător. Ori de cîte ori se trezea că-l priveşte în ochi pe un Delta – la acelaşi nivel, şi nu de sus, condescendent – se simţea umilit. Oare creatura aceea avea să-l trateze cu respectul cuvenit castei sale? Întrebarea asta nu-i dădea niciodată pace. Şi nu fără motiv: fiinţele din castele Gama, Delta şi Epsilon fuseseră condiţionate în oarecare măsură să lege statura şi masa corporală de superioritatea socială. Realitatea este că o uşoară prejudecată în favoarea staturii mari – inculcată prin hipnopedie – era aproape universală. De aici rîsul femeilor cărora le făcea propuneri, şi festele jucate de bărbaţii care făceau parte din aceeaşi castă ca şi el. Batjocura îl făcea să se simtă străin, un outsider; dar se şi purta ca atare, ceea ce sporea prejudecăţile împotriva lui şi înteţea dispreţul şi ostilitatea stîrnite de defectele lui fizice. Acestea, la rîndul lor, îi agravau sentimentul de înstrăinare şi însingurare. O teamă cronică de a nu fi luat peste picior îl făcea să-şi evite egalii, iar cînd era vorba de inferiorii lui, să-şi apere demnitatea cu un fel de jenă nefirească. Vai, cît de tare îi invidia pe oamenii ca Henry Foster şi Benito Hoover! Bărbaţi care n-aveau niciodată nevoie să ţipe la un Epsilon pentru a se face ascultaţi; care-şi luau poziţia ocupată în societate ca pe un drept cîştigat; oameni care se simţeau în sistemul de caste ca peştele în apă – în atît de mare măsură încît nici nu se mai gîndeau la ei sau la elementul benefic şi confortabil în care se mişcau.

Lui Bernard i se păru că servitorii gemeni îi scot avionul pe acoperiş cu mişcări prea lente şi cu multă rea-voinţă.

— Hai, mai repede! le strigă ţîfnos Bernard. Unul dintre gemeni îi aruncă o privire. Oare nu cumva în ochii aceia cenuşii, inexpresivi licărea un fel de batjocură bestială? Mai repede! strigă el încă şi mai tare, şi vocea îi hîrîi antipatic.

Se urcă în avion şi peste un minut se afla în zbor spre sud, către Tamisa.

Diferitele Birouri de Propagandă, precum şi Colegiul de Inginerie Afectivă erau adăpostite în acelaşi zgîrie-nori cu şaizeci de etaje de pe Fleet Street³. La subsol şi la etajele inferioare se aflau tipografiile şi redacţiile celor trei principale ziare londoneze : The Hourly Radio, o fiţuică pentru snobi, Gamma Gazette, tipărită pe hîrtie verde-pal, şi The Delta Mirror, pe hîrtie kaki şi scris exclusiv în cuvinte de o singură silabă (dat fiind nivelul intelectual scăzut al cititorilor cărora li se adresa). Apoi veneau Birourile Propagandei prin Televiziune, prin Filme Tactile şi respectiv prin Voci şi Muzică realizate de sintetizator. Toate astea ocupau douăzeci şi două de etaje. Deasupra erau laboratoarele de cercetări şi camerele capitonate, izolate fonic, în care-şi desfăşurau munca delicată Autorii de Coloane Sonore şi Compozitorii de Muzică Sintetică. Ultimele optsprezece etaje erau ocupate de Colegiul de Inginerie Afectivă.

Bernard ateriză pe acoperişul Casei Propagandei şi coborî din avion.

— Telefonează-i domnului Helmholtz Watson – îi porunci el unui hamal Gama-Plus – şi spune-i că-l aşteaptă pe acoperiş domnul Bernard Marx.

Se aşeză şi-şi aprinse o ţigară.

Cînd îi parveni mesajul, Helmholtz Watson tocmai scria ceva în biroul lui.

— Spune-i că vin imediat, confirmă el şi puse telefonul în furcă. Apoi, întorcîndu-se spre secretară, continuă pe acelaşi ton oficial şi impersonal: — Te las pe dumneata să-mi strîngi lucrurile. Ignorînd zîmbetul ei radios, se ridică de la birou şi se îndreptă grăbit spre uşă.

Era un bărbat voinic şi bine clădit, cu pieptul bombat, cu umerii laţi şi – în ciuda masivităţii sale – destul de agil, cu paşi elastici şi cu mişcări iuţi. Gîtul său rotund şi puternic ca un stîlp susţinea un cap frumos modelat. Avea părul negru şi cîrlionţat, trăsăturile bine marcate. Era chipeş într-un mod mai mult decît evident şi – aşa cum repeta fără să se plictisească vreodată secretara lui – arăta din cap pînă-n picioare ca un adevărat Alfa-Plus. De profesie era Conferenţiar la Colegiul de Inginerie Afectivă (Facultatea de Literatură) şi, în pauzele dintre activităţile sale didactice, un foarte activ Inginer al Emoţiilor omeneşti. Avea o rubrică permanentă la revista de elită The Hourly Radio, compunea scenarii de filme tactile şi avea un har inegalabil în alcătuirea lozincilor şi versiunilor hipnopedice.

— Foarte capabil – acesta era verdictul unanim al superiorilor lui. Ba chiar un pic prea capabil (mai adăugau ei clătinînd din cap şi coborînd semnificativ vocea).

Da, un pic prea capabil; aveau dreptate. La Helmholtz Watson un exces mintal produsese efecte foarte asemănătoare cu cele care la Bernard Marx erau rezultatul unui defect fizic. Pe Bernard îl izolaseră de semenii săi slaba dezvoltare a oaselor şi muşchilor, fragilitatea şi debilitatea trupului, iar simţămîntul acestei deosebiri fiind – după etaloanele curente – un exces de inteligenţă, devenea la rîndul lui o cauză a adîncirii prăpastiei ce-l separa de oameni. În schimb, pe Helmholtz ceea ce-l făcea să se simtă în chip supărător altfel decît ceilalţi şi să se izoleze de ei era excesul de capacitate şi abilitate. Pe Bernard şi Helmholtz îi apropia, îi unea chiar conştiinţa că sînt indivizi altfel decît semenii lor. Dar în timp ce, deficient din punct de vedere fizic, Bernard suferise toată viaţa de complexul însingurării sale, abia de curînd Helmholtz Watson, dîndu-şi seama de surplusul său mintal, începuse şi el să fie conştient că se deosebeşte de cei din jurul lui. Acest campion la Jocul cu mingea pe Escalator, acest amant neistovit (se spunea că în mai puţin de patru ani avusese şase sute patruzeci de iubite diferite), acest admirabil „băiat de comitet“ şi om foarte sociabil îşi dăduse brusc seama că, în ceea ce-l priveşte, sportul, femeile şi activităţile obşteşti nu erau lucrurile cele mai importante. Adevărul este că în fond îl interesa altceva. Dar ce? Care lucru anume? Asta era problema pe care venise Bernard s-o discute cu el sau, mai bine zis, să-şi audă prietenul discutînd-o, singur, cu glas tare, întrucît de obicei Helmholtz era cel care vorbea mai tot timpul.

Cînd coborî din lift, trei fetişcane fîşneţe de la Biroul de Propagandă prin Voci Sintetizate îi aţinură calea:

— O, Helmholtz, drăguţule, te rugăm frumos să vii la un picnic cu noi pe pajiştea de la Exmoor.

Se strînseră ciorchine în jurul lui, parcă l-ar fi implorat.

Dar el clătină din cap şi spunînd „Nu, nu“, le dădu la o parte şi-şi văzu de drum.

— Să ştii că nu mai invităm alt bărbat.

Dar Helmholtz rămase neclintit chiar şi în faţa acestei făgăduieli încîntătoare:

— Nu, repetă el. Sînt prea ocupat.

Şi-şi văzu hotărît de drum. Fetele se ţinură după el şi nu renunţară la urmărire pînă cînd nu apucă să se urce în avionul lui Bernard şi să trîntească portiera carlingii. Ceea ce-i aduse reproşuri din partea fetelor.

— Ah, femeile astea! strigă el cînd decola avionul. Zi-le femei şi pace! Clătinînd din cap, se mai încruntă o dată: — Ceva de groază!

Bernard îi dădu dreptate în modul cel mai făţarnic cu putinţă, deoarece chiar în timp ce rostea cuvintele de încuviinţare murea de poftă să aibă şi el tot atîtea fete ca Helmholtz, fără să-şi dea mai multă osteneală să le cucerească. Drept care, îl apucă brusc o nevoie imperioasă de a face pe grozavul:

— O iau cu mine în New Mexico pe Lenina Crowe, zise el pe un ton cît mai nepăsător cu putinţă.

— A, da? reacţionă Helmholtz, fără pic de interes. După o mică pauză continuă: — De vreo două săptămîni am renunţat complet la petreceri şi la fete. Nici nu-ţi poţi închipui ce scandal s-a stîrnit din pricina asta la Colegiu. Şi totuşi, cred că merită. Efectele… Avu o clipă de şovăială, apoi reluă: — Mde, sînt ciudate, foarte ciudate.

O deficienţă fizică putea produce un fel de exces mintal. Se părea că procesul este reversibil. Excesul mintal putea produce, pentru propriile sale scopuri, acea orbire şi surzenie voită a însingurării autoimpuse, impotenţa artificială a ascetismului.

Restul zborului lor de scurtă durată se desfăşură în tăcere. Cînd ajunseră la destinaţie şi se întinseră comod pe canapelele preumatice din camera lui Bernard, Helmholtz reîncepu. Mai întîi vorbi rar de tot:

— Ai simţit vreodată că ai în tine ceva, aşa, ca un fel de imbold ascuns, care parcă te roagă să-i acorzi o şansă de a ieşi la suprafaţă? Un fel de putere suplimentară pe care n-ai folosit-o niciodată, înţelegi, cum ar fi, de pildă, apa unei cascade irosită în loc să fie folosită pentru punerea în mişcare a turbinelor?

Şi-şi aţinti privirea întrebătoare asupra lui Bernard.

— Adică, vrei să spui, toate emoţiile pe care le-ai simţi dacă lucrurile ar sta altfel?

Dar Helmholtz clătină din cap:

— Nu chiar. Mă gîndesc mai degrabă la un fel de senzaţie ciudată pe care o am uneori, sentimentul că aş avea de spus ceva cu adevărat important şi chiar şi capacitatea de a o spune – numai că nu ştiu despre ce e vorba, nici cum aş putea face uz de această capacitate. Dacă ar exista vreun alt fel de a scrie… sau poate alte subiecte despre care să scrii… Tăcu o vreme, apoi, într-un tîrziu, continuă: — Vezi tu, mă pricep destul de bine să inventez formulări expresive – ştii, genul ăla de cuvinte care te fac deodată să sari în sus, ca şi cum te-ai fi aşezat pe un ac, care par atît de noi şi de tulburătoare, deşi ştii bine că e vorba de un lucru absolut evident din punct de vedere al hipnopediei. Dar asta nu pare să fie suficient. Nu destul ca formulările să fie bune; trebuie să fie bun şi scopul pe care-l urmăreşti prin ele.

— Dar tu faci lucruri bune, Helmholtz.

— Mde, sînt bune în sine, atîta tot, dădu din umeri Helmholtz. Dar efectul lor este foarte redus. Într-un fel, nici nu prea sînt importante. Am senzaţia că aş putea face lucruri mult mai însemnate. Da, da, şi mai intense, mai violente. Dar ce anume? Ce e mai important de spus? Şi cum poţi să fii violent în privinţa genurilor de lucruri despre care ţi se cere să scrii? Cuvintele pot fi ca razele X, dacă le foloseşti aşa cum trebuie, pot pătrunde în orice alt mediu. Citeşti şi te pătrund. Ăsta e unul dintre lucrurile pe care încerc să le explic studenţilor mei – cum să scrie de o manieră percutantă. Dar la ce naiba slujeşte să fii pătruns de un articol despre o Cîntare Comunitară rituală sau despre cele mai recente progrese în materie de organe olfactive? Şi, pe urmă, oare poţi face cuvintele să fie cu adevărat penetrante – înţelegi, ca razele X cele mai puternice – cînd scrii despre chestii dintr-astea? Poţi spune ceva despre nimic? Că pînă la urmă la asta se reduce totul. Eu tot încerc şi încerc…

— Sst! spuse deodată Bernard şi ridică un deget de avertizare. Traseră cu urechea. Cred că e cineva la uşă, şopti Bernard.

Helmholtz se ridică, străbătu camera în vîrful picioarelor şi cu o mişcare bruscă deschise larg uşa. Fireşte, nu era nimeni.

— Iartă-mă, te rog, zise Bernard ruşinîndu-se de prostia lui şi avînd, pe deasupra, şi o înfăţişare ridicolă. Am impresia că în ultima vreme m-au cam lăsat nervii. Cînd oamenii te tratează cu suspiciune, începi şi tu să fii bănuitor cu ei.

Îşi şterse ochii cu dosul mîinii, oftă şi glasul îi deveni plîngăreţ. Îşi căuta singur justificări.

— Dacă ai şti prin cîte am trecut în ultima vreme! zise el cu vocea aproape înecată în lacrimi – şi izbucnirea de autocompătimire păru un fel de fîntînă arteziană descătuşată brusc. Ah, de-ai şti şi tu!

Helmholtz Watson îl ascultă cu oarecare jenă şi neplăcere. În sinea lui îşi spuse: „Micuţul Bernard, săracul de el!“ Şi totuşi, în acelaşi timp se simţi puţin jenat din pricina prietenului său. Ar fi dat nu ştiu ce ca Bernard să manifeste un pic mai multă mîndrie.

1. Iarăşi înlocuirea prin T (de la Modelul T) a Crucii (din numele gării londoneze Charing Cross).

2. Mică localitate din Sud-Estul Angliei, probabil scena Elegiei scrise într-un ţintirim de ţară a poetului preromatic Thomas Gray (1716-1771).

3. Cartierul tradiţional al presei londoneze.

Capitolul V

1

Pe la opt lumina începu să scadă. Megafoanele din turnul Clubului sportiv de la Stoke Poges începură să anunţe – cu un glas mai cald decît al tenorilor – că terenurile se închid. Lenina şi Henry abandonară partida şi porniră spre clădirea principală. De pe islazurile Trustului de Secreţie Internă şi Externă se auzeau mugetele miilor de vite care, cu hormonii şi laptele lor, furnizau materiile prime pentru marea fabrică de la Farnham Royal.

Zumzetul necurmat al elicopterelor umplea văzduhul la asfinţit. La fiecare două minute şi jumătate un clopot şi ţipătul unor sirene anunţau plecarea unuia dintre trenurile uşoare monorai care-i transportau pe jucătorii de golf aparţinînd castelor inferioare de la terenurile lor marginalizate înapoi în metropolă.

Lenina şi Henry se urcară în aparatul lor de zbor şi decolară. La înălţimea de aproape trei sute de metri Henry încetini rotaţiile elicei şi vreo două minute rămaseră suspendaţi deasupra peisajului ce se pierdea în amurg. Pădurea de fagi de la Burnham se întindea ca o baltă întunecată către ţărmul mai luminos al cerului dinspre apus. Lumina stacojie de la orizont, ultimele raze ale soarelui scăzură, trecînd prin oranj la galben şi apoi către un verde-pal, apos. Spre nord, dincolo de copaci şi deasupra lor, Fabrica de Secreţii Interne şi Externe strălucea prin luminile electrice extrem de puternice de la toate ferestrele celor douăzeci de etaje ale ei. Dedesubtul lor se întindeau clădirile Clubului de Golf – uriaşa cazarmă a castei inferioare, iar de cealaltă parte a zidului despărţitor, căsuţele mai mici, rezervate membrilor castelor Alfa şi Beta. Văile de acces spre gara trenurilor monorai erau înnegrite de furnicarul ca de muşuroi al mulţimii aparţinînd castelor inferioare. De sub bolta de sticlă ţîşni un tren luminat. Urmîndu-i traseul spre sud-est de-a curmezişul cîmpiei întunecate, ochii le fură atraşi de clădirile maiestuoase ale Crematoriului Mlaştinii. Pentru siguranţa avioanelor aflate în zboruri de noapte, cele patru coşuri înalte erau puternic luminate şi purtau în vîrf semnale de alarmă de culoare stacojie. Era ca un far.

— De ce au coşurile astea de fum un fel de balcoane în jurul lor? întrebă Lenina.

— Recuperarea fosforului, îi explică telegrafic Henry. În cursul lor ascendent, prin coş, gazele sînt supuse la patru tratamente separate. Pe vremuri, de cîte ori se ardea un cadavru, pentaoxidul de fosfor era scos din circulaţie. Acum se recuperează peste 98 la sută din el. Mai mult de un kilogram şi jumătate pentru fiecare adult mort. Ceea ce face aproape patru sute de tone de fosfor pe an numai din Anglia. Henry vorbea cu mîndrie şi încîntare, savurînd din inimă această realizare, ca şi cum iniţiativa i-ar fi aparţinut chiar lui. E splendid să te gîndeşti că putem să continuăm să fim utili chiar şi după ce am murit! Asta ajută creşterea plantelor.

Între timp, Lenina îşi întoarse privirile în altă parte şi se uita drept în jos, la gara monoraiului.

— Da, e splendid, încuviinţă şi ea. Dar e ciudat că morţii aparţinînd castelor Alfa şi Beta nu fac să crească mai multe plante decît prăpădiţii ăia mărunţi de Gama şi Delta şi Epsilon care mişună acolo.

— „Din punct de vedere fizic şi chimic, toţi oamenii sînt egali“, declară sentenţios Henry. Şi, pe urmă, pînă şi Epsilonii îndeplinesc servicii indispensabile.

— „Pînă şi un Epsilon…“ Lenina îşi aminti deodată de o împrejurare în care, pe cînd era fetiţă de şcoală, se trezise în toiul nopţii şi-şi dăduse seama pentru prima dată de şoapta care o obseda întotdeauna în timpul somnului. Revăzu razele lunii, şiragul de pătuţuri albe; auzi din nou glasul blînd, foarte blînd care spunea (cuvintele îi stăruiseră în minte, de neuitat după atîtea şi atîtea repetiţii noapte de noapte): „Toţi muncesc pentru toţi ceilalţi. Nu ne putem lipsi de nimeni. Pînă şi Epsilonii sînt utili. Nu ne putem lipsi de Epsiloni. Toţi muncesc pentru toţi ceilalţi. Nu ne putem lipsi de nimeni…“. Lenina îşi aminti acel prim şoc al ei – teama şi surprinderea; îi reveni în minte şi ceasul acela cît rămăsese trează, bîntuită de tot felul de gînduri; şi apoi, sub înrîurirea acelor repetiţii nesfîrşite, alinarea treptată a tulburării, balsamul somnului care se strecura încetul cu încetul în ea, liniştind-o…

— Eu cred că de fapt Epsilonii nu regretă că sînt Epsiloni, zise ea cu glas tare.

— Bineînţeles că nu. Cum ar putea să regrete? Ei nici nu ştiu ce înseamnă să fii altceva decît un Epsilon. Pe noi fireşte că ne-ar deranja. Dar noi am fost condiţionaţi altfel. Şi, pe urmă, noi pornim din capul locului cu o ereditate diferită.

— Ce bine-mi pare că nu sînt şi eu Epsilon! zise cu convingere Lenina.

— Dac-ai fi fost, îi răspunse Henry, condiţionarea specială te-ar fi determinat să fii la fel de recunoscătoare că nu eşti Beta sau Alfa.

Ambreie elicea anterioară îndreptîndu-şi aparatul către Londra. Îndărătul lor, înspre apus, stacojiul şi portocaliul asfinţitului se estompară aproape cu totul; la zenit se ivise o masă de nori întunecaţi. Trecînd pe deasupra Crematoriului, aparatul de zbor fu săltat în sus de coloana de aer cald care se înălţa din coşurile acelea, iar apoi aproape că se prăbuşi la fel de brusc cînd întîlni aerul rece din preajmă.

— Vai, ce salt minunat! rîse încîntată Lenina.

Dar Henry vorbi pe un ton în care o clipă străbătu o undă de melancolie:

— Ştii ce a fost saltul acela? O fiinţă umană care a dispărut definitiv, pentru totdeauna. A ţîşnit în sus într-un jet de gaze fierbinţi. Ar fi interesant de ştiut cine era – un bărbat sau o femeie, Alfa ori Epsilon… Oftă. Apoi, hotărît să adopte un ton optimist, încheie: — Oricum, de un lucru putem fi siguri: oricine o fi fost, cît a trăit a fost fericit. Acum toată lumea e fericită.

— Da, „acum toată lumea e fericită“, îl îngînă Lenina.

Amîndoi auziseră aceste vorbe repetate de o sută cincizeci de ori în fiecare noapte, vreme de doisprezece ani.

Aterizînd în cartierul Westminster pe acoperişul blocului cu patruzeci de etaje unde locuia Henry, coborîră direct în sala de mese. Acolo mîncară o cină excelentă într-o companie veselă şi zgomotoasă. La cafea li se servi şi soma. Lenina luă două tablete de jumătate de gram, iar Henry trei. La nouă şi douăzeci traversară strada, ducîndu-se peste drum la cabaretul recent inaugurat în Catedrala Westminster. Era o noapte înstelată; aproape fără nori, dar şi fără lună; din fericire, însă, nici Lenina, nici Henry nu erau conştienţi de acest lucru în general deprimant. Reclamele luminoase de pe cer izbuteau să ţină departe întunericul exterior: CALVIN STOPES ŞI CEI ŞAISPREZECE SEXOFONIŞTI. De pe faţada noii Catedrale străluceau atrăgătoare alte litere uriaşe: CEA MAI FRUMOASĂ ORGĂ DE CULORI ŞI PARFUMURI DIN LONDRA. TOATE ŞLAGĂRELE RECENTE DE MUZICĂ SINTETICĂ.

Intrară în local. Atmosfera li se păru caldă, înăbuşitoare mai ales din cauza parfumului de ambră şi de lemn de santal. Pe cupola sălii orga de culori pictase în clipa aceea un asfinţit tropical. Cei şaisprezece sexofonişti cîntau un vechi şlagăr: „Flaconaş-drăgălaş, nu-i sticlă mai dulce ca tine pe lume“. Patru sute de perechi dansau five-step-ul în jurul ringului lustruit. Lenina şi Henry deveniră curînd cea de-a patru sute una pereche. Sexofoanele se jeluiau ca mîţele ce miorlăie sub razele lunii, gemeau în registrele alto şi tenor de parcă ar fi simţit apropierea morţii. Într-o gamă bogată de armonice, tremolo-ul creştea spre un punct culminant, din ce în ce mai tare – pînă cînd în cele din urmă, cu un gest maiestuos, dirijorul dezlănţui ultima notă zguduitoare a muzicii eterice şi – dintr-o suflare – îi desfiinţă pur şi simplu pe cei şaisprezece suflători umani. Tunet în la bemol major. Şi apoi, aproape în tăcere, aproape în beznă, urmă o decongestionare treptată, un fel de diminuendo care aluneca din ce în ce mai jos, prin sferturi de ton, pînă la un acord dominant abia şoptit, care stărui multă vreme (în timp ce dedesubt pulsau ritmurile de five-step) încărcînd secundele întunecate cu un simţămînt de aşteptare încordată. Şi, în cele din urmă, aşteptarea fu satisfăcută. Se produse un răsărit de soare exploziv şi, simultan, toţi cei şaisprezece sexofonişti izbucniră în cîntec:

Flaconaş drăgălaş, mereu pe tine te-am visat!

Flaconaş drăgălaş, de ce-am fost oare decantat?

Şi vremea e senină

Iar Ceru-i azuriu în suflet totdeauna

Răsare-n fiecare seară luna

Din sticlele din lumea-ntreagă

Doar eprubeta mea mi-e dragă

Flaconaş drăgălaş,

Sticluţa mea iubită-i numai una.

Dansînd în ritm de five-step împreună cu celelalte patru sute de perechi de jur-împrejurul Catedralei Westminster, Lenina şi Henry de fapt dănţuiau într-o altă lume – paradisul cald, multicolor şi neînchipuit de prietenos al Sărbătorii Soma. Vai, ce drăguţi, ce chipeşi, ce amuzanţi, ce încîntători erau toţi ceilalţi! „Flaconaş, sticla mea, mereu pe tine te-am visat!…“ Dar Lenina şi Henry aveau tot ce-şi doreau, nu mai aveau nevoie să viseze ori să aspire la nimic… Erau acum înăuntru, aici şi acum – în mijlocul sticlei cu vreme frumoasă, înconjuraţi de cerul veşnic azuriu. Şi cînd, istoviţi, cei Şaisprezece lăsară din mînă sexofoanele şi maşina de Muzică Sintetică începu să emită cea mai recentă creaţie în materie de blues-uri malthusiene, parcă şi ei ar fi fost doi embrioni gemeni care se legănau împreună pe valurile unui ocean de surogat de sînge dintr-un flacon al incubatorului.

„Noapte bună, dragi prieteni. Noapte bună, dragi prieteni.“ Difuzoarele îşi învăluiau poruncile într-o politeţe binevoitoare şi muzicală. „Noapte bună, dragi prieteni…“

Ascultători, la fel de supuşi ca şi toţi ceilalţi, Lenina şi Henry părăsiră clădirea. Stelele deprimante trecură destul de departe, dincolo de jumătatea cerului. Dar cu toate că ecranul de firme celeste dispăruse în mare măsură, cei doi tineri se legănau încă în acea fericire căreia nu-i păsa de noapte.

Înghiţită cu o jumătate de oră înainte de închiderea localului de dans, cea de-a doua doză de soma ridicase un zid de-a dreptul impenetrabil între universul real şi minţile lor. Trecură strada ca şi cum ar fi fost înlăuntrul acelei sticle a fericirii; şi tot aşa luară şi liftul pînă în camera lui Henry de la etajul 28. Şi totuşi, chiar prizonieră a acelei sticle a fericirii, şi în pofida acelui al doilea gram de soma, Lenina nu uită să ia toate precauţiile anticoncepţionale prescrise de regulament. Ani întregi de hipnopedie intensivă şi instrucţia malthusiană de trei ori pe săptămînă de la doisprezece pînă la şaptesprezece ani o determinaseră să ia aceste precauţii la fel de automat şi de inevitabil cum clipea din ochi.

— A, apropo, zise ea revenind din baie, Fanny Crowne vrea să ştie unde ai găsit cartuşiera aceea frumoasă, imitaţie de marochin verde, pe care mi-ai făcut-o cadou.

2

Joi seara, o dată la două săptămîni, Bernard participa la Ritualuri ale Solidarităţii şi Înfrăţirii. Îndată după cina luată devreme la Clubul Aphroditaeum (în care Helmholtz fusese primit de curînd pe baza Articolului Doi) se despărţi de prietenul său şi, făcînd semn unui aerotaxi de pe acoperiş, îi spuse pilotului să zboare către Cantatoriul Comunitar Fordson. Aparatul se înălţă cîteva sute de metri, apoi se îndreptă spre răsărit şi cînd luă virajul, drept în faţa ochilor lui Bernard se înălţa Cantatoriul – o frumuseţe gigantică. Iluminaţi de sus pînă jos cu neon, toţi cei trei sute douăzeci de metri de imitaţie de marmură albă de Carrara ai clădirii străluceau ca o zăpadă incandescentă pe dealul Ludgate. În fiecare colţ al platformei sale pentru elicoptere se desluşea perfect prin beznă un T imens de culoare stacojie, iar gurile a douăzeci şi patru de uriaşe trompete de aur răspîndeau în văzduh o muzică sintetică solemnă.

„Fir-ar să fie, am întîrziat“, îşi zise Bernard cînd dădu cu ochii de Big Henry¹, orologiul Cantatoriului. Şi chiar aşa era, căci, în momentul cînd îi plătea taximetristului cursa, Big Henry bătu ora: „Ford“ cîntă o voce copleşitoare de bas ţîşnind din toate trompetele de aur. „Ford, Ford, Ford…“ de nouă ori. Bernard alergă spre lift.

Sala de festivităţi pentru sărbătorirea Zilei lui Ford şi pentru alte concerte comunitare se afla tocmai în subsolul clădirii. Deasupra ei, cîte o sută pe fiecare etaj, se aflau cele şapte mii de camere folosite de Grupurile Solidarităţii pentru ritualurile lor bilunare. Bernard coborî pînă la etajul 33, aproape fugi de-a lungul coridorului, şovăi o clipă în faţa Camerei 3 210 şi, după ce-şi luă inima în dinţi, deschise uşa şi intră.

Slavă lui Ford! Nu era chiar ultimul. Mai erau încă libere trei scaune din cele douăsprezece aranjate în jurul mesei circulare. Se strecură tiptil pe cel mai apropiat şi se şi pregăti să se uite urît la cei care aveau să vină şi mai tîrziu decît el.

Întorcîndu-se către el, fata din stînga îl întrebă:

— Ce-ai jucat azi după-amiază? Golf cu Obstacole sau Electromagnetic?

Bernard se întoarse către ea („Ford! E Morgana Rotschild!“) şi se văzu silit să recunoască, îmbujorîndu-se la faţă, că n-a jucat nici una, nici alta. Morgana îl privi uimită. Se aşternu o tăcere jenantă între ei.

Apoi fata întoarse ostentativ capul în partea cealaltă şi se adresă bărbatului din stînga ei, care avea un aer mult mai sportiv.

„Am călcat cu stîngul la Ritualul ăsta“, se gîndi chinuit Bernard, şi prevăzu cu groază că iar n-o să poată dobîndi iertarea păcatelor. Ce greşeală că nu zăbovise o clipă ca să se uite în jur, în loc să se repeadă la primul scaun! Ar fi putut foarte bine să se aşeze între Fifi Bradlaugh şi Joanna Diesel. Şi, cînd-colo, el se dusese ca prostul şi se aşezase lîngă Morgana. Morgana! Pentru numele lui Ford! Sprîncenele acelea negre ale ei – mai bine zis sprînceana, pentru că de fapt erau îmbinate. O, Ford! Şi în dreapta lui era Clara Deterding. E adevărat că n-avea sprîncenele îmbinate, dar era mult prea pneumatică. În schimb, Fifi şi Joanna erau exact cum ţi le-ai fi dorit. Rotunjoare, blonde, nu prea solide… Şi, poftim! Tocmai huiduma aia de Tom Kawaguchi se aşeză acum pe scaunul dintre ele!

Ultimul sosi Sarojini Engels.

— Ai întîrziat! îi spus pe un ton sever Preşedintele Grupului Comunitar. Să nu se mai repete!

Sarojini îşi ceru iertare şi se strecură la locul lui, între Jim Bokanovski şi Herbert Bakunin. Acum grupul se completase, cercul solidarităţii era perfect, impecabil. Bărbat, femeie, bărbat – într-un inel de alternări nesfîrşite în jurul mesei. Doisprezece dintre ei gata să se contopească în unul singur, aşteptînd să se unească, să se îmbine, să-şi piardă cele douăsprezece identităţi separate într-o singură fiinţă mai mare.

Preşedintele se ridică, făcu semnul T şi, pornind emiţătorul de muzică sintetică, descătuşă răpăitul neobosit, dar blînd al tobelor şi un cor de instrumente – cvasisuflători şi supercoarde – care repetau plîngăreţ, la nesfîrşit, melodia scurtă, dar obsedantă, imposibil de alungat din urechi, a primului Imn al Solidarităţii. Şi iarăşi, şi iarăşi – şi nu timpanul auzea ritmul ca pe o pulsaţie, ci însăşi diafragma din capul pieptului. Bocetul şi lamentările acelor melodii recurente îţi bîntuiau nu atît mintea, cît măruntaiele, făcîndu-le să tînjească şi să compătimească.

Preşedintele făcu din nou semnul T şi se aşeză. Slujba rituală începuse. În mijlocul mesei fură aşezate tabletele de soma sanctificate. Potirul cu îngheţată de căpşuni cu soma urma să treacă din mînă în mînă ca o cuminecătură şi fiecare dintre ei urma să soarbă din el rostind formula magică : „Beau pentru nimicirea mea“. Apoi, acompaniate de orchestra sintetică, glasurile lor înălţară Primul Imn al Solidarităţii.

Duzină sîntem, Ford! Hai şi ne-mpreună

Ca picături din Marele Fluviu Social!

O, fă-ne acum pe toţi să curgem împreună,

Să mergem iute ca luciosul Ford Royal.

Douăsprezece strofe pline de aspiraţii, cîntate de inimi care tînjeau. Şi apoi trecură a doua oară din mînă-n mînă potirul iubirii.

— Beau pentru Fiinţa Supremă.

Aceasta era acum formula rostită de toţi. Sorbiră cu toţii din potir. Muzica răsuna neobosită. Tobele băteau. Strigătele şi scrîşnetele armoniilor deveneau o obsesie în măruntaiele topite laolaltă. Apoi se intonă Cel de-al Doilea Imn al Solidarităţii:

Hai, Fiinţă Mare – prieten scump şi intim –

Topeşte-ne pe toţi cei doisprezece-ntr-unul!

De moarte ne e dor! De-ndată ce pierim

Abia că-ncepe Traiul Nostru Mare în comun!

Şi alte douăsprezece strofe. Între timp, soma începuse să-şi facă efectul. Ochii străluceau, obrajii se îmbujorau, lumina interioară a bunăvoinţei universale izbucnea pe toate feţele în zîmbete fericite, prietenoase. Pînă şi Bernard simţi cum i se topeşte puţin inima de înduioşare. Cînd Morgana Rotschild se întoarse către el cu faţa radioasă, se strădui şi el să-i răspundă în acelaşi fel. Dar, vai, din păcate, sprînceana aceea neagră, două-n una, era mereu prezentă; n-o putea ignora, n-o putea uita, oricît de tare s-ar fi străduit. Înseamnă că nu mersese destul de departe contopirea. Poate dacă ar fi stat între Fifi şi Joanna…

Şi iată, potirul iubirii trecu din mînă-n mînă pentru a treia oară.

— Beau pentru iminenţa Venirii Lui, strigă solemn Morgana Rotschild. Întîmplător, ei îi venise rîndul să iniţieze ritul circular. Vorbea tare, cu entuziasm. Sorbi din potir şi i-l trecu lui Bernard.

— Beau pentru iminenţa Venirii Lui, repetă şi el, încercînd sincer să simtă că această venire este iminentă; dar ceea ce continua să-l obsedeze era sprînceana, pe cînd, din punctul lui de vedere, Venirea era groaznic de îndepărtată. Sorbi din potir şi i-l trecu Clarei Deterding. „Iar o să fie un eşec, îşi spuse în sinea lui. Ştiu precis că aşa o să fie.“ Dar tot se strădui din răsputeri să zîmbească radios.

Potirul amorului îşi încheie circuitul. Ridicînd mîna, Preşedintele dădu semnalul; corul începu Cel de-al treilea Imn al Solidarităţii:

Simţiţi şi voi cum se apropie Fiinţa Mare!

Fiţi bucuroşi şi, bucurîndu-vă, pieriţi mereu!

Topiţi-vă cu toţii-n muzica ce moare!

Căci El ne-ajută: eu sînt tu, iar tu eşti eu!

În timp ce strofele se succedau, glasurile vibrau de o emoţie din ce în ce mai intensă. Simţămîntul iminenţei Venirii plutea în aer ca o tensiune electrică. Preşedintele închise aparatul muzical şi, o dată cu nota finală a ultimei strofe, se aşternu o tăcere deplină – tăcerea aşteptării încordate, tremurînd, vibrînd tot mai puternic de o viaţă galvanică. Preşedintele întinse mîna; şi brusc, o Voce, o Voce profundă şi puternică, mai muzicală decît orice glas pur omenesc, mai amplă, mai caldă, mai vibrantă de dragoste şi dor şi compătimire, o Voce minunată, misterioasă, supranaturală răsună deasupra capetelor lor.

— O, Ford, Ford, Ford! rosti ea rar, într-un diminuendo şi pe o gamă descendentă. O senzaţie de căldură iradie ca un fior palpitant de la plexul solar către toate extremităţile trupurilor ascultătorilor; ochii li se umplură de lacrimi; inimile, măruntaiele părură să se agite înlăuntrul lor, de parcă ar fi trăit o viaţă independentă.

— Ford!

Se topeau cu toţii.

— Ford!

Se destrămau, se destrămau pur şi simplu.

Apoi, deodată, pe un alt ton, tulburător, răsună din nou Vocea, ca o trîmbiţă:

— Ascultaţi! Ascultaţi!

Ascultară. După o pauză coborî spre o şoaptă, dar o şoaptă care într-un fel era mai pătrunzătoare decît strigătul cel mai puternic.

— Paşii Marii Fiinţe, continuă Vocea şi apoi repetă : — Paşii Fiinţei Supreme. Şoapta aproape că-şi dădea duhul: — Se aud pe scări Paşii Fiinţei Supreme.

Din nou se aşternu tăcerea; iar aşteptarea tensionată, destinsă doar o clipă, se accentuă, cu o încordare tot mai strînsă, tot mai strînsă, aproape de punctul de rupere. Paşii Marii Fiinţe! Ah, îi auzeau, îi auzeau coborînd încetişor scările, venind tot mai aproape, tot mai aproape, coborînd scara invizibilă. Paşii Fiinţei Supreme. Şi deodată atinseră punctul de rupere. Cu ochii ficşi, ieşiţi din orbite, cu buzele deschise, înţepenite, Morgana Rotschild sări în picioare.

— Îl aud! strigă ea. Îl aud!

— Vine! strigă Sarojini Engels.

— Da, vine, îl aud! strigară laolaltă Fifi Bradlaugh şi Tom Kawaguchi şi se ridicară simultan în picioare.

— O, o, o! răsună mărturia dezarticulată a Joannei.

— Vine! urlă Jim Bokanovski.

Preşedintele se aplecă înainte şi, dintr-o singură atingere, dezlănţui un delir de cimbale şi alămuri, o adevărtă febră a tam-tam-urilor.

— Ah, a venit! ţipă Clara Deterding. Au! izbucni strigătul din gîtul ei, ca şi cum i l-ar fi tăiat cineva.

Simţind că a sosit momentul să facă şi el ceva, Bernard sări şi el în sus şi strigă:

— Îl aud, vine!

Dar nu era adevărat. Nu auzea nimic şi pentru el nu venea nimeni. Nimeni – în ciuda muzicii, în ciuda emoţiei crescînde. Însă el gesticula cu braţele întinse, striga mai abitir decît cei mai zgomotoşi dintre ei şi, cînd ceilalţi începură să ţopăie şi să tropăie, ţopăi şi tropăi şi el.

Şi se învîrtiră de jur-împrejur, un alai circular de dansatori, fiecare cu mîinile pe şoldurile dansatorului din faţă, de jur-împrejur, strigînd la unison, tropăind cît puteau în cadenţa muzicii, bătînd ritmul cu tălpile, bătîndu-l cu mîinile pe fesele celui din faţa sa; douăsprezece perechi de fese răsunînd uşor sub pocnetele palmelor. Doisprezece într-unul, doisprezece ca unul.

— Îl aud!

— Îl aud venind!

Ritmul muzicii se înteţi. Tot mai repede tropăiau picioarele, tot mai iute cădeau ritmic mîinile. Şi dintr-o dată un sintetizator iscă o voce de bas ultraprofund, care bubui cuvintele de vestire a izbăvirii apropiate şi a împlinirii finale a solidarităţii, Venirea acelui Doisprezece în Unul, încarnarea Fiinţei Supreme.

— Orgie-beţie! cîntă Vocea susţinută de bubuitul neîncetat, înfrigurat, al tam-tam-urilor:

Orgie şi magie! Ford şi voie bună!

Sarută fetele şi adu-le-mpăcare.

Băieţi trăiesc cu fete-n pace împreună;

Orgie şi beţie, dă-le desfătare!

— Orgie-beţie! reluară dansatorii refrenul liturgic.

— Orgie şi magie!

— Orgie şi beţie!

— Ford şi voie bună!

— Sărută fetele!…

Şi, în timp ce cîntau, luminile începură să pălească uşor – să scadă şi în acelaşi timp să se încălzească, să se îmbogăţească, să se înroşească pînă cînd, în cele din urmă, se treziră dansînd în asfinţitul stacojiu al unui Depozit de Embrioni.

— Orgie-beţie!… Orgie şi magie!

În întunericul acela de culoarea sîngelui şi a lichidului amniotic, fiecare dansator se învîrtea în cerc, fără a înceta o clipă să tropăie şi să bocăne şi să bată ritmul acela neostoit.

— Orgie-magie!

Apoi cercul se destrămă încetul cu încetul şi se dezintegră treptat-treptat prin căderea dansatorilor pe culcuşurile ce căptuşeau pereţii – un cerc în jurul celuilalt cerc format din masa şi scaunele planetare.

— Orgie-beţie! Orgie-magie!

Vocea profundă gîngurea acum şi ciripea ca păsărelele îndrăgostite; iar în flăcările asfinţitului aceluia se părea că un imens porumbel negru se întindea binevoitor asupra dansatorilor aflaţi acum unul cu faţa în jos, celălalt cu faţa în sus.

Se aflau în picioare pe acoperiş; Big Henry tocmai bătuse ora unsprezece. Era o noapte caldă şi liniştită.

— N-a fost delicios? întrebă Fifi Bradlaugh. N-a fost pur şi simplu delicios?

Şi-l privi pe Bernard cu o expresie de extaz, dar un fel de extaz care nu cuprindea nici o urmă de tulburare – ori emoţie – căci a fi emoţionat înseamnă a fi încă nesatisfăcut. Ea avea însă calmul extatic al împlinirii totale, pacea şi tihna, nu numai a saţietăţii goale şi a nimicniciei, ci a vieţii echilibrate, a energiilor aflate în odihnă şi echilibru. O pace bogată şi vie. Căci Ritualul solidarităţii le luase, dar mai ales le dăduse ceva, storsese ceva din ei doar pentru a-i umple la loc. Fifi era totală, atinsese perfecţiunea, se depăşise pe ea însăşi.

— Nu ţi s-a părut c-a fost minunat? insistă ea, învăluindu-l în strălucirea supranaturală a ochilor ei.

— Da, mi s-a părut c-a fost minunat, minţi el şi întoarse capul.

Vederea chipului ei transfigurat era deopotrivă o acuzaţie şi o rememorare ironică a însingurării lui. Acum se simţea cumplit de izolat de ceilalţi, aşa cum fusese şi la începutul acelui ritual – încă şi mai izolat prin goliciunea sa neumplută, prin saţietatea sa moartă. Separat, izolat, nemîntuit, pe cînd ceilalţi erau topiţi cu toţii în Fiinţa Supremă; singur chiar şi în îmbrăţişarea Morganei – de fapt, mult mai singur, mai deznădăjduitor de „el însuşi“ decît fusese vreodată în viaţă. Ieşise din crepusculul acela stacojiu în strălucirea luminii electrice cu un fel de stînjeneală timidă, intensificată pînă la un chinuitor punct culminant. Era îngrozitor de chinuit şi (aşa i se părea sub acuzaţia ochilor ei strălucitori) poate că vina era tocmai a lui.

— De-a dreptul minunat! repetă el, dar de fapt nu se putea gîndi la altceva decît la sprînceana Morganei.

1. Pastişă după Big Ben (Marele Benjamin) – orologiul Palatului Westminster –, Big Henry sugerează numele industriaşului Henry Ford.

Capitolul VI

1

„Ciudat, ciudat! Un ins tare ciudat!“ – acesta era verdictul Leninei Crowne în privinţa lui Bernard Marx. Da, da, chiar atît de ciudat încît în cursul săptămînilor următoare se tot întrebase dacă n-ar fi cazul să se răzgîndească în privinţa vacanţei din New Mexico şi să plece în schimb la Polul Nord cu Benito Hoover. Necazul era că, de fapt, cunoştea Polul Nord, fusese acolo cu George Edzel, chiar vara trecută şi, mai mult decît atît, i se păruse foarte sumbru. N-aveai nimic de făcut, hotelul era cumplit de demodat – n-aveau televizor în dormitoare, nici orgă olfactivă, doar muzica sintetică cea mai fîsîită şi nici măcar douăzeci şi cinci de Terenuri de Escalator-Squash¹ pentru peste două sute de turişti. Nu, e limpede că n-ar fi putut să se ducă iar la Polul Nord. În schimb, America n-o vizitase decît o dată. Şi încă şi atunci fusese un sejur prea scurt şi nesatisfăcător! Un weekend ieftin la New York – oare îl petrecuse cu Jean-Jacques Habibullah sau cu Bokanovski Jones? În ruptul capului nu-şi mai putea aduce aminte. Oricum, n-avea nici o importanţă. Perspectiva de a zbura din nou spre apus, şi încă pentru o săptămînă întreagă, era foarte atrăgătoare. Mai mult decît atît, cel puţin trei zile din săptămîna aceea aveau să le petreacă în Rezervaţia pentru Sălbatici. Doar maximum cinci sau şase dintre funcţionarii întregului centru fuseseră vreodată într-o asemenea Rezervaţie. Ca psiholog Alfa-Plus, Bernard era – dintre cunoştinţele ei – unul dintre puţinii oameni îndreptăţiţi să obţină un asemenea permis de intrare.

Aşadar, pentru Lenina era un prilej unic. Şi totuşi, la fel de unică era şi ciudăţenia lui Bernard, aşa că Lenina şovăia dacă să profite de prilej, ba chiar o bătuse gîndul să rişte să meargă iar la Polul Nord cu caraghiosul de Benito. Cel puţin Benito era normal. Pe cînd Bernard…

I-au turnat alcool în surogatul sanguin – aceasta era explicaţia oferită de Fanny pentru toate excentricităţile lui Bernard.

În schimb, Henry (cu care, într-o seară cînd se aflau în pat, Lenina discutase depre noul ei iubit şi-şi manifestase îngrijorarea) îl comparase pe bietul Bernard cu un rinocer.

— Pe un rinocer nu-l poţi învăţa să facă giumbuşlucuri, nu-l poţi dresa, explicase el în stilul său concis şi viguros. Unii bărbaţi sînt aproape rinoceri: nu reacţionează în mod corespunzător la condiţionare. Bieţii de ei! Şi Bernard se numără printre aceştia. Din fericire pentru el, e bunişor la serviciu. Se pricepe la treaba pe care o face, pentru că altfel Directorul nu l-ar fi păstrat acolo. Şi totuşi – adăugă Henry în chip de consolare – îl socot destul de inofensiv.

Inofensiv, poate; dar şi deconcertant. În primul rînd, mania aia de a face lucrurile în taină. Ceea ce practic însemna a nu le face deloc. Căci parcă ce se putea face în taină? (În afară, bineînţeles, de amor; dar asta nu puteai face tot timpul.) Ce altceva? Mai nimic. Prima după-amiază în care au ieşit împreună a fost deosebit de frumoasă. Lenina propusese să înoate la Torquay Country Club şi pe urmă să ia masa la Oxford Union. Dar Bernard considera acest joc o pierdere de timp.

— Păi la ce serveşte timpul dacă nu ca să-l pierzi? întrebă puţin uluită Lenina.

După cît se părea, pentru plimbări pe jos prin Districtul Lacurilor² – căci asta îi propusese el acum. Să aterizeze pe vîrful muntelui Skiddaw şi să se plimbe cîteva ceasuri prin pajiştile cu ierburi şi bălării.

— Singur, cu tine, Lenina.

— Bine, Bernard, dar singuri o să fim toată noaptea.

Bernard roşi. Se uită într-o parte:

— Voiam să spun singuri ca să vorbim, se bîlbîi el.

— Să vorbim? Despre ce?

Plimbatul şi vorbitul – iată un mod tare ciudat de a petrece o după-amiază.

Pînă la urmă îl convinsese, împotriva voinţei lui, să zboare pînă la Amsterdam ca să urmărească sferturile de finală ale Campionatelor Feminine de Lupte, la categoria grea.

— În mulţime! mormăi el nemulţumit. Ca de obicei, deci!

Toată după-amiaza se încăpăţînă să rămînă posac. Refuză să converseze cu prietenii Leninei (întîlniră cîteva zeci la barul unde se servea îngheţată de soma, în pauzele dintre meciuri). Şi în ciuda chinului său interior, refuză cu încăpăţînare să ia sucul de zmeură cu jumătate de gram de soma pe care încerca ea să i-l bage pe gît.

— Prefer să fiu eu însumi, spunea el. Eu însumi, cel afurisit. Nu vreau să fiu altul, oricît de vesel ar fi.

— „La timp un gram de-ai luat, o sută ai cruţat!“ zise Lenina scoţînd la iveală o parte din comoara de înţelepciune învăţată prin hipnopedie.

Bernard împinse nervos la o parte paharul pe care i-l oferea Lenina.

— Stai puţin, nu te enerva, îi spuse aceasta. Nu uita că „Un centimetru cub învinge orice sentiment sumbru“.

— Ah, taci o dată, pentru numele lui Ford! strigă el.

Lenina dădu din umeri:

— „Mai bine-ţi stă pilula-n gură, decît murdara-njurătură“, conchise cu multă demnitate Lenina, sorbind chiar ea băutura răcoritoare.

În cursul zborului de întoarcere, peste Canalul Mînecii, Bernard insistă să oprească elicea tractoare şi să-şi lase elicopterul să plutească susţinut doar de rotor la vreo treizeci de metri deasupra valurilor. Între timp vremea se stricase; se iscase un vînt puternic dinspre sud-vest şi cerul se acoperise de nori.

— Priveşte! îi porunci el.

— Bine, dar e oribil! zise Lenina, trăgîndu-se cu groază înapoi de la fereastră.

O înspăimînta pustiul invadator al nopţii, apa neagră cu coama de spumă ici-colo, înălţîndu-se în talazuri chiar sub ei, o speria şi faţa palidă a lunii, atît de obosită şi chinuită printre norii care alergau.

— Să deschidem radioul! Repede!

Şi Lenina întinse mîna după butonul de pe bordul de comandă şi-l răsuci la întîmplare.

„…Cerurile sînt albastre în inimile noastre“, cîntau şaisprezece voci în falset cu tremolo, „Vremea e mereu frumoasă…“

Apoi un sughiţ şi tăcere. Bernard decuplase radioul.

— Vreau să admir în tăcere marea, explică el. Cu zgomotul ăla infernal nu poţi nici măcar să te uiţi la ceva.

— De ce? Cîntă foarte frumos. Eu nu vreau să privesc.

— Vreau eu! apăsă el cuvintele. Aşa ajung să mă simt parcă… şi şovăi, căutîndu-şi cuvintele care să-i exprime cel mai bine gîndul. Să mă simt de parcă aşa fi mai mult eu, dacă înţelegi ce vreau să spun. Mult mai independent, nu atît o parte componentă a altei entităţi. Nu doar o celulă din organismul social. Tu n-ai aceeaşi senzaţie, Lenina? Dar Lenina plîngea:

— E oribil! Oribil! repeta ea mereu. Şi cum poţi vorbi aşa, să spui că nu vrei să faci parte din organismul social? La urma urmei, „toţi muncesc pentru toţi ceilalţi“. „Noi muncim cu tot avîntul pentru tot pămîntul.“ „Nu ne putem lipsi de ceilalţi.“ „Pînă şi Epsilonii…“

— Da, ştiu, reluă Bernard în batjocură: „Pînă şi Epsilonii sînt utili!“ Şi eu la fel. Şi să mă ia naiba dacă mi-ar părea rău să nu mai fiu util celorlalţi!

Lenina fu de-a dreptul şocată de această blasfemie rostită de el:

— Bernard! protestă ea uimită şi îndurerată. Cum poţi să vorbeşti aşa?

Iar el repetă dus pe gînduri, dar pe un alt ton:

— Da, cum poţi? Nu, problema este: oare de ce nu pot sau mai degrabă – pentru că, la urma urmei, ştiu perfect de ce nu pot – ce-ar fi dacă aş putea, dacă aş fi liber – şi nu robit de felul cum am fost condiţionat.

— Bine, Bernard, dar spui nişte lucruri de-a dreptul înspăimîntătoare!

— Dar ce, Lenina, tu n-ai vrea să fii liberă?

— Nu înţeleg ce vrei să spui. Sigur că sînt liberă. Sînt liberă să mă distrez cît se poate de bine. „În era noastră înnoită toată lumea-i fericită.“

Bernard rîse:

— Da, „în era noastră înnoită, toată lumea-i fericită“, asta începem să-i învăţăm pe copii încă de cînd au cinci ani. Dar, spune, Lenina, n-ai vrea să ai libertatea de a fi fericită în alt fel? De pildă, în felul tău propriu, nu la fel cu toţi ceilalţi.

— Nu-nţeleg ce vrei să spui, repetă ea. Iar apoi se întoarse către el şi-l imploră: — Vai, Bernard, te rog mult, hai să ne întoarcem. Nu-mi place deloc aici.

— Nu-ţi place să stai cu mine?

— Ba da, Bernard, cum să nu! Numai că locul ăsta e oribil.

— Am crezut că aici o să fim mai… mai împreună – neavînd decît marea şi luna în preajma noastră. Mai împreună decît în aglomeraţia aceea şi chiar decît în apartamentul meu. Nu înţelegi asta?

— Nu înţeleg nimic, zise ea pe un ton decis, hotărîndu-se să-şi păstreze intactă lipsa de înţelegere. Absolut nimic. Şi cel mai puţin din toate – continuă ea pe alt ton – nu înţeleg de ce nu iei puţină soma cînd îţi vin idei dintr-astea de groază. Cu puţină soma le-ai da complet uitării. Şi în loc să te simţi aşa jalnic, ai fi vesel. Atît de vesel, repetă ea şi zîmbi, în ciuda nedumeririi şi neliniştii care i se citea în ochi, zîmbi cu intenţia de a fi cît mai ademenitoare, de a folosi o tachinărie voluptuoasă menită să-l cucerească.

Bernard o privea în tăcere, fără nici o expresie aşternută pe faţa lui gravă – o privea foarte intens. După cîteva secunde, Lenina plecă ochii; scoase un mic rîs nervos, încercă să găsească ceva de spus şi nu izbuti. Tăcerea se prelungea.

Cînd Bernard se hotărî într-un tîrziu să vorbească, rosti cuvintele cu jumătate de gură şi cu un aer plictisit:

— Bine, atunci hai să ne-ntoarcem.

Apăsînd tare pe accelerator, înălţă elicopterul pe verticală. La o mie două sute de metri înălţime porni elicea tractoare. Zburară cîteva minute în tăcere, apoi Bernard izbucni dintr-o dată într-un hohot de rîs.

„Cam ciudat“, socoti Lenina, dar oricum era fericită că rîde. Se încumetă să-l întrebe:

— Te simţi mai bine?

Drept răspuns, el ridică o mînă de pe manşă şi, strecurîndu-şi-o pe după spatele ei şi cuprinzîndu-i trupul, începu să-i mîngîie sînii.

„Slavă Fordului, şi-a revenit!“ îşi zise Lenina în sinea ei.

Peste o jumătate de oră se aflau din nou în apartamentul lui. Bernard înghiţi pe nerăsuflate patru tablete de soma, dădu drumul la radio şi la televizor şi începu să se dezbrace.

— Ei, întrebă Lenina cu mult subînţeles cînd se reîntîlniră pe acoperiş a doua zi, te-ai distrat bine ieri?

Bernard încuviinţă din cap. Se urcară în elicopter. O mică zguduitură şi decolară.

— Toată lumea zice că sînt straşnic de pneumatică, zise gînditoare Lenina, pipăindu-şi pulpele.

— Straşnic! confirmă Bernard, dar ochii lui păstrau o expresie dureroasă. „Ca o halcă de carne“, gîndea el.

Lenina ridică ochii puţin îngrijorată:

— Sper că nu ţi se pare că sînt prea grasă, nu?

Bernard clătină din cap. „Exact ca o bucată de carne“.

— Deci, mă găseşti pe gustul tău? Bernard încuviinţă din nou. Din toate punctele de vedere?

— Perfectă! zise el cu glas tare, dar în sinea lui gîndea: „Aşa se vede ea. N-o supără că e o simplă bucată de carne“.

Lenina zîmbi triumfător. Dar satisfacţia ei se dovedi prematură.

— Şi totuşi, reluă el după o mică pauză, îmi pare rău că nu s-a terminat altfel.

— Altfel? Dar ce, mai sînt şi alte feluri de a termina?

— N-am vrut să terminăm aşa… în pat, specifică el.

Lenina rămase uluită.

— Sau cel puţin nu de la început, nu din prima zi.

— Păi atunci cînd…?

Bernard dădu drumul la un şuvoi de vorbe greu de înţeles şi periculoase. Lenina se strădui din răsputeri să-şi astupe urechile minţii. Dar din cînd în cînd cîte un crîmpei de frază se făcea auzit prea puternic: „…să încerc efectul stăpînirii impulsurilor“, îl auzi ea spunînd. Aceste vorbe parcă-i declanşară în minte un resort:

— „Nicicînd pe mîine nu lăsa prilejul de a te distra“, zise ea cu un aer grav.

— Două sute de repetiţii de două ori pe săptămînă de la vîrsta de paisprezece ani pînă la şaisprezece ani şi jumătate, comentă el sec. Şi şuvoiul acela nebunesc şi periculos merse înainte: — Vreau să ştiu ce e pasiunea, îl auzi ea spunînd. Vreau să am un simţămînt puternic.

— „Atunci cînd individul simte, toată obştea se resimte“, decretă Lenina.

— Ei, şi ce dacă s-ar resimţi puţin?

— Bernard!

Dar Bernard nu se ruşină cîtuşi de puţin.

— Adulţi din punct de vedere intelectual şi-n timpul programului de lucru, dar copii în privinţa sentimentelor şi dorinţelor, continuă el.

— Domnul nostru Ford iubea copiii.

Bernard nu luă în seamă întreruperea:

— Deunăzi mi-a trecut prin minte că ar fi posibil să rămîi adult tot timpul.

— Nu înţeleg! replică Lenina cu fermitate.

— Ştiu că nu înţelegi. Tocmai de aceea te-ai culcat cu mine ieri – ne-am culcat ca nişte copii – în loc să fim adulţi şi să aşteptăm.

— Dar ne-am distrat bine, nu? insistă Lenina.

— O, straşnic de bine! răspunse Bernard, dar cu atîta jale în glas, cu o expresie de mîhnire aşa de profundă, încît Lenina simţi cum tot triumful ei i se evaporă brusc. Te pomeneşti că totuşi o găsise prea grăsuţă pentru gustul lui.

— Mde, eu ce ţi-am spus? fură singurele vorbe ale lui Fanny cînd Lenina veni la ea pentru a-i face confidenţe. Tot alcoolul ăla pe care i l-au turnat în surogatul sanguin!

— Şi totuşi îmi place, insistă Lenina. Are nişte mîini aşa de drăguţe. Şi felul cum îşi mişcă umerii – vai, e aşa de atrăgător! Oftă. Păcat că-i aşa ciudat!

2

Oprindu-se o clipă în faţa uşii Directorului, Bernard trase adînc aer în piept şi-şi îndreptă umerii, pregătindu-se să întîmpine antipatia şi dezaprobarea pe care era convins că i-o va arăta şeful. Bătu la uşă şi intră.

— O viză pe un permis, domnule Director, zise el cu un aer cît mai degajat, punînd hîrtia pe birou.

Directorul îl privi cu acreală. Dar hîrtia purta antetul Biroului Controlorului Mondial şi semnătura lui Mustafa Mond, mare şi neagră, întinzîndu-se pe toată partea de jos a foii. Totul era în perfectă ordine. Directorul n-avu încotro. Îşi desenă iniţialele – două litere palide şi umile la picioarele lui Mustafa Mond – şi era gata să-i returneze hîrtia fără nici un comentariu şi fără urarea amabilă „Ford să te aibă în pază“, cînd privirea îi fu atrasă de nişte cuvinte din textul permisului.

— Pentru Rezervaţia din New Mexico? întrebă el şi, în tonul său, ca şi pe faţa pe care o înălţa spre Bernard, se simţea un fel de uimire agitată.

Uimit de uimirea şefului, Bernard încuviinţă din cap. Urmă un răstimp de tăcere.

Directorul se lăsă pe speteaza scaunului, se încruntă şi făcu ochii mici:

— Cîtă vreme să fie de atunci? întrebă el, mai mult pentru sine decît adresîndu-se lui Bernard. Douăzeci de ani, presupun. Sau poate chiar douăzeci şi cinci. Cred că eram cam de vîrsta dumitale…

Oftă şi clătină din cap.

Bernard se simţi de-a dreptul stînjenit. Un om atît de convenţional, atît de scrupulos în corectitudinea lui, cum era Directorul, şi să comită o eroare atît de grosolană! Aproape că-i veni să-şi ascundă faţa în mîini şi să fugă din încăperea aceea. Nu că el personal ar fi găsit vreo eroare intrinsecă în faptul că oamenii vorbeau despre trecutul îndepărtat; aceasta era doar una dintre acele prejudecăţi hipnopedice de care se dezbărase cu totul (sau cel puţin aşa credea el). Ceea ce-l ruşina era conştiinţa faptului că Directorul dezaproba – dezaprobase acest lucru şi totuşi se lăsase ademenit şi călcase pe un teren interzis. Ce forţă interioară, ce impuls îl determinase? Deşi nu se simţea deloc în largul lui, Bernard îi ascultă cu mult interes predica:

— Aveam şi eu aceeaşi idee ca şi dumneata, spunea Directorul. Voiam să-i văd şi eu pe sălbatici. Mi-am scos un permis pentru statul New Mexico şi m-am dus acolo în vacanţa de vară. Cu fata cu care eram în momentul acela. Era o BetaMinus şi cred (Directorul închise ochii purtat de amintiri) că avea părul galben ca grîul. În orice caz, era pneumatică, straşnic de pneumatică; asta-mi amintesc perfect. Ei bine, ne-am dus acolo şi ne-am uitat la sălbatici şi am călărit pe cai şi aşa mai departe. Şi pe urmă – să fi fost ultima mea zi de concediu – pe urmă… nu ştiu cum să-ţi spun, dar s-a pierdut. Într-o zi plecasem călare printre munţii ăia îngrozitori, am urcat pe o căldură apăsătoare şi după masa de prînz ne-am culcat. Sau cel puţin eu. Probabil că ea a plecat de una singură într-o plimbare. În orice caz, cînd m-am trezit nu mai era acolo. Şi tocmai dăduse peste noi cea mai cumplită furtună cu trăsnete pe care am văzut-o vreodată. Turna cu găleata, tuna şi fulgera; caii s-au smuls din pripoane şi au fugit; încercînd să-i prind, am căzut şi m-am rănit la genunchi, aşa că de-abia mai mergeam. Şi totuşi, am căutat-o, şi am strigat-o, şi am căutat-o, dar nu era nici urmă de ea. Apoi m-am gîndit că poate s-a întors singură la locul de popas. Aşa că m-am tîrît cum am putut pînă-n vale, pe drumul pe care venisem. Mă durea chinuitor genunchiul şi-mi pierdusem tabletele de soma. Mi-au trebuit ceasuri întregi pînă să ajung la locul de popas, mult după miezul nopţii. Şi fata nu era acolo. Nu era acolo, repetă Directorul. După o scurtă pauză, reluă: — Ei bine, a doua zi s-a format o echipă de cercetaşi, care tot n-a putut-o găsi. Trebuie să fi căzut în vreo viroagă pe undeva, dacă nu cumva o mîncase vreo pumă. Numai bunul Ford poate şti. În orice caz a fost groaznic. M-a întors pur şi simplu pe dos. Aş zice, chiar mai mult decît s-ar fi cuvenit. Pentru că la urma urmei e genul de accident care i s-ar fi putut întîmpla oricui; şi bineînţeles că organismul social supravieţuieşte chiar dacă celulele care-l compun se pot schimba.

Dar această consolare indusă hipnopedic nu păru să aibă prea mare efect asupra Directorului. Clătinînd din cap, continuă:

— De fapt, şi acum îmi mai revine în vis aventura aceea, mărturisi el cu glas scăzut. Visez că mă trezeşte tunetul şi constat că ea a dispărut; visez că umblu după ea şi o caut pe sub copaci şi tufişuri.

Apoi amintirile îl reduseră la tăcere.

— Trebuie să fi fost un şoc cumplit pentru dumneavoastră, îi spuse Bernard aproape cu invidie.

Auzindu-i glasul, Directorul tresări şi, cum un aer vinovat, îşi dădu seama unde se află. Îi aruncă o privire lui Bernard, dar evitîndu-i ochii, se împurpură la faţă; se uită din nou la el, cuprins brusc de suspiciune şi furios în demnitatea lui periclitată, îi strigă:

— Să nu-ţi închipui că am avut vreo relaţie necuviincioasă cu fata. Nimic afectiv, nimic prelungit. Doar o relaţie perfect sănătoasă şi normală. Îi înmînă permisul, adăugînd: — Zău dacă ştiu de ce te-am plictisit cu povestea asta fără importanţă.

Furios pe el însuşi pentru că a mărturisit un secret ruşinos, îşi vărsă mînia pe Bernard. Ochii îi străluciră acum cu o expresie de-a dreptul haină:

— Şi aş vrea să profit de acest prilej, domnule Marx, ca să-ţi spun că sînt total nemulţumit de comportarea dumitale în afara orelor de serviciu, după cum reiese din rapoartele pe care le-am primit. N-ai decît să spui că nu e treaba mea, fiindcă de fapt este. Eu trebuie să mă gîndesc în primul rînd la bunul renume al Centrului nostru. Angajaţii mei trebuie să fie mai presus de orice suspiciune, în special cei aparţinînd castelor superioare. Indivizii Alfa sînt condiţionaţi în aşa fel încît pur şi simplu nu trebuie să fie infailibili în comportamentul lor afectiv. Dar aceasta constituie o raţiune în plus pentru ca ei să facă un efort deosebit să se conformeze. E de datoria lor să fie infantili chiar şi împotriva înclinaţiilor proprii. Aşa că, domnule Marx, îţi dau un avertisment.

Glasul Directorului vibra de o indignare care între timp devenise pe de-a întregul oficială şi impersonală – exprimînd, de fapt, dezaprobarea întregii societăţi:

— Dacă mai aud vreodată de o scădere de la nivelul corespunzător de decenţă infantilă, am să cer transferul dumitale la un subcentru – preferabil în Islanda. Bună ziua!

Şi răsucindu-se pe scaunul turnant, puse mîna pe toc şi începu să scrie. „Sper să fie o lecţie pentru Marx“, îşi spuse în sinea lui.

Dar se înşela, căci Bernard părăsi biroul şefului legănîndu-se încîntat şi plin de el, după ce trînti uşa în urma lui. Socotea că are o poziţie independentă, în luptă cu ordinea stabilită a lucrurilor; era entuziasmat de conştiinţa îmbătătoare a semnificaţiei şi importanţei sale individuale. Pînă şi gîndul că s-ar putea să fie supus unor persecuţii îl lăsa indiferent, ba chiar se dovedea mai degrabă tonic decît deprimant. Se simţea destul de puternic pentru a înfrunta şi a învinge necazurile, destul de puternic pentru a înfrunta pînă şi Islanda. Siguranţa lui era cu atît mai mare cu cît nici o clipă nu credea cu adevărat că o să-i fie dat să lupte cu asemenea dificultăţi. Oamenii nu erau mutaţi din posturi pentru astfel de lucruri. Islanda era doar o ameninţare. O ameninţare cum nu se poate mai stimulatoare şi mai înviorătoare. Mergînd pe coridor cu paşi săltaţi, se trezi efectiv fluierînd.

În seara aceea dădu o tentă eroică întrevederii cu Directorul, în relatarea lui, pe care o încheie astfel:

— Aşa că, pînă la urmă, i-am spus pur şi simplu să se ducă în Trecutul Imemorial şi am ieşit demn din birou. Şi aşa a rămas.

Se uită intens la Helmholtz Watson, aşteptînd de la acesta răsplata cuvenită: înţelegere, încurajare, admiraţie. Dar nu auzi nici o vorbă. Helmholtz rămase tăcut, cu ochii în podea.

Îl simpatiza pe Bernard; îi era chiar recunoscător pentru a fi singura lui cunoştinţă cu care putea discuta subiectele ce i se păreau lui importante. Şi totuşi, unele laturi ale caracterului lui Bernard îi erau nesuferite. De exemplu, lăudăroşenia asta. Şi izbucnirile de autocompătimire cu care alternau în mod jalnic. Şi obiceiul lui deplorabil de a se arăta curajos după furtună şi înzestrat cu prezenţa de spirit cea mai extraordinară, în absenţa ei. Nu putea suferi aceste lucruri – tocmai pentru că-l simpatiza pe Bernard. Secundele treceau una după alta. Helmholtz continuă să se uite la covor. Şi deodată Bernard se îmbujoră şi întoarse capul.

3

Călătoria decurse fără evenimente deosebite. Racheta Pacificul Albastru ajunse cu două minute xşi jumătate mai devreme la New Orleans, pierdu patru minute din pricina unei tornade deasupra statului Texas, dar prinse un curent favorabil de aer la 95 de grade longitudine vestică şi izbuti să aterizeze la Santa Fé cu o întîrziere de numai patruzeci de secunde.

— Patruzeci de secunde la un zbor de şase ore şi jumătate. Nu-i rău deloc! acceptă Lenina ideea.

În seara aceea dormiră la Santa Fé. Hotelul era excelent – incomparabil mai bun, de exemplu, decît acel Aurora Bora Palace în care Lenina suferise atît de cumplit în vara dinainte. În fiecare dormitor aveai la dispoziţie aer lichefiat, televizor, vibromasaj vacuumatic, radio, soluţie fierbinte de cofeină, anticoncepţionale calde şi opt soiuri diferite de parfum. Instalaţia de muzică sintetică funcţiona din plin cînd intrară ei în hol şi nu lăsa cu nimic de dorit. În lift era un afiş care anunţa existenţa în hotel a şaizeci de Terenuri de squash pe escalator şi posibilitatea de a juca în parc Golf Electromagnetic şi cu Obstacole.

— Vai, dar e splendid! strigă Lenina. Aproape că aş dori să rămînem aici. Şaizeci de Terenuri de squash!…

— În Rezervaţie n-o să fie nici unul, o avertiză Bernard. Şi nici parfum, nici televiziune, nici măcar apă caldă. Dacă ai impresia că n-o să poţi rezista, rămîi aici pînă mă-ntorc.

Lenina se simţi de-a dreptul ofensată:

— Bineînţeles că pot să rezist. N-am zis decît că aici e splendid pentru că…, pentru că „progresul e splendid“, nu?

— Cinci sute de repetiţii o dată pe săptămînă, de la vîrsta de treisprezece pînă la şaptesprezece ani, zise plictisit Bernard mai mult pentru sine.

— Ce-ai zis?

— Ziceam că „progresul e splendid“. De aceea nu trebuie să vii în Rezervaţie decît dacă ţii cu adevărat la treaba asta.

— Păi, chiar ţin.

— Prea bine atunci, zise Bernard, aproape ca o ameninţare.

Permisul lor de vizitare a Rezervaţiei avea nevoie să fie contrasemnat de Guvernatorul acesteia, la biroul căruia se prezentară deci a doua zi dimineaţa. Un portar negru Epsilon Plus luă legitimaţia lui Bernard, o duse înăuntru şi aproape imediat fură primiţi de înaltul funcţionar.

Guvernatorul era un Alfa Minus blond, brahicefal, cu faţa rotundă şi roşie ca o lună plină, era scund şi lat în spate. Avea o voce puternică, bubuitoare, foarte potrivită pentru rostirea înţelepciunii hipnopedice. Era o adevărată mină de informaţii irelevante şi de sfaturi bune, de nimeni cerute. De îndată ce se pornea, îi dădea drumul înainte bubuind la nesfîrşit:

— … cinci sute şaizeci de mii de kilometri pătraţi, împărţiţi în patru subrezervaţii distincte, fiecare dintre ele înconjurată de un gard de sîrmă prin care trece curent de înaltă tensiune.

În momentul acela, şi fără nici un motiv aparent, Bernard îşi aminti brusc că a uitat deschis la maximum robinetul de apă de colonie de la el din baie.

— … curentul fiind furnizat de Hidrocentrala de pe Grand Canyon.

„O să mă coste o avere pînă mă întorc.“ Cu ochii minţii Bernard parcă şi vedea acul parfumatorului care se tot rotea neobosit ca o furnică. „Trebuie să-i telefonez lui Helmholtz Watson.“

— … peste cinci mii de kilometri de garduri de sîrmă conectate la reţeaua de şaizeci de mii de volţi.

— Nu mai spuneţi! zise din politeţe Lenina, fără să aibă habar ce a vorbit Guvernatorul, dar simţind din pauza teatrală a acestuia că e de datoria ei să spună ceva. Cînd începuse Guvernatorul să bubuie, ea înghiţise pe furiş o jumătate de gram de soma şi rezultatul era că acum putea să şadă liniştită şi senină, fără să asculte, fără să se gîndească la nimic, cu ochii ei mari şi albaştri ţintă la faţa Guvernatorului, şi arborînd o expresie de atenţie înmărmurită.

— A atinge gardul înseamnă moartea instantanee, declară solemn Guvernatorul. Nu există nici o scăpare dintr-o Rezervaţie de Sălbatici.

Cuvîntul „scăpare“ fu un fel de imbold pentru Bernard care, dînd să se ridice, spuse:

— Poate că ar trebui să plecăm şi noi.

Acuşorul ăla negru se tot grăbea ca o insectă rozînd timpul şi mîncîndu-i banii.

— Nici o scăpare, repetă Guvernatorul, făcîndu-i semn să se aşeze din nou pe scaun. Şi, cum încă nu-i contrasemnase permisul, Bernard n-avu încotro şi se supuse. Cei care s-au născut în Rezervaţie – şi vă rog să nu uitaţi, scumpă domnişoară (adăugă el rînjindu-se lasciv şi greţos la Lenina şi vorbind într-o şoaptă care sugera că e vorba de ceva decoltat), nu uitaţi că în Rezevaţie copiii încă se mai nasc, da, da, oricît de revoltător ar părea, se nasc… (Spera că această referire la un subiect ruşinos o va face pe Lenina să roşească; dar ea zîmbi doar prefăcîndu-se inteligentă şi repetînd „Nu mai spuneţi!“. Dezamăgit, Guvernatorul o luă de la capăt.) Repet, deci, cei născuţi în Rezervaţie sînt sortiţi să moară aici.

„Sortiţi să moară… Un decilitru de apă de colonie pe minut. Şase litri pe oră.“

— Poate – mai făcu Bernard o încercare – ar trebui să…

Aplecîndu-se înainte, Guvernatorul bătu cu arătătorul în birou:

— Mă întrebaţi cîţi oameni trăiesc în Rezervaţie. Şi eu vă răspund (tonul lui deveni triumfător), vă răspund că nu ştim. Cel mult estimativ.

— Nu mai spuneţi!

— Ba chiar spun, scumpă domnişoară.

„De şase ori douăzeci şi patru – nu, mai degrabă de şase ori treizeci şi şase.“ Bernard păli şi începu să tremure de nerăbdare, dar bubuitul continua inexorabil:

— … circa şaizeci de mii de indieni şi metişi… complet sălbatici… Inspectorii noştri fac din cînd în cînd vizite… Altfel, nu există nici o comunicare cu lumea civilizată… Îşi păstrează încă obiceiurile şi datinile respingătoare. Căsătoria, dacă ştiţi ce înseamnă asta, domnişoară; familii… Nici un fel de condiţionare… Superstiţii monstruoase… Creştinism şi totemism şi cultul strămoşilor… Limbi moarte ca zuni şi spaniola şi athapascana… Porci spinoşi, pume şi alte animale feroce… Boli molipsitoare… Preoţi… Şopîrle veninoase.

— Nu mai spuneţi!

În cele din urmă scăpară. Bernard se repezi la telefon. Repede, repede, repede. Şi totuşi, îi trebuiră aproape trei minute pînă să poată vorbi cu Helmholtz Watson.

— Parcă am fi deja printre sălbatici, se plînse el. Incompetenţa asta împuţită!

— Ia un gram de soma, îi propuse Lenina.

Dar el refuză, preferînd să rămînă furios. Şi în cele din urmă, slavă lui Ford, obţinu legătura şi, da, îl găsi pe Helmholtz; Helmholtz, căruia îi explică ce s-a întîmplat, şi care promise să se ducă imediat la Bernard acasă, imediat, şi să închidă robinetul, da, da, imediat, însă profită de prilej ca să-i comunice ce a spus în public aseară Directorul General…

— Cum? Îmi caută un înlocuitor? strigă Bernard cu vocea chinuită. Deci chiar s-a hotărît? Şi a pomenit efectiv de Islanda? Zici că a rostit cuvîntul ăsta? Pentru numele lui Ford! Islanda!…

Puse receptorul în furcă şi se întoarse iar către Lenina. Era palid şi părea absolut distrus.

— Ce s-a întîmplat? întrebă ea.

— Ce să se întîmple? se trînti greoi pe un scaun. O să fiu trimis în Islanda.

În trecut se întrebase de multe ori cum ar fi să fie supus (fără soma şi putîndu-se bizui doar pe resursele sale interioare) unor procese teribile, necazurilor şi persecuţiilor. Nu mai departe decît acum o săptămînă, în biroul Directorului, se visase împotrivindu-i-se curajos şi acceptînd stoic suferinţa, fără să scoată o vorbă. Ameninţările Directorului chiar îl făcuseră să jubileze, să se simtă o personalitate de proporţii ireale. Dar abia acum îşi dădea seama că toate acestea se întîmplaseră pentru că nu luase în serios ameninţările. Nu crezuse că, la o adică, Directorul General o să ia vreo măsură împotriva lui. Dar acum se părea că ameninţările chiar urmau să fie traduse în fapt, şi Bernard era îngrozit. Nu mai rămăsese nici urmă din tot acel stoicism imaginar şi curaj teoretic.

Turba de mînie împotriva lui însuşi (ce tîmpit fusese!), împotriva Directorului – ce nedrept era să nu-i acorde şi cealaltă şansă, cealaltă şansă pe care, fără doar şi poate, avusese întotdeauna intenţia s-o încerce. Dar Islanda, Islanda…

Lenina clătină din cap.

— „Ce-a fost şi ce va fi, zău, mă pot îmbolnăvi“, cită ea sloganul continuînd: „Cu trei doze stau pe roze“.

În cele din urmă îl convinse pe Bernard să înghită patru tablete de soma. Peste cinci minute dispărură şi rădăcinile, şi roadele. Rămase deschisă şi trandafirie doar floarea prezentului. Un mesaj de la portar îl anunţă că la ordinul Guvernatorului a venit un paznic al Rezervaţiei şi-i aştepta cu avionul pe acoperişul hotelului. Urcară imediat. O corcitură inferioară îmbrăcată în uniformă verde de Gama îi salută şi începu să le recite programul din dimineaţa aceea:

— O vedere de ansamblu a circa zece-douăsprezece dintre principalele aşezări – pueblos –, apoi aterizare pentru prînz în Valea Malpais. Acolo e o casă de odihnă foarte confortabilă şi în cel mai apropiat pueblo probabil că sălbaticii vor celebra sărbătoarea verii. E locul cel mai bun unde puteţi petrece noaptea.

Îşi ocupară locurile în avion şi porniră. Peste zece minute traversară frontiera care separa lumea civilizată de cea sălbatică. Sus pe deal şi jos în vale, de-a curmezişul deşerturilor nisipoase sau sărăturoase, prin păduri, prin adîncimile vineţii ale canioanelor, peste stînci, piscuri ascuţite sau cîte o mesa – o masă muntoasă de forma unui platou –, gardul de sîrmă electrificată mergea tot mai departe, păstrînd irezistibil linia dreaptă, simbolul geometric al triumfului ţelurilor umane. Iar la picioarele lui, ici-colo, cîte un mozaic de ciolane, albe, vreun stîrv încă neputrezit pe terenul pămîntiu însemna locul unde căprioarele sau cerbii, vreo pumă, ori un porc spinos, ori un coiot, sau chiar lacomii vulturi ai deşertului, atraşi de mirosul de stîrv şi fulgeraţi la rîndul lor ca de o justiţie aidoma celei din epopeile poetice, se apropiaseră prea mult de sîrmele nimicitoare.

— Ăştia nu se învaţă minte niciodată, zise pilotul în uniformă verde, arătîndu-le scheletele de pe pămînt, dedesubtul lor. Şi nici n-o să se înveţe vreodată, adăugă el şi rîse de parcă într-un fel sau altul ar fi înregistrat o victorie personală asupra animalelor electrocutate.

Bernard rîse şi el. După două grame de soma, din cine ştie ce motiv, gluma i se păru bună. Rîse, dar apoi, aproape imediat, adormi şi în starea aceasta fu transportat peste Taos şi Tesuque. Survolară Nambe şi Picuris şi Pojoaque, Sia şi Cochiti, Laguna şi Acoma şi Mesa Vrăjită, Zuni şi Cibola şi Ojo Caliente. Cînd se trezi în cele din urmă, văzu că aparatul a aterizat şi s-a oprit, Lenina căra valizele într-o căsuţă pătrată, iar corcitura inferioară Gama Verde vorbea într-o limbă neînţeleasă cu un tînăr indian.

— Sîntem la Malpais, îi explică pilotul cînd coborî şi Bernard. Aceasta este casa de odihnă. Iar azi după-amiază e un mare dans în pueblo – satul indienilor. O să vă ducă el acolo, şi arătă către tînărul sălbatic şi posac. Trebuie să fie foarte amuzant. Rînji. Tot ce fac ăştia e distractiv. Zicînd acestea, se urcă în avion şi porni motoarele. Mă întorc mîine. Şi nu uitaţi (i se adresă el Leninei ca s-o liniştească), sînt foarte blînzi; sălbaticii n-or să vă facă nici un rău. Au destulă experienţă în privinţa bombelor cu gaze ca să ştie că nu trebuie să facă nici un fel de năzbîtii.

Continuă să rîdă, ambreie elicele avionului, acceleră şi dispăru.

1. Un fel de tenis cu minge moale jucat între scări rulante.

2. Zonă foarte pitorească din nord-vestul Angliei, unde au scris poeţii romantici Wordsworth, Coleridge, Southey („Poeţii lacurilor“) şi au pictat mai mult peisagiştii romantici.

Capitolul VII

Platoul muntos, denumit de localnici mesa, arăta ca o corabie imobilizată într-o strîmtoare de praf de culoarea unei coame de leu. Canalul şerpuia printre maluri abrupte şi, coborînd în pantă de la un perete la celălalt de-a curmezişul văii, desena o dungă verde – rîul şi luncile sale. La prova acestei corăbii de piatră din mijlocul strîmtorii şi părînd că face parte integrantă din ea, ca o excrescenţă a stîncilor goale modelată geometric, se afla acest pueblo denumit Malpais (Ţinutul Rău). Stană de piatră peste alte stane de piatră, fiecare etaj mai mic decît cel de dedesubt, casele înalte se ridicau ca nişte piramide în trepte, cu vîrful amputat, către cerul albastru. La picioarele lor se desfăşură o hălăciugă de clădiri scunde, răsfirate, un zig-zag de ziduri; iar din trei părţi prăpastiile abrupte cădeau direct în cîmpie. Cîţiva vălătuci de fum se înălţau perpendicular şi se pierdeau în văzduhul fără o adiere de vînt.

— Ciudat, zise Lenina. Foarte ciudat. Era cuvîntul peiorativ pe care-l folosea cel mai frecvent. Nu-mi place. Şi nu-mi place nici individul ăsta, adăugă ea, arătînd spre călăuza indiană care primise sarcina de a-i duce pînă la pueblo.

În mod evident, i se răspundea cu acelaşi simţămînt. Pînă şi spinarea indianului care mergea înaintea lor pe drum era ostilă şi posacă, chiar dispreţuitoare.

— Şi pe urmă – îşi coborî Lenina glasul –, miroase rău.

Bernard nu încercă să nege acest lucru. Merseră mai departe.

Deodată tot văzduhul păru să învie şi parcă începu să zvîcnească, să pulseze cu acea mişcare neobosită a sîngelui în vine. Acolo sus, la Malpais, răsunau tobele. Picioarele lor începură să se mişte în ritmul bătăilor acestei inimi misterioase; grăbiră pasul. Poteca îi duse pînă la picioarele peretelui de stîncă. Laturile marii corăbii pe care-o reprezenta mesa îi dominau: erau cel puţin o sută de metri pînă la copastia corăbiei.

— Ce bine era dacă aduceam încoace avionul! zise Lenina privind cu oroare în sus, spre faţada monotonă a stîncii. Nu pot să sufăr mersul pe jos. Şi ori de cîte ori te afli la poalele unui deal, te simţi atît de mic!

Parcurseră o parte din drum în umbra platoului înalt, înconjurară un colţ de stîncă ieşit în afară şi ajunseră într-o viroagă unde se afla o scară dublă de frînghie. Urcară pe ea. Apoi ajunseră la o potecă foarte abruptă care trecea în zig-zag dintr-o parte în alta a abisului. Uneori abia se mai auzea răpăitul tobelor, alteori se părea că bat la doi paşi de tine, după colţ.

Cînd erau pe la jumătatea drumului, un vultur zbură atît de aproape de ei încît fîlfîitul aripilor le răcori feţele. Într-o crăpătură din stîncă zăcea un morman de oseminte. Totul era apăsător de straniu şi indianul mirosea din ce în ce mai tare. În cele din urmă ieşiră din viroagă în plin soare. Partea de sus a mesei era un acoperiş plat de stîncă.

— Parc-ar fi Turnul Charing-T! comentă Lenina.

Dar nu-i fu îngăduit să savureze multă vreme descoperirea acestei asemănări liniştitoare. Un uşor tropăit îi făcu să întoarcă repede capetele. Pe potecă veneau în fugă doi indieni, goi pînă la brîu, cu trupurile aproape negre vopsite cu dungi albe („Ca nişte terenuri de tenis pe asfalt“, urma să explice mai tîrziu Lenina), cu feţele aproape inumane din pricina petelor stacojii, negre şi pămîntii cu care erau mînjite. În părul negru aveau împletite blăni de vulpi şi fire de lînă roşie. Pe umeri le fluturau mantii din pene de curcan, iar în jurul capetelor, într-o explozie strălucitoare, purtau adevărate diademe de pene imense. Cu fiecare pas pe care-l făceau se stîrnea clinchetul şi zornăitul brăţărilor lor de argint, al colierelor grele de oscioare şi de mărgele din turcoaze. Se apropiară fără o vorbă, alergînd cu paşi abia auziţi, dată fiind încălţămintea lor: mocasini din piele de căprioară. Unul dintre ei ţinea în mînă o perie din pene; celălalt avea în fiecare mînă ceva care de la distanţă părea să fie un mănunchi de trei sau patru funii groase. Una dintre funii se zvîrcolea cumplit şi dintr-o dată Lenina îşi dădu seama că sînt nişte şerpi.

Pieile Roşii se apropiară tot mai mult; ochii lor negri se opriră asupra ei, dar fără vreun semn de recunoaştere, fără nici cel mai mic semn că ar fi văzut-o sau ar fi conştienţi de prezenţa ei. Şarpele care se zvîrcolea rămase deodată la fel de ţeapăn ca şi ceilalţi. Indienii trecură mai departe.

— Nu-mi place, zise Lenina. Nu-mi place!

Îi plăcu încă şi mai puţin ceea ce o aştepta la intrarea în pueblo, unde-i lăsase călăuza, ducîndu-se înăuntru să primească instrucţiunile. În primul rînd murdăria, apoi grămezile de gunoaie, praful, cîinii, muştele. Faţa i se strîmbă de scîrbă. Îşi duse batista la nas.

— Bine, dar cum pot ei trăi aşa? izbucni ea revoltată şi, deopotrivă, neîncrezătoare (sugerînd că era cu neputinţă).

Bernard dădu din umeri cu un aer de filosof.

— În orice caz, zise el, trăiesc aşa de cinci sau şase mii de ani, deci cred că între timp s-or fi deprins.

— Bine, dar „Salubritatea-i aproape ca Forditatea“, insistă ea.

— Da, şi „Civilizat înseamnă sterilizat“, continuă Bernard, încheind pe un ton ironic cea de-a doua lecţie hipnopedică de igienă elementară. Numai că oamenii ăştia n-au auzit niciodată de Marele Ford şi nu sînt civilizaţi. Aşa că n-are rost să…

— O! strigă Lenina apucîndu-l de braţ. Uite!

Un indian aproape despuiat cobora încetişor scăriţa de la terasa catului întîi al unei căsuţe din apropiere, treaptă cu treaptă, tremurător şi preocupat ca orice om foarte bătrîn. Avea faţa foarte brăzdată şi neagră, ca o mască de rocă vulcanică sticloasă – obsidian. Cu gingiile rămase fără dinţi, gura îi intrase de tot înăuntru. La colţurile ei şi de ambele părţi ale bărbiei cîteva fire lungi ţepoase străluceau aproape albe pe pielea întunecată. Părul lung şi neţesălat îi atîrna în şuviţe cărunte peste faţă. Trupul încovoiat era supt, numai piele şi os. Cobora foarte, foarte încet, făcînd cîte o pauză la fiecare treaptă înainte de a se aventura către cea următoare.

— Dar ce e cu el? întrebă în şoaptă Lenina, cu ochii mari de uimire şi groază.

— E bătrîn, atîta tot, răspunse Bernard cît mai nepăsător cu putinţă.

De fapt, era şi el speriat, dar făcu un efort să pară indiferent.

— Bătrîn? repetă ea. Bine, dar şi Directorul nostru e bătrîn; mulţi oameni sînt bătrîni, dar nu sînt ca ăsta.

— Pentru că nu-i lăsăm să ajungă ca el. Îi apărăm de boli. Le echilibrăm în mod artificial secreţiile interne la un nivel juvenil. Nu permitem ca raportul magneziu-calciu din corpul lor să scadă sub cel de la treizeci de ani. Le facem transfuzii de sînge tînăr. Le stimulăm în permanenţă metabolismul, aşa că fireşte că nu arată ca ăsta. Parţial – adăugă el –, şi pentru că cei mai mulţi dintre ei mor cu mult înainte de a ajunge la vîrsta acestei fiinţe vetuste. Tinereţe aproape nealterată pînă la şaizeci de ani şi apoi – pac! – sfîrşitul.

Dar Lenina nu-l asculta, era atentă doar la bătrîn. După mai multe mişcări lente, acesta coborî întreaga scară. Picioarele îi atinseră pămîntul. Se întoarse. Ochii cufundaţi în orbite erau încă extraordinar de luminoşi. Cîteva clipe o priviră prelung, inexpresivi, fără surprindere, de parcă nici n-ar fi existat. Apoi, încet de tot, cu spinarea încovoiată, bătrînul se tîrî pe lîngă ei şi dispăru.

— Bine, dar e groaznic! şopti Lenina. E ceva cumplit! N-ar fi trebuit să venim încoace!

Se căută prin buzunare după soma şi constată că, dintr-o neglijenţă nemaipomenită, îşi uitase flaconul la han. Şi buzunarele lui Bernard erau goale.

Lenina rămase să înfrunte fără nici un ajutor din afară ororile de la Malpais. Şi acestea o copleşeau cu duiumul, şi încă repede. Spectacolul oferit de două tinere care-şi alăptau pruncii o făcu să roşească şi să se uite în altă parte. În viaţa ei nu văzuse un lucru atît de indecent. Şi cel mai rău era faptul că, în loc să aibă destul tact încît să ignore această scenă revoltător de vivipară, Bernard se apucă s-o comenteze pe faţă. Ruşinat – acum că efectele tabletelor de soma se atenuaseră – de slăbiciunea pe care o manifestase la hotel în dimineaţa aceea, se dădu peste cap să se arate cît mai dur şi mai neortodox.

— Vai, ce relaţie de o minunată intimitate, zise el, pornit s-o supere. Şi ce intensitate a sentimentelor trebuie să genereze! De multe ori mi se pare că am pierdut mult în viaţă neavînd o mamă. Şi poate că şi tu ai pierdut ceva pentru că n-ai devenit mamă, Lenina. Închipuie-ţi cum ţi-ar fi stat cu propriul tău bebeluş în braţe…

— Bernard! Cum poţi vorbi aşa?!

Numai trecerea unei bătrîne cu ochii urduroşi şi suferind de o boală de piele o făcu să uite pentru o clipă indignarea care o cuprinsese.

— Hai să plecăm! se rugă ea. Nu-mi place!

Dar în momentul acela se întoarse călăuza lor şi, făcîndu-le semn să-l urmeze, îi conduse pe uliţa îngustă dintre case. După o cotitură întîlniră o privelişte jalnică: pe un morman de gunoi zăcea un cîine mort, iar alături o guşată îşi despăduchea fetiţa. Călăuza se opri la piciorul unei scări de frînghie, ridică mîna perpendicular şi apoi o întinse înainte. Făcură ceea ce le poruncea el pe muţeşte – urcară scăriţa şi apoi intrară printr-o boltă de unde ajunseră într-o cămăruţă îngustă, destul de întunecată şi mirosind a fum, a mîncare gătită cu untură şi a haine purtate multă vreme şi niciodată spălate. În partea cealaltă a încăperii era o altă boltă prin care pătrundeau un fascicul de lumină şi zgomotul, foarte puternic şi apropiat, al tobelor.

Trecură pragul şi se treziră pe o terasă largă. Sub ei, încadrată de case înalte, se întindea piaţa satului, plină de indieni. Pături viu colorate, pene înfipte în părul negru, licăriri de turcoaze şi trupuri negre strălucind de sudoare. Lenina îşi duse iarăşi batista la nas. În spaţiul liber din centrul pieţei erau două estrade circulare din cărămizi şi lut frămîntat cu picioarele – în mod evident acoperişuri ale unor încăperi subterane, căci în centrul fiecărei estrade era cîte o răsuflătoare deschisă, cu o scăriţă ce ducea spre întunericul din adînc. De acolo, din adîncuri, se înălţau cîntări de fluiere şi apoi aproape că se pierdeau în răpăitul neîndurător, persistent, necontenit al tobelor.

Leninei îi plăcură tobele. Închizînd ochii, se lăsă în voia tunetelor lor înfundate, care se succedeau la intervale regulate, îngăduindu-le să-i invadeze complet conştiinţa, pînă cînd, în cele din urmă, nu mai rămase nimic pe lume decît acea pulsaţie profundă a sunetelor. Îi reamintea liniştitor Leninei de zgomotele sintetice produse la Ritualurile Solidarităţii de sărbătorirea Zilei lui Ford. „Orgie şi beţie, orgie şi magie!“, repetă în sinea ei. Tobele acelea băteau exact aceleaşi ritmuri.

Deodată se produse o izbucnire de cîntece – sute de voci bărbăteşti strigînd din răsputeri, feroce, la unison, metalice şi aspre. Cîteva note prelungi, apoi tăcere, pe urmă bubuitul mocnit al tobelor; apoi notele acute, ca un fel de nechezat ascuţit, răspunsul unei femei. Şi din nou tobele; apoi iarăşi afirmarea sălbatică a bărbăţiei, rostită de vocile profunde, de bas.

Ciudat – da. Locul era ciudat, la fel şi muzica, la fel şi hainele, şi guşele, şi bolile de piele, şi bătrînii. Dar spectacolul în sine – acesta nu părea să aibă nimic ciudat în el.

— Îmi aminteşte de Ritualul Comunitar al unei caste inferioare, îi zise Lenina lui Bernard.

Dar ceea ce se întîmplă puţin mai tîrziu mai semăna doar vag cu acea solemnitate nevinovată. Căci, dintr-o dată, de prin încăperile acelea rotunde de sub pămînt începu să roiască o trupă de monştri înspăimîntători. Purtînd măşti hidoase sau avînd feţele vopsite în aşa fel încît nici să nu mai aducă a oameni, aceştia năvăliseră de jur-împrejurul pieţei şi ţopăiau într-un picior – cu mers şchiopătat ca de infirmi, cîntînd în timp ce se învîrteau tot mai repede şi mai repede în cerc. Şi tobele îşi schimbaseră şi îşi înteţiseră ritmul, încît ajunseră ca bătăile inimii pe care le auzi în timpane cînd ai febră; iar mulţimea începuse să cînte tot mai tare împreună cu dansatorii; mai întîi o femeie scosese un ţipăt, apoi alta şi iar alta, înfiorător, de parcă cineva ar fi vrut să le omoare. Brusc, conducătorul dansatorilor se desprinse din rîndurile lor, alergă la un cufăr mare de lemn aşezat în picioare la un capăt al pieţei şi, ridicîndu-i capacul, scoase afară o pereche de şerpi negri. Din mulţime izbucni un urlet şi toţi ceilalţi dansatori se repeziră către conducător, cu mîinile întinse. El aruncă şerpii primilor veniţi, apoi îşi afundă mîinile în cufăr căutînd şi alţii. Scotea mereu şi arunca în mulţime şerpi negri, şi maronii, şi bălţaţi. Apoi dansul reîncepu într-un ritm diferit. Se învîrteau mereu cu şerpii în mîini şi cu mişcări şerpuitoare, cu o legănare unduioasă a genunchilor şi a şoldurilor. Iar şi iar. Apoi conducătorul dădu un semnal şi, unul după altul, toţi şerpii fură aruncaţi pe jos în mijlocul pieţei; de sub pămînt ieşi un bătrîn care-i stropi cu mălai, iar apoi, din altă deschizătură, ieşi o femeie şi-i stropi cu apă dintr-un chiup negru. Apoi bătrînul ridică mîna şi, în mod surprinzător, se aşternu o tăcere deplină, ameninţătoare. Tobele încetară să mai bată, viaţa însăşi părea ca se sfîrşeşte. Bătrînul arătă cele două răsuflători prin care se pătrundea în lumea subterană. Şi încet, ridicate de mîini nevăzute, din una din ele ieşi poza unui vultur, iar din cealaltă imaginea pictată a unui bărbat despuiat şi răstignit pe o cruce. Cele două tablouri rămaseră astfel suspendate în aer, aparent ţinîndu-se singure pe picioare, cu aerul că veghează. Bătrînul bătu din palme. Gol puşcă, afară doar de o fîşie de bumbac care-i înfăşura şoldurile, un băiat de vreo optsprezece ani ieşi din mulţime şi rămase drept în faţa bătrînului, cu mîinile încrucişate pe piept, cu capul aplecat. Bătrînul făcu asupra lui semnul crucii şi se îndepărtă. Băiatul începu să păşească încet de jur-împrejurul grămezii de şerpi care se zvîrcoleau. Tocmai încheiase primul cerc şi-l începuse pe al doilea, cînd înaintă spre el, răsărind dintre dansatori, un bărbat înalt, cu mască de lup de preerie şi ţinînd în mînă un bici împletit din şuviţe de piele. Băiatul merse mai departe ca şi cum nu i-ar fi observat prezenţa. Omul-coiot ridică biciul; urmă un moment lung de aşteptare, apoi o mişcare iute, şuieratul biciului prin aer şi sunetul puternic produs cînd plesni pielea băiatului. Trupul acestuia se înfioră, dar el nu spuse nimic, continuă să înainteze cu aceiaşi paşi lenţi şi constanţi. Omul-coiot îl lovi încă o dată şi încă o dată; la fiecare plesnit din mulţime se stîrni mai întîi un icnet, apoi un geamăt adînc. Băiatul merse mai departe. Înconjură piaţa de două ori, de trei ori, de patru ori. Şiroia sîngele din trupul lui. Făcu al cincilea şi al şaselea înconjur. Deodată Lenina îşi acoperi faţa cu mîinile şi începu să suspine.

— Ah, opriţi-i, opriţi-i! imploră ea. Dar biciul continua să cadă neiertător. De şapte ori la rînd. Apoi, deodată, băiatul se împletici şi, tot fără să scoată vreun sunet, căzu înainte, cu faţa în jos. Aplecîndu-se asupra lui, bătrînul îi atinse spinarea cu o pană lungă, albă, o ridică în sus, aşa, împurpurată de sînge, ca s-o vadă oamenii, apoi o scutură de trei ori deasupra şerpilor. Căzură de pe ea cîteva picături şi deodată tobele izbucniră din nou într-un tumult de note speriate; mulţimea scoase un ţipăt. Dansatorii se repeziră înainte, apucară şerpii şi fugiră din piaţă. Bărbaţi, femei, copii, întreaga mulţime îi urmă. Peste un minut, piaţa era goală ; rămăsese doar băiatul, cu faţa în jos, acolo unde căzuse, nemişcat. Dintr-o casă ieşiră trei babe şi se opintiră din greu pentru a-l ridica de jos şi a-l duce înăuntru. Pozele vulturului şi răstignitului mai rămaseră o vreme să vegheze asupra satului pustiu; apoi, ca şi cum ar fi văzut mai mult decît doreau, se lăsară încet în jos prin deschizăturile acelea şi dispărură în lumea subpămînteană.

Lenina încă mai suspina:

— Vai, ce îngrozitor! repeta ea mereu, şi nu se lăsa deloc alinată de vorbele lui Bernard. Vai, ce îngrozitor! Sîngele ăla! Trupul i se zgudui de un fior. Ah, e groaznic, şi n-am la mine soma.

În încăperea interioară se auziră paşi.

Lenina nu se clinti, rămase cu faţa în mîini, absentă, fără să vadă nimic. Doar Bernard se întoarse.

Îmbrăcămintea tînărului care ieşi acum pe terasă era de indian; dar şuviţele sale de păr erau blonde ca paiul, ochii albaştri-spălăciţi şi pielea albă, deşi bronzată.

— Bună ziua! Mai bine zis bună dimineaţa. Sînteţi civilizaţi, nu? Veniţi din Lumea de Afară, de dincolo de Rezervaţie, nu?

— Dar cine naiba…? începu uimit Bernard.

Tînărul oftă şi clătină din cap:

— Un domn cum nu se poate mai nefericit. Şi arătînd spre petele de sînge din mijlocul pieţei întrebă:

— Vedeţi pata aceea blestemată¹?

Glasul îi tremura de emoţie.

— „Mai bine-ţi stă pilula-n gură, decît murdara-njurătură“, repetă mecanic Lenina fără a-şi lua mîinile de pe ochi. Ce păcat că n-am la mine soma!

— Eu trebuia să fiu acolo, reluă tînărul. De ce nu m-au jertfit pe mine? Aş fi înconjurat piaţa de zece ori – şi chiar de douăsprezece şi de cincisprezece ori. Palowhtiwa n-a izbutit să facă decît şapte ocoluri. De la mine puteau scoate de două ori mai mult sînge. Să-mpurpureze talazurile nesfîrşite ale mării².

Îşi desfăcu braţele într-un gest larg, iar apoi le lăsă cu disperare să cadă în jos.

— Dar n-au vrut să mă lase! Nu le plac din cauza feţei mele prea albe. Întotdeauna a fost aşa. Întotdeauna.

Pe tînăr îl podidiră lacrimile, dar se ruşină şi întoarse capul.

Uimirea o făcu pe Lenina să uite că n-are soma. Îşi descoperi faţa şi pentru prima dată se uită în sfîrşit la necunoscut.

— Adică vreţi să spuneţi că aţi dorit să fiţi biciuit?

Fără să se întoarcă spre ea, tînărul încuviinţă din cap:

— De dragul acestui pueblo al nostru – ca să vină ploaia şi să crească grînele. Şi ca să le fac pe plac lui Pookong şi Iisus. Şi, pe urmă, ca să arăt că pot suporta durerea fără să plîng sau să ţip. Da! (Şi deodată glasul lui căpătă o rezonanţă nouă şi el se întoarse spre ei îndreptîndu-şi trufaş umerii şi chiar ridicîndu-şi sfidător bărbia.) Ca să le dovedesc că sînt bărbat… Ah!

I se tăie respiraţia şi rămase mai multă vreme cu gura căscată, fără o vorbă. Pentru prima dată în viaţă văzuse chipul unei fete cu obraji care nu mai erau de culoarea ciocolatei sau ca ai unui cîine, al cărei păr era castaniu-roşcat şi ondulat permanent, iar expresia ei (o noutate uluitoare!) trăda un interes binevoitor. Lenina îi zîmbea. „Ce băiat drăguţ“, gîndea ea, „şi ce trup cu adevărat frumos.“ Tînărului îi năvăli sîngele în obraji; coborî ochii, apoi îi înălţă o clipă şi, constatînd că ea încă îi zîmbeşte, fu atît de copleşit încît se văzu silit să se întoarcă şi să se prefacă interesat de ceva aflat pe partea opusă a pieţei.

Întrebările lui Bernard izbutiră să creeze o diversiune. Cine? Cum? Cînd? De unde? Cu ochii ţintă la faţa lui Bernard (căci atît de tare dorea s-o vadă pe Lenina zîmbind, încît nici n-avea curajul s-o privească), tînărul încercă să dea explicaţiile cerute. Linda şi cu el – Linda era mama lui (cuvîntul acesta o făcu pe Lenina să se simtă vizibil stînjenită) – erau străini în Rezervaţie. Linda venise de mult din Lumea de Afară, de mult, înainte de naşterea lui, cu un bărbat care era tatăl lui. (Bernard ciuli urechile.) Linda umblase de una singură prin munţii aceia dinspre nord, căzuse într-o prăpastie şi se rănise la cap. („Spune, spune mai departe!“ îl îndemnă Bernard din ce în ce mai interesat.) Nişte vînători din Malpais o găsiseră şi o aduseseră în pueblo. Cît despre bărbatul care era tatăl copilului, Linda nu-l mai revăzuse. Se numea Tomakin. („Da, da, Thomas era numele mic al Directorului CIC.“) Probabil că fugise înapoi în Lumea de Afară, fără ea – un om rău şi hain, fără suflet.

— Aşa că m-am născut în Malpais, îşi încheie băiatul relatarea. La Malpais.

Şi clătină din cap.

Ford, ce sordidă era căsuţa aceea de la marginea satului!

Un spaţiu plin de praf şi gunoaie o despărţea de pueblo. Doi cîini înfometaţi scormoneau scîrnav prin resturile menajere de la uşă. Înăuntru, cînd intrară, semiîntunericul puţea şi zumzăia de muşte.

— Linda! strigă tînărul.

Din încăperea interioară o voce cam răguşită de femeie zise:

— Imediat.

Aşteptară. În nişte castroane aşezate pe jos erau resturile unei mese, poate chiar şi ale celei din ziua anterioară.

Se deschise uşa. Trecu pragul o blondă foarte corpolentă şi rămase uitîndu-se la nou-veniţi, cu gura căscată de uimire, pentru că nu-i venea să-şi creadă ochilor. Lenina observă cu dezgust că e îngrozitor de ştirbă. Iar culoarea dinţilor pe care-i mai avea… o trecu un fior. Avea o gură mai urîtă chiar decît a bărbatului aceluia de adineauri. Şi era atît de grasă! Şi toate trăsăturile feţei, obrajii căzuţi ca nişte pungi, după cum erau şi ochii vineţi şi bolboşaţi. Şi vinişoarele roşii de pe nas şi ochii congestionaţi! Şi gîtul – gîtul acela! Şi-şi mai pusese şi o pătură pe cap, o zdreanţă murdară. Iar de sub tunica maronie, mai mult un sac, sînii aceia enormi, burta proeminentă, şoldurile. Ah, mult mai rău decît bărbatul acela, mult, mult mai rău! Şi deodată fiinţa aceasta oribilă dădu drumul la un potop de vorbe şi se repezi la ea cu braţele întinse şi (Ford! Vai, Ford! era mai mult decît dezgustător, îi venea pur şi simplu să vomite) fiinţa aceea îşi apăsă pe ea burta imensă, pieptul masiv şi începu s-o sărute. Ah, Ford! S-o sărute, cu balele curgîndu-i şi mirosind atît de greţos, se vedea bine că nu făcuse baie în viaţa ei şi pur şi simplu duhnea a porcăria aceea infectă pe care o puneau în eprubetele din incubatoarele pentru Delta şi Epsilon (nu, nu, nu putea fi adevărat zvonul acela despre Bernard), pur şi simplu puţea a alcool. Se îndepărtă de ea cît de iute putu.

Avea dinaintea ei o faţă deformată şi contorsionată: fiinţa aceasta chiar plîngea!

— O, Doamne, Doamne! Şuvoiul de cuvinte curgea amestecat cu suspine. Dacă aţi şti ce mult mă bucur… după toţi anii ăştia! O faţă civilizată. Da, şi ce haine civilizate! Pentru că eu una am crezut că n-o să mai văd în viaţa mea o bluză de mătase artificială!

Şi începu să pipăie mîneca Leninei. Avea unghiile negre.

— Vai, şi ce şort adorabil din diftină de vîscoză! Ştii, draga mea, mai am încă hainele mele vechi, acelea cu care am venit, le-am păstrat într-o cutie. Am să vi le arăt mai tîrziu. Deşi, bineînţeles că mătasea sintetică s-a mîncat, e toată numai găuri. Dar ce cartuşieră albă, frumoasă! Deşi trebuie să recunosc că a dumneavoastră de marochin verde e mult mai drăguţă. Însă pe mine nu m-a ajutat prea mult cordonul acela malthusian. Şi iarăşi izbucni în plîns. Presupun că v-a spus John. Vai, prin cîte suferinţe am trecut – şi n-am avut măcar un gram de soma, era de negăsit. Doar un pic de mescal din cînd în cînd, dacă îmi mai aducea Popé. Popé e un băiat pe care-l cunoşteam. Dar îţi face rău după aceea, mescalul ăsta, ţi-e greaţă de la peyotl³ ; şi pe urmă mai avea defectul ăsta că a doua zi te făcea să te ruşinezi şi mai tare! Vai, ce ruşine îmi era! Păi, ia gîndiţi-vă şi dumneavoastră: eu, o Beta, să nasc un copil! Puneţi-vă în locul meu. (Numai gîndul la această faptă o făcu pe Lenina să se cutremure.) Deşi n-a fost vina mea, vă jur; pentru că nici acum nu ştiu cum s-a întîmplat, dat fiind că făceam toate exerciţiile prescrise de educaţia malthusiană – ştiţi, după numere, unu, doi, trei, patru, cu regularitate, vă jur; şi, totuşi, s-a întîmplat. Şi bineînţeles că aici nu era un Centru de Avorturi. Apropo, la Londra tot în cartierul Chelsea e?

Lenina încuviinţă din cap.

— Şi tot aşa scăldat în lumină e marţea şi vinerea?

Lenina confirmă din nou.

— Vai, ce frumos era turnul acela roz de sticlă!

Biata Linda îşi înălţa faţa şi cu ochii închişi contemplă în extaz imaginea luminoasă din memorie.

— Vai, şi Tamisa noaptea, şopti ea, şi printre pleoapele închise îi răzbiră lacrimi mari ca mărgelele. Iar seara întoarcerea cu avionul de la Stoke Poges. Şi, pe urmă, o baie fierbinte şi vibromasajul vacuumatic… ei, deh! Inspiră adînc, îşi scutură capul, redeschise ochii, îşi trase puţin nasul, apoi şi-l suflă cu degetele pe care le şterse de poalele tunicii. O, scuzaţi! zise ea ca răspuns la grimasa dezgustată pe care o făcu Lenina fără voia ei. Nu trebuia să fac asta. Îmi pare rău. Dar parcă dumneavoastră ce-aţi face dacă n-aţi avea batistă? Mi-aduc aminte cît de tare mă tulburau lucrurile astea, toată murdăria şi faptul că nimic nu era aseptic. Cînd m-au adus prima dată aici, aveam o tăietură mare la frunte. Nici nu vă închipuiţi cu ce mi-au tratat-o. Cu bălegar, da, cu bălegar! Şi eu le spuneam: „Civilizat înseamnă sterilizat“. Şi le mai spuneam şi „Streptococ-D, pîn’ la Banbury-T, să vezi baie şi WC“, de parcă ar fi fost copii. Dar bineînţeles că ei nu înţelegeau. Cum era să înţeleagă? Pînă la urmă, cred că m-am deprins. Mă rog, cum ai putea să-ţi păstrezi lucrurile curate dacă n-au instalat apă caldă? Şi uitaţi-vă la hainele astea. Lîna este mizerabilă, nu e ca fibrele sintetice. Ţine multă vreme, rezistă la infinit. Şi dacă se rup hainele, trebuie să le cîrpeşti. Dar eu sînt o Beta, am lucrat în Salonul de Fertilizare. Nimeni nu m-a învăţat să fac un asemenea lucru. Nu era treaba mea. Şi, pe urmă, nici nu mi se părea corect să trebuiască să-ţi cîrpeşti hainele. Noi ştiam că dacă se rup sau se găuresc, le arunci şi cumperi altele noi. „Cu cît cîrpeşti, cu atît sărăceşti“, nu-i aşa? Cîrpăceala, peticitul, e un act antisocial. Dar aici totul e altfel. Parcă trăieşti între nebuni. Totul e nebunie curată!

Linda se uită în jurul ei; constată că John şi cu Bernard le-au lăsat singure şi acum se plimbă în sus şi-n jos prin praful şi gunoiul din faţa casei; dar cu toate acestea, ea îşi coborî glasul, parc-ar fi vrut să-i vorbească în taină: se aplecă înainte spre Lenina, care se cabra şi se dădea înapoi, izbutind totuşi să se apropie atît de mult de ea încît răsuflarea ei care mirosea a otravă embrionică îi răvăşea Leninei puful de pe obraz.

— De exemplu, şopti Linda, cu glasul ei răguşit, felul cum se posedă între ei aici. Nebunie, ascultă-mă pe mine. Pur şi simplu demenţă. Păi, „Toţi sîntem ai tuturor“, nu? Nu-i aşa? insistă ea, trăgînd-o de mînecă pe Lenina. Lenina încuviinţă trăgîndu-şi capul într-o parte, dădu drumul la respiraţia pe care şi-o ţinea şi izbuti să mai tragă în piept o gură de aer relativ neîmpuţit. Ei bine, aici, continua Linda, regula e că fiecare aparţine unei singure persoane. Şi dacă ai mai mulţi parteneri, aşa cum e normal, ceilalţi te socotesc ticăloasă şi antisocială. Te urăsc şi te dispreţuiesc. O dată au năvălit o mulţime de femei pe capul meu şi mi-au făcut o scenă cumplită, pur şi simplu, pentru că bărbaţii lor veneau din cînd în cînd la mine. Ei, şi ce dacă? Dar să vezi cum s-au năpustit asupra mea! Nu, nu, a fost prea îngrozitor. Nici nu-ţi pot povesti! Şi Linda îşi acopri faţa cu mîinile, iar trupul îi fu scuturat de un fior. Sînt oribile, femeile astea de pe aici! Nebune de legat şi sălbatice. Şi bineînţeles că habar n-au de educaţia malthusiană, flacoanele din incubator sau despre decantare, de chestii dintr-astea. Aşa că tot timpul fac copii – ca nişte căţele. E prea revoltător! Şi cînd te gîndeşti că şi eu… Vai, Ford, Ford, Ford! Şi totuşi, John al meu mi-a adus multă alinare. Nu ştiu ce m-aş fi făcut fără el. Numai că el se tulbura atît de rău de cîte ori vreun bărbat… Încă de cînd era băieţel mic de tot. Într-un rînd – dar asta cînd era mai mare – a încercat să-l omoare pe bietul Waihusiwa – sau o fi fost Popé? – nu mai ţin bine minte – pur şi simplu pentru că din cînd în cînd mă culcam cu ei. Pentru că nici în ruptul capului nu voia să înţeleagă că asta e ceea ce trebuie să facă oamenii civilizaţi. Bănuiesc că nebunia e molipsitoare. În orice caz, John pare să se fi molipsit de la indieni. Pentru că, bineînţeles, a stat mult în mijlocul lor. Chiar dacă ei se purtau totdeauna sălbatic cu el şi nu-l lăsau să facă tot ce făceau alţi băieţi. Ceea ce într-un fel era un lucru simplu, întrucît îmi venea mai uşor mie să-l condiţionez puţin. Dar nici n-aveţi idee ce greu era! Sînt atîtea şi atîtea lucruri pe care nu le ştii. Şi nici nu era treaba mea să le ştiu. Adică, vreau să zic, cînd te întreabă un copil cum funcţionează elicopterul sau cine a făcut lumea – ei, ce răspunzi dacă eşti o Beta şi ai muncit toată viaţa în Salonul de Fertilizare? Ce poţi să-i răspunzi?

1. Shakespeare, Macbeth (actul V, scena 1, versul 35).

2. Ibidem (II, 2, 62).

3. Peyotl sau peyote – băutură ameţitoare din suc de mescal, folosită în ritualurile amerindienilor.

Capitolul VIII

Afară, în praf şi printre gunoaie (acum numărul cîinilor crescuse la patru) Bernard şi cu John se plimbau în sus şi-n jos.

— Îmi vine atît de greu să înţeleg, spunea Bernard, şi să reconstitui lucrurile. Parcă am trăi pe planete diferite ori în secole diferite. O mamă şi toată murdăria asta, şi zei, şi bătrîneţe, şi boală… Clătină din cap. E aproape de neconceput. N-am să înţeleg niciodată dacă nu-mi explici.

— Ce să vă explic?

— Asta, zise Bernard, arătînd spre pueblo, şi aia, reluă el arătînd căsuţa din afara satului. Totul. Toată viaţa voastră.

— Păi, ce e de spus?

— Ia-o de la început. De cînd ţii cît de cît minte ceva.

— De cînd am prima amintire? John se încruntă. Urmă un lung răstimp de tăcere.

Era îngrozitor de cald. Mîncaseră multe tortilla¹ şi porumb dulce. Linda spuse:

— Vino, puişor şi culcă-te. Se culcară alături în patul cel mare.

— Cîntă-mi ceva!

Şi Linda cîntă „Streptococ-D, pîn’ la Banbury-T“ şi „Pa-pa, bebeluş adorat, curînd vei fi decantat“. Şi glasul ei se auzea tot mai slab…

Apoi răsună un zgomot puternic care-l făcu să tresară din somn. Lîngă pat stătea în picioare un bărbat – enorm, înspăimîntător. Îi zicea ceva Lindei şi Linda rîdea. Ea se învelise pînă sub bărbie, dar bărbatul îi trase pătura de pe ea. Avea părul ca două funii negre, iar în jurul braţului purta o brăţară de argint cu pietre albastre. Lui John îi plăcu brăţara; dar asta nu-i alungă frica; îşi ascunse faţa la subţioara Lindei. Linda îl acoperi cu mîna şi el se simţi mai în siguranţă. Cu vorbele acelea pe care el nu le înţelegea prea bine, Linda îi spuse bărbatului:

— Nu cînd e John aici!

Bărbatul se uită la el, pe urmă la Linda, şi-i zise într-o şoaptă dulce cîteva cuvinte.

Linda spuse :

— Nu.

Dar bărbatul se aplecă asupra lui John – căruia faţa aceasta i se păru uriaşă, îngrozitoare; funiile acelea de păr negru atingeau pătura.

— Nu, zise Linda, şi John îi simţi mîna strîngîndu-l mai tare. Nu, nu!

Dar bărbatul îl apucă pe John de un braţ. Îl duru. Ţipă. Bărbatul întinse şi cealaltă mînă şi-l ridică în sus. Dar Linda încă se mai agăţa de el repetînd:

— Nu, nu! Bărbatul zise ceva scurt şi ameninţător şi deodată Linda lăsă braţele în jos.

— Linda, Linda! strigă John dînd din picioare şi zvîrcolindu-se.

Dar bărbatul îl duse pînă la uşă, o deschise, îl lăsă pe podea în mijlocul încăperii vecine şi plecă, închizînd bine uşa în urma lui. John se ridică şi alergă la uşă. Înălţîndu-se în vîrful picioarelor ajunse cu chiu cu vai pînă la zăvorul mare de lemn. Îl ridică şi împinse, dar uşa nu se deschise.

— Linda! strigă John, dar ea nu răspunse.

Îşi amintea o cameră imensă, destul de întunecoasă. Erau acolo paturi mari de lemn legate cu sfori şi o mulţime de femei stînd în picioare în jurul acestor obiecte – făceau pături, spunea Linda. Linda îi spuse să stea într-un colţ împreună cu ceilalţi copii, în timp ce ea se duse să le ajute pe femei. Multă vreme el se jucă frumos cu băieţii. Deodată oamenii începură să vorbească foarte tare şi femeile o tot împingeau într-o parte pe Linda, care plîngea. Cînd o împinseră la uşă, John alergă după ea. O întrebă de ce erau furioase femeile.

— Pentru că am stricat ceva, spuse ea, dar apoi se înfurie şi ea: — De unde era eu să mă pricep la ţesutul ăla împuţit al lor? Nişte nesuferite sălbatice!

O întrebă ce înseamnă „sălbatic“.

Cînd ajunseră la casa lor, Popé îi aştepta în faţa uşii şi apoi intră cu ei. Avea o tigvă mare plină cu ceva care părea să fie apă, dar nu era, ceva care mirosea rău şi-ţi ardea gura, te făcea să tuşeşti. Linda bău, şi bău şi Popé, şi apoi Linda rîse veselă şi începu să vorbească foarte tare; pe urmă se duse cu Popé în camera cealaltă. După plecarea lui Popé, intră şi el în odaie. Linda era în pat şi dormea atît de adînc, încît n-o putu trezi.

Popé venea destul de des. Spunea că lichidul acela din tigvă se numeşte mescal; dar Linda zicea că ar trebui să-i spună soma; numai că te făcea să te simţi rău după aceea.

John nu-l putea suferi pe Popé. Îi ura pe toţi – pe toţi bărbaţii care veneau la Linda. Într-o dupăamiază, cînd se juca pe afară cu alţi copii – îşi amintea că era frig şi munţii erau înzăpeziţi – intră în casă şi auzi în dormitor nişte glasuri furioase. Erau glasuri de femei şi rosteau cuvinte pe care el nu le înţelegea; dar simţea că trebuie să fie nişte vorbe cumplite. Apoi, deodată, bang! se răsturnă ceva; auzi nişte paşi tropăind, apoi se auzi o nouă bufnitură şi pe urmă un zgomot ca acela pe care-l faci cînd loveşti un catîr, dar nu, era un trup mai puţin ciolănos; apoi Linda ţipă:

— Nu, nu, nu, vă rog, nu! striga ea.

John alergă înăuntru. Erau trei femei înfăşurate în pături întunecate. Linda era în pat. Una dintre femei o ţinea de încheieturile mîinilor. Alta se aşezase între picioarele ei, ca să nu poată lovi cu ele. A treia o biciuia. O dată, de două ori, de trei ori; şi Linda ţipa de fiecare dată. Plîngînd în hohote, o trăgea pe femeie de poalele păturii.

— Te rog, te rog, nu!

Cu o mînă îl îndepărtă pe băiat. Biciul se abătu iarăşi şi iarăşi asupra ei şi Linda ţipă. John apucă mîna imensă şi neagră a femeii care o bătea pe Linda şi o muşcă foarte tare. Femeia scoase un ţipăt, îşi smulse mîna din gura lui şi-l îmbrînci la pămînt. În timp ce zăcea acolo jos, îl lovi de trei ori cu biciul. Niciodată nu-l duruse ceva atît de tare. Parcă-l ardea focul. Biciul şuieră din nou prin aer, dar de data asta ţipă Linda.

— Linda, de ce au vrut să-ţi facă rău? întrebă el în seara aceea.

Plîngea încă şi acum, pentru că-l dureau îngrozitor vărgile roşii lăsate de bici pe spinare. Dar plîngea şi pentru că oamenii se dovediseră atît de sălbatici, ca fiarele, şi nedrepţi, şi pentru că era doar un băieţel plăpînd şi nu se putea lupta cu ei. Şi Linda plîngea. Era ea femeie în toată firea, dar nu destul de voinică pentru a se pune cu trei matahale odată. Şi faţă de ea era nedrept.

— Linda, de ce au vrut să-ţi facă rău?

— Nu ştiu. De unde să ştiu? N-o auzea prea bine, pentru că era culcată pe burtă, cu faţa îngropată în pernă. Zic că bărbaţii ăia sînt ai lor, adăugă ea, dar parcă nici nu vorbea cu el, ci cu ea însăşi.

Băiatul nu prea înţelegea, şi pînă la urmă Linda izbucni iarăşi într-un bocet cumplit.

— Vai, Linda, nu mai plînge, te rog nu mai plînge!

Se lipi strîns de ea şi o cuprinse cu braţul de după gît. Linda scoase un ţipăt:

— Ah, ai grijă! Ah, umărul! Şi-l împinse într-o parte. Se lovi cu capul de perete. Prostovan micuţ ce eşti! strigă ea şi apoi deodată începu să-i tragă palme.

Poc, poc, poc!

— Linda! strigă el. Au, mamă, te rog, te rog, nu mă bate!

— Nu sînt mama ta! Nu mai vreau să fiu mama ta!

— Dar, Linda… Au!

Îl pocni peste obraz şi strigă:

— Ne-am prefăcut în sălbatici, strigă ea. Facem pui ca animalele… Dacă n-ai fi fost tu, m-aş fi putut duce la Inspector şi-aş fi putut scăpa de aici. Dar nu cu un copil de gît. Ar fi fost o ruşine mult prea mare.

Văzu că se pregăteşte să-l pocnească din nou şi ridică mîna ca să-şi apere faţa:

— Vai, Linda, te rog nu mă bate!

— Bestie mică! strigă ea şi-i trase în jos braţul, descoperindu-i faţa.

— Nu mă bate, Linda!

Închise ochii aşteptînd lovitura.

Dar maică-sa nu-l bătu. După o vreme deschise ochii şi o văzu cum se uită la el. Încercă să-i zîmbească. Şi deodată ea îl cuprinse cu braţele şi-l sărută de mii de ori.

Uneori Linda nu se scula din pat zile de-a rîndul. Zăcea în aşternut şi era tristă. Sau bea din lichidul acela adus de Popé şi rîdea mult şi adormea. Uneori îi era rău, vărsa. De multe ori uita să-l mai spele şi nu făcea nimic de mîncare. În casă nu era altceva decît vreo tortilla rece. Mai ţine minte cum găsise ea prima dată animalele acelea mici în părul lui şi începuse să ţipe ca o nebună.

Momentele cele mai fericite erau acelea în care-i vorbea ea despre Lumea de Afară:

— Şi cum, chiar poţi zbura aşa, cînd vrei?

— Oricînd.

Şi-i povestea despre muzica minunată care izvora dintr-o cutie şi despre jocurile frumoase pe care le puteai juca şi de lucrurile delicioase pe care le puteai mînca şi bea şi de lumina care inunda camerele cînd apăsai un buton din perete şi de filmele pe care le puteai auzi şi simţi şi mirosi – pe lîngă faptul că le priveai –, şi de altă cutie, care fabrica miresme plăcute, şi de casele roz, şi verzi, şi albastre, şi argintii, înalte cît munţii, şi de oameni care erau toţi fericiţi – nici unul nefiind trist sau furios şi „toţi fiind ai tuturor celorlalţi“, şi de cutiile în care puteai vedea şi auzi ce se întîmplă la celălalt capăt al lumii şi de copilaşii în flacoanele acelea frumoase şi curate – totul atît de curat, fără nici un fel de miros rău, fără pic de murdărie – şi oamenii care nu rămîneau niciodată singuri, ci trăiau împreună şi erau atît de veseli şi fericiţi, ca la dansurile de vară de aici, de la Malpais, dar mult mai fericiţi, fericirea era acolo zi de zi, zi de zi…

Şi el o asculta cu ceasurile. Iar uneori, cînd şi el şi ceilalţi copii oboseau de prea multă joacă, vreun bătrîn din pueblo începea să le spună cu totul alte vorbe despre Marele Om care prefăcuse lumea şi despre lupta îndelungată dintre Mîna Dreaptă şi Mîna Stîngă, dintre Umed şi Uscat. Despre Awonawilona, care stîrnea ceaţa deasă gîndind peste noapte; şi apoi a făcut lumea întreagă din ceaţa aceea; despre Mama Terra şi Tatăl Cerul; despre Ahaiyuta şi Marsailema, gemenii numiţi Război şi Noroc; despre Iisus şi Pookong; despre Maria şi Etsanatlehi, femeia care întinereşte mereu; despre Piatra Neagră de la Laguna şi Vulturul cel Mare şi Maica Noastră de la Acoma. Poveşti ciudate, cu atît mai minunate pentru el cu cît îi erau spuse în limba cealaltă, pe care n-o înţelegea atît de bine. Zăcînd în pat, el se gîndea la Ceruri şi la Londra şi la Maica Noastră de la Acoma, la şirurile nesfîrşite de copilaşi crescuţi în sticle curate, şi la Iisus care se înălţa prin aer, şi la Linda care se înălţa prin aer, şi la Marele Director al Incubatoarelor Mondiale şi la Awonawilona.

O mulţime de bărbaţi veneau la Linda. Băieţii începuseră să-l arate cu degetul. În limba cealaltă, ciudată, spuneau că Linda e stricată; o insultau cu vorbe pe care el nu le înţelegea, dar ştia că sînt urîte. Într-o bună zi cîntară un cîntec despre ea, de mai multe ori, parcă nu mai sfîrşeau o dată. El zvîrli cu pietre în ei şi ei aruncară în el; o piatră ascuţită îi răni obrazul. Sîngeră fără oprire. Se umplu tot de sînge.

Linda îl învăţă să citească. Luînd o bucată de cărbune începu să deseneze pe pereţi – un animal şezînd, un copilaş într-o sticlă; apoi scrise nişte litere. UN PISOIAŞ PE UN COVORAŞ. UN COCON ÎN FLACON. El învăţa repede şi uşor. Cînd ajunse să citească toate cuvintele scrise de ea pe pereţi, Linda deschise cutia ei mare de lemn şi scoase de sub pantalonaşii ăia roşii şi caraghioşi – pe care nu-i purta niciodată – o cărticică subţire. O mai văzuse el de multe ori şi înainte.

— Cînd te faci mare, poţi s-o citeşti, îi spusese ea.

Ei bine, acum era destul de mare. Era mîndru.

— Mă tem că n-o să te amuze cine ştie ce, îi zise ea. Dar e singura pe care o am. Oftă. De-ai putea vedea măcar minunatele maşini de citit pe care le avem la Londra!

John începu să citească: Condiţionarea chimică şi bacteriologică a embrionului. Instrucţiuni practice pentru lucrătorii din depozitul de embrioni Beta. Numai citirea titlului şi-i luă un sfert de oră. Aruncă pe jos cartea, strigînd:

— Nesuferită! Nesuferită carte!

Şi începu să plîngă.

Băieţii tot mai cîntau cîntecul acela oribil despre Linda. Uneori îl mai luau în rîs şi pentru că era atît de zdrenţăros. Cînd îşi rupea vreo haină, Linda nu ştia să i-o coasă. Îi spuse că în Lumea de Afară oamenii îşi aruncau hainele găurite sau rupte şi luau altele noi.

— Zdrenţărosule! Zdrenţărosule! îi strigau băieţii.

„Dar eu ştiu să citesc, pe cînd ei nu“, îşi zicea în sinea lui. „Habar nu au ce înseamnă să citeşti.“

Nu era deloc greu – dacă se gîndea destul de mult la lectură – să se prefacă nepăsător cînd rîdeau de el. O rugă pe Linda să-i mai dea o dată cartea.

Cu cît îl arătau băieţii mai mult cu degetul şi-l batjocoreau cu cîntecele lor, cu atît citea el mai mult. Curînd ajunse să poată desluşi destul de bine toate cuvintele. Chiar şi pe cele mai lungi. Dar oare ce însemnau? O întrebă pe Linda; însă chiar cînd izbutea să-i răspundă, nu-l lămurea prea bine, iar de cele mai multe ori nu ştia să răspundă nimic.

— Ce sînt chimicalele? o întrebă el.

— A, chestii ca de pildă sărurile de magneziu şi alcoolul folosit pentru a-i menţine pe Delta şi Epsiloni mici şi înapoiaţi, şi carbonat de calciu pentru oase şi d-alde astea.

— Dar cum se fac chimicalele, Linda? De unde vin ele?

— Mde, asta nu prea ştiu. Le scoţi din sticluţe. Şi cînd se golesc, trimiţi la Depozitul Chimic să-ţi dea altele. Bănuiesc că le fac ăia de la Depozitul Chimic. Sau poate că trimit după ele la fabrică, habar n-am. Nu m-am ocupat niciodată de chimie. Întotdeauna am avut treabă doar cu embrionii.

Şi aşa se întîmpla cu toate celelalte lucruri de care întreba el. Linda nu părea să ştie niciodată nimic. Bătrînii din pueblo îi dădeau răspunsuri mult mai precise:

— Sămînţa oamenilor şi a tuturor fiinţelor, sămînţa soarelui, şi sămînţa pămîntului, şi sămînţa cerului – pe toate acestea le-a făcut Awonawilona din Ceaţa Creaţiei. Acuma lumea are patru pîntece; şi el şi-a lăsat sămînţa în cel mai de jos. Şi treptat sămînţa a început să crească…

Într-o bună zi (John calculă mai tîrziu că trebuie să fi fost curînd după ce împlinise el doisprezece ani) veni acasă şi găsi pe podeaua din dormitor o carte pe care n-o mai văzuse pînă atunci. Era groasă şi părea foarte veche. Avea coperţile roase de şoareci, iar unele pagini erau desprinse şi mototolite. O ridică de jos şi se uită la pagina de titlu. Cartea se numea Operele complete ale lui William Shakespeare.

Linda stătea culcată şi sorbea dintr-o ceaşcă mescalul acela care mirosea îngrozitor.

— Mi-a adus-o Popé, îi zise ea, cu glasul răguşit şi înecat, aproape de nerecunoscut. Cică era printr-un cufăr de la Antilopa Kiva. Probabil zace acolo de sute şi sute de ani. Eu cred că aşa este, pentru că m-am uitat la ea şi e plină de prostii. Necivilizată. Dar, oricum, o să fie bună pentru tine ca să-ţi faci exerciţiile de lectură.

Mai sorbi o dată din ceaşcă, apoi o lăsă pe podea lîngă pat, se întoarse pe partea cealaltă, sughiţă de vreo două ori şi adormi.

John deschise cartea la întîmplare:

Să mai trăieşti în acra

Sudoare-a unui pat incestuos,

Iubind şi giugiulindu-te-n dezmăţ

Pe-o cocină scîrnavă…²

Cuvintele acelea ciudate începură să alerge unele după altele prin mintea lui, să bubuie ca un tunet vorbitor; ca tobele la dansurile acelea de vară dacă tobele ar fi putut rosti cuvinte; ca bărbaţii care cîntau Cîntecul Recoltei atît de frumos că te făceau să plîngi; ca bătrînul Mitsima care rostea vorbe vrăjite peste penele lui şi beţele crestate şi oscioarele şi pietricelele lui – kiatla tsilu silokwe silokwe. Kiai silu silu, tsithl – dar mai frumos decît vrăjile lui Mitsima, pentru că însemnau mult mai mult, pentru că îi vorbeau lui; spuneau minunat, deşi nu se înţelegeau decît pe jumătate, o vrajă teribil de frumoasă despre Linda; despre Linda zăcînd acolo şi sforăind, cu cana goală pe podea lîngă pat. Despre Linda şi Popé, Linda şi Popé.

Îl ura tot mai tare pe Popé. Omul poate să zîmbească mereu şi totuşi să fie un ticălos. „Fiară desfrînată, nemernic sîngeros! Făr’ de căinţă, putred vînzător.“³ Dar ce însemnau exact vorbele acelea? Nu ştia decît în parte. Însă vraja lor era puternică, îi răsuna bubuitor în cap şi, într-un fel, parcă pînă atunci nu l-ar fi urît cu adevărat pe Popé! – pentru că nu era în stare să spună cît de mult îl ura. Dar acum avea aceste cuvinte, aceste cuvinte ca nişte bătăi de tobe şi cîntece de magie. Aceste cuvinte, şi povestea stranie – foarte stranie – din care fuseseră scoase (n-o înţelegea deloc, dar era minunată, chiar aşa i se părea, da, minunată) – îi dădeau un motiv de a-l urî pe Popé; şi ele făceau ca ura lui să fie şi mai concretă; chiar şi pe Popé îl făceau mai concret.

Într-o zi cînd se întoarse de la joacă, găsi uşa de la încăperea dinăuntru deschisă, şi-i văzu culcaţi împreună în pat, adormiţi – Linda albă şi Popé negru alături de ea, cu un braţ petrecut pe sub umerii ei şi cu mîna cealaltă, întunecată, pe sînul ei şi una din cozile lui lungi îi cobora pe gît ca un fel de şarpe negru care încerca s-o gîtuie. Pe podea, lîngă pat, erau tigva lui Popé şi o cană. Linda sforăia.

Inima băiatului aproape că dispăru, lăsînd în locul ei o gaură. Se simţi gol pe dinăuntru. Gol, şi rece, şi destul de bolnav, şi buimac. Se sprijini de perete ca să se liniştească. „Făr’ de căinţă, nemernic, vînzător, desfrînat…“ Ca nişte tobe, ca oamenii care cîntă cînd culeg grînele, ca o vrajă, cuvinele se învîrtejeau, se repetau la nesfîrşit în capul lui. De unde mai înainte îi fusese frig, acum deodată îl cuprinsese o fierbinţeală. Obrajii îi ardeau din pricina sîngelui care năvălise în ei, camera se învolbura şi se întuneca dinaintea ochilor lui.

„Îl omor, îl omor, îl omor!“ îşi tot spunea în sinea lui. Şi deodată îi veniră în minte şi alte vorbe:

Cînd doarme beat, cînd turbă, cînd e-n patul

Plăcerilor incestului, cînd joacă…⁴

Vraja era de partea lui, vraja explica lucrurile şi dădea ordine. Se trase îndărăt în odaia de la intrare. „Cînd doarme beat…“ Cuţitul de tăiat carne zăcea pe jos lîngă vatră. Îl ridică şi se îndreptă în vîrful picioarelor către uşa aceea. „Cînd doarme beat, cînd doarme beat…“ Străbătu camera şi lovi cu cuţitul – ah, sîngele! – lovi iar cu cuţitul, iar Popé se trezi din somn. Ridică din nou cuţitul să mai lovească o dată, dar se trezi cu încheietura mîinii prinsă ca într-un cleşte şi… au! au!… răsucită. Nu se putea mişca, era imobilizat, iar ochii mici şi negri ai lui Popé erau la un lat de palmă de ai lui, privindu-i fix foarte de aproape. Se uită în altă parte. Pe umărul stîng al lui Popé erau două tăieturi.

— Ah, sînge! striga şi plîngea Linda. Uite, sînge!

Niciodată nu putuse suferi să vadă sînge. Popé îşi ridică cealaltă mînă – ca să-l lovească, crezu băiatul şi se încordă pentru a primi lovitura. Dar mîna lui Popé nu făcu decît să-l apuce de sub bărbie şi să-i răsucească faţa pentru a-l sili să-l privească din nou. Mult timp, ceasuri, ceasuri de-a rîndul. Şi deodată nu se mai putu stăpîni şi începu să plîngă.

Popé izbucni în rîs:

— Hai, du-te! spuse el în cealaltă limbă, a indienilor. Du-te, viteazul meu Ahaiyuta!

Băiatul fugi dincolo ca să-şi ascundă lacrimile.

— Ai împlinit cincisprezece ani, îi spuse bătrînul Mitsima în limba lui indiană. Acum te pot învăţa să modelezi lutul.

Aşezîndu-se pe vine la malul rîului, începură să lucreze împreună.

— Mai întîi, zise Mitsima luînd în mînă o bucată de lut bine udat, facem o mică lună.

Bătrînul turti şi stoarse boţul de lut pînă făcu din el un disc, apoi îi răsuci capetele în sus; luna luă forma unei ceşti nu prea adînci.

Încet şi fără prea multă îndemînare, imită şi el gesturile delicate ale bătrînului.

— Luna, o ceaşcă, iar acum un şarpe.

Mitsima răsuci alt boţ de lut, prefăcîndu-l într-un cilindru lung şi flexibil din care făcu un cerc pe care-l apăsă pe buza ceştii.

— Şi pe urmă alt şarpe! Şi încă unul şi pe urmă al treilea.

Cerc cu cerc, Mitsima făuri marginile oalei; strîmtă, apoi bombată şi îngustîndu-se iarăşi către gît. Mitsima storcea şi bătea uşurel lutul, îl mîngîia şi pe urmă îl zgîria; şi în cele din urmă luă forma chiupului obişnuit din Malpais, dar alb ca smîntîna şi nu negru, şi încă destul de moale. Alături era şi oala făcută de el, o parodie strîmtă a celei lucrate de Mitsima. Privindu-le pe amîndouă, nu putu decît să rîdă.

— Dar următoarea va fi mai bună, zise el şi începu să umezească alt boţ de lut.

Să modeleze, să dea o formă lucrurilor, să simtă degetele cîştigînd îndemînare şi putere – toate acestea îi provocau o plăcere extraordinară.

— „A, B, C, vitamina D te creşte“, cînta el încetişor, pentru sine, în timp ce lucra. „Untura-i în ficat, ficatul e în peşte.“

Şi Mitsima cînta – un cîntec despre vînarea unui urs. Şi lucrară pînă seara şi ziua aceea îl umplu de o fericire intensă, copleşitoare.

— Iarna viitoare am să te învăţ să faci un arc, îi spuse bătrînul Mitsima.

Rămase multă vreme afară, în faţa casei. În cele din urmă ceremoniile dinăuntru se încheiară. Uşa se deschise. Ieşiră. Primul păşi afară Kothlu, cu mîna dreaptă întinsă şi cu pumnul bine strîns, de parcă ar fi ţinut în el vreun giuvaier preţios. Îl urmă Kiakimé, tot aşa, cu mîna întinsă şi pumnul strîns. Păşeau fără o vorbă, şi tot muţi, îndărătul lor, veneau fraţii, şi surorile, şi verii, şi toată trupa bătrînilor.

Ieşiră din pueblo şi traversară mesa. La marginea falezei se opriră cu faţa spre soarele care abia se înălţa. Kothlu deschise mîna. În palmă avea o grămăjoară albă de făină; suflă asupra ei, şopti cîteva cuvinte, apoi aruncă făina, ca o mînă de pulbere albă, către soare. Kiakimé făcu la fel. Pe urmă tatăl ei păşi înainte şi ridicînd un băţ, cu pene la capăt, pregătit anume pentru ruga rituală, rosti o lungă rugăciune şi apoi aruncă băţul după făină.

— S-a sfîrşit, zise tare bătrînul Mitsima. Acum sînt căsătoriţi.

— Ei bine, zise Linda, cînd plecau de acolo, tot ce pot să spun este că mi se pare prea multă zarvă pentru atît de puţin. În ţările civilizate, cînd un băiat o vrea pe o fată, pur şi simplu… Dar unde te duci, John?

El nu luă în seamă chemarea ei, ci alergă, alergă înainte, departe, departe de tot, oriunde, numai să rămînă singur.

„S-a sfîrşit.“ Cuvintele bătrînului Mitsima îi reveneau neîncetat în minte. „Sfîrşit, sfîrşit…“ În tăcere şi de la mare distanţă, dar puternic, cu disperare, cu violenţă, fără speranţă, o iubise pe Kiakimé. Şi acum totul se sfîrşise. John avea şaisprezece ani.

Cînd fi-va lună plină la Antilopa Kiva se vor spune nişte taine, se vor săvîrşi şi se vor împărtăşi nişte taine. Ei, băieţii, aveau să coboare în Kiva şi să iasă de acolo bărbaţi. Băieţii erau cu toţii speriaţi şi totodată nerăbdători. Într-un tîrziu veni şi ziua aceea. Soarele cobora, luna se înălţa pe cer. Merse şi el împreună cu ceilalţi. La intrarea în Kiva stăteau în picioare nişte siluete întunecate, bărbaţii; scăriţa cobora spre adîncurile în care bezna era risipită de lumini roşii. Fruntaşii băieţilor începuseră deja să coboare. Deodată unul dintre bărbaţi păşi înainte, îl apucă pe John de braţ ş-l scoase afară din rînd. Se eliberă din strînsoarea aceea şi-şi reluă locul printre ceilalţi. De data asta bărbatul îl pocni şi-l trase de păr.

— Nu e pentru tine, albule!

— Nu e pentru fiul căţelei, zise un alt bărbat.

Băieţii rîseră.

— Pleacă!

Cum el mai zăbovea încă la marginea grupului, bărbaţii îi strigară iarăşi:

— Pleacă!

Unul dintre ei se aplecă, ridică de jos o piatră şi aruncă după el:

— Pleacă, pleacă, pleacă!

Urmă o adevărată ploaie de pietre. Însîngerat, alergă prin întuneric. Din adîncul Kivei cu lumini roşii veni zvon de glasuri care cîntau. Şi ultimul dintre băieţi coborîse scara. Numai el rămăsese singur-singurel.

Singur de tot, afară din pueblo, pe cîmpia goală de pe mesa. Stînca arăta ca oasele albite în lumina lunii. Jos în vale, coioţii, lupii preeriei, urlau la lună. Vînătăile îl dureau, rănile îi sîngerau încă. Dar nu de durere gemea el; suspina pentru că era atît de singur, fiindcă fusese alungat numai el, în această lume stearpă, alcătuită doar din stînci luminate de lună. La marginea prăpastiei se aşeză. Luna rămase îndărătul lui; privi în jos, în umbra neagră aruncată de mesa, în umbra neagră a morţii. Ar fi fost de ajuns un pas, un mic salt. Îşi întinse mîna dreaptă înspre lună. Din rana de la încheietură îi mai curgea încă sînge. La cîteva secunde o dată cădea cîte o picătură, întunecată, aproape fără culoare în lumina aceea moartă. Pic, pic, pic. „Dar mîine şi iar mîine…“⁵

Descoperise Timpul, şi Moartea, şi pe Dumnezeu.

— Singur, mereu singur, spunea tînărul John.

Vorbele lui stîrniră un ecou jalnic în mintea lui Bernard. Singur, singur…

— La fel sînt şi eu, zise el într-un acces de sinceritate nestăpînită. Groaznic de singur.

— Dumneavoastră? întrebă surprins John. Credeam că în Lumea de Afară… Adică, vreau să zic, Linda spunea întotdeauna că acolo nimeni nu e singur.

Bernard roşi stînjenit:

— Vezi tu, mormăi el fără să-l privească în ochi pe băiat, se vede treaba că eu sînt altfel decît majoritatea oamenilor. Dacă întîmplarea face să fii decantat în alte condiţii…

— Da, da, asta trebuie să fie, încuviinţă din cap tînărul. Dacă eşti altfel decît ceilalţi, eşti sortit să rămîi singur. Oamenii se poartă sălbatic cu tine. Ştiţi că m-au îndepărtat de la absolut toate? Cînd ceilalţi băieţi au fost trimişi să petreacă noaptea în munţi – ştiţi, cînd trebuie să visezi care-ţi va fi animalul sacru, n-am fost lăsat să merg cu ei; n-au vrut să-mi spună nici una din tainele lor. Şi nici acum nu-mi spun. Dar le-am aflat singur, adăugă el. Cinci zile n-am pus bucăţică de mîncare în gură şi apoi, într-o noapte, m-am dus singur în munţii de colo.

Şi arătă spre ei.

Bernard îi zîmbi cu un aer superior, dar plin de bunăvoinţă:

— Şi ai visat ceva?

Băiatul dădu din cap:

— Da, însă n-am voie să vă spun ce. Tăcu o vreme, apoi adăugă în şoaptă: — O dată am făcut ceea ce nu făcea nici unul dintre ceilalţi: am rămas cu spatele sprijinit de o stîncă în toiul unei zile de vară, cu braţele desfăcute, ca Iisus pe cruce.

— Dar pentru ce?

— Am vrut să ştiu şi eu ce înseamnă să fii răstignit. Să atîrni acolo în arşiţa soarelui…

— Bine, dar de ce?

— De ce? Păi… Şovăi. Pentru că simţeam că trebuie s-o fac. Dacă Iisus a putut să sufere astfel… Şi pe urmă, dacă ai fi făcut ceva rău… În fine, eram nefericit; şi ăsta era un alt motiv.

— Mi se pare o cale tare ciudată de a-ţi vindeca nefericirea! îi zise Bernard.

Totuşi, gîndindu-se mai bine, îşi spuse că la urma urmei vorbele băiatului aveau ceva miez. Era mai bine decît să iei soma…

— După o vreme am leşinat, continuă tînărul. Am căzut cu faţa în jos. Vedeţi semnul ăsta unde m-am rănit?

Îşi ridică hălăciuga de păr galben de pe frunte. Pe tîmpla dreaptă se vedea cicatricea, palidă şi încreţită.

Bernard se uită, iar apoi repede, cu un mic fior, întoarse ochii. Felul în care fusese condiţionat îl făcuse nu atît milos, cît îngrozitor de sensibil la orice-i putea stîrni greaţa. Pe el simpla sugerare a bolii ori a rănilor nu numai că-l îngrozea, ci îl şi umplea de dezgust şi repulsie. Ca şi murdăria sau infirmitatea, ori bătrîneţea. Schimbă imediat subiectul:

— Mă întreb dacă ai vrea să vii cu noi la Londra? întrebă Bernard făcînd prima mutare într-o campanie a cărei strategie o elaborase în taină încă de cînd – acolo în căsuţă – îşi dăduse seama cine ar trebui să fie „tatăl“ acestui tînăr sălbatic. Crezi că ţi-ar plăcea?

Faţa tînărului se lumină:

— Chiar vorbiţi serios?

— Bineînţeles. Adică, dacă obţin permisiunea.

— Cu tot cu Linda?

— Mde… (Şovăi, cuprins de îndoială: „Ah, fiinţa aceea revoltătoare! Nu, era imposibil. Afară doar dacă… dacă…“ Deodată îi veni în minte lui Bernard că tocmai înfăţişarea ei scandaloasă s-ar putea dovedi un avantaj imens.) A, sigur că da! strigă el, compensîndu-şi primele şovăieli printr-un exces de cordialitate zgomotoasă.

Tînărul trase adînc aer în piept:

— Vai, cînd mă gîndesc că s-ar putea să se împlinească… ceea ce am visat toată viaţa! Vă mai amintiţi ce spune Miranda?

— Cine-i Miranda?

Dar tînărul nici nu auzi întrebarea, lucru evident, pentru că începu să recite:

— „O, ce minune!“ Ochii îi străluciră şi faţa i se aprinse, scînteind de roşeaţă: „O, ce minune! Ce de făpturi alese! Ce frumoasă-i omenirea!“⁶

Roşeaţa îi spori deodată; se gîndea la Lenina, la un înger îmbrăcat în mătase artificială vert-bouteille lucind de tinereţe şi de creme faciale, durdulie şi plină de zîmbete binevoitoare. Glasul începu să-i tremure:

— „O, minunată lume nouă“⁷, începu el, şi apoi se întrerupse brusc; îi fugise tot sîngele din obraji; era palid ca hîrtia. Sînteţi însurat cu ea? întrebă John.

— Dacă sînt… ce?

— Căsătorit. Ştiţi – de-a pururi. În limba indienilor se zice „de-a pururi“. Ceva care nu se mai poate rupe.

— Vai, Ford, nu! răspunse Bernard fără a-şi putea stăpîni rîsul.

Rîse şi John, dar din cu totul alt motiv – pur şi simplu de bucurie:

— „O, minunată lume nouă!“ repetă el. „O, minunată lume nouă care-i cuprinzi.“ Să pornim îndată.

— Uneori vorbeşti într-un chip foarte ciudat, îi zise Bernard, privindu-l lung, uluit, pe tînăr. Şi oricum, n-ar fi mai bine să aştepţi pînă cînd vei vedea cu ochii tăi lumea nouă?

1. Tortilla – turtă de mălai (span.).

2. Hamlet, III, 4, 92-95, trad. Leon D. Leviţchi şi Dan Duţescu, în Shakespeare, Opere complete, vol. 5, Ed. Univers, 1986, p. 390.

3. Ibid., II, 2, 609-619, p. 369.

4. Hamlet, III, 3, 39-40, ed.cit., vol. 5, 1986, p. 387.

5. Macbeth, V, 5, 19, trad. Ion Vinea, ed. cit., vol. 7, 1988, p. 323.

6. Furtuna, V, 1, 180-183.

7. Furtuna, V, 1, 180-183.

Capitolul IX

După această zi plină de ciudăţenii şi orori, Lenina simţi că şi-a cîştigat dreptul la o vacanţă totală şi absolută. De îndată ce se întoarseră la casa de odihnă, înghiţi şase tablete de jumătate de gram de soma, se întinse pe pat şi în zece minute plutea deja în călătoria eternităţii lunare. Aveau să treacă cel puţin optsprezece ore pînă să reia contactul cu timpul.

În timpul ăsta Bernard stătea gînditor, cu ochii larg deschişi în întuneric. Trecuse bine de miezul nopţii pînă să adoarmă. Era spre dimineaţă, dar insomnia lui nu fusese stearpă; făurise un plan.

A doua zi dimineaţă la zece fix, punctual la întîlnire, metisul în uniformă verde coborî din elicopter. Bernard îl aştepta între frunzele de agave.

— Domnişoara Crowne a pornit într-o vacanţă-soma, îi explică Bernard. Nu se poate întoarce în nici un caz mai devreme de ora cinci. Înseamnă că avem la dispoziţie şapte ore.

Putea deci să zboare pînă la Santa Fé, să facă acolo toate treburile plănuite şi apoi să se întoarcă la Malpais cu mult înainte de a se trezi ea.

— Crezi că e în deplină siguranţă dacă rămîne aici? întrebă el.

— La fel ca şi în elicoptere, îl asigură metisul.

Se urcară în vehicul şi porniră imediat. La zece şi treizeci şi patru aterizară pe acoprişul poştei centrale din Santa Fé; la zece şi treizeci şi şapte Bernard obţinuse deja legătura cu Biroul Controlorului Mondial de la Whitehall; la zece şi treizeci şi nouă vorbea cu cel de-al patrulea secretar personal al Fordităţii Sale; la zece şi patruzeci şi patru îi repeta povestea primului secretar, iar la zece patruzeci şi şapte şi jumătate îi răsună în urechi însăşi vocea joasă şi sonoră a lui Mustafa Mond personal.

— Am îndrăznit să consider, se bîlbîi Bernard, că Forditatea Voastră ar putea socoti chestiunea ca prezentînd suficient interes ştiinţific…

— Da, mi se pare că prezintă suficient interes ştiinţific, răspunse vocea profundă şi sonoră. Adu-i cu dumneata la Londra pe cei doi indivizi.

— Dar Forditatea Voastră ştie că voi avea nevoie de un permis special…

— Trimitem chiar în clipa aceasta ordinele necesare Guvernatorului Rezervaţiei, zise Mustafa Mond. Te duci imediat la Biroul Guvernatorului. La revedere, domnule Marx.

Se făcu tăcere. Bernard puse receptorul în furcă şi se grăbi către acoperiş.

— Biroul Guvernatorului, îi zise el metisului Gama Verde.

La zece şi cincizeci şi patru, Guvernatorul îi strîngea mîna lui Bernard:

— Încîntat, domnule Marx, încîntat. Vocea tunătoare era plină de politeţe. Tocmai am primit ordinele speciale…

— Da, ştiu, îi spuse Bernard, întrerupîndu-l. Acum un minut am vorbit la telefon cu Forditatea Sa. Tonul lui plictisit sugera că vorbeşte cu Forditatea Sa în mod obişnuit, chiar zilnic. Se lăsă moale pe un scaun: — Dacă sînteţi amabil, v-aş ruga să luaţi toate măsurile necesare cît de curînd posibil. Cît mai devreme, reluă el apăsat, savurînd din plin situaţia.

La unsprezece şi trei minute avea în buzunar toate documentele necesare.

— Pe curînd, îi zise el cu un aer protector Guvernatorului, care ieşise să-l însoţească pînă la uşa liftului. Pe curînd!

Traversă clădirea pînă la hotel, făcu o baie, un masaj vibro-vacuumatic, se bărbieri cu un aparat electrolitică, ascultă radiojurnalul de dimineaţă, se uită vreo jumătate de oră la televizor, îşi luă pe îndelete prînzul şi la două şi jumătate zbură înapoi la Malpais, în elicopterul condus de metis.

Tînărul se opri în faţa hanului:

— Bernard, strigă el. Domnul Marx!

Nici un răspuns.

Cu mocasini din piele de căprioară alergă fără zgomot în sus pe scări şi apăsă clanţa. Uşa era încuiată.

Plecaseră! Plecaseră! Era lucrul cel mai îngrozitor care i se întîmplase vreodată. Lenina îl poftise să-i viziteze şi iată că acum plecaseră! Se aşeză pe scări şi plînse.

Peste jumătate de oră îi dădu prin gînd să privească pe fereastră. Primul lucru de care dădu cu ochii era o valiză verde, purtînd iniţialele L.C. înscrise pe capac. Bucuria se aprinse ca un foc în vinele lui. Ridică de jos o piatră. Cioburile ferestrei căzură cu zgomot pe podea. O clipă mai tîrziu se afla în cameră. Deschise valiza verde; deodată fu învăluit de parfumul Leninei, care-i umplea plămînii cu esenţa fiinţei ei. Inima începu să-i bată foarte tare; o clipă fu cît pe-aci să leşine. Apoi, aplecîndu-se asupra cutiei preţioase, o atinse, o ridică la lumină, o cercetă. Fermoarele de la şortul de schimb al Leninei, din mătase artificială, i se părură întîi o enigmă. Cînd o rezolvă, fu o adevărată încîntare. Deschise un fermoar, apoi îl închise la loc; iar îl deschise şi iar îl închise. Era fermecat. Iar botoşeii ei verzi erau lucrurile cele mai frumoase pe care le văzuse vreodată. Despături o pereche de chiloţi-combinezon, roşii, cu fermoar, şi-i puse repede la loc; dar sărută o batistă parfumată de vîscoză şi-şi înfăşură gîtul într-o eşarfă. Deschizînd o cutie, răspîndi un nor de pudră parfumată. I se umplură mîinile ca de o făină. Şi le şterse pe piept, pe umeri şi pe braţele goale. Ce parfum încîntător! Închise ochii; îşi frecă obrazul de braţul său pudrat. Pielea aceea netedă care-i atingea faţa, parfumul de mosc din nări – prezenţa ei concretă.

— Lenina! şopti el. Lenina!

Un zgomot îl făcu să tresară, să se întoarcă pe călcîie, cu un aer vinovat. Înghesui repede lucrurile furate înapoi în valiză şi o închise; apoi trase cu urechea şi privi în jur. Nici un semn de viaţă, nici un sunet. Şi totuşi, cu siguranţă că auzise ceva – ceva ce aducea cu un oftat, sau cu scîrţîitul unei scînduri. Se duse în vîrful picioarelor pînă la uşă şi, deschizînd-o cu multă prudenţă, se trezi pe un palier. De partea cealaltă era altă uşă întredeschisă. Păşi pînă acolo, o împinse şi privi înăuntru iscoditor.

Acolo, pe un pat foarte jos, cu cearşaful tras la o parte, îmbrăcată într-o pijama roz dintr-o bucată, tot cu un fermoar, era întinsă Lenina, dormind profund şi atît de frumoasă în mijlocul cîrlionţilor ei, atît de înduioşător de copilăroasă cu degeţelele ei trandafirii de la picioare şi cu faţa adormită, atît de gravă, atît de încrezătoare în nevinovăţia neputincioasă a mîinilor ei moi, şi a picioarelor, şi braţelor topite în somn, încît lui John îi dădură lacrimile.

Cu infinit de multe precauţii inutile (căci nimic afară doar de un pocnet de pistol n-ar fi putut-o aduce pe Lenina înapoi din vacanţa-soma înainte de ora stabilită) intră în cameră şi îngenunche pe podea lîngă pat. O privi cu ochi mari, îşi împreună mîinile ca într-o rugăciune şi buzele porniră să i se mişte automat: „Obrazul, ochii“, murmură el,

Obrazu-i, ochii, părul, mersul, glasul;

Îmi spui: ‚O, mîna ei! Pe lîngă dînsa,

Tot ce e alb e negru ca cerneala,

Şi-şi scrie osînda! Mîngîierea-i face

Ca puful lebedei să pară aspru,

Iar gingăşia, palmă de plugar!¹

O muscă bîzîia în jurul ei; John o alungă.

— „Muştele“, îşi aminti el:

Sînt mai de vază,

Mai în cîştig şi în mai mare cinste

Decît Romeo, muştele de stîrv,

Căci ele pot, oricînd, să se aşeze

Pe alba mînă-a Julietei mele,

Şi de pe buzele-i neprihănite,

Ca de vestală, dar arzînd la gîndul

C-au sărutat, păcătuind, să-i soarbă

Cereasca fericire.²

Încet de tot, cu gestul şovăielnic al celui care întinde mîna pentru a mîngîia o pasăre sperioasă şi poate chiar primejdioasă, îşi împinse mîna înainte. Rămase acolo tremurătoare, doar la cîţiva centimetri de degetele moleşite de somn, gata-gata să le atingă. Dar să îndrăznească oare? Să îndrăznească oare să profaneze cu mîna lui atît de nevrednică… nu, nu îndrăznea. Pasărea era prea primejdioasă. Mîna i se retrase înapoi. Cît de frumoasă era Lenina! Vai, ce frumoasă era!

Apoi, deodată, constată că reflectează asupra ideii că ar fi fost suficient să apuce capătul fermoarului de la gîtul ei şi să-l tragă o dată pînă jos de tot… Închise ochii şi clătină din cap ca un cîine care-şi scutură urechile cînd iese din apă. Vai, ce idee oribilă! Se ruşină singur de acest gînd. „Buzele-i neprihănite, ca de vestală…“

Auzi un bîzîit prin aer. Să mai fi fost o altă muscă ce încerca să fure binecuvîntările nemuritoare? Sau o viespe, poate? Se uită, dar nu văzu nimic. Bîzîitul crescu în intensitate şi îl putu localiza, dincolo de ferestrele cu jaluzele. Avionul! Cuprins de panică, se ridică în picioare şi fugi în camera de alături, sări prin fereastra deschisă şi, alergînd de-a lungul potecii dintre plantele înalte de agave, ajunse la timp ca să-l întîmpine pe Bernard Marx cînd cobora din elicopter.

1. Troilus şi Cresida, I, 1, 53-57, trad. Leon D. Leviţchi, ed. cit., vol. 6, 1987, p. 10.

2. Romeo şi Julieta, III, 3, 35-38, trad. Virgil Teodorescu, ed. cit., vol. 3, 1984, p. 63.

Capitolul X

Limbile tuturor celor patru mii de ceasuri electrice din toate cele patru mii de camere ale Centrului din cartierul Bloomsbury arătau ora două şi douăzeci şi şapte de minute. „Acest stup al hărniciei“, cum îi spunea cu multă dragoste Directorul, zumzăia în plină activitate. Toată lumea era ocupată, totul se mişca într-o ordine perfectă. Sub microscoape, cu cozile lungi zvîcnind furios, spermatozoizii se afundau cu capul înainte în ovule; fecundate, ovulele expandau, se divizau sau – dacă erau bokanovskificate – înmugureau în întregi populaţii de embrioni separaţi. Din Sala de Predestinare Socială, scările rulante coborau huruind spre subsol, iar acolo, în întunericul stacojiu, încălziţi pînă aproape de punctul de fierbere în mediul acela de peritoneu şi hrăniţi pînă la saturaţie cu surogat de sînge şi cu hormoni, fetuşii creşteau, creşteau sau, otrăviţi, lîncezeau într-o stare de epsilonitate, oprindu-se din creştere. Cu un uşor zumzet şi hîrîit, rastelele mobile se tîrau imperceptibil de-a lungul săptămînilor şi veacurilor recapitulate pînă la locul din Sala de Decantare, unde pruncii proaspăt decantaţi din flacoane scoteau primul lor ţipăt de groază şi uimire.

Dinamurile torceau cuminte în subsolul al doilea, lifturile alergau în sus şi-n jos. La etajul al unsprezecelea al Creşelor era ora suptului. Din o mie opt sute de biberoane, o mie opt sute de copii mici etichetaţi cu grijă îşi sugeau simultan porţia de jumătate de litru de secreţie externă pasteurizată.

Deasupra lor, în zece straturi succesive ale dormitorului, băieţii şi fetiţele încă destul de mici ca să aibă nevoie de un somn de după-masă erau la fel de ocupaţi ca tot restul lumii, deşi nu erau conştienţi de ceea ce făceau: ascultau fără să ştie lecţiile hipnopedice de igienă şi de sociabilitate, de conştiinţă de clasă şi de erotism infantil. Iar deasupra lor erau camerele de joacă unde, întrucît vremea era ploioasă, nouă sute de copii mai mari se distrau cu construcţii din cuburi şi plastilină, cu „Caută-mi şliţul“ şi alte jocuri erotice.

Bîz, bîz, zum! stupul zumzăia în plină activitate şi veselie. Veselă era încîntarea fetelor aplecate asupra eprubetelor, Predestinatorii fluierau veseli în timp ce lucrau şi, vai, ce de glume scînteietoare se mai făceau deasupra flacoanelor goale din Sala de Decantare!

Şi totuşi, cînd intră în Sala de Fertilizare împreună cu Henry Foster, Directorul avea faţa gravă şi severă, ca o sculptură în lemn:

— Trebuie să-l dau de exemplu în public, spunea el. În sala aceasta, tocmai pentru că ea cuprinde mai mulţi lucrători de rang superior decît oricare alta din Centrul nostru. I-am spus să ne întîlnim aici la două şi jumătate.

— Îşi îndeplineşte foarte bine sarcinile, spuse Henry cu aerul că pune o vorbă bună, însă cu generozitate făţarnică.

— Ştiu. Dar tocmai de aceea trebuie să fim severi. Intelectul său atrage după sine răspunderi morale de aceeaşi amploare. Cu cît sînt mai mari talentele unui om, cu atît e mai mare capacitatea lui de a-i induce în eroare pe alţii. Te rog, domnule Foster, să chibzuieşti la rece, fără patimă, toată chestiunea şi vei vedea că nu există crimă mai odioasă decît comportamentul neortodox. Omorul nu ucide decît un individ – şi, la urma urmei, ce e un individ? Cu un gest amplu, măturînd întreaga sală, Directorul arătă şirurile de microscoape, de eprubete, de incubatoare. Putem face foarte uşor un individ nou – putem face cîţi vrem. Comportamentul neortodox nu ameninţă doar viaţa unui simplu individ; ea loveşte în înseşi temeliile Societăţii. Da, da. El surpă însăşi Societatea, repetă Directorul. A, uite-l că vine!

Bernard intrase în sală şi înainta către ei printre şirurile de fertilizatoare. O mască superficială de încredere şi degajare abia izbutea să-i ascundă îngrijorarea şi spaima. Glasul cu care spuse „Bună dimineaţa, Domnule Director“ era absurd de răsunător. În schimb, vocea cu care încercă să-şi corecteze greşeala, spunînd: „Mi-aţi cerut să vin aici să vă vorbesc“, sună ridicol de moale, ca un chiţăit de şoricel.

— Da, domnule Marx, îi spuse Directorul pe un ton care nu prevestea nimic bun. Ţi-am cerut să vii la mine aici. După cîte înţeleg, te-ai întors aseară din vacanţă.

— Da, răspunse Bernard.

— Aşşşa. Aşşşa, repetă Directorul zăbovind ca un şarpe asupra sunetului şuierător. Iar apoi, ridicîndu-şi brusc glasul, care căpătă sonoritatea unei trîmbiţe, rosti metalic:

— Doamnelor şi domnilor, doamnelor şi domnilor!

Încetară brusc şi cîntecele fredonate de fetele aplecate asupra eprubetelor, şi fluierăturile preocupate ale Predestinatorilor. Se aşternu o tăcere adîncă; toată lumea întoarse capul către el.

— Doamnelor şi domnilor! repetă Directorul. Iertaţi-mă că vă întrerup de la treabă, dar mă sileşte o îndatorire neplăcută, chiar dureroasă. Sînt în primejdie securitatea şi stabilitatea Societăţii. Da, da, sînt în pericol, doamnelor şi domnilor. Omul acesta (şi îndreptă un deget acuzator asupra lui Bernard), omul acesta aflat dinaintea voastră, acest Alfa-Plus, care a primit atît de mult de la noi şi de la care, în mod firesc, trebuie să aşteptăm atît de multe, acest coleg al vostru – sau să anticipez oare şi să spun fostul vostru coleg? – ne-a trădat în mod grosolan încrederea acordată. Prin vederile sale eretice în ceea ce priveşte sportul şi soma, prin viaţa sexuală scandaloasă, neortodoxă, prin refuzul său de a se supune învăţăturilor Domnului nostru Ford şi de a se comporta după orele de serviciu „ca un prunc în eprubetă“ (şi aici Directorul făcu semnul sacru T), el s-a dovedit un duşman al Societăţii, un sabotor, da, doamnelor şi domnilor, un sabotor al Ordinii şi Stabilităţii, un complotist împotriva Civilizaţiei înseşi. Din acest motiv intenţionez să-l concediez, să-l dau afară în mod ruşinos din postul pe care l-a deţinut în Centrul acesta al nostru; intenţionez să cer imediat transferul lui la un subcentru de rangul cel mai de jos – pentru ca pedepsirea lui să slujească cel mai bine intereselor societăţii – cît mai departe de orice centru demografic important. În Islanda nu va mai avea prilejul să-i ducă şi pe alţii pe căi greşite prin exemplul său antifordist. Directorul făcu o pauză, apoi, încrucişîndu-şi braţele, se întoarse spre Bernard, cu un aer copleşitor: — Marx, reluă el, îmi poţi enunţa vreun motiv pentru care să nu dau curs chiar în acest moment sentinţei împotriva dumitale?

— Da, pot, răspunse Bernard cu glasul foarte puternic.

Luat prin surprindere, Directorul încercă să-şi păstreze acelaşi ton maiestuos:

— Atunci, arată-ni-l.

— Cu plăcere. Dar e pe coridor. O clipă. Bernard se repezi la uşă şi o deschise de perete. Poftim înăuntru, porunci el şi „motivul“ intră şi se înfăţişă.

Toată asistenţa rămase fără suflare, apoi se înălţă un murmur de uimire şi oroare; o tînără ţipă; ridicîndu-se în picioare pe un scaun ca să vadă mai bine spectacolul, un asistent răsturnă nişte eprubete cu spermatozoizi. Cu obrajii umflaţi şi lăsaţi, cu trupul diform – printre toate aceste corpuri tinere cu carnea tare, printre toate chipurile acestea nealterate de vîrstă – arătînd ca un adevărat monstru ciudat şi înspăimîntător care se apropie de bătrîneţe, Linda înaintă în încăpere, zîmbind cochet cu dinţii ei stricaţi şi îngălbeniţi şi legănîndu-se în mers cu ceea ce ar fi vrut ea să fie o unduire voluptuoasă a şoldurilor ei imense. O însoţea Bernard.

— Iată-l! îi zise el, arătîndu-l cu degetul pe Director.

— Dar ce credeai, că nu l-am recunoscut? întrebă indignată Linda. Apoi se întoarse către Director: — Bineînţeles că te cunosc, Tomakin, te-aş fi recunoscut oriunde, şi dintr-o mie de oameni! Dar poate că tu m-ai uitat. Nu-ţi mai aminteşti? Nu mai ţii minte, Tomakin? Sînt Linda ta! Şi rămase să-l privească lung, cu capul aplecat într-o parte, surîzînd încă, dar cu un zîmbet care treptat-treptat, dată fiind expresia de dezgust şi împietrire de pe faţa Directorului, îşi pierdu încrederea în sine, tremură şi în cele din urmă se stinse. M-ai uitat, Tomakin? repetă ea cu glasul tremurător. Avea privirea chinuită de spaimă. Faţa umflată şi căzută i se strîmbă grotesc într-o grimasă de durere cumplită:

— Tomakin! Întinse braţele spre el. Cineva scoase un chicot de rîs.

— Ce înseamnă toată această monstruoasă…? începu Directorul.

— Tomakin!

Şi se repezi înainte, tîrîndu-şi după ea pătura, îl cuprinse cu braţele de după gît şi-şi ascunse capul la pieptul lui.

Se înălţară hohote de rîs homeric, care nu mai puteau fi stăpînite.

— …monstruoasă farsă? strigă în sfîrşit Directorul.

Roşu ca focul la faţă, încercă să scape din îmbrăţişarea ei, dar ea se agăţă de el cu disperare:

— Da’ eu sînt Linda, Linda ta! Hohotele îi acoperiră glasul. Mi-ai făcut un copil, ţipă ea peste rumoarea din sală.

Se lăsă un văl greu de tăcere înspăimîntată. Cei din sală se uitau dintr-o parte într-alta, toţi îşi evitau reciproc privirile. Directorul păli de tot, încetă să se mai lupte cu Linda şi, ţinînd-o de încheieturile mîinilor, o privea de sus, îngrozit.

— Da, da, un copil – eu sînt mama lui!

Şi avu neobrăzarea să arunce această obscenitate ca o provocare în mijlocul tăcerii ofensate a celor de faţă. Apoi, îndepărtîndu-se brusc de el, cuprinsă de ruşine, îşi acoperi faţa cu mîinile şi se lăsă pradă suspinelor:

— N-a fost vina mea, Tomakin, pentru că eu mă ţineam întotdeauna de instructajul anticoncepţional, nu? Îl respectam cu regularitate, nu? Cu stricteţe… Nu ştiu cum s-a întîmplat… Tomakin, dacă ai şti ce îngrozitor a fost, Tomakin! Dar în orice caz, băiatul a fost o mare consolare pentru mine. Şi, întorcîndu-se către uşă, strigă: John! John!

Băiatul intră imediat, se opri o clipă chiar în prag, întoarse capul şi apoi, cu paşi uşori, atenuaţi de mocasinii moi, străbătu încăperea, căzu în genunchi în faţa Directorului şi rosti limpede:

— Tată! Tatăl meu!

Cuvîntul (căci „tată“ nu era chiar atît de obscen – cu conotaţiile sale ceva mai şterse decît scîrboşenia şi imoralitatea naşterii copiilor – doar ordinar, mai degrabă scatologic decît propriu-zis pornografic), cuvîntul comic-porcos făcu să se descarce ceea ce devenise între timp o încordare insuportabilă. Izbucniră rîsete, hohote imense, aproape isterice, chicoteli şi ţipete care păreau că nu se vor mai opri niciodată. Auzi, tată! Şi cine? Tocmai Directorul! Tatăl meu! Ah, Atotputernice Ford! Slăvite Ford! Ei nu, că era prea de tot! Strigătele şi hohotele zgomotoase reîncepură, chipurile celor de faţă păreau gata să se dezintegreze, lacrimile le şiroiau pe obraji. Se mai răsturnară cîteva eprubete cu spermatozoizi. Auzi vorbă: tatăl meu! Alb ca varul, cu ochii ieşiţi din orbite, Directorul se uită de jur-împrejur, chinuit de umilinţă şi uluire.

Tatăl meu! Rîsetele, care păreau să fie pe punctul de a înceta, izbucniră încă o dată, mai răsunătoare ca oricînd. Îşi astupă urechile şi o zbughi afară din încăpere.

Capitolul XI

După scena din Sala de Fertilizare, toată înalta societate londoneză a fost cuprinsă de o adevărată nebunie în dorinţa de a vedea această fiinţă delicioasă care căzuse în genunchi dinaintea Directorului Centrului de Incubaţie şi Condiţionare – mai bine zis a fostului DCIC, căci bietul om demisionase imediat şi nu mai pusese piciorul pe la Centru –, deci, această fiinţă care-i căzuse în genunchi şi-l numise „tată“ (gluma era aproape prea bună ca să fie adevărată!). În schimb, Linda, dimpotrivă, n-avu nici un succes; nimeni nu dori cîtuşi de puţin s-o vadă. Ca să spună cineva că e mamă – asta nici nu mai era măcar o glumă: era pur şi simplu o obscenitate. Mai mult decît atît, ea nici nu era cu adevărat sălbatică, căci fusese născută într-o eprubetă şi condiţionată ca şi toţi ceilalţi: deci, propriu-zis, nu putea să aibă idei ieşite din comun. În ultimă instanţă (şi aceasta era de departe motivul cel mai puternic pentru care oamenii nu voiau s-o vadă pe biata Linda) ceea ce conta cel mai mult era înfăţişarea ei : grasă, îşi pierduse tinereţea, avea dinţii oribili, obrajii umflaţi şi silueta (Slăvite Ford!) – nici nu puteai să te uiţi la ea fără să ţi se facă greaţă, da, da, de-a dreptul greaţă. Aşadar, oamenii cei mai bine erau absolut hotărîţi să n-o vadă pe Linda. Iar Linda, la rîndul ei, n-avea nici cea mai mică dorinţă de a-i vedea. Pentru ea întoarcerea la civilizaţie însemna întoarcerea la soma, posibilitatea de a sta tolănită în pat şi de a-şi lua vacanţe soma, una după alta, fără să mai trebuiască să suporte din nou o migrenă sau accesele de greaţă, fără să mai aibă starea în care te afli după peyotl, de parcă ai fi săvîrşit o faptă antisocială atît de ruşinoasă că nici nu mai puteai ţine capul sus. Soma nu-ţi juca nici o festă nefericită dintr-astea. Vacanţa pe care ţi-o acorda era perfectă şi, dacă dimineaţa următoare era dezagreabilă, de fapt acest efect nu era intrinsec, ci rezulta doar din comparaţia cu plăcerile şi bucuriile vacanţei. Remediul consta în a da continuitate vacanţei. Cerea cu lăcomie doze tot mai mari şi tot mai frecvente. La început doctorul Shaw se cam împotrivi cererii ei; dar după aceea îi dădu atît cît dorea. Ajunse să ia pînă la douăzeci de grame pe zi.

— Ceea ce într-o lună sau două o s-o termine, îi spuse doctorul între patru ochi lui Bernard. Într-o bună zi o să-i paralizeze centrii respiratori. N-o să mai respire. Va fi terminată. Şi nu e mare pagubă. Cu totul altfel ar sta lucrurile dacă am izbuti să-i întinerim pe oameni. Dar nu putem.

În mod surprinzător, după cum li se păru tuturor (căci ori de cîte ori se afla în vacanţă soma, Linda nici nu se vedea), John ridică obiecţii:

— Bine, dar, dîndu-i doze atît de mari, nu-i scurtaţi viaţa?

— Într-un sens da, recunoscu doctorul Shaw. Dar în alt sens, de fapt, i-o prelungim. Tînărul ridică ochii miraţi la el fără să înţeleagă. Doctorul continuă: — Soma te poate face să pierzi cîţiva ani ca timp. Dar gîndeşte-te la duratele imense, nemăsurate pe care ţi le poate da în afara timpului. Fiecare vacanţă soma este o frîntură din ceea ce numeau strămoşii noştri eternitate, vecie.

John începu să înţeleagă.

— „Pe buze-n ochi era vecia“¹, murmură el.

— Poftim?

— A, nimic.

— Bineînţeles, continuă doctorul Shaw, nu poţi să-i laşi pe oameni să dispară în vecie dacă au de făcut vreo treabă serioasă. Dar întrucît ea nu are nimic important de făcut…

— Şi totuşi, insistă John, eu cred că nu e drept.

Doctorul dădu din umeri:

— Mă rog, bineînţeles, dacă preferi s-o auzi ţipînd ca o nebună tot timpul…

Pînă la urmă John se văzu silit să cedeze. Linda îşi căpăta porţiile de soma. De atunci înainte rămase în cămăruţa ei de la etajul 37 al blocului unde stătea Bernard, în pat, cu radioul şi televizorul mereu deschise şi cu rezervorul de paciuli picurînd continuu, cu tabletele de soma la îndemînă. Rămase acolo – şi totuşi nu era deloc acolo, tot timpul era departe, la o depărtare greu de măsurat, în vacanţă, în călătorie, într-o altă lume, unde muzica de la radio era un labirint de culori sonore, un labirint alunecos şi palpitant, care conduce (vai, prin ce ocolişuri frumoase şi inevitabile) către un centru luminos de convingeri absolute; unde imaginile dănţuiau ieşind din televizor şi participînd la un film senzorial cu cîntece delicioase, indescriptibil de amuzante; unde picăturile robinetului de paciuli erau mai mult decît un simplu parfum – erau soarele, erau un milion de sexofoane, erau Popé care făcea dragoste cu ea, şi încă şi mai mult, incomparabil mai mult decît atît, la nesfîrşit.

— Nu, nu ştim să întinerim oamenii, reluase doctorul Shaw, dar mă bucur foarte tare că am avut acest prilej de a vedea un exemplu de senilitate la o fiinţă omenească. Îţi mulţumesc foarte mult că m-ai chemat la consultaţie, încheiase el, strîngîndu-i călduros mîna lui Bernard.

Aşadar, John era cel după care se dădeau în vînt londonezii. Şi John nu putea fi văzut decît prin mijlocirea lui Bernard, paznicul său autorizat. Drept care, acum Bernard se văzu pentru prima dată în viaţă tratat nu pur şi simplu normal, ci ca o persoană de importanţă deosebită. Nimeni nu mai spunea că a avut alcool în surogatul sanguin, nimeni nu mai glumea pe seama înfăţişării lui. Henry Foster se dădea peste cap să-i arate cît mai multă prietenie; Benito Hoover îi făcu cadou şase pachete de chewing-gum cu hormoni sexuali; Predestinatorul Adjunct veni la el şi-i cerşi aproape cu umilinţă o invitaţie la una dintre seratele lui. Cît despre femei, era suficient ca Bernard să facă o aluzie la posibilitatea unei invitaţii şi imediat putea s-o aleagă pe oricare-i plăcea.

— Bernard m-a invitat să-l cunosc pe Sălbatic miercurea viitoare, anunţă triumfătoare Fanny.

— Îmi pare foarte bine, zise Lenina. Şi trebuie să recunoşti că te-ai înşelat în privinţa lui Bernard. Nu ţi se pare că e foarte dulce, de fapt?

Fanny încuviinţă din cap şi-i spuse:

— Da, şi trebuie să recunosc că a fost pentru mine o surpriză foarte agreabilă.

Şeful Îmbutelierii, Directorul Predestinării, trei asistenţi adjuncţi ai Fertilizatorului General, profesorul de Cinematografie Senzorială de la Colegiul de Inginerie Afectivă, Decanul Cantatoriului comunitar Westminster, Şeful Bokanovskificării – lista notabilităţilor care-l frecventau pe Bernard era nesfîrşită.

— Săptămîna trecută am avut şase fete, îi mărturisi el lui Helmholtz Watson. Şi dacă aş fi avut timp şi poftă, ar mai fi fost cel puţin o duzină care abia aşteptau.

Helmholtz îi asculta fanfaronada într-o tăcere dezaprobatoare, atît de sumbră încît Bernard se simţi ofensat.

— Eşti invidios! spuse el în cele din urmă.

Helmholtz clătină din cap şi răspunse:

— Nu, mai degrabă trist, atîta tot.

Bernard plecă ţîfnos, jurîndu-se că nici n-o să mai vorbească vreodată cu Helmholtz. Zilele treceau. Succesul i se urcă lui Bernard la cap ca şampania şi treptat-treptat îl împăcă pe deplin (aşa cum trebuie să facă orice narcotic bun) cu o lume care pînă atunci nu-i oferise deloc satisfacţii. Atîta vreme cît îi recunoştea lui importanţa, ordinea lucrurilor era bună. Dar, deşi împăcat datorită succesului, tot mai refuza să renunţe la privilegiul de a critica această ordine. Căci însuşi actul critic îi sporea sentimentul propriei importanţe, îl supradimensiona. Mai mult decît atît, era convins că sînt destule lucruri de criticat. (Pe de altă parte, îi plăcea sincer să aibă succes şi să le posede pe toate fetele de care avea chef.) În faţa celor care acum, de dragul Sălbaticului, îi făceau curte, Bernard afişa un nonconformism cîrcotaş. Era ascultat cu politeţe. Dar pe la spate oamenii îl bîrfeau clătinînd din cap: „Tînărul ăsta o să ajungă rău“, spuneau unii, prorocind cu atît mai încrezător acest sfîrşit, cu cît ei înşişi aveau să-şi dea personal osteneala ca sfîrşitul să fie rău. „A doua oară n-o să mai găsească un alt Sălbatic care să-l scoată la liman“, spuneau ei. Dar între timp exista primul Sălbatic; drept care oamenii erau politicoşi cu el. Şi pentru că erau politicoşi, Bernard se simţea efectiv gigantic – gigantic şi totodată încîntat şi entuziasmat, mai uşor ca aerul.

— Mai uşor ca aerul, zise Bernard, arătînd în sus.

Ca un mărgăritar pe oceanul cerului, sus deasupra capetelor lor, balonul captiv al Serviciului Meteorologic strălucea trandafiriu în soare.

„…Acestui Sălbatic (aşa sunau instrucţiunile lui Bernard) trebuie să i se arate viaţa civilizată cu toate aspectele ei…“

În prezent i se arăta o vedere generală de pe platforma Turnului Charing-T. Îi slujeau de ghizi Şeful Gării Charing şi Meteorologul rezident de acolo. Dar cel mai mult vorbea Bernard. Îmbătat de succes, se comporta de parcă ar fi fost cel puţin un Controlor Mondial aflat în vizită. Mai uşor ca aerul.

Din cer se pogorî ca o bombă Racheta Verde de la Bombay. Coborîră pasagerii. Opt gemeni dravidieni identici în uniforme kaki priveau pe cele opt ferăstruici ale cabinei – erau însoţitorii de zbor.

— O mie două sute cincizeci de kilometri pe oră, spuse impresionat şeful gării. Ce zici de asta, Domnule Sălbatic?

Lui John i se păru o chestie foarte drăguţă. Spuse:

— Ei, Ariel înconjura pămîntul în doar patruzeci de minute.²

„Sălbaticul – scrise Bernard în raportul său către Mustafa Mond – manifestă surprinzător de puţină uimire sau spaimă faţă de invenţiile lumii civilizate. Fără îndoială că aceasta se datorează în mare măsură faptului că a auzit de ele din conversaţia femeii Linda, care-i este m…“

(Mustafa Mond se încruntă şi-şi zise: „Adică ce, tîmpitul ăsta îşi închipuie că sînt atît de năzuros încît să nu pot citi cuvîntul «mamă» scris întreg?“)

„Şi parţial datorită faptului că-şi concentrează interesul asupra a ceea ce numeşte el «sufletul», pe care se încăpăţînează să-l privească drept o entitate independentă de mediul fizic; pe cînd, de fapt, după cum am încercat să-i explic…“

Controlorul sări peste cîteva fraze şi tocmai dădea să întoarcă pagina în căutarea unor lucruri mai interesante, mai concrete cînd îi atraseră atenţia o serie de propoziţii de-a dreptul ieşite din comun:

„…Deşi trebuie să recunosc – citi el – că sînt de acord cu Sălbaticul, care găseşte copilăria civilizată prea uşoară sau, după cum se exprima el, nu îndeajuns de costisitoare; şi aş dori să profit de acest prilej pentru a atrage atenţia Fordităţii Voastre asupra…“

Furia lui Mustafa Mond se transformă aproape imediat în veselie. Ideea că această fiinţă îi ţine lecţii atît de solemne lui – tocmai lui – în privinţa ordinii sociale era mult prea grotescă. Se vede că individul a înnebunit de tot.

„Ar trebui să-i dau o lecţie“, îşi spuse în sinea lui Controlorul; dar apoi dădu capul pe spate şi rîse tare. Pentru moment, cel puţin, lecţia n-avea să fie administrată.

Era o făbricuţă de dispozitive de iluminat pentru elicoptere, o filială a Companiei pentru Echipamente Electrice. Îi întîmpinară chiar pe acoperiş (căci acea circulară de recomandaţie din partea Controlorului avea efecte magice) Tehnicianul-şef şi Directorul Elementului Uman. Coborîră scările pînă la fabrica propriu-zisă.

— Fiecare proces de producţie – explică Directorul Elementului Uman – este efectuat pe cît posibil de un singur grup Bokanovski.

Şi, într-adevăr, optzeci şi trei de Delta negri brahicefali şi cu nasurile turtite îndeplineau operaţia de presare la rece. Cele cincizeci şi şase de maşini de strunjit şi de rectificat, cu patru fusuri, erau manipulate de cincizeci şi şase de Gama cu nas acvilin şi pielea de culoarea cafelei cu lapte. În topitorie lucrau o sută şapte senegalezi Epsilon condiţionaţi prin căldură. Treizeci şi trei de femele Delta, cu capetele lungi, cu faţa şi părul de culoarea nisipului, cu şoldurile înguste şi toate avînd aceeaşi înălţime de exact un metru şaizeci şi nouă de centimetri (cu o aproximaţie de maximum douăzeci de milimetri) fabricau şuruburile. În sala de asamblare dinamurile erau montate de două grupe de pitici Gama-Plus. Cele două bancuri de lucru, foarte joase, erau aşezate unul în faţa celuilalt; între ele se tîra banda rulantă încărcată cu piese separate; patruzeci şi şapte de nasuri coroiate; patruzeci şi şapte de bărbii cu prognatism înfruntau patruzeci şi şapte de bărbii intrate în gură. Mecanismele gata asamblate erau verificate de optsprezece fete identice (cu bucle roşcate, îmbrăcate în uniforme verzi Gama), pe urmă ambalate în cutii de către treizeci şi patru de Delta-Minus stîngaci şi cu picioare scurte şi apoi încărcate de către şaizeci şi trei de semicretini Epsilon cu ochi albaştri, feţe pistruiate şi păr cînepiu, pe cărucioarele şi camioanele care aşteptau.

„O, minunată lume nouă…“ Prin cine ştie ce capriciu răutăcios al memoriei sale, Sălbaticul se trezi că repetă vorbele rostite de Miranda în Furtuna: „O, minunată lume nouă; care cuprinde atîtea făpturi alese!“

— Şi vă asigur – spuse în concluzie Directorul Elementului Uman cînd tocmai părăseau fabrica – că n-avem niciodată necazuri cu muncitorii noştri. Întotdeauna constatăm…

Dar Sălbaticul se detaşase brusc de însoţitorii lui, cuprins de un acces cumplit de vomă. Vărsa în spatele unei tufe de lauri, de parcă pămîntul tare ar fi fost un elicopter ce cădea brusc într-un gol de aer.

„Sălbaticul – scria Bernard – refuză să ia soma şi pare foarte tuburat de faptul că femeia aceea, Linda, care-i este…, îşi ia mereu vacanţe-soma. Merită subliniat faptul că în ciuda senilităţii m… sale şi înfăţişării ei extrem de respingătoare, Sălbaticul o vizitează adesea şi pare foarte ataşat de ea – un exemplu interesant pentru demonstrarea felului în care condiţionarea timpurie poate fi făcută să modifice şi chiar să contracareze impulsurile naturale. (În acest caz impulsul de a te da înapoi din faţa unui obiect cu aspect neplăcut.)“

La Eton aterizară pe acoperişul Şcolii Superioare. De partea cealaltă a curţii Şcolii, cele cincizeci şi două de etaje ale Turnului Lupton străluceau albe în soare. În stînga lor, Colegiul, iar în dreapta Cantatoriul Şcolar îşi înălţau siluetele venerabile din beton şi sticlă refractară la ultraviolete. În mijlocul dreptunghiului se afla vechea statuie ciudată, din oţel cromat, a Slăvitului Ford.

Rectorul Colegiului, Doctorul Gaffney, şi Directoarea Şcolii, domnişoara Keate, îi întîmpinară de cum coborîră din avion.

— Aveţi pe aici mulţi gemeni? întrebă cu oarecare spaimă Sălbaticul, încă de cînd porniră să facă turul programat pentru vizită.

— A, nu, răspunse Rectorul. Instituţia noastră de învăţămînt este rezervată exclusiv pentru băieţii şi fetele din straturile superioare ale societăţii. Un ovul – un adult. Bineînţeles că asta îngreunează învăţămîntul. Dar întrucît vor fi chemaţi să-şi asume răspunderi mari şi să facă faţă unor situaţii neaşteptate, chiar grave, n-avem încotro! adăugă el oftînd.

Între timp, Bernard făcuse o pasiune pentru Keate:

— Dacă sînteţi liberă, miercurea sau vinerea seara… tocmai îi spunea el, şi arătînd cu degetul mare către Sălbatic îi explică: — E o fiinţă foarte curioasă, ştiţi, chiar ciudată.

Domnişoara Keate zîmbi (şi lui Bernard zîmbetul i se păru de-a dreptul încîntător), îi mulţumi şi-i spuse că ar fi încîntată să vină la o petrecere de-a lui. Rectorul deschise o uşă.

Cele cinci minute petrecute în clasa aceea de Alfa-Dublu-Plus îl cam nedumeriră pe John.

— Ce-i aia relativitate elementară? îl întrebă el în şoaptă pe Bernard.

Acesta încercă să-i explice, apoi se răzgîndi şi-i propuse să intre în altă clasă. Din spatele unei uşi de pe coridorul care ducea în sala de geografie pentru Beta-Minus se auzea strigînd o voce răsunătoare de soprană:

— Unu, doi, trei, patru. Pe urmă, pierzîndu-şi răbdarea, adăugă plictisită: — Pe loc repaus.

— Educaţia malthusiană, le explică Directoarea. Bineînţeles că majoritatea fetelor noastre sînt sterpe. Şi eu sînt la fel, îi zîmbi ea lui Bernard. Dar avem vreo opt sute nesterilizate, care au nevoie mereu de instrucţie malthusiană, pentru a fi educate corespunzător.

În sala de geografie pentru Beta-Minus, John află că „rezervaţia pentru sălbatici este locul care, din pricina condiţiilor climaterice sau geologice nefavorabile ori din cauza caducităţii resurselor naturale, nu a meritat cheltuiala necesară civilizării“. Un declic şi încăperea se cufundă în întuneric; şi deodată, pe ecranul de deasupra capului profesorului apărură membrii sectei Penitenţilor din Acoma, prosternîndu-se în faţa Sfintei Fecioare şi jeluindu-se aşa cum îi auzise John, mărturisindu-şi păcatele dinaintea lui Iisus cel răstignit pe cruce, în faţa imaginii de vultur a lui Pookong. Tinerii elevi de la Eton chicotiră, ba chiar şi ţipară de veselie. Plîngînd fără încetare, Penitenţii se ridicară în picioare, îşi dezgoliră partea de sus a trupului şi începură să se flageleze în ritm regulat cu nişte bice cu noduri. Rîsetele sporiră şi mai tare în intensitate, înăbuşind pînă şi înregistrarea gemetelor acestora din amplificatoare.

— Dar de ce rîd? întrebă Sălbaticul chinuit de uimire şi compătimire.

— De ce? Rectorul se întoarse către el zîmbind cu gura pînă la urechi. Cum de ce? Păi, pentru că e cum nu se poate mai amuzant!

În semiîntunericul din timpul proiectării filmului, Bernard riscă un gest pe care în trecut n-ar fi avut curajul să-l facă nici măcar la adăpostul beznei. Căpătînd puteri noi de pe urma importanţei lui crescute, o cuprinse de după talie pe Directoare. Trupul ei se lăsă mlădios în voia lui. Bernard tocmai se pregătea să-i fure o sărutare şi eventual chiar s-o ciupească delicat de fund, cînd obloanele de la ferestre fură din nou ridicate.

— Poate ar fi bine să mergem mai departe, spuse domnişoara Keate, şi se îndreptară cu toţii spre uşă.

— Iar aceasta, spuse o clipă mai tîrziu Rectorul, este Sala de Control Hipnopedic.

Sute de tonomate pentru muzică sintetică, cîte unul pentru fiecare dormitor, se aflau aşezate pe rafturi de-a lungul a trei pereţi ai încăperii; pe cel de-al patrulea erau benzile sonore cu imprimarea diferitelor lecţii care se predau în somn.

— Aici bagi banda, explică Bernard, întrerupîndu-l pe Doctorul Gaffney, apoi apeşi butonul ăsta…

— Nu, nu, pe celălalt, îl corectă iritat Rectorul.

— Mă rog, pe acesta. Şi banda începu să se desfăşoare. Celulele de seleniu transformă impulsurile luminoase în unde sonore şi…

— Şi asta e! încheie Doctorul Gaffney.

— Elevii îl citesc şi pe Shakespeare? întrebă Sălbaticul, în timp ce treceau pe lîngă Biblioteca Şcolii, în drum spre Laboratoarele de Biochimie.

— Fireşte că nu! zise Directoarea şi se împurpură la faţă.

— Biblioteca noastră, explică Doctorul Gaffney, cuprinde doar cărţi documentare. Dacă tinerii noştri elevi au nevoie de distracţie, o capătă la filmele senzoriale. Noi nu încurajăm distracţiile solitare.

Cinci autobuze pline cu băieţi şi fete, cîntînd în gura mare sau stînd îmbrăţişaţi în tăcere, trecură pe lîngă ei pe autostrada lucioasă.

— Tocmai s-au întors (explică Dr. Gaffney, în timp ce Bernard îşi fixă în şoaptă o întîlnire cu Directoarea, chiar pentru seara aceea) de la Crematoriul Mlaştinii. Condiţionarea în domeniul morţii începe la vîrsta de optsprezece luni. Fiecare copilaş petrece două dimineţi pe săptămînă în Spitalul pentru Muribunzi. Acolo li se păstrează cele mai agreabile jucării şi în zilele morţii li se dă cremă de ciocolată. Aşa învaţă să ia moartea drept un lucru absolut firesc.

— Ca şi oricare alt proces fiziologic, interveni Directoarea cu explicaţii profesionale.

La ora opt, la Savoy. Totul era aranjat.

Pe drumul de întoarcere către Londra făcură o haltă la fabrica de la Brentford a Companiei de Televiziune.

— Te superi dacă mă aştepţi o clipă să dau şi eu un telefon?

Sălbaticul aşteptă şi se uită în jur. Tocmai ieşea din tură schimbul de zi. Gloate întregi de muncitori din straturile inferioare ale societăţii făceau coadă la staţia trenului monorai – vreo şapte sau opt sute de bărbaţi şi femei Gama, Delta şi Epsilon, dar cu numai vreo zece-douăsprezece tipuri de feţe şi staturi. O dată cu biletul, casierul îi dădea fiecăruia dintre ei o cutiuţă cu pilule. Omida aceea nesfîrşită de bărbaţi şi femei înainta încet.

— Ce e în lăcriţele acelea? îl întrebă Sălbaticul pe Bernard (amintindu-şi de Neguţătorul din Veneţia) cînd acesta reveni lîngă el.

— E raţia lor zilnică de soma, îi răspunse Bernard cam nedesluşit, căci tocmai mesteca o gumă oferită de Benito Hoover. Li se dă cînd termină lucrul patru tablete de jumătate de gram. Sîmbăta li se dau şase.

Îl luă afectuos de braţ pe John şi se întoarseră la elicopter.

Lenina intră cîntînd în vestiar.

— Pari încîntată de tine însăţi, îi spuse Fanny.

— Chiar sînt! răspunse ea veselă, în timp ce-şi trăgea fermoarul. M-a sunat Bernard acum o jumătate de oră.

Hîrr, se auzi iarăşi un fermoar! Îşi scoase şortul.

— A intervenit ceva neprevăzut şi e ocupat astă-seară! (Hîrr!) M-a întrebat dacă n-aş vrea să-l iau astă-seară pe Sălbatic la cinematograful senzorial. Trebuie să mă grăbesc.

Şi intră repede în baie.

„Ce noroc pe fata asta!“ îşi zise Fanny, privind în urma Leninei.

Făcuse comentariul fără nici un fel de invidie în glas; fată bună din fire, Fanny nu făcea decît să spună lucrurilor pe nume. Lenina era într-adevăr norocoasă; norocoasă că împărţise cu Bernard o mare parte din formidabila celebritate a Sălbaticului, norocoasă că oglindea cu persoana ei neînsemnată gloria extrem de mondenă a momentului suprem. Oare n-o rugase Secretara Asociaţiei Fordiste a Tinerelor Femei să-i ţină o lecţie despre experienţele prin care trecuse? Nu fusese ea invitată la Dineul anual al Clubului Aphroditaeum? Nu fusese deja prezentă în jurnalul cinematografic senzorial – înfăţişîndu-se vizibil, auditiv şi tactil milioanelor de locuitori ai întregii planete?

La fel de măgulitoare fuseseră atenţiile cu care o înconjuraseră pe Lenina tot felul de personalităţi marcante. Cel de-al doilea secretar rezident al Controlorului Mondial o invitase la cină şi la micul dejun. Petrecuse un weekend cu Forditatea Sa Judecătorul-Şef şi un alt weekend cu Dirijorul Cantatoriului Suprem de la Canterbury. Mereu îi telefona Preşedintele Companiei Pentru Secreţii Interne şi Externe şi-l însoţise pe plaja de la Deauville pe Guvernatorul Adjunct al Băncii Europei.

— Da, fireşte că e minunat. Şi totuşi, într-un fel, îi mărturisise Lenina lui Fanny – am mereu impresia că obţin ceva prin fraudă. Pentru că, bineînţeles, ceea ce-i interesează în primul rînd pe toţi este cum e să faci amor cu un Sălbatic. Iar eu mă văd silită să spun că nu ştiu. Clătină din cap: — Bineînţeles că cei mai mulţi dintre bărbaţi nu mă cred. Dar e adevărul adevărat. Şi ce n-aş da să nu fie adevărat! adăugă ea cu tristeţe şi oftă. E straşnic de chipeş, nu ţi se pare?

— Dar ce, nu te place? o întrebă Fanny.

— Uneori mi se pare că da şi uneori, parcă, totuşi, nu. Întotdeauna se străduieşte să mă evite; iese din cameră cînd intru eu; nu vrea să se atingă de mine; nu vrea nici măcar să se uite la mine. Pe de altă parte, uneori, dacă mă întorc brusc, îl surprind stînd cu ochii ţintă la mine; şi pe urmă… mă rog, ştii şi tu cum te privesc bărbaţii cînd te plac.

Da, Fanny ştia.

— Zău dacă înţeleg, spuse Lenina.

Într-adevăr, nu înţelegea; şi nu era doar nedumerită, era chiar întoarsă pe dos.

— Pentru că, vezi tu, Fanny, mie îmi place de el.

Ba chiar îi plăcea din ce în ce mai mult. Ei bine, acum, se gîndea ea, ar fi o şansă adevărată. Se parfumă după baie. Puf, puf, puf – o şansă adevărată. Buna ei dispoziţie se revărsă într-un cîntec la modă:

Da, strînge-mă pîn’ mă droghezi, iubire!

Sărută-mă cu foc, să mă apuce coma!

Mai tare strînge-mă, şi adu-mi fericire;

Amoru-i tot aşa de bun ca soma!

Orga olfactivă cu parfum cînta un Capriccio Vegetal admirabil de înviorător – adevărate energii de cimbru şi lavandă, rozmarin, busuioc, mirt şi tarhon; o serie de modulaţii îndrăzneţe evoluau ca nişte valuri din tonurile aromate pînă la mosc; urma o ritornella lentă prin parfumul de lemn de santal, camfor, cedru şi fîn proaspăt cosit (cu subtile dezacorduri ocazionale – un damf de budincă cu rinichi şi, ca un contrast mai puternic, un vag iz de bălegar) şi apoi se revenea la aromatica simplă din introducerea piesei muzicale. Ultimul val de cimbru se stinse; urmă un ropot de aplauze; în sală se aprinseră luminile. În tonomatul-sintetizator începu să se desfăşoare banda cu coloana sonoră. Era un trio pentru hipervioară, supervioloncel şi surogat de oboi care acum umplea aerul cu sunete melodioase, de o langoare agreabilă. Treizeci sau patruzeci de măsuri – şi apoi, pe acest fundal de muzică instrumentală, începu să ciripească un glas supraomenesc; cînd din gît, cînd din cap, cînd cu un sunet gol de flaut, cînd încărcat cu o armonică pasionată, trecu fără efort de la registrul inferior al lui Gaspard Forster pînă la limita tonalităţilor muzicale către un tril înalt dincolo de do de sus pe care Lucrezia Ajugari, singura cîntăreaţă din întreaga istorie a muzicii, îl emisese o dată cu glas pătrunzător (în 1770, la Opera Ducatului de Parma, spre uimirea lui Mozart).

Cufundaţi în fotoliile pneumatice din staluri, Lenina şi Sălbaticul adulmecau şi ascultau. Iar acum veni rîndul ochilor şi pielii să fie satisfăcute.

Se stinseră luminile în sală; nişte litere de foc apărură ca nişte obiecte în relief plutind singure în beznă : TREI SĂPTĂMÎNI ÎN ELICOPTER. UN FILM SENZORIAL SUPERîNCÎNTĂTOR, COLORAT, STEREOSCOPIC, CU DIALOG SINTETIZAT ŞI CU ACOMPANIAMENT SINCRONIZAT LA ORGĂ OLFACTIVĂ.

— Apucă-te bine de butoanele acelea de metal din braţele fotoliului, îi şopti Lenina, pentru că altfel n-o să poţi profita de efectele tactile.

Sălbaticul se conformă.

Între timp literele acelea de foc dispăruseră; urmară zece secunde de întuneric total; şi apoi, deodată, orbitoare şi incomparabil mai reale decît realitatea, apărură imaginile stereoscopice, îmbrăţişate strîns, ale unui negru uriaş şi ale unei femei Beta-Plus, tînără, brahicefală, cu plete aurii.

Sălbaticul tresări. Vai, ce senzaţie avea pe buze! Îşi duse mîna la gură; furnicătura încetă; îşi lăsă mîna la loc pe butonul de metal; senzaţia îi reveni. Între timp, orga olfactivă emana miros de mosc pur. O superporumbiţă de pe banda sonoră gîngurea drăgăstos „Uuuu“, de parcă şi-ar fi dat duhul şi, cu numai treizeci şi două de vibraţii pe secundă, o voce profundă de bas african răspundea: „Aaah!“ „Uuu-ah!“ „Uuu-ah!“ Şi buzele stereoscopice se lipeau din nou şi încă o dată zonele erogene faciale ale celor şase mii de spectatori din sala Alhambra vibrau galvanizate de o voluptate împinsă aproape dincolo de limita suportabilului. „Uuuh…“

Subiectul filmului era extrem de simplu. La cîteva minute după primele uh-uri şi ah-uri (după un duet muzical şi după cîteva frugale scene de amor pe acea celebră blană de urs căreia îi puteai simţi distinct, separat, fiecare fir de păr – cîtă dreptate avusese Predestinatorul Adjunct!), negrul suferi un accident de elicopter şi căzu în cap. Buf! Şi ce durere pătrunzătoare în frunte! Din rîndurile spectatorilor se înălţă un adevărat cor de au, vai şi ah!

În accidentul suferit, toată condiţionarea se duse pe apa sîmbetei şi negrul făcu o pasiune dementă şi exclusivistă pentru blonda Beta. Aceasta i se împotrivi. El stărui. Se dezlănţuiră lupte, urmăriri, o bătaie cu un rival şi în cele din urmă o răpire senzaţională. Blonda Beta fu răpită în cer şi ţinută acolo, plutind în aer, trei săptămîni într-un tête-à-tête teribil de antisocial cu negrul cel dement. În sfîrşit, după o serie întreagă de aventuri şi multe acrobaţii aeriene, trei Alfa tineri şi chipeşi izbutiră s-o salveze. Negrul fu internat într-un Centru de Reeducare pentru adulţi, iar filmul se încheie cu un happy-end decent şi spectaculos, întrucît blonda Beta deveni amanta celor trei salvatori ai ei. Se întrerupseră cu toţii o clipă pentru a cînta un cvartet sintetic, cu acompaniament superorchestral deplin, însoţit de valuri de miresme de gardenii emanate de orga olfactivă. Apoi blana de urs îşi mai făcu o dată apariţia şi, în toiul unei izbucniri a sexofoanelor, ultimul sărut stereoscopic se topi în întuneric, ultima furnicătură electrică se stinse pe buzele spectatorilor aidoma unui fluture de o zi care se zbate, tremură din ce în ce mai firav, tot mai vlăguit şi pînă la urmă rămîne absolut nemişcat.

Dar pentru Lenina nu muri cu totul. Chiar şi după ce se aprinseră luminile, în timp ce se îndreptau încet către lifturi, împreună cu mulţimea de spectatori, duhul fluturelui încă-i mai pîlpîia pe buze, încă-i mai trimitea fiori fini de freamăt şi plăcere pe toată pielea trupului. Avea obrajii îmbujoraţi, ochii strălucitori ca nişte picături de rouă şi respiraţia întretăiată. Se apucă strîns de braţul Sălbaticului şi i-l lipi de trupul ei. El îşi coborî o clipă privirile asupra ei, palid, chinuit, plin de dorinţă şi ruşinat de această dorinţă. Nu merita el, nu… O clipă privirile li se întîlniră. Vai, cîte comori făgăduiau ochii Leninei! Revărsarea fabuloasă a unui temperament de regină. Dar el îşi îndepărtă repede privirea şi-şi smulse braţul din strînsoarea ei. Era vag înspăimîntat ca nu cumva ea să înceteze să mai fie un lucru de care se simţea nedemn.

— Nu cred că ar trebui să vezi lucruri dintr-astea, îi spuse el, grăbindu-se să dea vina pe lumea în care trăia pentru orice abatere a Leninei de la perfecţiune, pentru orice cusur trecut sau, eventual, viitor.

— Ce fel de lucruri, John?

— Lucruri ca filmul ăsta oribil.

— Oribil? Lenina era sincer surprinsă. Mie mi s-a părut delicios.

— A fost ceva josnic, spuse el indignat. O ruşine!

Lenina clătină din cap:

— Nu înţeleg ce vrei să spui!

De ce o fi fost oare atît de ciudat? Şi oare de ce se străduia să strice mereu lucrurile?

În taxicopter nici nu se uită la ea. Ţinut în frîu de jurăminte straşnice pe care nici nu le rostise vreodată, ascultînd de legi care de mult încetaseră să mai funcţioneze, şedea tăcut, cu capul întors într-o parte. Uneori, de parcă un deget ar fi ciupit o coardă întinsă, gata să se rupă, tot trupul i se zguduia de o tresărire nervoasă.

Taxicopterul ateriză pe acoperişul blocului în care locuia Lenina. „În sfîrşit!“ se gîndea ea jubilînd cînd se dădură jos. În sfîrşit – cu toate că pînă şi adineauri fusese tare ciudat. Oprindu-se sub un felinar, se uită în oglinjoara din poşetă. „În sfîrşit.“ Da, chiar că-i strălucea puţin nasul. Şi-l pudră cu puful. În timp ce el plătea taxiul – numai bine avea timp să se aranjeze. Ascunzîndu-şi strălucirea aceea vulgară, îşi zise: „E straşnic de chipeş. N-ar fi trebuit să fie sfios ca Bernard. Şi totuşi… Oricare alt bărbat ar fi făcut-o de mult. Dar, mă rog, în sfîrşit!“ Bucăţica aceea de faţă pe care o vedea în oglinjoară îi zîmbi brusc.

— Noapte bună! şopti o voce sugrumată în spatele ei.

Lenina se răsuci pe călcîie. John stătea în uşa taxicopterului, cu ochii ficşi, privind în gol; era evident că o privise tot timpul cît îşi pudrase ea nasul, aşteptînd – dar ce anume? Sau şovăind, încercînd să se hotărască şi în tot răstimpul acesta gîndindu-se, gîndindu-se – Lenina nu-şi putea închipui ce gînduri extraordinare i-ar fi putut trece prin cap.

— Noapte bună, Lenina, repetă el şi, încercînd să zîmbească, făcu o grimasă ciudată.

— John, dar… credeam că… adică tu nu…?

Sălbaticul închise portiera şi se aplecă să-i spună ceva şoferului. Taxicopterul se înălţă vertical în aer.

Privind în jos pe fereastra din pardoseală, Sălbaticul apucă să mai vadă faţa Leninei întoarsă în sus, palidă în lumina albăstruie a felinarelor. Avea gura deschisă, îl striga. Văzută în racursi, silueta ei se îndrepta spre el; pătratul din ce în ce mai mic al acoperişului păru să se prăbuşească în întuneric.

Peste cinci minute era înapoi în camera lui. Scoase din ascunzătoare volumul mîncat de şoareci, întoarse cu evlavie paginile decolorate şi boţite şi începu să citească Othello. Îşi aminti că Othello era ca şi eroul din Trei săptămîni în elicopter – un negru.

Ştergîndu-şi ochii de lacrimi, Lenina traversă acoperişul pînă la lift. Coborînd spre etajul douăzeci şi şapte îşi scoase sticluţa cu pastile de soma. Un gram, stabili ea, n-o să fie de ajuns; necazul ei nu putea fi lecuit cu un singur gram. Dar dacă lua două grame, risca să nu se mai scoale la timp a doua zi dimineaţă. Făcu un compromis şi scutură trei tablete de jumătate de gram în palma stîngă.

1. Antoniu şi Cleopatra, I, 3, 35-36, trad. Leon D. Leviţchi, ed. cit., vol. 7, 1988, p. 377.

2. Sălbaticul comite aici o greşeală, atribuindu-i spiriduşului Ariel din Furtuna performanţa lui Puck din Visul unei nopţi de vară.

Capitolul XII

Bernard se văzu silit să strige prin uşa încuiată. Dar Sălbaticul refuză să deschidă.

— Bine, dar toată lumea e adunată şi te aşteaptă!

— Să aştepte! se auzi prin uşă vocea înfundată.

— Ascultă, John, dar ştii şi tu foarte bine (ce greu era să adopţi un ton convingător cînd răcneai cît te ţineau plămînii!), i-am invitat anume să te cunoască!

— Trebuia să mă întrebi întîi pe mine dacă eu vreau să-i cunosc pe ei!

— Bine, John, dar pînă acum ai venit de fiecare dată!

— Tocmai de aceea nu mai vreau să vin acum!

— Măcar aşa, ca să-mi faci mie pe plac, încercă să-l înduplece Bernard cu glas tunător. Nu vrei să vii pentru că te rog eu?

— Nu.

— Vorbeşti serios?

— Da.

Cuprins de disperare, Bernard scînci:

— Şi atunci, eu ce mă fac?

— Să te duci la dracu’! urlă dinăuntru vocea exasperată a lui John.

— Bine, dar astă-seară a venit şi Cantorul-şef al Cantatoriului din Canterbury! insistă din nou Bernard aproape plîngînd.

— Ai yaa tákwa!

Doar în limba zuni putea Sălbaticul să-şi exprime coerent sentimentele în privinţa Cantorului-şef de la Cantatoriu. Şi apoi adăugă şi „Háni!“; şi venindu-i încă un gînd mai spuse (şi cu ce ferocitate batjocoritoare!): — „Sons éso tse-ná“. Şi scuipă pe jos, aşa cum ar fi făcut Popé.

Pînă la urmă Bernard n-avu încotro şi se văzu silit să se retragă umilit, parcă împuţinat trupeşte, şi să informeze adunarea nerăbdătoare a musafirilor că în seara aceea Sălbaticul n-o să-şi facă apariţia. Vestea fu primită cu indignare. Bărbaţii se arătară de-a dreptul furioşi că au fost siliţi prin amăgeli să se poarte politicos cu individul acela insignifiant, care, pe deasupra, mai avea şi o reputaţie dezgustătoare şi, colac peste pupăză, opinii eretice. Cu cît era mai înaltă poziţia pe care o ocupau în ierarhie, cu atît mai profunde le erau resentimentele.

— Auzi, domnule, să-mi joace tocmai mie o asemenea festă! repeta Cantorul-şef. Tocmai mie!

Cît despre femei, acestea erau indignate că s-au lăsat posedate prin şiretlic – posedate de un omuleţ prăpădit, căruia din greşeală i se turnase alcool în eprubetă – de o creatură cu un fizic de Gama-Minus. Era un adevărat scandal şi asta spuseră, cu glas din ce în ce mai tare. Directoarea de la Liceul din Eton folosi vorbe de-a dreptul usturătoare.

Numai Lenina nu spunea nimic. Palidă, cu ochii ei albaştri înceţoşaţi de o melancolie neobişnuită, şedea într-un colţ, ruptă de cei din jur printr-o emoţie pe care ei nu i-o împărtăşeau. Venise la petrecere mînată de un fel de entuziasm ciudat, amestecat cu nerăbdare. „Peste cîteva minute“, îşi spusese în sinea ei, intrînd în cameră, „am să-l văd, am să-i vorbesc, am să-i spun“ (căci luase deja această hotărîre) „că-l plac – mai mult decît pe oricare alt om pe care l-am cunoscut“. Şi atunci, poate că o să-i spună…

Ce-o să-i spună? I se îmbujorară obrajii.

„De ce s-a purtat atît de ciudat deunăzi seara, după filmul senzorial? Da, da, foarte ciudat. Şi totuşi, sînt sigură că mă place. Sînt absolut sigură…“

Tocmai în momentul acela făcuse Bernard anunţul că Sălbaticul nu va participa la petrecere.

Lenina fu deodată cuprinsă de senzaţiile pe care le ai în mod normal la începutul unui Surogat pentru Pasiuni Violente: o senzaţie groaznică, de golire a întregii fiinţe, o spaimă care-ţi taie respiraţia, o greaţă cumplită. Parcă i se oprise şi inima în loc.

„Poate pentru că nu mă place“, îşi spuse în sinea ei. Şi imediat această ipoteză se şi transformă în certitudine: John refuzase să vină pentru că n-o plăcea. N-o plăcea…

— Asta e prea de tot! tocmai îi spunea Directoarea de la Eton Directorului Serviciului de Crematorii şi Recuperare a Fosforului. Şi cînd mă gîndesc că, de fapt…

— Da, se auzi glasul lui Fanny Crowne, în privinţa alcoolului e absolut sigur. O persoană pe care o ştiu eu cunoştea pe cineva care lucra pe atunci la Depozitul de Embrioni. I-a spus prietenei mele şi prietena mea mi-a spus…

— Grav, grav de tot! spuse Henry Foster, dîndu-i dreptate Cantorului-şef. Poate v-ar interesa să aflaţi că fostul nostru Director tocmai voia să-l transfere în Islanda.

Sfîrtecat de fiecare vorbă rostită, balonul fericitei încrederi în sine al lui Bernard se dezumfla, golindu-se printr-o mie de răni. Palid, deznădăjduit, umilit şi agitat, se mişca printre musafiri bîlbîind scuze incoerente, asigurîndu-i că data viitoare Sălbaticul va fi cu siguranţă acolo, implorîndu-i să stea jos şi să mănînce un sandviş cu carotină, o felie de paté cu vitamina A şi să bea un pahar de surogat de şampanie. Oaspeţii mîncau, dar nu-l băgau în seamă; beau din băutura lui, dar fie că-i dădeau peste nas direct, fie că-l bîrfeau cu glas tare, în modul cel mai jignitor, ca şi cum nici n-ar fi fost de faţă.

— Şi acum, dragi prieteni, spuse Cantorul-şef de la Canterbury, cu acel glas răsunător cu care conducea solemnităţile de Ziua lui Ford, acum, dragi prieteni, cred că a sosit timpul să…

Se ridică, îşi lăsă jos paharul, scutură de pe vesta stacojie de vîscoză firimiturile rămase de la gustarea copioasă şi se îndreptă spre uşă.

Bernard se repezi să-i taie calea:

— Vai de mine, Domnule Cantor-şef, dar chiar trebuie?… E încă devreme. Speram că o să…

Da, da, cîte speranţe nu-şi făcuse cînd Lenina îi spusese în taină despre Cantorul-şef că acesta ar accepta o invitaţie în cazul în care i-ar permite una.

— Să ştii că-i tare simpatic!

Şi-i arătase lui Bernard cheiţa de aur în formă de T de la fermoar, cadou făcut de Cantorul-şef în amintirea weekendului petrecut împreună la Cantatoriul Eparhiei. Pe invitaţiile pe care le trimisese, Bernard îşi proclamase triumful: Sînteţi invitat(ă)… pentru a-l cunoaşte pe Cantorul-şef al Cantatoriului din Canterbury şi pe Dl Sălbatic. Şi tocmai seara asta şi-o alesese Sălbaticul pentru a se încuia în camera lui pentru a striga „Háni!“ şi chiar (ce noroc pe Bernard că nu înţelegea limba zuni) „Sona éso tse-ná!“ Clipa care ar fi trebuit să devină o încununare a întregii cariere a lui Bernard se dovedise a fi momentul celei mai cumplite umilinţe îndurate vreodată.

— Speram atît de mult… repetă el, bîlbîindu-se şi înălţînd ochii rugători, înnebunit de spaimă, către marele demnitar.

— Dragă tinere, îi spuse Cantorul-şef cu o severitate solemnă şi sonoră, făcînd să se aştearnă tăcerea în întreaga încăpere. Am să-ţi dau un sfat. Şi-l ameninţă pe Bernard cu degetul. Pînă nu e prea tîrziu. Un sfat bun (şi-i vorbi pe un ton cavernos). Revizuieşte-ţi comportamentul, tinere, revizuieşte-ţi comportamentul! Şi, făcînd semnul T asupra lui, se răsuci pe călcîie: Lenina, draga mea, strigă el pe cu totul alt ton, hai cu mine.

Supusă, dar fără vreun zîmbet pe buze şi fără entuziasm (total insensibilă la marea onoare care i se făcea), Lenina îl urmă spre ieşire. Ceilalţi oaspeţi făcură la fel după un interval respectuos. Ultimul trînti uşa. Bernard rămase singur-singurel.

Ca un balon dezumflat, se lăsă moale pe un scaun şi, acoperindu-şi faţa cu mîinile, începu să plîngă. Dar peste cîteva minute se răzgîndi şi luă patru tablete de soma.

Sus în camera lui, Sălbaticul citea Romeo şi Julieta.

Lenina şi Cantorul-şef coborîră pe acoperişul Cantatoriului.

— Grăbeşte-te, tînăra mea prietenă – vreau să spun Lenina! strigă nerăbdător Cantorul de la uşa liftului.

Lenina, care zăbovise o clipă ca să privească luna, coborî privirea şi traversă repede acoperişul, ca să-l ajungă din urmă.

O nouă terapie a biologiei era titlul lucrării pe care tocmai o terminase de citit Mustafa Mond. Rămase o vreme pe gînduri, încruntat, apoi îşi luă stiloul şi scrise de-a curmezişul paginii de titlu: „Abordarea matematică de către autor a conceptului de scop este nouă şi foarte ingenioasă, dar eretică şi, în limitele actualei ordini sociale, este primejdioasă şi eventual subversivă. Nu e autorizată publicarea“. Şi sublinie aceste cuvinte, după care adăugă: „Autorul trebuie ţinut sub strictă supraveghere. S-ar putea dovedi necesar transferul său la Staţiunea Biologică Marină de pe Insula Sfînta Elena“.

„Mare păcat“, gîndi Mustafa Mond în timp ce iscălea. „Era o capodoperă.“ Dar de îndată ce începi să accepţi explicaţii prin prisma finalităţii – păi, nici nu mai ştii unde poţi să ajungi. Era genul de idei care puteau foarte uşor să decondiţioneze minţile mai labile din rîndurile castelor superioare – făcîndu-le să-şi piardă încrederea în fericire ca Bun Suprem şi să înceapă să creadă în schimb că ţelul lor se află undeva mai departe, dincolo, în afara actualei sfere umane; că ţelul vieţii nu este menţinerea bunăstării, ci o intensificare şi rafinare a conştiinţei, o lărgire a cunoaşterii. „Ceea ce“, reflectă Controlorul, „se prea poate să fie adevărat. Dar nu şi admisibil, în împrejurările actuale.“ Luă stiloul şi sub cuvintele Nu e autorizată publicarea mai trase o linie, mai groasă şi mai neagră decît cea dintîi; apoi oftă. „Ce nostim ar fi, se gîndi el, dacă n-ar mai trebui să te gîndeşti la fericire!“

Cu ochii închişi, cu faţa radiind de extaz, John declamă cu glas domol, în vidul singurătăţii sale:

Ah, ochii! Cum învaţă

Făcliile să răspîndească viaţă!

Atîrnă ea, de-al nopţii chip, la fel

Ca de-o ureche neagră un cercel

De piatră scumpă, nestemat prea rar

Ca cineva să-l poată lua în dar.¹

T-ul de aur strălucea pe pieptul Leninei. Mai mult în glumă, Cantorul-şef puse mîna pe el şi, tot în glumă, trase şi fermoarul pînă jos.

— Cred, spuse deodată Lenina întrerupînd o tăcere îndelungată, că n-ar fi rău să iau vreo două grame de soma.

Între timp, Bernard adormise buştean şi zîmbea fericit în paradisul intim al viselor lui. Zîmbea, zîmbea mereu. Dar, inexorabil, la fiecare treizeci de secunde minutarul ceasului electric atîrnat deasupra patului său sărea înainte cu un declic aproape imperceptibil. Clic, clic, clic, clic… Şi se făcea dimineaţă. Bernard reveni printre mizeriile şi chinurile spaţiului şi timpului său. Mai prost dispus ca oricînd, merse cu taxiul la lucru, la Centrul de Condiţionare. Ameţeala succesului se evaporase; se trezise la realitate şi revenise cel dintotdeauna; în contrast cu balonul temporar umflat din aceste ultime săptămîni, eul său de altădată părea uluitor de greu, mult mai greu decît atmosfera înconjurătoare.

Sălbaticul se dovedi surprinzător de înţelegător şi dovedi chiar simpatie faţă de Bernard cel dezumflat:

— Acum aduci cu cel care erai la Malpais, îi spuse John cînd Bernard îşi vărsă năduful. Mai ţii minte prima noastră discuţie? Acolo în faţa căsuţei? Acum eşti din nou ca atunci.

— Pentru că sînt iarăşi nefericit, de-aia.

— Ei bine, aş prefera să fiu nefericit, decît să am parte de genul ăsta de fericire falsă, mincinoasă pe care o arătai aici.

— Ei, ştii că-mi placi? spuse cu reproş Bernard. Cînd tocmai din cauza ta s-a dus de rîpă totul! Auzi, să refuzi tu să vii la petrecere şi să-i stîrneşti pe toţi împotriva mea!

De fapt, Bernard ştia că ceea ce spune e absurd şi nedrept. Recunoscu în sinea lui şi, în cele din urmă, chiar şi cu glas tare că Sălbaticul rostise adevărul gol-goluţ despre nevrednicia prietenilor care – la o provocare atît de măruntă – pot deveni duşmani înverşunaţi. Dar, în pofida cunoaşterii acestui fapt şi în pofida acestor mărturisiri, cu toate că acum sprijinul şi înţelegerea prietenului său constituiau singura consolare de care se putea bucura, Bernard continua cu perversitate să nutrească pentru Sălbatic, pe de o parte, o afecţiune foarte sinceră, iar, pe de altă parte, o nemulţumire tainică. Tocmai de aceea plănuia o campanie de mici răzbunări împotriva lui. Să-i porţi pică Cantorului-şef era inutil; n-aveai cum să te răzbuni pe Şeful Îmbutelierii sau pe Predestinatorul-Adjunct. Ca victimă, Sălbaticul prezenta în ochii lui Bernard acest imens avantaj faţă de toţi ceilalţi: faptul că era accesibil. Una dintre funcţiile principale ale unui prieten este să sufere (într-o formă mai blîndă, simbolică) pedepsele pe care am dori să le aplicăm duşmanilor noştri, dar nu izbutim.

Helmholtz întruchipa cealaltă victimă-prieten a lui Bernard. Cînd, dezamăgit şi dezumflat, se duse şi îi cerşi din nou prietenia pe care în momentele de prosperitate nu mai socotise că ar merita s-o păstreze, Helmholtz i-o oferi; şi i-o oferi din nou fără nici un reproş, fără nici un comentariu, de parcă ar fi uitat că s-au certat cîndva. Înduioşat, Bernard se simţi deopotrivă umilit de această mărinimie – cu atît mai extraordinară şi, deci, mai umilitoare, cu cît nu se datora nici consumului de soma, nici vreunui alt factor, ci numai caracterului bun al lui Helmholtz. Cel care uită şi iertă era acelaşi Helmholtz dintotdeauna, nu o fiinţă aflată într-o sărbătoare soma de o jumătate de gram. Bernard se arătă ca atare recunoscător (era o imensă consolare să-şi recapete prietenul) şi, ca atare, plin de pică (ar fi fost o mare plăcere pentru el să se răzbune pe Helmholtz pentru generozitatea lui).

La prima întîlnire de după răcirea relaţiilor dintre ei, Bernard dădu drumul unui şuvoi de amănunte referitoare la necazurile lui şi acceptă consolările lui Helmholtz. Abia cîteva zile mai tîrziu află, spre surprinderea lui şi cu un sentiment de jenă, că nu era singurul care avusese necazuri. Şi Helmholtz intrase în conflict cu autoritatea.

— Totul a pornit de la nişte versuri, explică el. Îmi ţineam cursul obişnuit de Inginerie Afectivă Avansată în faţa studenţilor din anul trei. Constă în douăsprezece prelegeri, din care cea de a şaptea se referă la poezie: „Despre folosirea versurilor în propaganda şi reclama morală“, ca să fiu mai precis. Întotdeauna îmi ilustrez prelegerea cu o mulţime de exemple tehnice. De data asta m-am gîndit să le ofer o poezie pe care o scrisesem chiar eu. Nebunie curată, bineînţeles; dar nu m-am putut împotrivi ispitei. Rîse. Eram curios să le urmăresc reacţiile. Şi pe urmă – adăugă el cu mai multă gravitate – voiam şi să fac un pic de propagandă; încercam să le induc prin această inginerie sentimentele pe care le avusesem eu cînd am scris versurile. O, Ford! Şi iarăşi rîse. Ce zarvă s-a stîrnit! M-a chemat Decanul şi m-a ameninţat că mă dă afară pe loc. Oricum, m-a pus pe lista neagră.

— Dar ce fel de poezie era? întrebă Bernard.

— Nişte versuri despre singurătate.

Bernard ridică involuntar din sprîncene.

— Dacă vrei, ţi le recit şi ţie.

Şi Helmholtz începu:

La-ntrunire numai şoapte,

Beţişoare, doar tobă spartă,

Capitala-n miez de noapte,

Flaute sunînd a ceartă,

Buze strînse, feţe adormite,

Şi maşinile oprite,

Străzi murdare, mute toate;

Ieri roiau pe ele gloate.

Doar tăceri se veselesc,

Plîng (duios cu glas ceresc),

Ori grăiesc – dar tot ce zic

Nu-mi spune mie mai nimic.

Dorul de Sue, de Joan, de alte fîţe,

Pofta – vie, din străfunduri,

De-a lor braţe şi frumoase ţîţe,

Buze şi rotunde funduri,

Conturează o prezenţă –

Dar a cui? mă-ntreb. A ce?

Absurdă e ca o esenţă –

Miez de lucru ce nu e,

Totuşi, hai să populăm

Noaptea goală, mai solid,

Atunci cînd iarăşi copulăm,

Să nu mai pară totu-aşa sordid.

Iar apoi se explică:

— Ei bine, le-am dat aceste versuri ca exemplu şi ei m-au turnat Decanului.

— Nici nu mă miră, zise Bernard. Sînt total contrare întregului sistem hipnopedic. Nu uita că au primit cel puţin un milion de avertismente împotriva solitudinii.

— Ştiu. Dar, oricum, m-am gîndit că mi-ar plăcea să văd ce efect vor avea versurile asupra studenţilor.

— Ei, acum te-ai convins.

Helmholtz pufni în rîs.

— Oricum – răspunse el după o scurtă pauză – am senzaţia că abia acum am dat peste un subiect pe care să-l abordez într-o lucrare. Parcă aş începe să fiu în stare să-mi folosec puterea pe care o simt înlăuntrul meu – acea forţă suplimentară, latentă. Parcă simt venind ceva spre mine, un fel de îndemn.

Bernard îşi zise în sinea lui că, în pofida tuturor necazurilor, omul ăsta este profund fericit.

Helmholtz şi Sălbaticul se simpatizară reciproc din prima clipă. De fapt, manifestară atîta cordialitate, încît Bernard se simţi cuprins de gelozie. În toate aceste săptămîni nu izbutise niciodată să stabilească o legătură atît de strînsă, de intimă, cu Sălbaticul, cum făcuse într-o clipă Helmholtz. Uitîndu-se la ei, ascultîndu-le conversaţia, avea momente cînd îi părea foarte rău că le-a făcut cunoştinţă. Îi era ruşine de această pizmă şi făcea uneori mari eforturi pentru a şi-o înfrîna, iar alteori lua chiar soma ca să-şi elimine simţămîntul neplăcut. Dar aceste strădanii nu duseră la mare lucru; şi bineînţeles că între vacanţele produse de soma trebuia neapărat să lase să treacă o vreme. Dar sentimentul odios îl chinuia neîncetat.

La a treia lui întîlnire cu Sălbaticul, Helmholtz îi recită versurile despre singurătate.

— Ei, ce zici? întrebă cînd termină de recitat.

Sălbaticul clătină din cap.

— Ascultă aici, sună răspunsul lui. Şi, trăgînd sertarul în care-şi ţinea cartea roasă de şoareci, o deschise şi citi:

Pasărea cu dulce cînt

Din Arabia pustie

Ducă trista ei solie

Să răsune pe pămînt.²

Helmholtz ascultă vădit tulburat, din ce în ce mai emoţionat. Tresări cînd auzi de „Arabia pustie“; cînd auzi „Tu, ce negrele cohorte le îndrumi cu glas dogit“ zîmbi plăcut impresionat; la cuvintele „Al cloanţelor norod“ i se urcă sîngele în obraji; dar la „bocete de moarte“ păli şi începu să tremure de o emoţie pe care n-o mai cunoscuse pînă atunci. Sălbaticul citi mai departe:

Gîndul s-a uimit, văzînd

Cum unită-i despărţirea,

Şi în doi cum una-i firea,

Doi şi unul sînt, pe rînd.

Cată gîndu-atunci să spuie:

„Dacă doi sînt unu-n lume

Dragostea e-nţelepciune,

Însă-nţelepciune nu e“.³

— Orgie-beţie! zise Bernard, întrerupînd lectura cu un rîs zgomotos şi neplăcut. E doar un imn din Ritualul Slujbei Comunitare.

Încerca în felul acesta să se răzbune pe cei doi prieteni pentru că manifestau o simpatie reciprocă mai evidentă decît cea pe care o simţeau pentru el.

În decursul următoarelor două sau trei întîlniri ale lor, îşi reluă de mai multe ori această mică răzbunare. Era foarte simplă şi, întrucît şi pe Helmholtz, şi pe Sălbatic îi îndurerau cumplit spargerea şi plîngerea unui cristal poetic favorit, răzbunarea se dovedea a fi extrem de eficace. Pînă la urmă Helmholtz îl ameninţă că-l dă afară dacă mai îndrăzneşte să-i întrerupă. Şi totuşi, în chip destul de ciudat, următoarea întrerupere – şi cea mai ruşinoasă din toate – veni tocmai din partea lui Helmholtz.

Sălbaticul citea cu glas tare din Romeo şi Julieta – cu o patimă intensă şi vibrantă (pentru că tot timpul se vedea pe sine în rolul lui Romeo şi pe Lenina în cel al Julietei). Helmholtz ascultase cu interes, dar şi cu oarecare nedumerire scena primei întîlniri a îndrăgostiţilor. Scena din grădină îl încîntase cu poezia ei; dar sentimentele exprimate de eroi îl făcuseră să zîmbească. Auzi, să te emoţionezi în aşa hal cînd e vorba de a poseda o fată – asta i se părea de-a dreptul ridicol. Dar, pe de altă parte, luată la bani mărunţi, detaliu după detaliu verbal, ce superb exemplu de inginerie afectivă!

— Bătrînul ăsta, zise el, îi face pur şi simplu de ruşine pe cei mai buni specialişti ai noştri în materie de propagandă!

Sălbaticul zîmbi triumfător şi-şi reluă lectura. Totul merse binişor pînă cînd, în ultima scenă din actul trei, Capulet şi Lady Capulet încep s-o terorizeze pe Julieta ca s-o convingă să se mărite cu Paris. Helmholtz se agitase întruna tot timpul cît ţinuse lectura acestei scene; dar cînd Julieta – mimată patetic de Sălbatic – strigă:

Nu-i pare milă-n ceruri să privească

Pînă-n adîncul jalei mele? Dulce mamă!

Nu mă lăsa! Amînă cununia!

Cu-o lună sau cu-o săptămînă doar!

De nu, gătiţi-mi patul nupţial

În fundul gropii unde zace Tybalt!⁴

Cînd Julieta spuse aceste vorbe, Helmholtz izbucni într-un hohot de rîs nestăpînit, exploziv.

Mama şi tatăl (ce obscenitate grotescă!) silindu-şi fiica să se dea unui bărbat pe care nu-l vrea! Şi tîmpita aia de fată să nu spună că îl are pe un altul pe care (cel puţin pentru moment) îl preferă! În absurditatea ei porcoasă, situaţia era de un comic irezistibil. Izbutise el pînă atunci – cu eforturi de-a dreptul eroice – să-şi stăpînească rîsul care-l îneca din ce în ce mai tare; dar cuvintele „Dulce mamă“ (rostite pe tonul tremurînd de emoţii chinuitoare al Sălbaticului) şi referirea la Tybalt care zace pe catafalc (în mod evident, fără să fi fost incinerat şi, deci, irosindu-şi fosforul pe un monument întunecat) – la aşa ceva nu mai putu rezista. Rîse şi rîse pînă-i şiroiră lacrimile pe obraji – rîse nestăpînit, în timp ce, palid de ruşine şi indignare, Sălbaticul îl privea peste marginea cărţii şi apoi, văzînd că încă mai rîde, o închise indignat şi, cu gestul omului care îşi dă seama că strică orzul pe gîşte, o încuie la loc în sertar.

— Şi totuşi, spuse Helmholtz (după ce, recăpătîndu-şi respiraţia, de-ajuns pentru a-şi cere scuze şi pentru a izbuti să-l înduplece pe Sălbatic să-i accepte explicaţiile), ştiu prea bine că e nevoie şi de situaţii ridicole, demente, ca asta; nu poţi să scrii cu adevărat bine despre nimic altceva. De ce era bătrînul ăsta un atît de minunat artizan al propagandei? Pentru că avea atîtea lucruri nebuneşti, chinuitoare, de care să se emoţioneze şi să se agite. Trebuie să te simţi rănit şi tulburat, altfel cum ai putea să inventezi nişte exprimări cu adevărat bune şi pătrunzătoare, ca o radiografie. Dar „mame“ şi „taţi“, dă-o-ncolo! Şi clătină din cap: — Cum te-ai putea aştepta să nu mor de rîs cînd aud de „taţi“ şi „mame“? Şi cine s-ar mai putea emoţiona auzind cum că un băiat posedă sau nu pe cutare fată? (Sălbaticul tresări ca biciuit; dar Helmholtz, care medita cu ochii în pămînt, nu observă nimic.) Nu – încheie el oftînd –, nu merge, pur şi simplu nu merge! Avem nevoie de un alt fel de nebunie şi violenţă. Dar care? De ce fel? Şi unde s-o găsim? Tăcu, iar apoi, clătinînd din cap, spuse: — Nu ştiu. Şi repetă: — Nu ştiu.

1. Romeo şi Julieta, I, 5, 48-52, ed. cit., vol. 3, 1984, pp. 26-27.

2. Phoenix şi turtureaua, strofa I, trad. Dan Grigorescu, ed. cit., vol. 9, 1995, p. 727.

3. Ibid., strofele 11-12, p. 728.

4. Romeo şi Julieta, III, 5, 202-207, ed. cit., vol. 3, 1984, p. 75.

Capitolul XIII

Henry Foster apăru ca o umbră în semiobscuritatea din Depozitul de Embrioni:

— Vrei să mergi cu mine astă-seară la un film senzorial?

Lenina clătină din cap fără o vorbă.

— Ieşi cu altcineva? Era curios întotdeauna să ştie care dintre prietenii şi prietenele lui se culcă şi cu cine. Cu Benito? o întrebă el.

Lenina clătină iar din cap.

Henry observă totuşi oboseala ochilor acelora încercănaţi, paloarea care se ascundea sub roşeaţa ca de lupus, tristeţea din colţurile buzelor roşii, care-şi pierduseră zîmbetul.

— Nu cumva ţi-e rău? o întrebă el puţin îngrijorat, temîndu-se că Lenina s-ar fi putut infecta de una din puţinele boli molipsitoare ce nu fuseseră încă eradicate.

Dar Lenina clătină iarăşi din cap.

— În orice caz, ar trebui să te duci la un doctor, îi spuse Henry. „Mergi la doctor zi de zi, el de nervi te va păzi“, adăugă el cu mult entuziasm, căutînd să-i imprime şi mai adînc sloganul hipnopedic cu ajutorul unei bătăi puternice pe umăr. Poate că ai nevoie de un înlocuitor de sarcină, sugeră el. Sau poate un tratament SSPV extraforte. Ştii, uneori, Surogatul Standard de Pasiune Violentă nu este destul de…

— Ah, pentru numele lui Ford, taci o dată! zise Lenina, renunţînd la muţenia ei încăpăţînată.

Şi se reîntoarse la embrionii pe care-i neglijase.

Auzi vorbă, tratament SSPV! I-ar fi venit să rîdă dacă nu i-ar fi venit mai degrabă să plîngă. Ca şi cum pasiunea ei proprie n-ar fi fost destul de violentă! Oftă din rărunchi în timp ce-şi umplea iar seringa. „John“, murmură în sinea ei, „John…“, iar apoi începu să se minuneze: „Fordule mare, oare embrionul ăsta l-am inoculat sau nu împotriva bolii somnului?“ Pur şi simplu nu mai ţinea minte. Pînă la urmă se hotărî să nu rişte să-i mai injecteze o doză, aşa că se deplasă la flaconul următor de pe banda rulantă.

(Peste exact douăzeci şi doi de ani opt luni şi patru zile, un tînăr şi promiţător Alfa-Minus – administrator al zonei Mwanza-Mwanza – avea să moară de tripanosomiază – primul caz după o jumătate de secol.) Oftînd, Lenina îşi văzu mai departe de treabă.

O oră mai tîrziu, în vestiar, Fanny o dojenea energic:

— Bine, dar e absurd să te laşi în voia unei asemenea stări. E pur şi simplu absurd! repetă ea. Şi pentru ce? Pentru un bărbat – pentru un singur bărbat!

— Bine, dar e cel pe care-l vreau!

— Ei, na, parcă n-ar fi milioane de bărbaţi pe lumea asta!

— Bine, dar pe ăia nu-i vreau.

— De unde poţi să ştii dacă nu i-ai încercat?

— I-am încercat.

— Cîţi ai încercat? întrebă Fanny, dînd dispreţuitoare din umeri. Unu, doi, cîţi?

— Cîteva zeci. Dar nu mi-a folosit la nimic, adăugă ea clătinînd din cap.

— Mă rog, asta înseamnă că trebuie să perseverezi, o sfătui sentenţios Fanny – deşi se vedea bine că începuse să-şi cam piardă şi ea încrederea în propriile recomandări. Fără perseverenţă nu se poate realiza nimic.

— Dar între timp…

— Nu te mai gîndi la el.

— Nu mă pot stăpîni.

— Atunci, ia nişte soma.

— Iau mereu.

— Mai ia.

— Bine, dar între timp tot la el mă gîndesc. Îmi place şi o să-mi placă întotdeauna.

— Păi, dacă aşa stau lucrurile, zise Fanny hotărîtă, de ce nu te duci să-l posezi? Chiar şi împotriva voinţei lui.

— Ah, dacă ai şti ce îngrozitor de ciudat s-a purtat!

— Un motiv în plus ca să adopţi o linie mai fermă.

— Uşor de zis, dar greu de făcut.

— Nu te lăsa pradă vorbelor. Acţionează! Glasul lui Fanny suna ca o trompetă. Parcă ar fi fost propagandistă a Asociaţiei Mondiale a Tinerelor Fete care le ţine o lecţie adolescentelor Beta-Minus la învăţămîntul seral. Da, acţionează. Imediat. Fă-o chiar acum.

— Mi-e frică, zise Lenina.

— N-ai decît să iei întîi o jumătate de gram de soma şi gata. Acum mă duc să fac baie.

Şi plecă în pas de marş, tîrîind după ea un prosop mare.

Se auzi soneria şi Sălbaticul, care spera şi aştepta cu nerăbdare să vină Helmholtz în dupăamiaza aceea (căci, în sfîrşit, se hotărîse să-i vorbească despre Lenina, şi abia se mai putea stăpîni să nu-şi dezlege băierele inimii), sări şi se repezi la uşă.

— Ştiam eu că tu eşti, Helmholtz! strigă el în timp ce deschidea uşa.

În prag, îmbrăcată într-un costum marinăresc de satin artificial alb şi cu o beretă albă pusă şmechereşte pe o ureche, se afla Lenina.

— Ah! exclamă Sălbaticul, de parcă ar fi primit o lovitură cumplită.

O doză de jumătate de gram de soma fusese de ajuns pentru ca Lenina să-şi uite şi temerile şi stînjeneala.

— Bună, John, zise ea zîmbind şi intră în cameră.

Cu un gest automat, el închise uşa şi o însoţi înăuntru. Lenina se aşeză. Urmă o tăcere prelungă.

— John, s-ar zice că nu prea te bucuri să mă vezi, zise ea într-un tîrziu.

— Nu mă bucur? Sălbaticul o privi cu reproş; apoi căzu deodată în genunchi dinaintea ei şi, luîndu-i mîna, i-o sărută cu evlavie. Nu mă bucur? Ah, de-ai şti… şopti el şi, luîndu-şi inima în dinţi, o privi drept în ochi. Lenina, Admirata! continuă el – da, eşti culmea admiraţiei, preţuind tot ce-i mai scump pe lume!¹ Ea îi zîmbi cu căldură şi tandreţe. Ci tu, desăvîrşită (Lenina se aplecă spre el, cu buzele întredeschise), şi fără-asemuire, ai fost creată (Lenina se aplecă şi mai aproape) din tot ce au fiinţele mai bun². (Se apropie şi mai mult. Deodată Sălbaticul se ridică în picioare.) Tocmai de aceea – zise el întorcînd capul într-o parte – voiam ca mai întîi să fac ceva… adică vreau să spun, ca să-ţi arăt că sînt vrednic de tine. Deşi asta n-o să se întîmple niciodată cu adevărat. Dar măcar să-ţi pot arăta că nu sînt nevrednic. Voiam să fac ceva.

— Dar de ce crezi că-i nevoie să… începu Lenina, însă lăsă fraza neterminată.

În glasul ei se strecură o undă de iritare. Cînd te-ai aplecat înainte, tot mai aproape, cu buzele întredeschise – şi te trezeşti absolut dintr-o dată, într-o poziţie atît de ridicolă întinzîndu-te în gol cînd cel din faţa ta sare ca un nătîng în picioare – ei bine, există un motiv de iritare, un motiv real, chiar dacă-ţi circulă prin vine o jumătate de gram de soma.

— La Malpais, bolborosi incoerent Sălbaticul, trebuia să-i aduci o piele de puma – adică, vreau să spun, cînd voiai s-o iei de nevastă. Sau cel puţin un lup.

— Bine, dar în Anglia nu avem nici o puma! izbucni Lenina, nemaiputînd să se stăpînească.

— Dar chiar dacă ar fi, adăugă Sălbaticul, devenind bruc dispreţuitor în furia lui, oamenii i-ar omorî cu elicoptere, presupun, sau cu gaze otrăvitoare, sau mai ştiu eu cu ce. Ei bine, eu unul, n-aş face asta, Lenina.

Se îndreptă din umeri şi-i înfruntă vitejeşte privirea, care de fapt trăda enervare şi nedumerire. Zăpăcit la rîndul lui, repetă:

— Aş face orice. Iar apoi şi mai incoerent: — Orice mi-ai cere. Există şi distracţii care se dovedesc dureroase – o ştii şi tu. Plăcerea unui joc sporeşte-ades – atunci cînd e mai mare osteneala³. Aşa simt eu. Adică vreau să spun că aş mătura şi pe jos, dacă mi-ai cere s-o fac.

— Bine, dar aici avem aspiratoare, rămase uimită Lenina. Nu e necesar.

— Nu, fireşte că nu e necesar. Dar sînt şi înjosiri ce-s îndurate nobil⁴. Mi-ar plăcea să sufăr cu nobleţe o înjosire. Tu nu-ţi dai seama?

— Bine, dar dacă avem aspiratoare…

— Nu despre asta e vorba.

— Şi avem şi Epsiloni-Inferiori care să le mînuiască, continuă ea. Şi atunci, de ce? Efectiv, de ce?

— Cum de ce? Pentru tine, numai şi numai de dragul tău. Doar ca să-ţi arăt că…

— Şi care naiba-i legătura dintre puma şi aspiratoare…

— Ca să-ţi arăt cît de mult…

— Şi ce au de-a face puma cu bucuria de-a mă vedea pe mine?… întrebă ea tot mai exasperată.

— Te iubesc, Lenina! îngăimă el aproape deznădăjduit.

Leninei îi năvăli sîngele în obraji – un simbol al încîntării care o copleşise ca un val interior.

— Chiar crezi ceea ce spui, John?

— N-am vrut s-o spun, strigă Sălbaticul, împreunîndu-şi mîinile într-un gest chinuit. Nu pînă cînd… Ascultă-mă, Lenina: la Malpais oamenii se căsătoresc.

— De ce?

Din nou se strecura acea undă de iritare în glasul ei. „Despre ce naiba o fi vorbind ăsta acum?“

— Se căsătoresc pentru totdeauna. Fac legămînt să trăiască de-a pururi împreună.

— Vai ce idee îngrozitoare! exclamă Lenina, sincer şocată.

— „Să ţină jarul dragostei nestins, trăind mai mult ca nurii, tinerească, c-un suflet ce renaşte mai curînd decît se stinge-a sîngelui văpaie.“⁵

— Cum?

— Aşa e şi în Shakespeare: „De-o să te-atingi însă de ea-nainte de-a se fi săvîrşit tipicul tot şi sfînta slujbă, după rînduială…“⁶

— Pentru numele lui Ford, John, vorbeşte şi tu ca oamenii! Nu înţeleg un cuvinţel din tot ce-ndrugi acolo. Mai întîi vorbeşti de aspiratoare, pe urmă de nuri, de slujbe, mă scoţi pur şi simplu din minţi! Sări în sus şi, parcă temîndu-se ca el să nu se îndepărteze de ea şi fizic, şi mintal, îl apucă strîns de încheieturile mîinilor. Răspunde-mi, te rog, la întrebarea asta: Îţi plac cu-adevărat sau nu?

Urmă o clipă de tăcere. Apoi el răspunse aproape în şoaptă:

— Te iubesc mai mult decît orice pe lumea asta.

— Atunci, de ce naiba nu zici aşa? strigă ea, cu o exasperare atît de profundă încît îşi înfipse unghiile ascuţite în carnea lui. În loc să baţi cîmpii cu nuri, şi aspiratoare, şi puma, şi să mă chinuieşti în halul ăsta săptămîni de-a rîndul!

Îi eliberă mîinile şi-l împinse furioasă într-o parte.

— Dacă nu mi-ai plăcea atît de mult, adăugă ea, m-aş supăra foc pe tine!

Şi deodată îl cuprinse cu braţele de după gît; surprins, îi simţi buzele moi apăsate pe gura lui. Atît de delicios de moi, atît de calde şi de electrizante încît, fără să vrea, se trezi gîndindu-se la îmbrăţişările din filmul Trei săptămîni în elicopter. O, o, o! Blonda stereoscopică şi a, a, a, harapul mai mult decît real. Oroare, oroare, oroare… Încercă să se elibereze, dar Lenina îl strînse şi mai tare.

— De ce nu mi-ai spus? îi şopti ea, retrăgîndu-şi puţin capul ca să-i privească faţa.

Ochii îi erau plini de reproşuri tandre.

— „Oricît ar fi de tainic ascunzişul, îmbietor un loc sau grea ispita (glasul conştiinţei lui tuna şi fulgera în strai poetic), n-o să-ntineze patima onoarea.“⁷ Nici în ruptul capului! se hotărî el.

— Ah, prostuţule! îi spuse ea. Te doream atît de mult. Şi dacă şi tu mă doreai, atunci de ce nu mi-ai…?

— Bine, Lenina, dar… dădu el să i se împotrivească.

Cum ea îşi desfăcu însă imediat braţele cu care-l încolăcea şi se trase puţin înapoi, lui i se păru o clipă că ea a înţeles aluzia căreia nu apucase să-i dea glas. În schimb, cînd ea începu să-şi descheie catarama de la banduliera albă şi apoi o atîrnă cu grijă pe speteaza unui scaun, Sălbaticul începu să bănuiască, în sfîrşit, că s-a înşelat!

— Lenina! repetă el cu îngrijorare.

Ea îşi duse mîna la guler şi trase fermoarul mult în jos pe verticală; bluza ei albă, de marinar, se desfăcu pînă la tiv; bănuielile lui se condensară într-o certitudine mult prea apăsătoare:

— Lenina, dar ce faci?

Hîrş, hîrşss! veni răspunsul ei mut. Păşind cu grijă, se eliberă de pantalonii bufanţi cu fundul larg. Drescombinezonul ei cu fermoar era roz pal. La piept îi atîrna T-ul de aur dăruit de Cantorul-şef.

— „Cei doi sîni ce-mpung, prin panglici, ochii de bărbat…“⁸ Cuvintele acelea tumultuoase, ca un cîntec magic, o făceau să-i pară lui John de două ori mai primejdioasă, de două ori mai ispititoare. Moi, moi, dar ce împungători! Împungeau şi sfredeleau raţiunea, erodîndu-i hotărîrea. „Nu da frîu pornirii, căci jurămintele pripite-s paie pe focul sîngelui. Fii cumpătat. De nu, sînt vorbe-n vînt.“⁹

Hîrş! Rozul plin şi rotund se desfăcu în două ca un măr bine despicat. O mişcare abilă a braţelor, o ridicare a piciorului drept, apoi a celui stîng, şi drescombinezonul cu fermoar zăcea acum pe jos, dezumflat şi inert.

Rămînînd pe ea doar cu pantofii, şosetele şi bereta marinărească albă pusă şmechereşte pe-o parte, înaintă spre el.

— Iubitule! Iubitule! Măcar de mi-ai fi spus mai de mult!

Şi întinse braţele spre el. Dar în loc să spună şi el „Iubito!“ şi să-şi întindă şi el braţele spre ea, Sălbaticul se retrase înspăimîntat, dînd din mîini aidoma unei păsări care bate din aripi pentru a alunga un animal primejdios ce se năpusteşte asupra ei. Se trase patru paşi înapoi şi se văzu lipit de perete, încolţit.

— O, dulceaţa mea! îi zise Lenina şi punîndu-şi mîinile pe umerii lui, se lipi tare de el. Ia-mă în braţe! îi porunci ea. „Strînge-mă mai bine, dragă, nu o face doar în şagă.“ Şi ea avea poezia veşnic la îndemînă, ştia şi ea cuvinte cîntătoare care sunau a vrăji şi a bătăi de tobe. Sărută-mă! şi închise ochii, coborînd glasul pînă nu mai rămase din el decît un murmur adormitor: „Da, strînge-mă pîn’ mă droghezi, iubire! Sărută-mă cu foc, să mă apuce coma!“

Sălbaticul o apucă de încheieturile mîinilor, i le smulse de pe umerii lui şi o împinse brutal, ţinînd-o la distanţă.

— Au, au, mă doare! Nu!… Au!

Apoi tăcu deodată. De spaimă, uită pînă şi de durere. Deschizînd ochii îi văzu chipul; nu, nu era chipul lui, era faţa unui străin feroce – palidă, strîmbă, contorsionată de o furie nebună, inexplicabilă. Cu sufletul la gură, îl întrebă în şoaptă:

— Dar ce s-a întîmplat, John?

El nu-i răspunse, nu făcu altceva decît s-o privească drept în faţă, cu ochii aceia demenţi. Mîinile cu care-i ţinea strîns încheieturile îi tremurau. Răsufla sacadat, neregulat. Istovită, slăbită într-un asemenea hal încît abia-şi mai dădea seama ce se întîmplă, conştientă doar de groaza ei, îl auzi deodată scrîşnind din dinţi. Îl întrebă aproape ţipînd:

— Dar ce-ai păţit?

Ca şi cum ţipătul ei l-ar fi trezit la realitate, o apucă de umeri şi începu s-o zgîlţîie:

— Tîrfă! îi strigă el. „Tîrfă! Sfruntată tîrfă!“¹⁰

— Vai, nuuu! Nu, te rog! îl imploră ea cu glasul tremurînd ridicol din pricina zgîlţîielilor lui.

— Tîrfă!

— Nu, te rog!

— Sfruntată tîrfă!

— „Mai bine-ţi stă pilula-n gură, decît murdara-njurătură“, începu ea să fredoneze.

Sălbaticul o împinse atît de puternic încît ea se clătină pe picioare şi căzu.

— Du-te! strigă el aplecat ameninţător asupra ei. Piei din ochii mei, că te omor!

Şi îşi încleştă pumnii.

Lenina ridică mîna, să-şi apere faţa:

— Nu, John, te rog, nu…

— Grăbeşte-te. Mai repede!

Cu un braţ ridicat şi urmărindu-i cu ochi înspăimîntaţi fiecare mişcare, Lenina se ridică greoi în picioare şi, rămînînd ghemuită, ferindu-şi capul cu mîna, se repezi în baie.

Plesnetul palmei neaşteptate cu care îi fu grăbită plecarea răsună ca un pocnet de pistol.

— Au! strigă Lenina ţîşnind înainte.

De îndată ce se putu încuia în baie, avu răgaz să vadă în ce stare fusese adusă. Stînd cu spatele la oglindă, răsuci capul. Uitîndu-se peste umărul stîng, văzu urma unei mîini cu degetele desfăcute, rămasă imprimată ca o pată roşie, distinctă, pe pielea ei de culoarea mărgăritarului. Îşi frecă încetişor rana.

Dincolo de cameră, Sălbaticul se învîrtea încă de colo-colo, ca într-un marş, un marş acompaniat de tobe şi de muzica vorbelor vrăjite: „Şi pasărea şi musca-şi fac de cap în văzul tuturor“¹¹, aceste cuvinte îi bubuiau înnebunitor în urechi. „Ei bine, nici dihoriţa, nici iapa nu sînt mai pofticioase decît ea. Mai sus de brîu sînt fete cumsecade şi dincoace de brîu parcă-s centauri: deasupra sînt cu cerul; jos – cu iadul; sînt iad şi beznă, flăcări puturoase. Pfui!… Dă-mi un dram de civetă, bunule spiţer, să-mi dezinfectez imaginaţia…“¹²

— John! îndrăzni timid şi mieros un glăscior din baie. John!

„Tu, floare de pădure, mult frumoasă, mireasma ta, ce dureros de dulce mă ameţea! Pe această dalbă filă, rară carte, de ce-i scris: «tîrfă»? Şi-astupă nasul cerul…“¹³

Dar parfumul ei îi mai stăruia încă în nări, pe jacheta lui se impregnase pudra albă care-i parfumase trupul catifelat. „Sfruntată tîrfă, sfruntată tîrfă, sfruntată tîrfă!“ Ritmul inexorabil bubuia pînă la epuizare. „Sfruntată…“

— John, dacă nu te superi, mi-ai putea da hainele?

Îi ridică de jos pantalonii cu fundul lat, bluza, drescombinezonul.

— Deschide! îi porunci el, dînd cu piciorul în uşă.

— Nu deschid! răspunse ea cu glas speriat, dar sfidător.

— Păi, atunci, cum ai vrea să ţi le dau?

— Aruncă-le prin aerisirea de deasupra uşii.

Se supuse dorinţei ei şi reîncepu să mărşăluiască prin cameră. „Sfruntată tîrfă, sfruntată tîrfă.“ „Cum îi gîdilă demonul desfrîului, cu pîntecele lui gras şi cu degetele sale cărnoase.“¹⁴

— John.

Nu răspunse. „Demonul desfrîului, cu pîntecele lui gras şi degetele sale cărnoase.“

— John.

— Ce-i? întrebă el aspru.

— Dacă nu te superi, ai putea să-mi dai cordonul malthusian?

Lenina trase cu urechea la paşii din camera de alături, întrebîndu-se cît o să mai tropăie el în sus şi-n jos; dacă o să trebuiască să aştepte pînă ce pleacă el din apartament; sau dacă, după ce-i va fi lăsat un răgaz rezonabil ca să-şi potolească furia, nu va fi în nici o primejdie să deschidă uşa de la baie şi să ţîşnească afară.

Fu întreruptă din aceste reflecţii neliniştite de sunetul telefonului, care ţîrîia în camera de alături. Tropăielile încetară. Auzi glasul Sălbaticului discutînd cu tăcerea.

— Alo!

— …

— Da.

— …

— „Dacă nu-mi sînt mie însumi uzurpatorul, da!“¹⁵

— …

— Da, n-aţi auzit ce-am spus? La telefon e domnul Sălbatic.

— …

— Cum? Cine e bolnavă? Bineînţeles că mă interesează.

— …

— Dar e ceva grav? E bolnavă rău? Mă duc imediat…

— …

— Nu mai e în camera ei? Dar unde a fost dusă?

— …

— O, Dumnezeule! Daţi-mi adresa.

— …

— Park Lane, numărul 3? Numărul 3? Mulţumesc.

Lenina auzi declicul telefonului pus în furcă, apoi paşi grăbiţi. O uşă trîntită. Tăcere. Oare chiar plecase?

Cu precauţii infinite, crăpă puţin uşa; se uită pe furiş; prinse curaj văzînd că încăperea e pustie; deschise uşa ceva mai mult şi scoase capul afară; pînă la urmă se întoarse în vîrful degetelor în cameră; rămase locului cîteva secunde, cu inima zvîcnindu-i tare în piept, şi ascultă, ascultă mai departe; apoi se repezi la uşa de la intrare, o deschise, se strecură afară, o trînti şi o luă la fugă. Abia cînd se văzu în lift şi acesta începu să coboare cu adevărat se simţi în siguranţă.

1. Citatul este „Miranda, admirata!“ din Furtuna, III, 1, 37-38, trad. Leon D. Leviţchi, ed. cit., vol. 8, 1990, p. 382.

2. Ibid., III, 1, 47-48.

3. Furtuna, III, 1, 1, ed. cit., vol. 8, 1990, p. 381.

4. Ibid., III, 1, 3.

5. Troilus şi Cresida, III, 2, 169-172, ed. cit., vol. 6, 1987, p. 55.

6. Furtuna, IV, 1, 16-19, ed. cit., vol. 8, 1990, p. 393.

7. Furtuna, IV, 25-28, ed. cit., vol. 8, 1990, p. 394.

8. Timon din Atena, IV, 3, 115-116, trad. Dan Duţescu şi Leon D. Leviţchi, ed. cit., vol. 7, 1988, p. 57.

9. Furtuna, IV, 1, 53-55, ed. cit., vol. 8, 1990, p. 394.

10. Othello, IV, 2, 81, trad. Ion Vinea, ed. cit., vol. 6, 1987, p. 340.

11. Regele Lear, IV, 6, 123-124, trad. Mihnea Gheorghiu, ed. cit., vol. 7, 1988, pp. 187-188.

12. Ibid., IV, 6, 135-142, p. 188.

13. Othello, IV, 2, 70-79, ed. cit., vol. 6, 1987, pp. 339-340.

14. Troilus şi Cresida, V, 2, 56, ed. cit., vol. 6, 1987, p. 89.

15. A douăsprezecea noapte, I, 5, 198, trad. Mihnea Gheorghiu, ed. cit., vol. 5, 1986, p. 237.

Capitolul XIV

Clinica pentru Muribunzi, din Park Lane, era un turn de şaizeci de etaje acoperit cu ţigle trandafirii. În timp ce Sălbaticul cobora din taxicopter, de pe acoperiş îşi luă zborul un convoi de dricuri aeriene viu colorate, zumzăiră şi huruiră şi apoi se îndepărtară, traversînd parcul, în direcţia Vest, îndreptîndu-se spre Crematoriul Mlaştina. La poarta liftului, portarul-şef, cu un aer maiestuos, îi dădu informaţiile necesare şi Sălbaticul coborî pînă la rezerva 81 de la etajul şaptesprezece („Salonul Senilităţii Galopante“, îi explică portarul).

Era o încăpere mare şi luminoasă, cu pereţii vopsiţi în galben. Toate cele douăzeci de paturi erau ocupate. Linda se stingea într-o companie numeroasă – şi cu tot confortul modern. Aerul vibra neîncetat de melodii vesele cîntate la sintetizator. La piciorul fiecărui pat, în faţa fiecărui muribund, era un televizor. Programul era lăsat să meargă tot timpul, ca un robinet deschis, din zori pînă-n noapte. Din sfert în sfert de oră se schimba automat parfumul ce învăluia încăperea.

— Încercăm – îi explică infirmiera care-l preluase de la uşă pe Sălbatic –, încercăm să creăm aici o atmosferă cît mai agreabilă – ceva între un hotel de cinci stele şi un cinema senzorial, dacă înţelegeţi ce vreau să spun.

— Dar unde e? întrebă Sălbaticul, fără să asculte aceste explicaţii politicoase – ceea ce o ofensă pe infirmieră.

— Văd că sînteţi tare grăbit, îi spuse ea.

— Mai e vreo speranţă? întrebă el.

— Adică vreţi să spuneţi să nu moară? (El încuviinţă din cap.) Nu, bineînţeles că nu mai e. Cînd e trimis cineva aici, nu mai e… Uluită de expresia de disperare de pe faţa lui palidă, se întrerupse brusc: — Dar ce, aţi păţit ceva? întrebă ea, nefiind deprinsă cu genul acesta de vizitatori. (Nu că ar fi trecut prea mulţi vizitatori, de fapt; şi nici că ar fi existat vreun motiv să fie prea numeroşi.) Nu cumva vă e rău?

Clătină din cap, şi spuse într-o şoaptă abia auzită:

— E mama mea.

Infirmiera se holbă îngrozită la el; apoi întoarse repede capul într-o parte, ca să-şi ascundă roşeaţa care-i împurpurase tîmplele, faţa şi gîtul.

— Duceţi-mă la ea, îi spuse Sălbaticul, făcînd un efort deznădăjduit de a vorbi cu glasul lui dintotdeauna.

Roşie ca racul, infirmiera îl conduse prin salon. Chipuri încă proaspete şi neofilite (căci senilitatea venea atît de galopant încît nu avea timp să le îmbătrînească obrajii – ci doar inima şi creierul) se întoarseră cînd îi văzură trecînd. Înaintarea celor doi era urmărită de ochii inexpresivi, lipsiţi de curiozitate, ai celei de a doua copilării. Privind aceste feţe, Sălbaticul se cutremură.

Linda zăcea în ultimul pat din şirul acela lung, tocmai la perete. Proptită pe perne, privea semifinalele campionatului sud-american de tenis pe suprafeţe Riemann, care apăreau la o altă scară, în tăcere, pe ecranul televizorului de la picioarele patului. Siluetele acelea mărunte ţîşneau încoace şi-ncolo pe pătratul luminos de sticlă, ca peştii într-un acvariu – locuitorii tăcuţi, dar agitaţi ai unei alte lumi.

Linda se uita continuu, zîmbind vag şi fără să înţeleagă nimic. Pe chipul ei palid şi buhăit era aşternută o expresie de fericire imbecilă. Din cînd în cînd pleoapele îi cădeau şi cîteva clipe părea că a aţipit. Apoi se trezea cu o tresărire – se trezea la realitatea giumbuşlucurilor de peştişori în acvariu ale campionilor de tenis, la versiunea Supervox Sintetică a refrenului „Strînge-mă mai bine, dragă, nu o face doar în şagă“, la curentul cald de verbenă care venea dinspre ventilatorul de deasupra capului – se trezea la toate aceste lucruri sau, mai degrabă, la visul alcătuit ca o vrajă din toate aceste lucruri, transfigurate şi înfrumuseţate de soma care-i curgea prin vine – şi pe faţa ei se lăţea din nou zîmbetul acela învins şi şters, de mulţumire infantilă.

— Ei, eu trebuie să vă las, spuse infirmiera. Îmi vine grupa aceea de copii. Şi, pe urmă, mai e şi patul numărul trei. Făcu un semn către capătul rezervei. S-ar putea să se stingă dintr-un minut în altul. Ei, faceţi-vă comod, mai adăugă ea şi se îndepărtă cu pas sprinţar.

Sălbaticul se aşeză lîngă pat.

— Linda, şopti el, luîndu-i mîna.

Auzindu-şi numele, Linda întoarse capul. Ochii ei inexpresivi se luminară, recunoscîndu-l. Îi strînse mîna, îi zîmbi, mişcă din buze; dar apoi, deodată, capul îi căzu în piept. Adormise. Sălbaticul rămase s-o privească – căutînd ceva pe carnea ei obosită, căutînd şi regăsind faţa aceea tînără şi strălucitoare care se aplecase mereu asupra copilăriei lui de la Malpais, şi-şi aminti (închizînd ochii) glasul ei, gesturile ei, toate întîmplările vieţii petrecute cu ea. „Streptococ-D la Banbury-T…“ Vai ce frumos îi mai cînta! Şi toate versurile şi cîntecele acelea pentru copii, ce stranie şi misterioasă era magia lor!

A şi B şi C, vitamina D te creşte,

Untura-i în ficat, ficatul e în peşte.

Lacrimi fierbinţi îi ţîşniră de sub pleoapele coborîte la amintirea vorbelor şi a glasului Lindei, care le repetase de atîtea ori. Şi apoi, lecţiile de citire:

Un om sub un pom; Noi doi şi-un cotoi;

Un cocon în flacon; Bebe vede lebede.

Şi instrucţiunile elementare pentru muncitorii Beta din Depozitul de Embrioni. Şi serile lungi petrecute în jurul focului sau, vara, pe acoperişul căsuţei, în cursul cărora ea îi tot spunea poveştile acelea despre Lumea de dincolo, din afara Rezervaţiei; acea frumoasă, atît de frumoasă Lume de dincolo, a cărei amintire – aidoma cerurilor, aidoma unui rai al bunătăţii şi frumuseţii încîntătoare – el o păstra întreagă şi intactă, neîntinată de contactul cu realitatea acestei Londre adevărate, cu aceşti bărbaţi şi cu aceste femei ce purtau pecetea civilizaţiei autentice.

Brusc, un vacarm de glasuri piţigăiate îl făcu pe John să deschidă ochii şi, după ce-şi şterse în grabă lacrimile, să întoarcă într-acolo capul. În salon dădea buzna ceea ce părea a fi un şuvoi de gemeni identici în vîrstă de opt ani. Veneau gemeni după gemeni, gemeni după gemeni – un adevărat coşmar. Feţele lor (mai degrabă chipul lor repetat, căci nu aveau decît o singură faţă cu toţii) se holbau ca nişte mopşi – toate numai nări şi ochi spălăciţi ieşiţi din orbite. Purtau aceeaşi uniformă kaki. Toţi mergeau cu gura căscată. Toţi guiţau şi sporovăiau în timp ce mergeau. Într-o clipă – i se păru Sălbaticului – tot salonul viermuia de aceste fiinţe aidoma. Roiau printre paturi, se căţărau pe ele, umblau pe sub ele în patru labe, se zgîiau la televizoare, se strîmbau la pacienţi.

Linda îi uimi şi oarecum îi sperie. La picioarele ei se adună un grup întreg, zgîindu-se la ea cu curiozitatea speriată şi stupidă a animalelor care se trezesc brusc în faţa necunoscutului.

— O, ia uite aici! Uitaţi-vă! Vorbeau acum cu glas scăzut de spaimă. Dar ce-o fi cu ea? De ce e aşa de grasă?

Nu mai văzuseră niciodată o faţă ca a ei – nu văzuseră niciodată o faţă care să nu fi fost tînără – cu pielea plină de zbîrcituri, un trup care să fi încetat a mai fi drept şi subţire. Toţi aceşti sexagenari muribunzi aveau înfăţişarea unor fetiţe abia trecute de vîrsta copilăriei. În contrast cu ei, la numai patruzeci şi patru de ani, Linda părea un monstru de bătrîneţe flască şi diformă.

— E îngrozitoare, nu? comentară copiii în şoaptă. Ia uitaţi-vă ce dinţi are!

De sub pat ţîşni deodată, între scaunul lui John şi perete, un băieţel cu nasul cîrn, de mops, şi se iţi plin de curiozitate, iscodind faţa adormită a Lindei.

— Păi… începu el, dar propoziţia îi fu întreruptă prematur de un guiţat de durere.

Sălbaticul îl apucase de guler, îl ridicase peste scaun şi, după ce-i trase o palmă usturătoare, îl azvîrli cît colo.

Urletele ţîncului o aduseră val-vîrtej în ajutor pe sora-şefă.

— Ce i-aţi făcut? întrebă ea cu asprime. N-aveţi voie să-i loviţi pe copii!

— Păi, atunci, nu-i lăsaţi să se apropie de patul ăsta! se răsti Sălbaticul, cu glasul tremurînd de indignare. Ce caută aici broscoii ăştia scîrboşi? E dezgustător ce se-ntîmplă aici!

— Dezgustător? Ce vreţi să spuneţi? Li se face condiţionarea în materie de moarte. Şi uite ce este – îl avertiză ea pe un ton agresiv –, dacă vă mai amestecaţi în procesul condiţionării lor, chem portarii să vă dea afară.

Sălbaticul se sculă în picioare şi făcu doi paşi către ea. Mişcările lui şi expresia feţei îi erau atît de ameninţătoare, încît infirmiera se trase speriată înapoi. Străduindu-se din răsputeri să-şi înfrîneze pornirea şi, fără o vorbă, îi întoarse spatele şi se reaşeză lîngă pat.

Puţin mai liniştită, dar cu un aer de demnitate uşor strident, nesigur, infirmiera îi mai spuse:

— Să nu ziceţi că nu v-am prevenit!

Totuşi, îi luă cu ea pe gemenii prea curioşi şi-i duse la grupul care în capătul celălalt al salonului începuse să se joace de-a „caută-mi şliţul“.

— Ei, dragă, acum du-te şi bea şi tu o ceaşcă de soluţie de cofeină, îi spuse ea celeilalte infirmiere.

Faptul că-şi exercitase autoritatea o făcu să se simtă mai bine, redîndu-i încrederea în sine.

— Gata, copii! strigă ea.

Linda se agitase în somn, deschisese o clipă ochii, privise în jur fără să vadă de fapt nimic şi apoi, toropită, adormise la loc. Şezînd lîngă ea, Sălbaticul se strădui din răsputeri să-şi recapete starea de spirit pe care o avusese cu cîteva minute mai devreme. „A şi B şi C, vitamina D te creşte“, repetă în sinea lui, ca şi cum vorbele ar fi fost un descîntec capabil să reînvie trecutul mort de mult. Dar descîntecul n-avea nici un efect. Amintirile frumoase refuzau cu încăpăţînare să revină la viaţă; nu înviau decît geloziile şi urîţeniile şi mizeriile de odinioară. Popé, cu sîngele curgîndu-i din rana de la umăr; Linda dormind hidoasă şi muştele bîzîind în jurul mescalului vărsat pe duşumea, lîngă pat; băieţii ce o împroşcau cu ocări cînd o vedeau trecînd… Ah, nu, nu! Închise ochii şi clătină din cap, sforţîndu-se să ucidă amintirile acelea nesuferite. „A şi B şi C, vitamina D, vitamina D, vitamina D…“

Sintetizatorul Supervox îşi înălţa suspinele adormitoare într-un crescendo, iar circuitul de valuri de parfum de verbenă cedă brusc locul unui miros intens de paciuli. Linda se agită în somn, se trezi, se uită ameţită cîteva clipe la semifinalişti, apoi, ridicînd capul, mai adulmecă de vreo cîteva ori noul parfum din aer şi deodată zîmbi, faţa i se lumină într-un zîmbet de extaz copilăresc.

— Popé! murmură ea, şi închise la loc ochii. O, îmi place atît de mult, atît de mult…

Oftă şi capul îi căzu iarăşi pe perne.

— Ah, Linda! o imploră Sălbaticul. Nu mă recunoşti?

Făcuse atîtea eforturi, făcuse tot ce-i stătea în puteri; oare de ce nu-l lăsa ea să dea totul uitării? Îi strînse mîna inertă într-un gest aproape violent, de parcă ar fi vrut s-o silească să-şi revină din visul acesta de voluptăţi ruşinoase, din aceste amintiri josnice şi scîrboase – înapoi în prezent, înapoi la realitate: prezentul înfricoşător, realitatea îngrozitoare – dar sublimă, avînd un sens, dar îngrozitor de importantă tocmai din pricina iminenţei lucrului aceluia care le făcea pe toate celelalte înspăimîntătoare.

— Linda, nu mă recunoşti?

Simţi răspunsul ei slab luînd forma unei strîngeri de mînă. Lui i se umplură iarăşi ochii de lacrimi. Se aplecă asupra ei şi o sărută.

Buzele ei se mişcară. „Popé!“ şopti ea din nou şi el se simţi de parcă Linda i-ar fi zvîrlit în obraz o găleată de zoaie.

Începu să-i clocotească mînia în vine. Frustrate din nou, pătimirea şi obida lui îşi găsiseră o altă formă de exteriorizare, transformîndu-se într-un acces de furie chinuită.

— Dar eu sînt John! strigă el. Sînt John!

Şi disperarea îi împinse atît de departe mînia, încît ajunse chiar s-o apuce de umăr şi s-o zgîlţîie.

Linda deschise ochii clipind mărunt; îl văzu şi-l recunoscu – „John!“ – dar plasă faţa lui adevărată, mîinile lui adevărate şi violente într-o lume a închipuirii – printre echivalentele interioare, intime, ale mirosului de paciuli şi ale sunetelor sintetizatorului, printre senzaţiile straniu transfigurate, care-i alcătuiau universul visurilor. Îl recunoscu pe John, ca pe fiul ei, dar şi-l imagină drept un nechemat în Malpaisul acela paradisiac unde-şi petrecuse vacanţa soma cu Popé. Era supărat pe ea pentru că ea îl plăcea pe Popé, o zgîlţîia pentru că Popé era acolo în patul ei – de parcă în asta ar fi fost ceva rău sau urît – dar nu făceau toţi oamenii civilizaţi acelaşi lucru? „Oricine poate-avea pe oricine…“, „Toţi sîntem ai tuturor celorlalţi“; glasul ei se stinse brusc într-un fel de horcăit abia auzit cînd i se tăie respiraţia şi deschise gura; făcu un efort deznădăjduit să-şi umple plămînii cu aer. Dar Linda parcă şi uitase cum trebuie să respire. Încercă să strige – dar din gură nu-i ieşi nici un sunet; doar groaza din ochii ei larg deschişi îi dezvăluia lui John suferinţa ei. Duse mîinile la gît, apoi ele bătură aerul – aerul pe care nu-l putea inspira, aerul care, pentru ea, încetase să mai existe.

Sălbaticul sări în picioare, se aplecă asupra ei:

— Ce-i cu tine, Linda? Ce-i cu tine?

Glasul lui era implorator, parcă ar fi rugat-o fierbinte să nu-l lase singur.

Privirea pe care i-o aruncă Linda era încărcată de o spaimă negrăită – de spaimă şi reproş – cel puţin aşa i se păru lui. Se mai strădui o dată să se ridice în capul oaselor, dar recăzu pe pernă. Avea faţa contorsionată oribil şi buzele vinete.

Sălbaticul se răsuci pe călcîie şi alergă pînă la capătul salonului.

— Repede, repede! strigă el. Repede!

Aflată în picioare în mijlocul cercului de gemeni care se jucau de-a „caută-mi şliţul“, sora-şefă întoarse capul. Uimirea de o clipă cedă aproape imediat locul dezaprobării:

— Nu ţipaţi! Gîndiţi-vă la micuţii aceştia, strigă ea încruntîndu-se. S-ar putea să le stricaţi condiţionarea… Dar ce faceţi? Sălbaticul pătrunsese în mijlocul cercului de copii. Aveţi grijă! Un copil începuse să urle.

— Repede, veniţi! O apucă de mînecă, o trase după el. Repede! S-a întîmplat ceva. Am omorît-o.

Pînă să ajungă el la capătul salonului, Linda murise.

Sălbaticul încremeni o clipă tăcut, apoi căzu în genunchi lîngă pat şi, acoperindu-şi faţa cu mîinile, începu să plîngă cu sughiţuri.

Infirmiera rămase nehotărîtă, uitîndu-se cînd la trupul îngenunchiat lîngă pat (vai, ce spectacol scandalos!), cînd la gemeni (bieţii copilaşi!) care încetaseră să-şi mai caute unii altora şliţul şi priveau înmărmuriţi din capătul celălalt al încăperii, se uitau cu ochii măriţi, cu nările fremătînd la scena şocantă jucată în jurul patului cu numărul douăzeci. Infirmiera se întrebă în sinea ei: „Oare să-i vorbească? Să încerce să-l readucă la puţină decenţă? Să-i amintească unde se află? Să-l facă să fie conştient de răul fatal pe care-l poate face acestor bieţi copilaşi nevinovaţi? Să distrugă el toată sănătoasa lor instrucţie şi condiţionare în privinţa morţii, prin această explozie dezgustătoare – ca şi cum moartea ar fi fost ceva îngrozitor, ca şi cum vreo persoană sau alta ar fi contat atît de mult! Scena le putea aduce în minte copiilor cele mai dezastruoase idei în privinţa acestui subiect, i-ar putea tulbura atît de mult, încît să le producă o reacţie într-o direcţie complet greşită, total antisocială“.

Făcu un pas înainte şi-l atinse pe umăr pe Sălbatic.

— Nu vă puteţi purta civilizat? îl întrebă ea cu glas aspru, dar fără să ridice tonul.

Şi totuşi, întorcînd capul, văzu că vreo cincişase gemeni deja înaintau într-acolo. Copiii îşi abandonaseră joaca. O clipă doar şi… Nu, riscul era prea mare; s-ar fi putut ca întreaga grupă să fie dată înapoi cu şase sau poate chiar şapte luni în cadrul procesului de condiţionare. Se întoarse în grabă către bietele fiinţe pe care le avea în grijă şi pe care le vedea acum ameninţate.

— Ei, cine vrea un ecler cu ciocolată? întrebă ea cu glas tare, pe un ton vesel.

— Eu! urlă în cor întregul grup Bokanovski.

Patul cu numărul douăzeci fu dat cu totul uitării.

„O, Doamne, Doamne, Doamne…“ îşi tot repeta în sinea lui Sălbaticul. În haosul acela de mîhnire şi remuşcări care-i umpleau mintea era singurul cuvînt articulat ce-i mai venea în minte.

— Doamne! şopti el. Dumnezeule!

— Ce tot zice ăla? răsună desluşit şi piţigăiat un glas din apropiere, printre zumzetele sintetizatorului.

Sălbaticul tresări puternic şi, luîndu-şi mîinile de pe faţă, se uită în jur. Cinci gemeni kaki, fiecare cu un rest de ecler în mîna dreaptă, toţi cu feţele identice, mînjite mai mult sau mai puţin identic cu ciocolată lipicioasă, stăteau înşiraţi cu mutrele lor de mops şi se holbau la el.

Îl priviră în ochi şi rînjiră toţi deodată. Unul dintre ei arătă spre Linda cu bucata de ecler în mînă.

— E moartă?

Sălbaticul îi privi o vreme în tăcere. Apoi, tot în tăcere, se ridică în picioare şi, fără să scoată o vorbă, se îndreptă încet spre uşă.

— E moartă? repetă băieţelul curios, tropăind pe lîngă el.

Sălbaticul îşi coborî privirea asupra lui şi, tot fără o vorbă, îl împinse într-o parte. Băieţelul căzu şi începu imediat să urle. Sălbaticul nici măcar nu mai întoarse capul.

Capitolul XV

Personalul inferior de la Clinica Park Lane pentru Muribunzi era alcătuit dintr-o sută şaizeci şi doi de Delta, împărţiţi în două grupuri omogenizate de optzeci şi patru de gemene cu părul roşu şi, respectiv, şaptezeci şi opt de gemeni dolicocefali bruneţi. La ora şase, cînd îşi încheiau ziua de lucru, cele două grupuri se adunau în vestibulul spitalui şi subadministratorul-adjunct le distribuia raţia de soma.

Coborînd din lift, Sălbaticul păşi drept în mijlocul lor. Dar gîndurile îi zburară în altă parte – la moartea mamei sale, la mîhnirea şi la remuşcările lui; automat, fără să-şi dea seama ce face, începu să-şi croiască drum prin mulţime, cu umărul înainte.

— Hei, ce te împingi aşa? Unde te trezeşti? Unde te bagi?

Înalte sau joase, dintr-o mulţime de gîtlejuri diferite, doar două glasuri păreau să guiţe sau să grohăie. Repetate la infinit, ca de o suită de oglinzi, două chipuri – unul ca o lună plină pistruiată şi fără păr, cu halo portocaliu, celălalt subţire, ca o mască avînd înfăţişarea unei păsări cu ciocul mare, şi cu barba nerasă de două zile – se-ntoarseră furioase către el. Cuvintele lor şi coatele pe care i le traseră în coaste izbutiră să spargă zidul care-l izola în inconştienţă. Se trezi din nou la realitatea exterioară, se uită în jur, înţelese ce vede, recunoscu – sau mai degrabă ştiu cu o senzaţie înjositoare de oroare şi dezgust – că e vorba de acel delir repetat al zilelor şi nopţilor lui, coşmarul asemănării, ba chiar al identităţii unor roiuri imposibil de deosebit. Gemeni, gemeni… Ca nişte larve viermuiseră peste tot, întinînd taina morţii Lindei. Alte larve, dar mai mari, ajunse la maturitate, viermuiau acum peste mîhnirea şi căinţa lui. Se opri şi, cu ochii tulburi şi înfiorători, se uită în jur la gloata aceea kaki în mijlocul căreia se afla, dominînd-o cu un cap. „O, ce minune! Ce de făpturi alese!“ Cuvintele melodioase parcă-şi băteau joc de el. „Ce frumoasă-i omenirea, minunată lume nouă…“¹

— Se distribuie dozele de soma! strigă un glas răsunător. Vă rog, păstraţi ordinea. Hai, ăia de colo, grăbiţi-vă !

Se deschisese o uşă şi în vestibul fusese aduse o masă şi un scaun. Glasul răsunător aparţinea unui tînăr Alfa zglobiu şi degajat, care intrase cu o casetă mare de metal negru. Din piepturile tuturor gemenilor ţinuţi în aşteptare se înălţă un murmur de satisfacţie. Îl dădură uitării pe Sălbatic. Atenţia li se îndreptă acum spre cutia metalică, pe care tînărul o pusese pe masă şi tocmai o descuia. Capacul se ridică.

— Oooo! strigară simultan cei o sută şaizeci şi doi de salariaţi, de parcă ar fi privit nişte jocuri de artificii.

Tînărul scoase o mînă de cutiuţe minuscule cu pilule.

— Ei, acum un pas înainte, vă rog, spuse el cu hotărîre. Pe rînd, cîte unul, fără să vă împingeţi.

Pe rînd, cîte unul, fără să se împingă, gemenii păşiră înainte. Mai întîi doi gemeni, apoi două gemene, iar doi gemeni, iar două gemene, iar…

Sălbaticul rămase să privească spectacolul. „O, minunată lume nouă, o, minunată lume nouă…“ În mintea lui cuvintele melodioase parcă-şi schimbau intonaţia. Îl luaseră în rîs cînd el era chinuit de mîhnire şi remuşcări, şi cu ce ton de hidoasă şi cinică batjocură! Rîzînd diabolic, vorbele dăduseră la iveală josnicia sordidă, urîţenia greţoasă a coşmarului. Acum însă, parcă trîmbiţau o chemare la arme. „O, minunată lume nouă!“ Miranda proclama posibilitatea frumuseţii, posibilitatea prefacerii pînă şi a unui coşmar în ceva înălţător şi nobil. „O, minunată lume nouă!“ Era o chemare la luptă, o comandă.

— Ia, ia, nu vă-mpingeţi! strigă furios subadministratorul-adjunct şi închise cu zgomot capacul cutiei metalice. Dacă nu vă purtaţi cum trebuie, opresc distribuirea somei!

Gemenii Delta începură să mormăie, se mai înghiontiră cu coatele, apoi se potoliră. Ameninţarea îşi făcuse efectul. Auzi vorbă – să-i lipsească de soma! Ce gînd înfiorător!

— Ei bravo, v-aţi cuminţit! spuse tînărul şi redeschise cutia.

Linda trăise ca o roabă, Linda murise; alţii trebuiau să trăiască în libertate şi atunci lumea putea fi înfrumuseţată. Era un act de reparaţie, o datorie. Dintr-o dată, mintea Sălbaticului se lumină; acum ştia ce trebuie să facă. Parcă s-ar fi deschis un oblon şi s-ar fi tras la o parte o perdea.

— Şi! spuse subadministratorul-adjunct.

Încă o femeie kaki păşi înainte.

— Opriţi-vă! strigă Sălbaticul cu glas răsunător. Opriţi-vă!

Îşi croi drum pînă la masă; gemenii Delta rămaseră uimiţi, zgîindu-se la el.

— Sfinte Ford! spuse cu glas scăzut subadministratorul. E Sălbaticul!

Şi i se făcu frică.

— Ascultaţi-mă, vă rog din suflet, strigă cu toată seriozitatea Sălbaticul. „Vă rog să m-ascultaţi!“²

Pînă atunci nu mai vorbise nicicînd în public, aşa că i se păru foarte greu să exprime ceea ce ar fi vrut să spună.

— Nu mai luaţi pilulele alea îngrozitoare. Sînt otravă, otravă curată!

— Ascultaţi, domnule Sălbatic, îi spuse subadministratorul-adjunct, cu un zîmbet mieros, dacă nu vă supăraţi, vă rog să mă lăsaţi…

— Otravă pentru suflet, ca şi pentru trup.

— Da, se poate, dar de ce nu mă lăsaţi să continuu distribuirea? Hai, vă rog frumos, fiţi băiat bun. Şi, cu blîndeţea prudentă cu care mîngîi un animal recunoscut ca fiind periculos, îl bătu pe braţ. Daţi-mi voie doar să…

— Niciodată! strigă Sălbaticul.

— Dragă prietene, te rog frumos…

— Aruncaţi la gunoi otrava aceea groaznică.

Cuvintele „Aruncaţi la gunoi“ izbutiră să pătrundă prin straturile succesive de neînţelegere pînă în străfundurile conştiinţei gemenilor Delta. Din mulţime se înălţă un murmur de nemulţumire.

— Am venit să vă aduc libertate, spuse Sălbaticul, întorcîndu-se din nou către gemeni. Am venit…

Funcţionarul nu-l mai auzi; se strecurase afară din vestibul şi căuta un număr în cartea de telefon.

— Nu e în apartamentul lui, rezumă Bernard situaţia, nu e la mine, nu e la tine. Nu e la Aphroditaeum; nu e la Centru şi nici la Colegiu. Unde s-o fi dus?

Helmholtz dădu din umeri. Se întorseseră de la lucru, convinşi că-l vor găsi pe Sălbatic aşteptîndu-i la unul sau celălalt din locurile lor obişnuite de întîlnire, dar nici urmă de el. Faptul în sine era supărător, deoarece avuseseră de gînd să facă o scurtă călătorie pînă la Biarritz în sportcopterul cu patru locuri al lui Helmholtz. Dacă nu apărea în cel mai scurt timp, aveau să întîrzie la masă.

— Îl mai aşteptăm cinci minute, zise Helmholtz. Dacă nu apare la timp, atunci o să…

Îl întrerupse telefonul. Ridică receptorul:

— Alo!… Da, la telefon. Apoi, după ce ascultă mai multă vreme, trase o înjurătură: — Futu-i Fordul să-i fut! Vin imediat.

— Ce s-a întîmplat? întrebă Bernard.

— Era o cunoştinţă de-a mea de la Spitalul Park Lane. Sălbaticul e acolo. S-ar părea că şi-a ieşit din minţi. Oricum, e o treabă urgentă. Vii cu mine?

Se repeziră pe coridor spre lifturi.

— Dar de ce vă place să fiţi robi? îl auziră ei pe Sălbatic cînd intrară în spital. Faţa îi era îmbujorată, ochii îi străluceau, arzînd de indignare. Vă place să fiţi ca nişte copii de ţîţă? Da, copii de ţîţă, care „scîncesc şi varsă în braţele dădacei“³. adăugă el cînd stupiditatea lor animalică îl exasperă pînă acolo încît îl făcu să-i insulte pe cei pe care venise să-i mîntuiască.

Insultele ricoşau însă de pe carapacea groasă a prostiei lor; se uitau ţintă la el cu ochi inexpresivi, plini de resentimente vagi şi încrîncenate.

— Da, da, „scîncind şi vărsînd“! strigă el pur şi simplu.

Dăduse uitării şi mîhnirea şi remuşcările, şi compasiunea şi sentimentul datoriei, toate fiind parcă absorbite acum de o ură intensă, copleşitoare faţă de monştrii aceştia subumani.

— Nu vreţi să fiţi liberi, să fiţi oameni? Nici măcar nu înţelegeţi ce înseamnă umanitatea şi libertatea?

Mînia îl ajuta să vorbească mai curgător; cuvintele îi veneau mai uşor.

— Nu vreţi? Nu înţelegeţi? repetă el, fără a primi răspuns. Ei bine, atunci am să vă învăţ eu, continuă el crîncen. Am să vă fac liberi chiar şi fără voia voastră.

Şi, deschizînd brusc o fereastră care dădea spre curtea interioară a spitalului, începu să arunce afară cîte un pumn de cutiuţe cu tablete de soma.

O clipă gloata kaki rămase tăcută, înmărmurită, asistînd la spectacolul acestui sacrilegiu inutil, privindu-l cu uimire şi groază.

— E nebun, şopti Bernard, făcînd ochii mari. Au să-l omoare. Au să-l… Deodată din mulţime se înălţă un strigăt puternic; un val de trupuri se apropie ameninţător de Sălbatic. Ford să-l ajute! zise Bernard şi întoarse capul îngrozit.

— Ford îi ajută pe cei care se ajută singuri, zise Helmholtz Watson şi rîzînd – efectiv rîzînd entuziasmat – îşi croi drum prin mulţime.

— Liberi, slobozi! strigă Sălbaticul şi, în timp ce cu o mînă continua să arunce pe fereastră cutiuţele cu soma, cu cealaltă lovea feţele uniforme ale celor ce se năpustiseră asupra lui. Liberi! şi deodată se trezi cu Helmholtz lîngă el. Bunul meu prieten Helmholtz! – exclamă el continuînd să dea cu pumnii. În sfîrşit, oameni adevăraţi! mai strigă Sălbaticul aruncînd tot timpul cîte un pumn de otravă pe fereastră. Da, oameni! Oameni! Cînd nu mai rămăsese deloc otravă, înălţă cutia metalică şi le-o arătă golită de conţinut, neagră.

— Sînteţi liberi!

Urlînd, gemenii Delta îl atacară cu şi mai mare furie.

Şovăind, la marginea cîmpului de luptă, Bernard îşi zise: „S-a sfîrşit cu ei“ şi, mînat de un impuls spontan, încercă să le vină în ajutor; apoi se răzgîndi şi se opri; pe urmă, ruşinat, făcu iarăşi un pas înainte; pe urmă iar zăbovi în cumpănă şi rămase chinuit de umilitoarea incapacitate de decizie – gîndindu-se ba că ei ar putea fi ucişi dacă nu-i ajută, ba că ar putea fi ucis el dacă le vine lor în ajutor – şi tocmai atunci (Slavă lui Ford!) dădură buzna înăuntru poliţiştii, cu vizorul bulbucat şi botul de purcel al măştilor de gaze.

Bernard se repezi în întîmpinarea lor. Începu să-şi agite braţele: era şi asta o acţiune, făcea şi el ceva. Strigă de mai multe ori „Ajutor!“, tot mai tare şi mai tare, ca să aibă iluzia că ajută şi el cu ceva:

— Ajutor, Ajutor! AJUTOR!

Poliţiştii îl împinseră la o parte şi se apucară de treabă. Trei dintre ei, cu sprayuri imense prinse pe umeri, pompară în aer nori groşi de vapori de soma. Alţi doi puseră în funcţiune sintetizatorul portabil de muzică pe care-l aduseseră cu ei. Cu pistoale cu apă încărcate cu un anestezic puternic, alţi patru îşi croiau drum prin mulţime şi-i doborau la pămînt, cu fiecare nou jet de lichid, pe luptătorii cei mai înverşunaţi.

— Repede, repede! urlă Bernard. O să-i omoare dacă nu vă grăbiţi. O să-i… Oh!

Enervat de trăncăneala lui, unul dintre poliţişti îl stropi şi pe el cu pistolul cu apă. Bernard se clătină o secundă sau două pe picioarele care păreau să-şi fi pierdut oasele, tendoanele, muşchii, prefăcîndu-se în gelatină, şi pînă la urmă în ceva încă şi mai lichid – apă: căzu fleaşcă la pămînt.

Deodată, din sintetizator începu să vorbească un glas. Glasul Raţiunii, Glasul Înţelepciunii, Glasul Bunăstării. Banda sonoră se derula transmiţînd cuvîntarea sintetică antidezordine numărul doi (de forţă medie). Din străfundurile unei inimi inexistente, Glasul strigă:

— Prieteni, prieteni scumpi, răsuna Glasul atît de patetic pe un ton de reproş atît de tandru încît dindărătul măştilor lor de gaze pînă şi ochii poliţiştilor se înceţoşară pentru o clipă înecaţi în lacrimi. Ce înseamnă toate acestea? De ce nu sînteţi fericiţi şi buni laolaltă? Fericiţi şi buni, repetă Glasul. Trăiţi în pace, în pace.

Tremurînd, preschimbîndu-se în şoaptă, amuţi pentru o clipă.

— Ah, ce tare aş vrea să fiţi fericiţi, reîncepu Glasul cu seriozitate şi blîndeţe infinită. Tare aş vrea să fiţi buni! Vă rog, vă rog mult, fiţi buni şi…

În două minute glasul şi vaporii de soma îşi făcură deja efectul. Cu ochii în lacrimi, gemenii Delta se sărutau şi se strîngeau afectuos în braţe – cîte şase gemeni deodată cuprinşi într-o largă îmbrăţişare. Pînă şi Helmholtz şi Sălbaticul aproape că plîngeau. De la Administraţie se aduse o cotă nouă de cutiuţe cu pilule; urmă o nouă distribuţie grăbită şi, în sunetul urărilor de rămas-bun rostite cu multă afecţiune de Glasul amplu, baritonal, gemenii se împrăştiară, vorbind printre suspine care ai fi zis că le frîngeau inimile:

— La revedere, dragii mei, scumpii mei prieteni; şi Ford să vă aibă în pază! La revedere, dragii mei, scumpii mei prieteni, şi Ford să vă aibă în pază! Pe curînd, dragii mei, scumpii mei…

După plecarea ultimilor gemeni Delta, poliţistul întrerupse curentul. Glasul îngeresc tăcu.

— Veniţi de bună voie, fără să vă opuneţi, sau trebuie să vă facem anestezie? întrebă poliţistul fluturîndu-şi ameninţător pistolul cu apă.

— O, venim fără să ne opunem, răspunse Sălbaticul tamponîndu-şi cînd buza spartă, cînd zgîrietura de pe gît, cînd muşcătura de la mîna stîngă.

Cu batista lipită de nasul care-i sîngera, Helmholtz dădu şi el din cap a încuviinţare.

De-acuma treaz şi în stare să se ţină iarăşi pe picioare, Bernard îşi alesese tocmai acest moment pentru a se furişa spre uşă cît mai discret cu putinţă.

— Hei, tu ăla de colo! strigă plutonierul, şi un poliţist cu mască de porc se repezi şi-l apucă pe Bernard de umăr.

Bernard se întoarse cu un aer de candoare jignită, indignată. Să fugă? Nici prin cap nu-i trecuse una ca asta.

— Deşi, zău dacă înţeleg ce aveţi cu mine? îi spuse el plutonierului.

— Eşti prieten cu deţinuţii aceştia, nu?

— Mda… începu Bernard şi şovăi. De fapt, nu putea să nege: — Da, de ce n-aş fi?

— Atunci vino cu noi, zise poliţistul şi o luă înainte către ieşire şi către maşina de poliţie care aştepta jos.

1. Furtuna, V, 1, 183-185.

2. Iuliu Cezar, III, 2,78, trad. Tudor Vianu, ed. cit., vol. 5, 1986, p. 52.

3. Cum vă place, II, 7, 155 – celebrul monolog al lui Jacques „Cele şapte vîrste ale omului“.

Capitolul XVI

Încăperea în care fură băgaţi cei trei era biroul Controlorului.

— Forditatea Sa va coborî într-o clipă, le spuse majordomul Gama şi-i lăsă singuri.

Helmholtz rîse zgomotos.

— Parcă ar fi o petrecere cu surogat de cofeină mai degrabă decît un proces, zise el şi se lăsă comod în cel mai luxos dintre fotoliile pneumatice. Hai, nu mai fă mutra asta tristă, Bernard! adăugă el, observînd faţa palidă şi deznădăjduită a prietenului său.

Dar Bernard nu se lăsă înveselit; fără să răspundă, fără măcar să se uite la Helmholtz, se duse şi se aşeză pe cel mai incomod scaun din încăpere, ales anume cu speranţa vagă că ar putea într-un fel sau altul să domolească mînia puterilor superioare.

Între timp, Sălbaticul umbla fără astîmpăr prin cameră, cercetînd cu o vagă curiozitate superficială cărţile de pe rafturi, rolele de bandă magnetică şi sulurile de hîrtie pentru maşina de citit, aflate în firide numerotate cu grijă. Pe masa de sub fereastră se afla un volum masiv legat în imitaţie de piele neagră şi purtînd mai multe T-uri de aur ambosate. Luă cartea şi o deschise. Era Viaţa şi opera mea, de Marele Nostru Ford. Cartea fusese publicată la Detroit de Societatea pentru Răspîndirea Cunoştinţelor Fordiene. Întoarse alene paginile, citi cîte o propoziţie de ici, cîte un paragraf de colo şi tocmai trăsese concluzia că nu-l interesează cartea, cînd se deschise uşa şi intră cu pas degajat şi vioi Controlorul Rezident în Europa Occidentală.

Mustafa Mond dădu mîna cu fiecare, dar i se adresă doar Sălbaticului:

— Vasăzică nu-ţi prea place civilizaţia, domnule Sălbatic?

Sălbaticul se uită la el. Se pregătise să mintă, să spună vrute şi nevrute sau să tacă posac; dar, încurajat de inteligenţa jovială pe care o răspîndea chipul Controlorului, se hotărî să spună sincer adevărul:

— Nu.

Şi clătină din cap.

Bernard tresări şi pe faţă i se întipări groaza. Ce avea să creadă Controlorul? A fi etichetat drept prieten al unui om care spunea că nu-i place civilizaţia – o spunea deschis, şi cui? Tocmai Controlorului – era teribil.

— Bine, John, dar… începu el, însă o privire a lui Mustafa Mond îl reduse la o tăcere smerită.

— Bineînţeles, recunoscu în continuare Sălbaticul, există cîteva lucruri foarte drăguţe. De exemplu, toată muzica aia care pluteşte în aer…

— „Îmi zumzăie-n urechi cînd leneşe-alăute, mii, cînd glasuri care, dacă m-aş trezi din somn prelung, m-ar adormi din nou.“¹

Faţa Sălbaticului se lumină dintr-o dată de plăcere.

— Aţi citit-o şi dumneavoastră? Credeam că aici, în Anglia, nu cunoaşte nimeni cartea asta.

— Mai nimeni. Sînt unul dintre puţinii cititori ai ei. Ştii, e interzisă. Dar, întrucît aici eu fac legile, îmi pot îngădui să le mai şi încalc. Fără a fi pedepsit, domnule Marx, adăugă el, întorcîndu-se spre Bernard. Numai că dumneata n-o poţi face, mă tem.

Bernard se cufundă într-o deznădejde şi mai chinuitoare.

— Dar de ce e interzisă? întrebă Salbaticul.

Emoţia întîlnirii cu un om care-l citise pe Shakespeare îl făcuse să uite într-o clipă de orice altceva.

Controlorul dădu din umeri.

— Pentru că e veche, ăsta e principalul motiv. Aici nu ne trebuie lucruri vechi.

— Chiar dacă sînt frumoase?

— Mai ales dacă sînt frumoase. Frumuseţea e atrăgătoare şi noi nu vrem ca oamenii să fie atraşi de lucruri vechi. Noi vrem să le placă cele noi.

— Bine, dar cele noi sînt atît de tîmpite şi de urîte. Filmele alea în care nu vezi decît elicoptere agitîndu-se de colo pînă colo şi-i simţi pe oameni sărutîndu-se – zise el strîmbîndu-se. „Ţapi şi maimuţoi!“²

Doar în vorbele lui Othello putea găsi un mijloc adecvat de a-şi transmite dispreţul şi ura.

— Oricum, nişte animale drăguţe şi blînde, murmură Controlorul într-o doară.

— De ce nu-i lăsaţi să vadă mai degrabă Othello?

— Ţi-am mai spus, e o vechitură. Şi, pe urmă, nici nu l-ar putea înţelege.

Da, asta era adevărat. Îşi aminti cum rîsese Helmholtz Watson de Romeo şi Julieta. După o pauză spuse:

— Atunci, măcar un lucru nou care să semene cu Othello şi pe care oamenii l-ar putea înţelege.

— Asta vrem cu toţii să scriem, de mult, zise Helmholtz, rupînd astfel tăcerea lui de pînă atunci.

— Dar nu-l veţi scrie niciodată, zise Controlorul. Pentru că dacă ar semăna într-adevăr cu Othello, nimeni nu l-ar înţelege, oricît de nou ar fi. Iar dacă ar fi cu adevărat nou, n-ar putea în nici un caz semăna cu Othello.

— De ce nu?

— Chiar aşa, de ce nu? reluă ca un ecou Helmholtz, începînd şi el să uite de realităţile neplăcute ale situaţiei în care se aflau. (Palid de spaimă şi îngrijorare, numai Bernard şi le aducea aminte; dar ceilalţi nu le băgau în seamă.) De ce nu?

— Pentru că lumea noastră nu mai e aceeaşi ca a lui Othello. Nu poţi face automobile populare fără oţel – şi nu poţi face tragedii fără instabilitate socială. Dar acum lumea e stabilă. Oamenii sînt fericiţi; capătă ceea ce vor şi nu cer niciodată ceea ce nu pot căpăta. Sînt înstăriţi; trăiesc în siguranţă; nu se îmbolnăvesc niciodată; nu se tem de moarte; voioşi, nu le pasă de patimi şi de bătrîneţe; n-au mame şi taţi care să-i necăjească şi să-i sîcîie; n-au soţii, ori copii, ori iubiţi şi iubite care să le stîrnească sentimente puternice; sînt condiţionaţi în aşa fel încît practic nu pot să se poarte decît aşa cum trebuie. Şi dacă ceva nu e în regulă, au la dispoziţie soma. Soma, pe care dumneata, domnule Sălbatic, te apuci s-o arunci pe fereastră în numele libertăţii. Libertate! spuse rîzînd Controlorul. Ca şi cum te-ai putea aştepta de la aceşti Delta să ştie ce-i aia libertate! Iar acum ai vrea ca ei să înţeleagă şi tragedia lui Othello. Dragul meu băiat!

Sălbaticul tăcu o vreme.

— Şi totuşi, insistă el cu încăpăţînare, Othello e bună, e mai bună decît filmele alea senzoriale.

— Bineînţeles, conveni Controlorul. Dar acesta este preţul pe care trebuie să-l plătim pentru stabilitate. Trebuie să alegi între fericire şi ceea ce pe vremuri oamenii numeau „artă superioară“. Pe aceasta noi am sacrificat-o. Am înlocuit-o cu filmele senzoriale şi cu orga de parfumuri.

— Bine, dar acestea nu spun nimic.

— Se spun doar pe sine; semnifică o mulţime de senzaţii agreabile pentru public.

— Bine, dar sînt… sînt spuse de un nătîng³.

Controlorul rîse:

— Nu eşti prea politicos cu prietenul dumitale, domnul Watson. Unul dintre cei mai distinşi ingineri ai emoţiilor pe care-i avem…

— Ba are dreptate, zise încruntat Helmholtz. Pentru că e, într-adevăr, o treabă nătîngă. Să scrii cînd n-ai nimic de spus…

— Tocmai. Asta cere o enormă ingeniozitate. Fabrici automobile populare dintr-o cantitate minimă de oţel – şi opere de artă din nimic altceva decît senzaţiile pure.

Sălbaticul clătină din cap:

— Mie toate astea mi se par oribile.

— Fireşte. Adevărata fericire pare întotdeauna destul de palidă şi sordidă în comparaţie cu supracompensaţiile chinurilor şi mizeriei sufleteşti. Şi, bineînţeles, stabilitatea nu e nici pe departe atît de spectaculoasă ca instabilitatea. Iar mulţumirea nu are nimic din strălucirea şi splendoarea unei lupte eficace împotriva nenorocirii, n-are nimic din pitorescul unei înfruntări cu ispita sau al unei prăbuşiri fatale adusă de patimă şi îndoială. Fericirea nu e niciodată măreaţă.

— Presupun că aveţi dreptate, încuviinţă după o pauză Sălbaticul. Dar trebuie neapărat să îmbrace forma atît de îngrozitoare a acelor gemeni?

Îşi trecu mîna peste ochi de parcă ar fi încercat să şteargă imaginea retrospectivă a acelor lungi şiruri de pitici identici de la mesele comune, turmele acelea de gemeni care stăteau la coadă la intrarea Gării Brentford a monoraiului, a acelor gîngănii umane care viermuiau în jurul patului de moarte al Lindei, faţa repetată la infinit a atacatorilor lui. Îşi privi mîna stîngă bandajată şi fu scuturat de un fior!

— Oribil! exclamă el.

— Da, dar cît de util! Văd că nu-ţi plac grupurile noastre bokanovskificate; dar te asigur că ele constituie temelia pe care se construieşte tot restul. Ei sînt giroscopul care stabilizează racheta statului nostru în zborul ei neabătut.

Glasul profund al Controlorului vibra palpitant; gesturile lui cuprindeau întregul spaţiu interstelar şi impulsul irezistibil al maşinii. Retorica lui Mustafa Mond se ridica aproape la nivelul Glasului Sintetic.

— Mă întrebam, spuse Sălbaticul, de ce i-aţi mai făcut – din moment ce din eprubetele alea puteţi scoate tot ce vreţi? Dacă tot munciţi la ele, de ce nu-i scoateţi pe toţi numai Alfa-Dublu-Plus?

Mustafa Mond rîse:

— Pentru că nu dorim cîtuşi de puţin să ni se taie beregata. Noi credem în fericire şi stabilitate. O societate de Alfa n-ar putea fi decît instabilă şi nefericită. Închipuieşte-ţi o fabrică în care să lucreze numai Alfa – adică indivizi separaţi şi neînrudiţi, cu ereditate bună şi condiţionaţi pentru a fi capabili (în anumite limite) să aibă o alegere liberă şi să-şi asume răspunderi. Ia închipuieşte-ţi cum ar arăta, repetă el.

Sălbaticul încercă să şi-o închipuie, dar nu reuşi.

— E o absurditate. Un om Alfa-Decantat, AlfaCondiţionat ar înnebuni dacă ar trebui să facă munca unor semicretini Epsilon – ar înnebuni sau ar începe să spargă totul în jur. Nişte Alfa pot fi socializaţi total, dar cu condiţia să-i pui să facă o treabă demnă de un Alfa. Numai de la un Epsilon te poţi aştepta să facă nişte sacrificii de Epsilon, pentru simplul motiv că lui nu i se par a fi jertfe; ele constituie doar linia de minimă rezistenţă. Condiţionarea unui Epsilon i-a trasat nişte şine pe care trebuie să se deplaseze. Nu se poate opri; e predestinat. Chiar şi după decantare, el se află tot într-o eprubetă – o eprubetă invizibilă de fixaţii infantile şi embrionice. Bineînţeles că fiecare dintre noi (continuă dus pe gînduri Controlorul) trece prin viaţă într-o eprubetă sau un flacon. Dacă se întîmplă să fim Alfa, aceste recipiente în care ne aflăm sînt relativ enorme. Am suferi cumplit dacă am fi închişi într-un spaţiu restrîns. Nu poţi turna surogat de şampanie pentru casta superioară în flacoane pentru castele inferioare. E un lucru evident din punct de vedere teoretic şi a fost dovedit şi în practică. Rezultatul experimentului din Cipru a fost întru totul convingător.

— Ce experiment? întrebă Sălbaticul.

Mustafa Mond zîmbi:

— Mă rog, i-am putea spune o experienţă în domeniul reîmbutelierii, dacă vrei. A început în anul 473 după Ford. Controlorii au curăţat insula Cipru de toţi locuitorii ei şi au recolonizat-o cu un grup special preparat de douăzeci şi două de mii de Alfa. Li s-a frunizat întregul utilaj agricol şi industrial de care aveau nevoie şi au fost lăsaţi să se administreze singuri. Rezultatul a confirmat toate previziunile teoretice: pămîntul n-a fost lucrat cum trebuia; în toate fabricile izbucneau greve; legile erau călcate în picioare, ordinele erau nesocotite; toţi oamenii repartizaţi temporar la o muncă inferioară se ţineau numai de intrigi pentru a obţine posturile înalte, iar cei care deţineau aceste posturi unelteau, la rîndul lor, pentru a şi le păstra cu orice preţ. În mai puţin de şase ani a izbucnit un război civil a-ntîia. După ce au fost ucişi nouăsprezece mii din cei douăzeci şi două de mii de Alfa, supravieţuitorii au semnat în unanimitate o petiţie către Controlorii Mondiali, rugîndu-i să ia guvernarea insulei. Ceea ce s-a şi întîmplat. Şi uite aşa a sfîrşit singura societate de Alfa pe care a cunoscut-o vreodată omenirea.

Sălbaticul oftă din rărunchi.

— Populaţia optimă, reluă Mustafa Mond, are ca model aisbergul: opt părţi din nouă sînt sub apă, numai a noua parte e la suprafaţă.

— Şi sînt fericiţi acolo sub apă?

— Mai fericiţi decît deasupra ei. Mai fericiţi decît, de exemplu, prietenii dumitale de aici, adăugă el arătîndu-i cu degetul pe Helmholtz şi Bernard.

— În pofida muncii aceleia îngrozitoare?

— Îngrozitoare? Lor nu li se pare aşa. Dimpotrivă, le place. E uşoară, e simplă ca o joacă de copii. Nici un fel de încordare pentru mintea sau muşchii lor. Şapte ore şi jumătate de muncă neistovitoare şi apoi raţia de soma, şi jocurile, şi copulaţia fără restricţii, şi filmele senzoriale, ce altceva şi-ar mai putea dori? E adevărat, ar putea cere reducerea orelor de lucru. Şi, bineînţeles, le-am putea oferi un program redus. Din punct de vedere tehnic, ar fi cum nu se poate mai simplu să reducem orarul de lucru al tuturor castelor inferioare la trei sau patru ceasuri pe zi. Dar asta i-ar face oare mai fericiţi? Aş, de unde ! S-a experimentat şi acest lucru, acum mai bine de un secol şi jumătate. În întreaga Irlandă s-a instaurat ziua de lucru de patru ore. Şi care au fost rezultatele ei? Nelinişte socială şi un spor considerabil al consumului de soma; asta a fost tot. Cele trei ore şi jumătate de loisir – timp liber – în plus erau departe de a constitui un izvor de fericire – pînă într-atît încît oamenii se simţeau constrînşi să-şi ia vacanţă de la ele. Biroul nostru de invenţii geme de planuri pentru economisirea eforturilor. Sînt mii de proiecte, adăugă Mustafa Mond cu un gest generos. Şi de ce nu le punem în aplicare? Tocmai de dragul muncitorilor. Ar fi de-a dreptul o cruzime să-i lovim cu un loisir excesiv. La fel şi cu agricultura. Dacă am vrea, am putea fabrica sintetic toate alimentele, pînă la ultima bucăţică. Dar n-o facem. Preferăm să păstrăm pe ogoare o treime din populaţie. Şi asta pentru binele ei – căci ia mai mult timp producerea hranei din pămînt decît din fabrică. Şi, pe urmă, trebuie să ne gîndim şi la stabilitatea noastră. Noi nu vrem să ne schimbăm. Fiecare schimbare reprezintă o ameninţare la adresa stabilităţii. Iată un motiv în plus pentru care aplicăm cu atîta zgîrcenie noile invenţii. Orice descoperire în domeniul ştiinţei pure este potenţial subversivă; pînă şi ştiinţa trebuie uneori să fie tratată ca un posibil inamic. Da, da, chiar şi ştiinţa.

Ştiinţa? Sălbaticul se încruntă. Cunoştea cuvîntul, dar n-ar fi putut spune exact ce înseamnă. Shakespeare şi bătrînii din pueblo nu pomeniseră niciodată de ştiinţă, iar de la Linda nu primise decît nişte vagi aluzii: ştiinţa era o chestie cu care făceai elicoptere, ceva care te făcea să rîzi la Sărbătoarea Recoltei, ceva care te împiedica să te zbîrceşti şi să-ţi pierzi dinţii. Sălbaticul făcu un efort disperat de a prinde înţelesul vorbelor Controlorului.

— Da, da, continuă Mustafa Mond, iată încă un element al rubricii „Costul stabilităţii“. Nu numai arta este incompatibilă cu fericirea, ci şi ştiinţa. Ştiinţa e periculoasă; trebuie să avem multă grijă, s-o ţinem în lanţ şi cu botniţă.

— Cum aşa? se minună Helmholtz. Bine, dar noi mereu spunem că ştiinţa e totul. E una dintre platitudinile repetate în cadrul hipnopedagogiei.

— De trei ori pe săptămînă între orele treisprezece şi şaptesprezece, se amestecă Bernard.

— Şi toată propaganda pe care o facem ştiinţei la Colegiu…

— Da; dar cărei ştiinţe? întrebă sarcastic Mustafa Mond. Voi n-aveţi nici un fel de pregătire ştiinţifică, aşa că nu puteţi judeca problema. Eu, în schimb, am fost la vremea mea un fizician destul de bun. Chiar prea bun – în orice caz, destul de bun ca să-mi dau seama că toată ştiinţa noastră e doar o carte de bucate, cu o teorie gastronomică ortodoxă, pe care nimeni n-are voie s-o pună la îndoială, şi o listă de reţete la care nu se poate adăuga nimic decît cu permisiunea specială a bucătarului-şef. Dar pe vremuri am fost un tînăr ajutor de bucătar ros de curiozitate. Am început să gătesc puţin pe cont propriu. Am gătit pe o linie neortodoxă, în taină. De fapt, am făcut un pic de ştiinţă adevărată, adăugă el şi apoi tăcu.

— Şi ce s-a întîmplat? îl întrebă Helmholtz Watson.

Controlorul oftă:

— Cam ceea ce o să vi se întîmple şi vouă, tinerilor. Era cît pe-aci să fiu trimis pe o insulă.

Cuvintele acestea avură un efect galvanic asupra lui Bernard, stîrnindu-i o ieşire violentă şi lipsită de decenţă:

— Să mă trimiteţi pe o insulă? Tocmai pe mine?

Sări în sus, străbătu încăperea şi începu să gesticuleze în faţa Controlorului.

— Pe mine nu mă puteţi trimite. N-am făcut nimic. Ceilalţi au fost de vină. Jur că ceilalţi au fost.

Şi întinse un deget acuzator către Helmholtz şi către Sălbatic.

— Vai, vă rog, nu mă trimiteţi în Islanda, promit solemn să fac tot ce trebuie. Vă rog mult să-mi acordaţi o şansă. Vă rog, acordaţi-mi o şansă.

Şi lacrimile începură să-i şiroiască pe obraji.

— Vă rog să mă credeţi că e vina lor, suspină el. Şi nu în Islanda. Ah, o rog pe Forditatea Voastră, o rog mult…

Şi, într-un paroxism de umilinţă abjectă, se aruncă în genunchi la picioarele Controlorului. Mustafa încercă să-l ridice; dar Bernard se încăpăţînă să se gudure ca un cîine bătut; vorbele îi ieşeau din gură şuvoi, fără încetare. Pînă la urmă Controlorul se văzu silit să sune după al patrulea secretar, căruia îi porunci:

— Adu trei oameni şi du-l pe domnul Marx într-un dormitor. Fă-i o vaporizare bună cu soma, pe urmă pune-l în pat şi lasă-l să se liniştească.

Al patrulea secretar ieşi şi se întoarse cu nişte valeţi gemeni, în uniforme verzi. Bernard fu scos din încăpere, în pofida ţipetelor şi suspinelor lui jalnice.

— Parcă ar fi vrut cineva să-i taie capul, aşa de tare se văicăreşte, zise Controlorul cînd se închise uşa. Pe cînd, de fapt, dacă ar avea măcar un pic de minte în cap, ar înţelege că pedeapsa aceasta e în realitate o răsplată pentru el. E trimis pe o insulă, adică într-un loc unde va întîlni grupurile cele mai interesante de bărbaţi şi femei care pot fi găsiţi undeva pe lume. Toţi oamenii care, dintr-un motiv sau altul, au devenit prea individualişti, prea plini de sine pentru a se mai încadra în viaţa unei comunităţi. Toţi oamenii care nu sînt mulţumiţi de ortodoxie, care au idei proprii, independente. Cu alte cuvinte, toţi cei care sînt cineva. Aproape că te invidiez, domnule Watson.

Helmholtz pufni în rîs:

— Atunci, de ce nu sînteţi şi dumneavoastră pe o insulă?

— Pentru că, în cele din urmă, am preferat locul ăsta. Mi s-a dat să aleg: ori să fiu trimis pe o insulă unde aş putea să-mi continuu cercetările în domeniul meu, al ştiinţei pure, ori să fiu angajat al Consiliului Controlorilor, cu perspectiva de a urca treptat pînă la un post de Controlor. Am ales această variantă şi am lăsat baltă ştiinţa.

După o scurtă pauză adăugă:

— Uneori tînjesc după ştiinţă. Fericirea e un stăpîn aspru – mai ales fericirea altora. Un stăpîn mult mai aspru – dacă nu eşti condiţionat în aşa fel încît s-o accepţi fără să pui nici un fel de întrebări – decît e adevărul.

Oftă, tăcu din nou, apoi reluă pe un ton mai vioi:

— Mă rog, datoria e datorie. Nu poţi să ţii seama numai de preferinţe. Mă interesează adevărul, îmi place ştiinţa. Dar adevărul e o ameninţare, iar ştiinţa e un pericol public. E la fel de periculoasă pe cît a fost de benefică înainte. Ne-a oferit echilibrul cel mai stabil din întreaga istorie a omenirii. Prin comparaţie, chiar şi cel al Chinei părea îngrozitor de nesigur; nici măcar matriarhatul primitiv n-a fost mai stabil decît epoca noastră. Şi toate astea, repet, mulţumită ştiinţei. Dar nu-i putem îngădui ştiinţei să ducă de rîpă toată treaba bună pe care am făcut-o. Tocmai de aceea îi limităm cu atîta grijă aria cercetărilor – şi de aceea era cît pe-aci să fiu trimis pe o insulă. Noi nu-i putem permite ştiinţei să se ocupe de altceva decît de problemele cele mai imediate ale momentului. Toate celelalte studii ştiinţifice sînt descurajate cu multă grijă şi sîrguinţă. E foarte curios – continuă el după o scurtă pauză – să citeşti ce scriau oamenii din vremea Marelui Ford despre progresul ştiinţei. După cît se pare, ei îşi închipuiau că aceasta ar putea fi lăsată să meargă înainte la nesfîrşit, indiferent de toate celelalte lucruri. Cunoaşterea era binele cel mai înalt, adevărul constituia valoarea supremă; tot restul era secundar şi subordonat lor. Dar, într-adevăr, încă de pe atunci ideile începeau să se schimbe. Însuşi Marele Ford a făcut foarte mult pentru a deplasa accentul de la adevăr şi frumuseţe către confort şi fericire. Schimbarea era cerută de producţia de masă. Fericirea universală face să se învîrtească mereu roţile; adevărul şi frumuseţea n-o pot face. Şi, bineînţeles, ori de cîte ori masele puneau mîna pe puterea politică, ceea ce conta era fericirea, mai degrabă decît adevărul şi frumuseţea. Şi totuşi, în pofida tuturor lucrurilor, se permiteau încă fără nici o restricţie cercetările ştiinţifice. Oamenii mai vorbeau de adevăr şi frumuseţe, ca şi cum ar fi fost bunurile cele mai de preţ. Asta pînă la Războiul de nouă ani. Acest război i-a făcut însă cu adevărat să-şi schimbe mentalitatea. Ce rost mai are adevărul, sau frumuseţea, sau cunoaşterea, cînd de jur-împrejurul tău explodează bombe bacteriologice? Atunci a început să fie întîia oară controlată ştiinţa – după Războiul de nouă ani. Atunci s-au arătat oamenii dispuşi să li se controleze pînă şi poftele. Totul pentru o viaţă liniştită. Şi de atunci încoace nu facem decît să controlăm. Bineînţeles că adevărul a avut de suferit. Dar fericirea a avut numai de cîştigat. Nu poţi căpăta totul pe gratis. Fericirea are şi ea un preţ, care trebuie plătit. Dumneata, domnule Watson, plăteşti pentru ea – plăteşti pentru că întîmplător te interesează prea mult frumuseţea. Pe mine m-a interesat prea mult adevărul; şi am plătit şi eu.

— Dar dumneavoastră n-aţi fost trimis pe o insulă, spuse Sălbaticul, care nu mai vorbise de mult.

Controlorul zîmbi:

— Tocmai aşa am plătit. Alegîndu-mi să slujesc fericirea. Altora – nu a mea. După o pauză adăugă: norocul face să fie foarte multe insule pe lume. Nu ştiu ce ne-am face fără ele. Probabil v-am băga pe toţi în camera de exterminare. Apropo, domnule Watson, ai prefera clima tropicală? De exemplu, insulele Marchize? Ori arhipelagul Samoa? Sau, dimpotrivă, o climă mai înviorătoare?

Helmholtz se ridică de pe scaunul pneumatic:

— Aş prefera o climă foarte rea. Cred că într-o asemenea climă omul ar putea scrie mai bine. De exemplu, dacă ar bate vînturi puternice şi uragane…

Controlorul încuviinţă din cap:

— Îmi place dîrzenia dumitale, domnule Watson. O apreciez chiar foarte mult. Tot atît de mult pe cît o dezaprob în calitatea mea oficială. Zîmbi: — Ce-ai zice de insulele Falkland?

— Da, cred că mi-ar conveni, spuse Helmholtz. Dar acum, dacă nu vă supăraţi, m-aş duce să văd ce face bietul Bernard.

1. Caliban în Furtuna, III, 2, 146-148, ed. cit., vol. 8, 1990, p. 388.

2. Othello, III, 3, 403.

3. „E o poveste spusă de un nătîng“, citat din Macbeth, V, 5, 27, ed. cit., vol. 7, 1988, p. 323.

Capitolul XVII

— Arta, ştiinţa – s-ar părea că aţi plătit cu un preţ foarte mare fericirea dumneavoastră, spuse Sălbaticul cînd rămase singur cu Controlorul. Mai există şi altceva?

— Mă rog, religia, fireşte, răspunse Mustafa Mond. A existat pe vremuri ceva care se numea Dumnezeu – înainte de Războiul de nouă ani. A, dar era să uit; presupun că dumneata ştii totul despre Dumnezeu.

— Păi…

Sălbaticul şovăi. Ar fi vrut să spună ceva despre singurătate, despre noapte, despre mesa întinzîndu-se palidă în lumina lunii, despre prăpastie, despre prăbuşirea în umbră şi întuneric, despre moarte. Ar fi vrut să vorbească; dar nu găsea cuvinte potrivite. Nici măcar din Shakespeare.

Între timp, Controlorul trecuse în partea cealaltă a încăperii, iar acum deschidea un seif mare plasat în perete între două biblioteci. Uşa grea de metal se deschise de tot. Scotocind prin întunericul dinăuntru, Mustafa Mond spuse:

— E un subiect care m-a interesat întotdeauna. Scoase afară un volum mare, cu coperte negre: — De exemplu, n-ai citit niciodată asta.

Sălbaticul luă cartea şi citi cu glas tare pe pagina de titlu:

— Sfînta Scriptură, cuprinzînd Vechiul şi Noul Testament.

— Şi nici asta.

Era o cărticică micuţă, rămasă fără coperţi.

— De Imitatione Christi.¹

— Şi nici asta.

Îi mai dădu un volum.

— Variaţiile experienţei religioase de William James², citi Sălbaticul.

— Şi mai am şi altele din astea, continuă Mustafa Mond, aşezîndu-se la loc pe scaun. O întreagă colecţie de cărţi pornografice de pe vremuri. Dumnezeu în seif şi Ford pe raft – comentă el rîzînd şi arătînd către biblioteca lui aflată la vedere – rafturile cu cărţi, rastelele de bobine pentru maşini de citit şi role de magnetofon.

— Dar dacă ştiţi despre Dumnezeu, de ce nu le spuneţi şi lor? întrebă indignat Sălbaticul. De ce nu le daţi cărţile acestea despre Dumnezeu?

— Din acelaşi motiv pentru care nu le dăm nici Othello: sînt vechi; sînt despre Dumnezeul de acum nu ştiu cîte veacuri. Nu despre Dumnezeul de acum.

— Dar Dumnezeu nu se schimbă.

— Oamenii, însă, da.

— Şi ce contează?

— Contează enorm, spuse Mustafa Mond. Se ridică din nou şi se îndreptă spre seif. A existat un individ numit Cardinalul Newman³, exclamă el în treacăt, un fel de Cantor-Şef al unui Cor Comunitar.

— „Eu, Pandolfo, Cardinalul frumosului Milano.“⁴ Am citit despre ei în Shakespeare.

— Bineînţeles. Ei, după cum spuneam, a existat un individ numit cardinalul Newman. A, uite-i cartea. Şi o scoase afară. Acum, dacă tot am umblat, am s-o scot şi pe asta. E scrisă de un oarecare Maine de Biran⁵. A fost filosof, dacă ştii ce înseamnă asta.

— „Un om care visează mai puţine lucruri decît se află în cer şi pe pămînt“⁶, răspunse prompt Sălbaticul.

— Chiar aşa. Uite, am să-ţi citesc unul dintre lucrurile la care chiar „visa“ la un moment dat. Între timp, ascultă ce spunea acest vechi CantorŞef… Deschise cartea într-un loc unde pusese un semn şi începu să citească: „Noi nu ne aparţinem nouă înşine, după cum nici ceea ce avem nu este al nostru. Noi nu ne-am creat pe noi înşine, nu putem avea putere supremă asupra noastră. Nu sîntem propriii noştri stăpîni. Sîntem proprietatea lui Dumnezeu. Nu e oare o fericire pentru noi să vedem lucrurile astfel? E oare vreo fericire sau vreo mîngîiere să socotim că noi «sîntem ai noştri»? Se prea poate să gîndească astfel cei tineri şi prosperi. Acestora s-ar zice că li se pare mare lucru să aibă totul, după cum gîndesc ei, şi toate să meargă după capul lor – să nu depindă de nimeni – să nu trebuiască să se gîndească la nimic din ceea ce nu văd cu ochii, să scape de bătaia de cap plictisitoare a permanentei recunoaşteri, a permanentei rugăciuni, a permanentei raportări a ceea ce fac din vrerea altcuiva. Dar, pe măsură ce timpul trece, şi ei, la fel ca toţi oamenii, vor constata că independenţa nu e făcută pentru om – că este o stare nefirească – care merge o vreme, dar nu ne poate duce în siguranţă pînă la capăt…“

Mustafa Mond făcu o pauză, lăsă jos prima carte şi, ridicînd-o pe cealaltă, o răsfoi:

— Ia să luăm pasajul ăsta, de exemplu, zise el, şi începu lectura cu glasul lui profund: „Omul îmbătrîneşte; simte în el acea senzaţie fundamentală de slăbiciune, de apatie, de neplăcere care însoţeşte îmbătrînirea; şi, simţindu-se astfel, îşi închipuie că e pur şi simplu bolnav, şi-şi alină temerile cu gîndul că această situaţie tulburătoare se datorează unei cauze anume, de care speră să scape, ca de o boală. Închipuiri deşarte! Boala aceasta este bătrîneţea; şi e o boală cumplită. Se zice că tocmai teama de moarte şi de ceea ce vine după moarte îi face pe oameni să se întoarcă spre credinţa religioasă pe măsură ce înaintează în vîrstă. Dar propria mea experienţă mi-a adus convingerea că, pe lîngă asemenea spaime ori închipuiri, sentimentul religios tinde să se dezvolte pe măsură ce înaintăm în vîrstă; să se dezvolte pentru că, pe măsură ce patimile se potolesc, pe măsură ce fantezia şi sensibilităţile sînt mai puţin stîrnite şi mai greu de stîrnit, raţiunea noastră e tot mai puţin tulburată în funcţionarea ei, mai puţin întunecată de imaginile, dorinţele şi abaterile care o absorbeau pe vremuri; drept care, Dumnezeu apare ca dindărătul unui nor; sufletul nostru simte, vede izvorul tuturor luminilor şi se întoarce către el, în mod firesc şi inevitabil; căci acum, cînd tot ceea ce i-a dat lumii senzoriale viaţă şi farmec a început să se scurgă tot mai departe de noi, acum, cînd existenţa fenomenală nu mai este susţinută de impresii din interior sau din exterior, simţim nevoia să ne sprijinim pe ceva care dăinuie, ceva care n-o să ne trădeze niciodată – o realitate, un adevăr absolut şi etern. Da, în mod inevitabil ne întoarcem către Dumnezeu; căci acest sentiment religios este prin însăşi natura lui atît de pur, atît de încîntător pentru sufletul care îl cunoaşte, încît ne despăgubeşte pentru toate celelalte pierderi suferite“.

Mustafa Mond închise cartea şi se lăsă pe speteaza scaunului.

— Unul dintre numeroasele lucruri din cer şi de pe pămînt la care aceşti filosofi n-au visat este acesta (şi făcu un gest larg cu mîna), adică noi, lumea modernă. Citi iar: „Nu poţi fi independent de Dumnezeu decît atîta vreme cît te bucuri de tinereţe şi prosperitate; independenţa nu e suficientă pentru a te duce fără primejdii pînă la capăt“. Ei bine, acum noi ne bucurăm de tinereţe şi prosperitate pînă la capăt. Ce urmează? Fără doar şi poate, faptul că ne putem permite să fim independenţi de Dumnezeu. „Sentimentul religios ne va despăgubi pentru toate pierderile suferite.“ Dar, de fapt, noi nu suferim nici un fel de pierderi care să trebuiască să ne fie compensate; sentimentul religios este de prisos. Şi de ce ar trebui să mai alergăm în căutarea unui înlocuitor al dorinţelor tinereşti, cînd acestea nu ne lipsesc niciodată? De ce să căutăm un surogat pentru distracţii, cînd continuăm să ne bucurăm pînă în ultima clipă de toate prostioarele şi năzbîtiile de altădată? Ce nevoie mai avem de repaus, cînd minţile şi trupurile noastre continuă să savureze din plin activitatea? Ce nevoie mai avem de consolări, cînd avem soma? De ce ne mai trebuie ceva constant şi neschimbător, cînd există ordinea socială?

— Deci dumneavoastră credeţi că nu există Dumnezeu?

— Ba nu, eu cred că probabil există un Dumnezeu.

— Atunci de ce…?

Mustafa Mond îl opri cu un gest şi continuă:

— Dar el se manifestă în moduri diferite pentru oameni diferiţi. În vremurile premoderne s-a manifestat sub forma fiinţei descrise în aceste cărţi. Acum însă…

— Cum se manifestă acum?

— Păi se manifestă ca o absenţă; ca şi cum nici nu ar exista.

— Asta e din vina voastră.

— Hai să zicem din vina civilizaţiei. Dumnezeu nu e compatibil cu maşinile, cu medicina ştiinţifică şi cu fericirea universală. Trebuie să faci o opţiune. Civilizaţia noastră a ales maşinile, şi medicina, şi fericirea. Tocmai de aceea trebuie să ţin încuiate în seif cărţile astea. Sînt obscene. Oamenii ar fi şocaţi dacă…

Sălbaticul îl întrerupse:

— Bine, dar nu este firesc să simţi că există un Dumnezeu?

— Ai putea la fel de bine să te întrebi dacă e firesc să te închei la pantaloni cu fermoare, zise sarcastic Controlorul. Dumneata îmi aminteşti de un alt individ din ăia de demult, numit Bradley⁷. El definea filosofia drept descoperirea unei raţiuni greşite pentru ceea ce omul crede în mod instinctiv. De parcă omul ar crede în ceva în mod instinctiv! Omul crede anumite lucruri pentru că a fost condiţionat să le creadă. Descoperirea unor raţiuni greşite ale lucrurilor pe care le crezi, din alte raţiuni, greşite – asta înseamnă filosofia. Oamenii cred în Dumnezeu pentru că au fost condiţionaţi să creadă în el.

— Şi totuşi, insistă Sălbaticul, e firesc să crezi în Dumnezeu cînd eşti singur – singur de tot în toiul nopţii, gîndindu-te la moarte…

— Dar acum oamenii nu sînt niciodată singuri! zise Mustafa Mond. Noi îi facem să urască singurătatea; şi le aranjăm vieţile astfel încît le e aproape imposibil să mai fie vreodată singuri.

Sălbaticul clătină posomorît din cap. La Malpais suferise pentru că fusese ostracizat de la activităţile obşteşti din pueblo, în Londra civilizată suferea pentru că nu mai putea scăpa de activităţile acestea comunitare, nu putea să se bucure niciodată de tihna singurătăţii.

— Vă amintiţi fragmentul acela din Regele Lear? întrebă într-un tîrziu Sălbaticul: „Ciudat de drepţi sînt zeii, cînd păcatul ce ne-a plăcut să-l facem ni-i pedeapsa: cu ochii lui plăti şi tata noaptea păcatului din care te-ai născut“⁸, iar Edmund răspunde – nu uitaţi că e rănit, pe moarte: „E prea adevărat ce spui, şi roata norocului oprită-i pentru mine“⁹. Ei, de asta ce spuneţi? Nu s-ar părea că există un Dumnezeu care chiverniseşte lucrurile, împărţind pedepse şi răsplăţi?

— Da, chiar aşa ţi se pare? îl întrebă la rîndul său Controlorul. Îţi poţi îngădui tot soiul de vicii plăcute cu o femeie stearpă, fără să rişti să-ţi scoată ochii amanta fiului tău: „Roata norocului oprită-i pentru mine“. Dar unde ar fi astăzi Edmund? S-ar lăfăi pe un fotoliu pneumatic, cu mîna pe după talia unei fete, sugîndu-şi guma de mestecat cu hormoni sexuali şi privind un film senzorial. Zeii sînt drepţi, nu încape nici o îndoială, dar codul legilor lor este dictat, în ultimă instanţă, de oamenii care organizează societatea, Providenţa ia exemplu de la oameni.

— Sînteţi sigur? întrebă Sălbaticul. Sînteţi chiar atît de sigur că Edmund cel din fotoliul pneumatic n-a fost pedepsit tot atît de aspru ca şi Edmund care e rănit şi căruia o dată cu sîngele i se scurge din trup şi viaţa? Zeii sînt drepţi. N-au folosit ei viciile plăcute lui ca un mijloc de a-l degrada şi înjosi?

— De a-l degrada? Din ce situaţie? De pe ce treaptă? Ca cetăţean fericit, muncitor şi, totodată, ca bun consumator, este perfect. Bineînţeles, dacă alegi vreun alt etalon decît al nostru, atunci ai putea eventual să spui că a fost înjosit. Dar trebuie să te menţii în limitele aceluiaşi cod de postulate. Nu poţi să joci golf electromagnetic după regulile Popicelor centrifuge.

— „Fiindcă vitejia şi onoarea au inimi iepureşti cînd raţiunea le-ndoapă gîndul; multa judecată înfricoşează inima bărbată.“¹⁰

— Ei haide, haide, ripostă Mustafa Mond, împingi lucrurile cam prea departe, nu crezi?

— Dacă v-aţi îngădui să vă gîndiţi la Dumnezeu, nu v-aţi lăsa degradaţi de viciile plăcute. Aţi avea un motiv să înduraţi răbdători lucrurile, să le faceţi cu multă bărbăţie. Am văzut asta la indieni.

— Nu mă-ndoiesc, îi replică Mustafa Mond. Numai că noi nu sîntem indieni. Nu e cîtuşi de puţin nevoie ca un om civilizat să suporte vreun lucru de-a dreptul neplăcut. Iar în ceea ce priveşte facerea unor lucruri – ferească Ford să-i intre cumva în cap o asemenea idee. Întreaga ordine socială s-ar răsturna dacă oamenii ar începe să facă lucrurile după capul lor.

— Bine, dar atunci cum rămîne cu abnegaţia? Dacă aţi avea un Dumnezeu, aţi avea un motiv de abnegaţie.

— Dar civilizaţia industrială nu este posibilă decît în absenţa abnegaţiei. Desfătarea individului trebuie împinsă pînă la limitele impuse de igienă şi de economie. Altfel, rotiţele mecanismului ar înceta să se mai învîrtească.

— Dar aţi avea un motiv de castitate! spuse Sălbaticul roşind puţin în timp ce rostea aceste cuvinte.

— Castitatea înseamnă patimă, castitatea înseamnă neurastenie. Patima şi neurastenia înseamnă instabilitate. Iar instabilitatea înseamnă sfîrşitul civilizaţiei. Nu poţi avea o civilizaţie durabilă fără o mulţime de vicii plăcute.

— Dar Dumnezeu este cauza a tot ce e nobil şi frumos şi eroic. Dacă aţi avea un Dumnezeu…

— Tinere dragă, îi zise prietenos Mustafa Mond, civilizaţia n-are cîtuşi de puţin nevoie de nobleţe sau de eroism. Chestiile astea sînt doar simptome ale ineficacităţii politice. Într-o societate ca a noastră, organizată corespunzător, nimeni nu are prilejul de a deveni nobil sau erou. Pentru ca să se nască un asemenea prilej, ar trebui să se destabilizeze de tot situaţia. Acolo unde sînt războaie, unde oamenii sînt dezbinaţi în convingerile sau ataşamentele lor, unde apar ispite cărora trebuie să li se împotrivească, lucruri îndrăgite care trebuie obţinute ori apărate prin luptă – acolo, evident, capătă oarecare sens nobleţea şi eroismul. Dar azi nu mai avem războaie. Şi se iau cele mai mari precauţii pentru a-i împiedica pe oameni să se îndrăgostească prea tare de cineva. Nu mai există dezbinări în materie de convingeri sau ataşamente; eşti condiţionat astfel încît să nu poţi să nu faci ceea ce trebuie. Iar ceea ce trebuie să faci este în general atît de agreabil – şi li se dă frîu liber atîtor impulsuri fireşti – încît, de fapt, nu există ispite cărora să li te împotriveşti. Iar dacă vreodată, din cine ştie ce ghinion nemaipomenit, s-ar întîmpla cumva ceva neplăcut, păi, na, există întotdeauna soma care să-ţi ofere o sărbătoare sau o vacanţă, posibilitatea de a fugi de realitate. Ai întotdeauna la îndemînă soma ca să-ţi potolească furia, să te împace cu duşmanii, să te facă răbdător şi capabil să înduri multă vreme orice. În trecut nu puteai realiza aceste lucruri decît cu mari eforturi şi după ani îndelungaţi de educaţie morală chinuitoare. Acum înghiţi două-trei tablete de o jumătate de gram şi gata. Acum oricine poate fi virtuos. Poţi duce cu tine într-o sticluţă cel puţin jumătate din etică. Creştinismul fără lacrimi – asta este soma.

— Bine, dar lacrimile sînt necesare. Nu vă aduceţi aminte ce spunea Othello? „Furtuna tot mereu de mi-ar aduce atît senin, atunci să sufle vîntul trezind moartea.“¹¹ Era o poveste pe care ne-o spunea un indian bătrîn, despre Fata de la Mátsaki. Flăcăii care voiau s-o ia de nevastă trebuiau să sape grădina o dimineaţă întreagă. Treaba părea un fleac; dar roiau pe acolo muşte şi ţînţari – gîngănii din acelea vrăjite. Cei mai mulţi dintre flăcăi pur şi simplu nu rezistau la înţepăturile şi muşcăturile lor. Dar cel care a rezistat – acela a cîştigat mîna fetei.

— Fermecător! Dar în ţările civilizate, spuse Controlorul, poţi să posezi fetele fără să fii nevoit să le sapi grădina; în schimb, nu mai sînt nici muşte, nici ţînţari care să te înţepe. De veacuri întregi am scăpat de aceste gîngănii.

Sălbaticul încuviinţă din cap, dar încruntă din sprîncene:

— Aţi scăpat de ele. Da, aşa faceţi cu toate. Scăpaţi de toate neplăcerile, în loc să învăţaţi să le faceţi faţă. „Mai vrednic oare e să rabzi în cuget ale vitregiei praştii şi săgeţi, sau fierul să-l ridici asupra mării de griji – şi să le curmi?“¹²… dar voi nu faceţi nici una, nici alta. Nici nu răbdaţi, nici nu ridicaţi sabia asupra lor. Doar desfiinţaţi praştiile şi săgeţile. E prea uşor asta.

Amuţi brusc, cu gîndul la maică-sa. În rezerva ei de la etajul treizeci şi şapte, Linda plutise pe o mare de lumini cîntătoare şi de mîngîieri parfumate – plutise departe, dincolo de spaţiu, dincolo de timp, departe de închisoarea amintirilor ei, a obiceiurilor ei, a trupului ei îmbătrînit şi buhăit. Iar Tomakin, ex-Director al Incubatoarelor şi Condiţionării, Tomakin era încă în concediu – în vacanţă, departe de umilinţe şi dureri, într-o lume în care nu putea auzi cuvintele acelea, rîsul acela batjocoritor, nu putea vedea faţa aceea hidoasă, nu putea simţi braţele acelea umede şi flasce în jurul gîtului, într-o lume frumoasă…

— Ceea ce v-ar trebui, măcar din cînd în cînd, ca o schimbare, ar fi ceva care să stîrnească lacrimi, continuă Sălbaticul. Aici nimic nu costă destul.

(— Douăsprezece milioane şi jumătate de dolari – i se împotrivise Henry Foster cînd Sălbaticul îi spusese şi lui acelaşi lucru. Douăsprezece milioane şi jumătate – atît a costat noul Centru de Condiţionare. Nici un cent mai puţin.)

— „Încredinţînd ce-i muritor şi şubred norocului, primejdiei şi morţii, pentru un ciob.“¹³ Asta nu înseamnă nimic? întrebă el, ridicînd ochii către Mustafa Mond. Şi asta lăsîndu-l la o parte pe Dumnezeu – deşi fireşte că Dumnezeu ar putea fi motivul. A trăi înfruntînd primejdia nu înseamnă nimic?

— Ba da, chiar foarte mult, răspunse Controlorul. Bărbaţilor şi femeilor trebuie să li se stimuleze din cînd în cînd secreţia de adrenalină.

— Cum? îl întrebă Sălbaticul, fără să înţeleagă.

— E una dintre condiţiile sănătăţii perfecte. Tocmai de aceea am impus ca obligatorii tratamente cu SPV.

— SPV?

— Surogat de Pasiune Violentă. Administrat cu regularitate o dată pe lună. Inundăm întregul sistem al organismului cu adrenalină. Este echivalentul fiziologic complet al spaimei şi al furiei. Are toate efectele tonice ale uciderii Desdemonei şi ale suferinţelor ei cînd o strînge de gît Othello – dar fără nici unul dintre inconvenientele acestora.

— Dar mie îmi plac inconvenientele.

— Nouă nu. Noi preferăm să facem totul într-un mod confortabil.

— Eu unul nu vreau confort. Îl vreau pe Dumnezeu, vreau poezie, vreau primejdie adevărată, vreau libertate, vreau bunătate. Vreau păcatul.

— De fapt, dumneata pretinzi dreptul de a fi nefericit, îi spuse Mustafa Mond.

— Mă rog, fie şi aşa! îl sfidă Sălbaticul. Cer dreptul la nefericire.

— Ca să nu mai pomenim de dreptul de a îmbătrîni, de a te urîţi şi de a ajunge neputincios. Dreptul de a suferi de sifilis şi cancer; dreptul de a avea prea puţină hrană; dreptul de a te umple de păduchi; dreptul de a trăi grija permanentă a zilei de mîine; dreptul de a te îmbolnăvi de tifos; dreptul de a fi chinuit de tot felul de dureri inimaginabile.

Urmă o lungă tăcere.

— Da, da, cer toate astea! exclamă într-un tîrziu Sălbaticul.

Mustafa Mond dădu din umeri:

— Să-ţi fie de bine.

1. Despre imitarea lui Hristos sau Drumul sufletului către desăvîrşire, operă mistică vestită, scrisă în latină de călugărul german Thomas à Kempis (1380-1471).

2. Filosof american (1842-1910), fratele romancierului Henry James.

3. John Henry Newman (1801-1890), prelat, filosof şi scriitor britanic, reformator al Evanghelismului, ca promotor al „mişcării oxfordiene“.

4. Pandulph (Pandolfo), emisarul Papei care-l excomunică pe Regele Ioan (Fără de ţară) în piesa omonimă a lui Shakespeare.

5. Maine de Biran (1766-1824), filosof şi politician francez.

6. Interpretare a cuvintelor spuse de Hamlet lui Horatio: „Mai multe-s pe pămînt şi-n cer, Horaţio, decît închipuie filosofia ta“ (Hamlet, I, 1, 167).

7. Francis Herbert Bradley (1846-1924), filosof irlandez.

8. Regele Lear, V, 3, 170-174, trad. Mihnea Gheorghiu, ed. cit., vol. 7, 1988, p. 206.

9. Ibid., V, 3, 175-176.

10. Troilus şi Cresida, II, 2, 54-55, ed. cit., vol. 6, 1987, p. 35.

11. Othello, II, 1, 187-188, ed. cit., vol. 6, 1987, p. 291.

12. Hamlet, III, 1, 58-61, ed. cit., vol. 5, 1986, p. 371.

13. Ibid., IV, 4, 51-53, p. 400.

Capitolul XVIII

Uşa era întredeschisă. Intrară.

— John!

Din baie veni un zgomot neplăcut şi caracteristic.

— S-a întîmplat ceva? strigă Helmholtz.

Nici un răspuns. Sunetul neplăcut se repetă – o dată şi încă o dată; apoi tăcere. Pe urmă se trase zăvorul, se deschise uşa de la baie şi dinăuntru apăru Sălbaticul, palid ca moartea.

— Hei, John, dar arăţi groaznic! exclamă îngrijorat Helmholtz.

— Ai mîncat ceva care ţi-a căzut greu la stomac? îl întrebă Bernard.

Sălbaticul încuviinţă din cap:

— Am mîncat civilizaţie.

— Cum?

— M-a otrăvit, m-a pîngărit. Şi pe urmă – adăugă el cu glas scăzut – mi-am mîncat propria ticăloşie.

— Bine, bine, dar fii mai explicit… Adică, vreau să spun, adineauri tocmai…

— Acum m-am purificat, spuse Sălbaticul. Am înghiţit nişte muştar cu apă caldă.

Cei doi se uitară uimiţi la el.

— Adică, vrei să spui că ai făcut-o intenţionat? întrebă Bernard.

— Aşa se purifică întotdeauna indienii. Se aşeză şi, oftînd, îşi trecu mîna peste frunte. Am să mă odihnesc un minut-două. Sînt cam obosit.

— Păi nici nu mă mai mir, zise Helmholtz şi, după o pauză, adăugă pe un alt ton:

— Am venit să ne luăm rămas bun de la tine. Plecăm mîine dimineaţă.

— Da, plecăm mîine dimineaţă, zise Bernard, pe faţa căruia Sălbaticul remarcă o expresie nouă, de resemnare. Şi apropo, John, continuă acesta, aplecîndu-se înainte şi punînd mîna pe genunchiul Sălbaticului, vreau să-ţi spun că-mi pare foarte rău de tot ce s-a întîmplat ieri. Roşi. Vreau să-ţi spun cît de ruşinat sînt – şi continuă cu glas foarte nesigur – cît de… cît de…

Sălbaticul îi reteză vorba şi luîndu-i mîna într-a lui i-o strînse cu afecţiune.

— Helmholtz s-a purtat admirabil cu mine, reluă Bernard după o scurtă pauză. Fără el, cred că aş fi…

— Ei lasă, lasă, se împotrivi Helmholtz.

Tăcură o vreme. În pofida tristeţii lor – sau, poate, tocmai datorită ei; căci tristeţea lor era expresia afecţunii lor reciproce – cei trei tineri erau fericiţi.

— Am fost azi-dimineaţă în audienţă la Controlor, spuse într-un tîrziu Sălbaticul.

— Pentru ce?

— Ca să-l rog să-mi dea voie să vin cu voi pe insule.

— Şi ce ţi-a răspuns? îl întrebă cu sufletul la gură Helmholtz.

Sălbaticul clătină din cap:

— Nu m-a lăsat.

— De ce?

— Zicea că vrea să-şi continue experienţele. Dar să fiu al dracului, adăugă Sălbaticul înfuriindu-se brusc, dacă-i mai las să facă experienţe pe pielea mea. Puţin îmi pasă de toţi Controlorii de pe lume. Şi eu plec mîine.

— Unde? întrebară la unison cei doi.

Sălbaticul dădu din umeri:

— Oriunde. Nu-mi pasă. Atîta timp cît pot fi singur.

De la Guildford, coridorul aerian străbătea Valea Wey pînă la Godalming, apoi, trecînd prin Milford şi Witley, ajungea la Haslemere şi apoi mai departe, prin Petersfield, către Portsmouth. Aproape paralele cu el, coridorul de întoarcere spre Londra trecea peste Worplesdon, Tongham, Puttenham, Elstead şi Grayshott. Între Spinarea Porcului şi Capul Ciutei erau cîteva locuri unde distanţa dintre cele două linii nu era mai mare de şase-şapte kilometri. O depărtare prea mică pentru piloţii neglijenţi – mai ales noaptea şi mai ales dacă înghiţiseră o jumătate de gram în plus. Avuseseră loc accidente. Grave de tot. Se luase hotărîrea de a se devia coridorul de întoarcere spre Londra cu cîţiva kilometri mai spre vest. Între Grayshott şi Tongham, patru faruri aeriene părăsite marcau vechiul drum dintre Portsmouth şi Londra. În tării, deasupra lor, cerul era mut şi pustiu. Acum elicopterele bîzîiau şi huruiau fără încetare deasupra localităţilor Selborne, Bordon şi Farnham.

Sălbaticul îşi alesese drept sihăstrie vechiul far care se înălţa pe creasta dealului dintre Puttenham şi Elstead. Clădirea din beton armat era excelent întreţinută – aproape prea confortabilă, gîndise Sălbaticul cînd explorase prima dată locul. Aproape prea luxoasă şi civilizată. Căută să-şi împace conştiinţa făgăduindu-şi că îşi va impune în compensaţie o autodisciplină mai aspră, purificări depline, absolute. În prima noapte petrecută la sihăstrie nu închise ochii nici o clipă – şi asta anume. Stătu ceasuri de-a rîndul în genunchi, rugîndu-se cînd Cerurilor de la care, copleşit de vinovăţie, implorase iertare Regele Claudiu¹, cînd, pe limba zuni, lui Awonawilona, cînd lui Iisus şi lui Pookong, cînd propriului său animal păzitor – vulturul. Din ceas în ceas îşi mai întindea braţele în lături de parcă ar fi fost răstignit, şi le ţinea astfel minute lungi, străbătut de o durere care creştea treptat pînă se prefăcu într-un chin şi un tremur de nesuportat; şi le ţinea ca într-o crucificare voluntară, repetînd printre dinţi (şi cu sudoarea curgîndu-i şiroaie pe faţă) „O, iartă-mă! O, purifică-mă! O, ajută-mă să fiu bun!“ Spuse la nesfîrşit aceste vorbe pînă cînd aproape că leşină de durere.

La revărsatul zorilor, simţi că şi-a cîştigat dreptul de a locui în farul acela; da, da, chiar dacă mai erau geamuri la majoritatea ferestrelor, chiar dacă vederea de pe terasa de sus era atît de frumoasă. Căci însăşi raţiunea pentru care alesese farul devenise aproape imediat un motiv de a pleca în altă parte. Se hotărîse să stea acolo pentru că priveliştea era atît de încîntătoare, pentru că, din acest loc privilegiat, părea să vadă încarnarea unei fiinţe divine. Dar cine era el ca să se ghiftuiască zilnic şi ceas de ceas cu priveliştea frumuseţii? Cine era el ca să-şi îngăduie să trăiască în preajma prezenţei vizibile a lui Dumnezeu? El nu merita altceva decît să stea într-o cocină împuţită, într-o gaură întunecată săpată în pămînt. Cu trupul ţeapăn, care-l durea peste tot după lunga noapte de martiriu autoimpus, dar împăcat cu sine tocmai datorită acestui lucru, se căţără pînă pe terasa de sus a turnului, îmbrăţişă cu privirea lumea scăldată-n strălucire la răsăritul soarelui în care-şi recîştigase dreptul de a locui. Spre miazănoapte vederea îi era mărginită de creasta lungă de calcar a Spinării Porcului, iar de după extremitatea estică a acesteia se înălţau turnurile celor şapte zgîrie-nori din care era alcătuit oraşul Guildford. Văzîndu-le, Sălbaticul se strîmbă; dar cu timpul avea să se împace cu ele; căci noaptea ele clipeau vesel, alcătuind constelaţii geometrice sau, scăldate în lumină, îşi întindeau solemn degetele strălucitoare (într-un gest a cărui semnificaţie doar el singur din toată Anglia o înţelegea acum) către misterele insondabile ale cerurilor.

În valea care despărţea Spinarea Porcului de dealul nisipos unde se afla farul, Puttenham era doar un sătuc modest, cu căsuţe de nouă etaje, cu silozuri, cu o fermă de păsări şi o mică fabrică de vitamina D. De cealaltă parte a farului, spre sud, terenul cobora în pante lungi, acoperite de stufăriş, către un şirag de iazuri.

Dincolo de acestea, deasupra pădurilor dintre ele, se înălţa turnul cu paisprezece etaje numit Elstead. Puţin întunecate de aerul pîclos al Angliei, Capul Ciutei şi Selborne îţi arăgeau privirile către azurul romantic al depărtărilor. Dar nu numai depărtarea îl atrase pe Sălbatic la acest far unde se instalase; şi vecinătatea lui era la fel de seducătoare. Codrii, cîmpiile întinse acoperite cu ierburi sălbatice de grozamă, pîlcurile de brazi scoţieni, iazurile stălucitoare cu crengile mestecenilor atîrnînd deasupra lor, cu nuferii, cu armatele lor de trestii – toate acestea erau frumoase şi de-a dreptul uluitoare pentru ochii lui deprinşi doar cu ariditatea deşertului american. Şi pe urmă, singurătatea! Zile întregi trecură fără să vadă vreo fiinţă omenească. Farul era la o depărtare de numai un sfert de oră de zbor de Turnul de la Charing-T; dar nici dealurile din Malpais nu erau mai pustii decît acest bărăgan din comitatul Surrey. Mulţimile care părăseau zilnic Londra n-o făceau decît ca să se ducă să joace Golf sau Tenis electromagnetic. Puttenham nu avea nici un fel de terenuri de golf; cele mai apropiate suprafeţe Riemann se aflau la Guildford. Florile şi peisajul reprezentau singurele atracţii ale acestui loc. Drept care, neexistînd nici un motiv temeinic pentru a-l vizita, nu venea nimeni. În cursul primelor zile, Sălbaticul trăi singur, netulburat de nimeni.

Din banii pe care îi primise pentru cheltuielile personale la sosire, John dăduse cea mai mare parte pentru echipament. Înainte de a părăsi Londra îşi cumpărase patru pături de lînă artificială, funii şi sfori, cuie, clei, cîteva unelte, chibrituri (deşi intenţiona să-şi facă mai tîrziu un aprinzător primitiv), cîteva vase de bucătărie şi ghivece, vreo douăzeci de pachete de seminţe şi zece kilograme de făină de grîu.

— Nu, nu amidon sintetic şi nici surogat de făină de bumbac, insistase el la magazin. Cu toate că acestea sînt mai nutritive.

Dar cînd ajunsese la biscuiţii cu extracte multiglandulare şi la surogatul vitaminizat de carne de vacă, nu mai izbutise să se împotrivească recomandărilor persuasive ale negustorului. Uitîndu-se acum la cutiile de conserve, îşi reproşă amarnic slăbiciunea de care dăduse dovadă. Greţoasele produse ale civilizaţiei! Se hotărîse să nu le mănînce niciodată, nici dacă ar fi să moară de foame. „Am să le dau eu o lecţie“, îşi zise el răzbunărtor. Şi lecţia avea să şi-o dea lui.

Începu să-şi numere banii. Puţinii care-i mai rămăseseră aveau să-i ajungă cît să iasă din iarnă – sau cel puţin aşa spera. Pînă în primăvara viitoare, grădina lui avea să producă destul pentru a-l face independent de lumea exterioară. Iar între timp, mai era şi vînatul. Văzuse o mulţime de iepuri şi iazurile erau pline de păsări de baltă. Se apucă imediat să-şi facă un arc cu săgeţi.

În preajma farului erau nişte frasini, iar pentru săgeţi un deal întreg cu puieţi de alun, cu nuiele perfect drepte. Începu prin a doborî un frasin tînăr, tăie cam vreo doi metri din tulpina fără ramuri, jupui coaja şi curăţind lemnul alb strat cu strat, aşa cum îl învăţase bătrînul Mitsima, obţinu o prăjină cam de înălţimea lui, ţeapănă în partea mai groasă din mijloc, dar cu vîrfurile subţiri şi elastice. Munca aceasta îi aduse o plăcere nemaipomenită. După toate săptămînile acelea de trîndăvie de la Londra, fără să aibă nimic de făcut decît să apese pe un buton sau să răsucească un mîner – ori de cîte ori îi trebuia ceva –, acum era o adevărată încîntare să muncească într-un fel care-i solicita iscusinţă şi răbdare.

Aproape terminase de fasonat prăjina cînd tresări dîndu-şi seama că, fără voia lui, începuse să cînte – da, să cînte! Era ca şi cum, venind ca un intrus de afară, s-ar fi surprins pe sine însuşi în flagrant delict. Roşi vinovat. La urma urmei, nu pentru a cînta şi a se desfăta venise el aici, ci doar pentru a nu mai fi contaminat de murdăria vieţii civilizate; pentru a se purifica şi a deveni mai bun; prin activitate trebuia să-şi răscumpere vina. Spre spaima lui, constată că, absorbit fiind de făurirea arcului, uitase că în sinea lui jurase să nu o uite nici o clipă pe biata Linda, nici purtarea lui haină, criminală, faţă de ea, şi nici pe gemenii aceia scîrboşi, care mişunaseră ca păduchii peste misterul morţii ei, profanînd cu prezenţa lor nu numai mîhnirea şi căinţa lui, ci şi pe zeii înşişi. Făcuse jurămînt să nu uite nimic din toate astea, jurase necontenit să îndrepte lucrurile. Şi cînd-colo, iată-l aplecat cu zîmbetul pe buze asupra viitorului său arc, cîntînd, da, da, cîntînd!…

Intră în far, deschise borcanul cu muştar şi puse nişte apă la fiert.

O jumătate de oră mai tîrziu, trei muncitori agricoli Delta-Minus dintr-un grup Bokanovski de la Puttenham treceau întîmplător cu maşina în drum spre Elstead şi, ajungînd în vîrful dealului, văzură cu uimire un tînăr dezbrăcat pînă la brîu stînd în faţa farului părăsit şi flagelîndu-se cu un bici din corzi împletite cu noduri. Toată spinarea îi era brăzdată de dungi stacojii şi din aceste linii orizontale se scurgeau firicele de sînge. Şoferul camionului opri la marginea şoselei şi, împreună cu însoţitorii lui, se holbă cu gura căscată la acest spectacol ieşit din comun. Una, două, trei – numărară loviturile de bici. După cea de-a opta, tînărul îşi întrerupse autoflagelarea. Pe urmă apucă iar biciul şi începu să se lovească din nou. Nouă, zece, unsprezece, douăsprezece…

— Ford! şopti camionagiul, şi gemenii lui îi împărtăşiră opinia.

— Sfinte Ford! ziseră şi ei.

Trei zile mai tîrziu, ca nişte vulturi roind în jurul unui hoit, îşi făcură apariţia reporterii.

Între timp, uscat şi întărit la un foc mic aprins cu lemne verzi, arcul era gata. Sălbaticul se ocupa acum de săgeţi. Ascuţise şi uscase treizeci de nuiele de alun, le pusese cuie în vîrf şi le crestase cu multă grijă. Într-o noapte dăduse o raită pe la ferma de păsări din Puttenham şi acum avea destule pene ca să poată echipa o tolbă întreagă. Cel dintîi reporter îl găsi împodobindu-şi săgeţile cu pene. Fără să facă vreun zgomot cu încălţămintea lui pneumatică, individul se apropie pîş-pîş pe la spate.

— Bună dimineaţa, domnule Sălbatic! Sînt reporter la The Hourly Radio.

Tresărind ca muşcat de un şarpe, Sălbaticul sări în picioare, împrăştiindu-şi peste tot săgeţile, penele, pensulele şi răsturnînd borcanul cu clei.

— Vă rog să mă iertaţi, zise reporterul, căindu-se sincer. N-am avut de gînd…

Duse mîna la pălărie – de fapt o cască de aluminiu de forma unui burlan, în care avea receptorul şi emiţătorul radio.

— Vă rog să mă iertaţi că nu mă descopăr, adăugă el. E cam grea pălăria. Deci, cum vă spuneam, reprezint The Hourly Radio…

— Dar ce vreţi de la mine? întrebă Sălbaticul fulgerîndu-l cu privirea.

Reporterul îi răspunse cu zîmbetul cel mai lipicios cu putinţă:

— Mda, ştiţi, fireşte, pe cititorii noştri i-ar interesa enorm… Îşi înclină capul şi zîmbetul lui deveni aproape cochet: — Doar cîteva vorba din partea dumneavoastră, domnule Sălbatic.

Şi, cu mişcări iuţi, de fapt o serie de gesturi rituale, desfăşură două sîrme legate la bateria portativă pe care o avea prinsă la centură; le puse pe amîndouă în priza laterală a pălăriei de aluminiu; apăsă pe un buton din vîrful acesteia – şi o antenă împunse văzduhul; apăsă pe un alt buton de pe cozorocul teşit – şi, ca un Hopa-Mitică, ţîşni în sus un microfon care atîrna pendulînd, cam la o palmă de nasul lui; îşi trase peste urechi receptoarele; mişcă un comutator aflat pe partea stîngă a pălăriei – din care începu să se audă un bîzîit slab, ca de viespi; răsuci un buton din dreapta şi bîzîitul fu întrerupt de un gîfîit şi un scrîşnit stetoscopic, de sughiţuri şi guiţături.

— Alo! zise el în microfon. Alo! Alo!… Deodată înlăuntrul pălăriei se auzi o sonerie. Tu eşti, Edzel? Aici e Primo Mellon. Da, l-am găsit. Domnul Sălbatic va lua acum microfonul şi va spune cîteva cuvinte. Nu-i aşa, domnule Sălbatic? Ridică ochii spre John zîmbindu-i din nou învăluitor. Vă rugăm să le spuneţi cititorilor noştri de ce aţi venit aici. Ce v-a făcut să părăsiţi atît de brusc (Rămîi la aparat, Edzel!) Londra? Şi, bineînţeles, ce e cu biciul acela? (Sălbaticul tresări. De unde ştiau ei de bici?) Toţi ne dăm în vînt să aflăm cît mai multe despre bici. Şi pe urmă, ceva în legătură cu civilizaţia. Cunoaşteţi textele de genul ăsta: „Ce cred eu despre fata civilizată“. Doar cîteva fraze, cîteva cuvinte…

Sălbaticul îi luă literal spusele, deconcertîndu-l. Nu rosti decît cinci cuvinte – aceleaşi cinci pe care i le spusese şi lui Bernard despre Cantorul-Şef al Cantatoriului din Canterbury:

— Hánu! sone éso tse-ná!

Şi, luîndu-l de umeri pe reporter, îl răsuci pe picioare (tînărul se arătă a fi apetisant în ceea ce priveşte şunculiţele lui), îşi luă avînt şi, cu forţa şi precizia unui campion de fotciocbal, îi trase un şut uluitor.

Opt minute mai tîrziu, pe străzile Londrei, se vindea o nouă ediţie din The Hourly Radio „Reporterul de la The Hourly Radio lovit în coccis de sălbaticul misterios“ – suna titlul de pe prima pagină, cu subtitlul „Senzaţie în Surrey“.

„Senzaţie chiar şi la Londra“, îşi spuse reporterul cînd citi aceste cuvinte la revenirea în capitală. Şi, pe deasupra, o senzaţie foarte dureroasă. Se aşeză cu multă grijă pe scaun ca să mănînce de prînz.

Fără să se lase intimidaţi de avertismentul ce luase forma vînătăii de pe coccisul colegului lor, alţi patru reporteri, reprezentînd ziarele New York Times, Continuum Cvadridimensional din Frankfurt, The Fordian Science Monitor² şi The Delta Mirror, se înfiinţară la far chiar în după-amiaza aceea şi avură parte de o primire din ce în ce mai violentă.

Ţinîndu-se la o distanţă prudentă şi frecîndu-şi încă fundul, reprezentantul publicaţiei The Fordian Science Monitor îi strigă:

— Bă, tîmpitule, de ce nu iei nişte soma?

— Pleacă de aici! îl ameninţă Sălbaticul.

Individul se retrase cîţiva paşi, dar apoi reveni:

— Dacă iei vreo două grame, răul devine ireal.

— Kohakwa iyathtokyai! i-o întoarse Sălbaticul pe un ton de ameninţare, dar şi de batjocură.

— Durerea e o amăgire.

— A, da, chiar aşa? îl întrebă Sălbaticul şi, luînd de jos o ramură mai groasă de alun, făcu cîţiva paşi înainte.

Ziaristul se repezi spre elicopter.

După aceea Sălbaticul fu lăsat o vreme în pace. Mai veniră cîteva elicoptere şi roiră pline de curiozitate în jurul turnului. Sălbaticul trase o săgeată în direcţia celui mai insistent dintre ele. Săgeata găuri podeaua de aluminiu a cabinei; se auzi un ţipăt strident şi aparatul ţîşni în sus ca o rachetă, cu toată forţa acceleraţiei pe care i-o putea da supercompresorul. Ulterior, celelalte elicoptere se ţinură la distanţă respectuoasă. Fără să mai ţină seamă de zumzăitul lor obositor (în imaginaţia lui, Sălbaticul se asemuia unuia dintre curtezanii fecioarei din Mátsaki, netulburat în strădaniile lui de gîngăniile înaripate), continuă să-şi sape viitoarea lui grădină. După o vreme, gîngăniile pisăloage ajungeau să se plictisească şi plecau; ceasuri de-a rîndul, cerul rămînea pustiu şi în slavă nu mai răsunau decît trilurile ciocîrliilor.

Era o căldură înăbuşitoare, în aer plutea ameninţarea tunetelor. Săpase toată dimineaţa, iar acum întins pe podea, se odihnea. Deodată gîndul la Lenina deveni o prezenţă reală, nudă şi tangibilă – cu pantofi şi şosete, parfumată – spunîndu-i „Dulceaţa mea!“ şi „Strînge-mă în braţe!“ Sfruntată tîrfă! Dar, vai, vai, braţele ei ţinîndu-l de după gît, sînii ei trăsăltînd provocator, gura ei! „Pe buze-n ochi era vecia.“³ Lenina… Nu, nu, nu, nu! sări în picioare şi, aproape gol cum era, ieşi în fugă din casă. La marginea bărăganului erau cîteva tufişuri de ienupăr argintiu. Se aruncă în hăţişul lor, şi îmbrăţişă – nu trupul mătăsos al dorinţelor lui, ci un braţ de ţepi verzi. Îl înţepară dureros în mii de locuri. Încercă să se gîndească la biata Linda, mută şi fără suflare, cu zvîrcolirile neputincioase ale mîinilor ei şi cu spaima aceea imperceptibilă în ochi. Biata Linda, pe care jurase să n-o dea uitării. Dar tot prezenţa Leninei îl obseda. Lenina, pe care îşi făgăduise s-o uite. Chiar şi în pofida înţepăturilor şi muşcăturilor acelora de ienupăr, carnea lui chinuită era conştientă de prezenţa ei, o realitate de care nu putea scăpa. „Dulceaţa mea, dulceaţa mea!… Păi dacă şi tu mă voiai, de ce nu m-ai…“

Biciul atîrna într-un cui, lîngă uşă, aflat la îndemînă în caz că mai soseau reporterii. Cuprins de o adevărată frenezie, Sălbaticul alergă înapoi în casă, smulse biciul din cui şi-l învîrti prin aer. Cozile împletite îl muşcară din carne.

— Stricato! Tîrfă! strigă el la fiecare lovitură, de parcă aceasta ar fi fost Lenina (şi nebuneşte, fără să-şi dea seama, tare ar fi vrut să fie chiar ea!), Lenina cea albă, caldă, parfumată şi neruşinată – pe care o biciuia astfel. Stricato! Şi apoi, cu disperare în glas: — Ah, Linda, iartă-mă. Iartă-mă, Doamne! Sînt rău. Sînt păcătos. Sînt… Nu, nu, nu, tîrfă, tîrfă ce eşti!

Din ascunzătoarea pe care şi-o construise cu grijă în pădure la o depărtare de numai trei sute de metri, Darwin Bonaparte, cel mai iscusit fotoreporter specializat în ştiri senzaţionale, angajatul Trustului Cinesenzorial, urmărise toată această scenă. În sfîrşit, răbdarea şi isteţimea îi fuseseră pe deplin răsplătite. Stătuse ascuns trei zile în trunchiul unui stejar artificial, trei nopţi se tîrîse pe burtă printre ierburi, ascunzînd microfoane printre tufele de grozamă, îngropînd fire în nisipul moale cenuşiu. Şaptezeci şi două de ore de trudă şi chinuri. Dar acum sosise momentul cel mare – cel mai mare, îşi zise Darwin Bonaparte, care avea răgazul să reflecteze, mişcîndu-se printre instrumentele lui, cel mai mare de cînd filmase el celebra peliculă senzorial-stereoscopică a nunţii gorilelor, cu toate urletele de rigoare.

Splendid, îşi zise în sinea lui cînd Sălbaticul îşi începu spectacolul uluitor. Splendid! Îşi ţinu camerele telescopice de luat vederi bine focalizate – fixate asupra obiectivului aflat în continuă mişcare; mări puterea aparatelor pentru a obţine un prim-plan al feţei aceleia schimonosite de furie (admirabil!); jumătate de minut comută pe filmarea cu încetinitorul („Ăsta o să fie de un efect comic irezistibil!“ îşi spuse); între timp, ascultă loviturile de bici, gemetele şi cuvintele demenţiale, rostite ca de un bolnav de friguri cuprins de delir, înregistrate între timp de banda sonoră a filmului, încercă un mic efect de amplificare („Da, mult mai bine, hotărît lucru!“); fu încîntat să audă, într-un moment cînd ţipetele se potoliseră, trilurile unei ciocîrlii; se rugă în sinea lui ca Sălbaticul să-i întoarcă spatele pentru a putea obţine un prim-plan al spinării sale însîngerate – şi aproape imediat („Ce noroc formidabil!“), binevoitor, Sălbaticul se întoarse şi-i oferi o imagine perfectă!

„Phii, ăsta a fost formidabil!“ îşi spuse în sinea lui cînd termină. „Efect formidabil!“ Îşi şterse faţa de sudoare. O să fie un film extraordinar, după ce o să-i pună ăia din studio efectele tactile. Aproape la fel de bun, gîndi Darwin Bonaparte, ca şi Viaţa amoroasă a Caşalotului – şi asta înseamnă grozav de mult, aşa să-mi ajute Ford!

Douăsprezece zile mai tîrziu, filmul Sălbaticul din Surrey fusese deja distribuit şi putea fi văzut, auzit şi simţit în toate cinematografele senzoriale de prim rang din Europa Occidentală.

Efectul filmului realizat de Darwin Bonaparte a fost imediat şi imens. În după-amiaza ce a urmat premierei, solitudinea acustică a lui John fu întreruptă brusc de sosirea unui uriaş roi de elicoptere.

El tocmai săpa în grădină – şi săpa şi în memorie, în propriile amintiri, răsturnînd brazdă după brazdă din esenţa gîndurilor lui. Moartea – şi înfipse cazmaua încă o dată, şi încă o dată, şi încă o dată. „Şi fiecare ieri a luminat nebunilor pe-al morţii drum de colb.“⁴ Cuvintele lui erau străbătute de bubuitul convingător al unui tunet. Mai ridică o cazma de pămînt. De ce murise Linda? De ce o lăsaseră să devină treptat-treptat mai puţin umană, iar în cele din urmă… Îl trecură fiorii. „Un hoit bun de sărutat.“⁵ Apăsă piciorul pe cazma şi o înfundă cu furie în pămîntul tare. „Ca muştele, pentru-un copil zburdalnic, aşa, pe lîngă zei, sînt muritorii. Ne nimicesc în joacă.“⁶ Iarăşi un tunet; cuvinte care se proclamau singure ca fiind adevărate – într-un fel, mai adevărate decît adevărul însuşi. Şi totuşi, acelaşi Gloucester îi numise „zei veşnic buni“.⁷ Pe urmă, nu uita „marea-ţi odihnă: somnul. Şi-l chemi ades; dar te-nspăimîntă moartea, ce-i tot un somn.“⁸ „Nimic mai mult decît un somn. Să mori; să dormi – visînd, mai ştii?“⁹ Cazmaua izbi iarăşi într-un bolovan. Se aplecă să-l ridice. „Ce vise pot răsări-n acest vis al morţii?…“¹⁰

Zumzetul de deasupra capului se prefăcu într-un huruit; şi deodată se trezi învăluit în umbră, parcă se interpusese ceva între el şi soare. Tresări şi ridică ochii de la cazma, se întrerupse din gîndurile lui; se uită în sus, uluit, cu mintea rătăcindu-i încă în cealaltă lume, mai adevărată decît adevărul, concentrată încă asupra imensităţilor morţii şi divinităţii; ridicînd privirea văzu, la mică înălţime deasupra lui, roiul de aparate zburătoare. Veneau ca lăcustele, rămîneau atîrnate în aer şi coborau de jur-împrejurul lui, pe bărăgan. Iar din burţile acestor lăcuste gigantice coborau bărbaţi în costume albe de flanelă artificială, femei în pijamale de şantung sintetic (căci era zăpuşeală) sau în şorturi de diftină şi hăinuţe fără mîneci, cu fermoarele semideschise – cîte un cuplu din fiecare elicopter. Peste cîteva minute se făcură mai multe duzini, formînd un cerc larg de jur-împrejurul farului, holbîndu-se la el, rîzînd, pocnind din aparatele de fotografiat, aruncîndu-i (ca unei maimuţe) arahide, pacheţele de gumă de mestecat cu hormoni sexuali, biscuiţi petit beurres cu extract de multiglandular. Cu fiecare moment ce trecea numărul lor creştea – căci acum şuvoiul traficului peste Spinarea Porcului era neîntrerupt. Ca într-un coşmar, zecile se prefăceau în sute şi apoi în noi şi noi sute.

Sălbaticul se retrăsese căutînd adăpost, iar acum, aflîndu-se în postura unui animal încolţit, îşi sprijinea spinarea de zidul farului, uitîndu-se pe rînd la toate chipurile, cu o groază mută, ca un om scos din minţi.

Fu smuls din această stupoare paralizantă şi trezit la realitatea imediată de un chewing-gum bine ţintit, care-l lovi în obraz. Un şoc de durere – şi iată-l treaz, treaz pe deplin şi furios la culme.

— Plecaţi! strigă el.

Maimuţa vorbise; se înălţă un hohot de rîs imens, urmat de un ropot de aplauze.

— Bunul nostru Sălbatic! Ura! Ura!

Şi prin babilonia aceea de strigăte deosebi unele care îi cereau desluşit:

— Biciul! Biciul! Biciul!

Acţionînd imediat sub impulsul acestui îndemn luă de după uşă mănunchiul de corzi împletite şi-şi ameninţă torţionarii.

Rezultatul fu un urlet însoţit de aplauze ironice.

Înaintă ameninţător spre ei. O femeie scoase un ţipăt de spaimă. Primul rînd de spectatori începu să dea înapoi din punctul ameninţat direct, dar imediat se cimentă la loc şi rămase ferm. Conştiinţa superiorităţii numerice copleşitoare le dădea privitorilor curioşi un curaj la care Sălbaticul nu se aşteptase din partea lor. Surprins de comportamentul lor, se opri şi-i îmbrăţişă cu privirea.

— De ce nu mă lăsaţi în pace? rosti el supărat, dar cu o notă plîngăreaţă în glas.

— Ia, bă, nişte migdale cu săruri de magneziu, îi zise bărbatul care ar fi fost prima victimă a atacului dacă Sălbaticul ar mai fi înaintat. Şi-i întinse un pacheţel, adăugînd cu un zîmbet linguşitor, puţin speriat: — Află de la mine că-s grozave. Şi sărurile de magneziu or să-ţi menţină tinereţea.

Sălbaticul nesocoti darul ce i se oferea:

— Ce vreţi de la mine? îi întrebă el, privind pe rînd chipurile ce se rînjeau la el. Ce vreţi de la mine?

— Biciul! răsunară de-a valma o sută de glasuri. Fă figura aia cu biciul. Să vedem şi noi chestia aia cu biciul.

Şi apoi, la unison, şi într-un ritm, încet, greoi:

— Noi-vrem-biciul! strigă mai întîi un grup din capătul primului rînd. Noi-vrem-biciul!

Ceilalţi preluară imediat lozinca şi aceasta fu repetată papagaliceşte, de nenumărate ori, într-un crescendo, pînă cînd, după cea de a şaptea sau a opta repetiţie, nu se mai rosti nici un alt cuvînt decît:

— Noi-vrem-biciul!

Acum strigau cu toţii laolaltă; şi, îmbătîndu-se singuri cu zarva aceea, cu unanimitatea lor, cu simţul ritmului care le aducea izbăvirea, s-ar fi zis că ar fi putut s-o ţină aşa ceasuri întregi – la infinit. Dar, cam pe la a douăzeci şi cincea repetare a lozincii, acţiunea fu întreruptă în mod surprinzător. Peste Spinarea Porcului sosise încă un elicopter, care rămase suspendat deasupra gloatei, iar apoi ateriză la cîţiva metri de Sălbatic, în spaţiul gol dintre şirurile de curioşi şi far. Uruitul asurzitor al elicelor acoperi pentru moment strigătele; apoi, de îndată ce aparatul atinse pămîntul şi motoarele se stinseră, lozinca răsună din nou, cu aceeaşi insistenţă monotonă şi răsunătoare:

— Noi-vrem-biciul! Noi-vrem-biciul!

Uşa elicopterului se deschise şi din el coborî mai întîi un tînăr blond cu faţa roşcovană şi apoi – în şort de diftină, cu bluză albă şi şapcă de jocheu – o tînără.

Văzînd-o, Sălbaticul tresări puternic, se trase înapoi şi se făcu alb ca varul.

Tînăra rămase în faţa lui surîzîndu-i – şi zîmbetul ei era şovăielnic, implorator, aproape umil. Trecură cîteva secunde. Buzele i se mişcară – probabil că-i spunea ceva, dar şoapta ei fu acoperită de refrenul infernal al spectatorilor:

— Noi-vrem-biciul!

Tînăra îşi apăsă partea stîngă a pieptului cu amîndouă mîinile şi pe feţişoara ei frumoasă, de păpuşă, cu obrajii trandafirii, se ivi o expresie neclară, confuză, ciudată, de dorinţă tulburătoare. Ochii albaştri păreau să i se dilate şi străluciră mai tare; şi deodată, pe obraji i se prelinseră două lacrimi. Vorbi din nou, tot fără să fie auzită; apoi, într-un gest brusc de patimă, întinse mîinile către Sălbatic şi făcu un pas înainte:

— Noi-vrem-biciul! Noi-vrem-biciul!

Şi dintr-o dată căpătară ceea ce voiau.

— Tîrfă!

Sălbaticul se repezise la ea ca turbat.

— Dihoriţă!

Şi, ca scos din minţi, începu s-o biciuiască necruţător cu gîrbaciul.

Înspăimîntată, ea dădu să fugă, se împiedică şi căzu în iarbă.

— Henry! Henry! strigă ea, dar însoţitorul ei îmbujorat la faţă fugise şi se ascunsese după elicopter, în afara oricărei primejdii.

Cu un urlet triumfător, de încîntare, spectatorii rupseră rîndurile. Se produse o adevărată năvală care convergea spre acel pol magnetic al atracţiei. Durerea era o oroare fascinantă.

— „Dospeşte, dezmăţule, dospeşte!“¹¹ strigă frenetic Sălbaticul mînuind din nou biciul.

Curioşii se strînseră în jur flămînzi de senzaţii tari, împingîndu-se şi călcîndu-se în picioare ca porcii la troacă.

— Ah, carnea, carnea! scrîşni printre dinţi Sălbaticul.

De data asta biciul se abătu asupra propriilor lui umeri.

— Ucide carnea, ucide-o!

Atraşi de fascinaţia pe care o exercita asupra lor oroarea durerii, iar pe dinăuntru îmboldiţi de acea deprindere a cooperării, de acea dorinţă de unanimitate şi izbăvire pe care le-o implantase atît de adînc, fără putinţă de eradicare, condiţionarea îndelungată, începură cu toţii să mimeze frenezia dementă a gesturilor lui, lovindu-se unul pe altul pe măsură ce Sălbaticul îşi pedepsea propria carne răzvrătită sau biciuia încarnarea aceea dolofană a josniciei care se zbuciuma în iarbă la picioarele lui.

— Ucide-o! Ucide-o! Ucide-o!… continuă să strige Sălbaticul.

Apoi, brusc, cineva începu să cînte „Orgie-beţie“ şi într-o clipă preluară cu toţii refrenul şi, cîntînd, începură să danseze. „Orgie-beţie“ iar, şi iar, şi iar, lovindu-se uşurel, în măsura de şase pe opt. „Orgie-beţie“…

Abia după miezul nopţii îşi luă zborul ultimul elicopter. Abrutizat de soma şi istovit de un acces îndelung de senzualitate, Sălbaticul dormea în tufăriş. Cînd se trezi, soarele era sus pe cer. Cîteva momente clipi ca o bufniţă năucită de lumină; apoi, brusc, îşi aminti totul.

— O, Dumnezeule! Dumnezeul meu! – şi-şi acoperi ochii cu mîna.

În seara aceea, roiul de elicoptere care traversă bîzîind Spinarea Porcului forma un nor întunecat de zece kilometri. Toate ziarele fuseseră pline de descrieri ale orgiei izbăvirii din seara trecută.

— Sălbaticule! strigară primii sosiţi, coborînd din elicopter. Domnule Sălbatic!

Nici un răspuns.

Uşa farului era întredeschisă. O dădură de perete şi intrară în penumbra iscată de obloanele coborîte. Printr-o arcadă din capătul încăperii zăriră scara ce urca spre etajele superioare. Exact sub plafonul arcadei se legăna o pereche de picioare.

— Domnule Sălbatic!

Încet, încetişor, fără grabă, ca două ace de busolă, picioarele se-ntoarseră spre dreapta; nord, nord-est, est, sud-est, sud, sud-sud-vest. Apoi făcură o pauză şi, după cîteva clipe, tot fără pic de grabă, se răsuciră spre stînga: sud-sud-vest, sud, sud-est, est…

1. Unchiul lui Hamlet luase şi coroana, şi pe soţia fratelui său, după ce-l otrăvise.

2. Aluzie la ziarul american tradiţional Christian Science Monitor („Monitorul sectei Ştiinţa Creştină“).

3. Antoniu şi Cleopatra, I, 3, 35, ed. cit., vol. 7, 1988, p. 376.

4. Macbeth, V, 5, 22-23, ed. cit., vol. 7, 1988, p. 323.

5. Hamlet, I, 2, 182.

6. Regele Lear, IV, 1, 38-39, ed. cit., vol. 7, 1988, p. 174.

7. Ibid., IV, 6, 221, p. 191.

8. Măsură pentru măsură, III, 1, 18-20, trad. Leon D. Leviţchi, ed. cit., vol. 6, 1987, p. 436.

9. Hamlet, III, 1, 64, ed. cit., vol. 5, 1986, p. 372.

10. Ibid., III, 1, 65-67.

11. Troilus şi Cresida, V, 2, 57, ed. cit., vol. 6, 1987, p. 89.