MURAKAMI, HARUKI

Kafka pe malul mării

  Tânărul numit Corbul

  — Văd că ai făcut rost de bani, spune tânărul numit Corbul, pe tonul lui obişnuit, puţin tărăgănat, de parcă de-abia s-a trezit dintr-un somn adânc şi are gura încleştată.

  Dar se preface, pentru că de fapt e complet treaz. Ca întotdeauna.

  Încuviinţez.

  — Cât ai?

  Refac în minte calculul şi îi răspund:

  — Vreo patru sute de mii de yeni bani gheaţă şi încă ceva pe cârd. Sigur, nu pot să spun că e suficient, dar pe moment cred că mă descurc.

  — Nu-i rău, spune tânărul numit Corbul. Pe moment.

  Încuviinţez.

  — Ceva îmi spune că nu i-ai primit de la Moş Crăciun.

  — Nu.

  Tânărul numit Corbul strânge uşor din buze, ironic, şi aruncă o privire în jur.

  — Să fie cumva de pe-aici, din sertarul cuiva?

  Nu îi răspund. Ştie foarte bine de unde am banii şi nu e cazul să-mi pună atâtea întrebări pe ocolite. Nu face decât să mă tachineze.

  — În fine, spune el. Ai nevoie urgentă de banii ăştia, aşa că ai făcut rost de ei. Că i-ai împrumutat, i-ai luat fără să spui, i-ai furat… Nu contează. Cert e că sunt ai tatălui tău.

  Pe moment o să te descurci cu ei. Dar ce-o să faci când o să termini aceşti patru sute de mii de yeni? Banii nu se înmulţesc în portofel ca ciupercile în pădure, să ştii. O să ai nevoie şi de mâncare, şi de un loc de dormit. La un moment dat o să rămâi fără bani.

  — O să mă gândesc la asta la momentul respectiv.

  — O să mă gândesc la asta la momentul respectiv, repetă el cuvintele mele, de parcă le-ar cântări în palmă.

  Încuviinţez.

  — O să-ţi găseşti ceva de lucru, de exemplu?

  — Poate.

  Tânărul numit Corbul clatină din cap.

  — Mai ai multe de învăţat despre lumea asta. Ce slujbă crezi că-şi poate găsi un copil de cincisprezece ani într-un loc necunoscut şi îndepărtat? Tu nici măcar nu ţi-ai terminat anii de învăţământ obligatoriu! Cine crezi tu că ar angaja pe cineva ca tine?

  Roşesc. Roşesc foarte tare.

  — In fine, spune tânărul numit Corbul. N-are rost să-ţi înşir aici numai lucruri neplăcute, când tu încă n-ai apucat să faci nimic. De hotărât, eşti hotărât. Mai rămâne doar să pui totul în practică. La urma urmei, e viaţa ta şi n-ai decât să faci ce crezi.

  Aşa e, la urma urmei asta e viaţa mea.

  — Totuşi, de acum încolo trebuie să devii foarte tare.

  — Eu mă străduiesc.

  — Se vede. În ultimii ani te-ai făcut foarte puternic, trebuie să recunosc.

  Încuviinţez.

  — Şi totuşi, rămâne faptul că ai doar cincisprezece ani.

  Eşti de-abia la începutul drumului. Sunt o mulţime de lucruri în lume pe care încă nu le-ai văzut, lucruri pe care acum nici măcar nu ţi le poţi imagina.

  Stăm ca întotdeauna pe canapeaua veche din piele din biroul tatălui meu, unul lângă celălalt. Tânărului numit Corbul îi place foarte mult acest loc. Este înnebunit după toate nimicurile de aici. Acum se joacă cu un prespapier din sticlă, în formă de albină. Desigur, când tata este acasă, nici nu ne apropiem de acest loc.

  — Orice-ar fi, eu trebuie să plec de-aici, spun eu. Asta e un lucru de neclintit.

  — Aşa o fi, răspunde tânărul numit Corbul.

  Pune prespapierul pe masă şi îşi duce mâinile la ceafă.

  — Dar asta nu rezolvă totul. Nu vreau să-ţi tai elanul, însă tu nu înţelegi un lucru: oricât de departe ai fugi, tu nu poţi să te desprinzi cu totul de aici. Nu-ţi pune speranţe prea mari în distanţă.

  Încep din nou să mă gândesc la distanţă. Tânărul numit Corbul oftează şi îşi freacă pleoapele cu vârful degetelor, închide ochii şi îmi spune din întunericul de dinlăuntru:

  — Hai să jucăm jocul nostru obişnuit!

  — Bine, i-am răspuns.

  Închid şi eu ochii şi inspir încet, adânc.

  — Imaginează-ţi o furtună cumplită de nisip, spune el.

  Uită orice altceva.

  Îmi imaginez o furtună cumplită de nisip şi uit orice altceva, chiar şi cine sunt. Îmi golesc mintea, iar lucrurile nu întârzie să apară, lucruri pe care le vedem împreună, aşezaţi ca întotdeauna pe canapeaua veche din piele din biroul tatălui meu.

  — Uneori destinul seamănă cu o furtună izolată de nisip care îşi schimbă cursul neîncetat, spune tânărul numit Corbul.

  Uneori destinul seamănă cu o furtună izolată de nisip care îşi schimbă cursul neîncetat. Îţi schimbi ritmul de mers, încercând să o eviţi. Furtuna însă se schimbă şi ea, potrivindu-şi pasul după al tău.

  Schimbi din nou pasul, dar şi furtuna face la fel. Acest lucru se repetă la nesfârşit, ca un dans macabru cu îngerul morţii, chiar înainte de revărsarea zorilor. De ce? Pentru că furtuna nu este ceva fără legătură, venit de departe. Tu însuţi eşti furtuna. E ceva dinlăuntrul tău. De aceea, n-ai decât să te resemnezi şi să păşeşti drept în mijlocul ei, să-ţi aperi ochii şi urechile de nisip şi să o străbaţi pas cu pas. Acolo nu există nici soare, nici lună, nici direcţie, uneori nici măcar timp. E doar nisip fin şi alb, făcut parcă din oase fărâmate, care dansează în înaltul cerului. Imaginează-ţi o astfel de furtună.

  Îmi imaginez această furtună. Un vârtej alb se înalţă drept către cer, ca o funie groasă. Îmi astup cu mâinile ochii şi urechile, ca nisipul mărunt să nu-mi pătrundă în corp.

  Furtuna vine drept spre mine. Îi simt suflul pe piele încă de departe. O să mă înghită într-o clipă.

  Într-un final, tânărul numit Corbul îşi sprijină uşor mâna pe umărul meu şi în acel moment furtuna dispare. Eu încă îmi mai ţin ochii închişi.

  — De acum e musai să devii cel mai tare băiat de cincisprezece ani din lume, altfel n-o să reuşeşti să supravieţuieşti. Şi pentru asta trebuie să descoperi singur ce înseamnă cu adevărat să fii tare. Ai priceput?

  Eu tac. Aş vrea să adorm aşa, simţindu-i mâna pe umăr.

  Un freamăt slab de aripi îmi ajunge la urechi.

  — De acum o să devii cel mai tare tânăr de cincisprezece ani din lume, repetă el în şoaptă în urechea mea aproape adormită.

  Cuvintele lui mi se întipăresc în minte, ca nişte litere tatuate cu albastru.

  Apoi, desigur, va trebui într-adevăr să treci prin ea, prin această furtună puternică de nisip, metafizică, simbolică. Insă oricât de metafizică sau simbolică ar fi, îţi va sfâşia trupul ca mii de lame ascuţite.

  Mulţi vor sângera, inclusiv tu. Va curge sânge cald şi roşu, care îţi va păta ambele mâini. Va fi sângele tău, dar şi al altora.

  Când furtuna va înceta, nu vei înţelege prea bine cum ai reuşit să scapi cu viaţă. Nu vei fî sigur nici măcar că a trecut cu adevărat. Insă un lucru îţi va fi clar: tu, cel care a ieşit din furtună, nu mai eşti acelaşi cu cel care a păşit în ea. Da, asta înseamnă furtuna de nisip.

  În ziua în care împlinesc cincisprezece ani, fug de acasă spre un oraş necunoscut şi îndepărtat şi ajung să locuiesc într-un ungher dintr-o mică bibliotecă.

  Dacă m-aş apuca să povestesc totul în amănunt, pas cu pas, aş putea s-o ţin tot aşa o săptămână întreagă. Pe scurt, cam aceasta este ideea. Când am împlinit cincisprezece ani, am fugit de acasă spre un oraş necunoscut şi îndepărtat şi am ajuns să locuiesc într-un ungher dintr-o mică bibliotecă.

  Poate că sună a poveste de adormit copiii, dar nu este deloc aşa. Sub nici o formă.

  Capitolul 1

  Banii nu sunt singurul lucru pe care îl şterpelesc înainte de plecare. Mai iau o brichetă mică şi veche din aur (îmi plac foarte mult designul şi greutatea sa) şi un briceag cu lama ascuţită, pentru jupuit pielea de căprioară, care cântăreşte mai greu decât te-ai aştepta şi care are o lamă de doisprezece centimetri. Este probabil un suvenir dintr-o călătorie în străinătate. Mă hotărăsc să mai iau din sertarul biroului şi o lanternă de buzunar puternică. Îmi mai trebuie şi perechea de ochelari de soare Revo cu lentile azurii, care să-mi ascundă vârsta.

  Cochetez şi cu ideea de a lua Rolexul Sea Oyster la care tata ţine atât de mult, dar, după câteva clipe de frământare, mă răzgândesc. Mă vrăjeşte frumuseţea mecanismului, însă nu vreau să am asupra mea mai multe obiecte valoroase decât e nevoie, care să atragă privirile oamenilor. În plus, practic vorbind, ceasul de mână Casio, din plastic, cu alarmă şi cronometru, este mai mult decât suficient şi cu siguranţă mai uşor de folosit. Resemnat, pun Rolexul la loc în sertar.

  Un alt lucru este poza cu mine şi cu sora mea de când eram mici, pe care o scot dintr-un ungher al sertarului.

  Suntem undeva pe malul mării şi râdem amândoi fericiţi.

  Sora mea se uită într-o parte, iar jumătate din chipul ei este învăluit în umbră, motiv pentru care chipul ei zâmbitor arată spintecat chiar pe mijloc. Pare să aibă două înţelesuri, ca măştile din tragediile greceşti pe care le-am văzut în manual. Lumină şi umbră. Speranţă şi deznădejde. Râs şi tristeţe. Încredere şi singurătate. Eu, pe de altă parte, privesc dezinvolt drept în obiectiv. În afară de noi doi nu se mai zăreşte nimeni pe plajă. Amândoi suntem îmbrăcaţi în costume de baie, sora mea într-unul întreg, roşu şi înflorat, iar eu într-un slip albastru, penibil de lăbărţat. Ţin ceva în mână, ca un băţ din plastic. Valurile albe, înspumate, se sparg la picioarele noastre.

  Cine, când şi unde a făcut oare această fotografie? De ce arăt eu atât de vesel? Cum de am putut să am o faţă atât de veselă? De ce a păstrat tata doar această fotografie?

  Totul este o enigmă. Eu aveam probabil vreo trei ani, iar sora mea, nouă. Oare eram noi doi atât de apropiaţi? Nu-mi amintesc deloc să fi mers cu familia mea la mare. Nu-mi amintesc să fi mers nicăieri. În orice caz, nu vreau să-i las tatălui meu această fotografie. O iau şi o vâr în portofel. Cu mama nu am nici o poză. Se pare că tata le-a aruncat pe toate.

  După câteva clipe de gândire, mă decid să iau şi telefonul mobil. Dacă tata observă că a dispărut, probabil va lua legătura cu compania de telefonie şi va anula contractul. În cazul ăsta, nu mi-ar mai fi de nici un folos. Îl pun totuşi în rucsac, împreună cu încărcătorul. Oricum sunt uşoare. Dacă e să crape, le arunc şi gata.

  Mă hotărăsc să pun în rucsac numai lucruri strict necesare. Cel mai dificil e să-mi aleg hainele. Am nevoie de câteva perechi de chiloţi. Pulovere oare câte îmi trebuie?

  Cămăşi, pantaloni, mănuşi, fular, pantaloni scurţi, jachete?

  Dacă încep, nu mă mai opresc. Un lucru e foarte clar: nu vreau să mă învârt printr-un loc străin cărând după mine ditamai bagajul, s-ar vedea de la o poştă că sunt fugit de acasă. Aş atrage numaidecât atenţia cuiva, m-ar duce la poliţie şi m-ar trimite înapoi acasă, cât ai zice peşte. Dacă nu mă înhăitez cu cine ştie ce ţipi dubioşi de prin zonă.

  Nu trebuie să mă duc într-un loc friguros. Aceasta este concluzia la care ajung. Nu e foarte simplu? Să merg într-un loc călduros! Aşa nu-mi trebuie nici haină groasă, nici mănuşi. Dacă nu trebuie să mai iau în calcul şi frigul, bagajul mi se reduce la jumătate. Aleg haine uşor de spălat, care se usucă repede şi care nu ocupă mult loc, le împăturesc bine şi le bag în rucsac. Mai iau un sac de dormit pentru orice anotimp, care, pliat, se face foarte mic, câteva articole de toaletă, o pelerină de ploaie, un carneţel şi un pix, un walkman Sony recorder, vreo zece minidiscuri (orice-ar fi, muzica mi-e indispensabilă), acumulatori de rezervă şi cam atât. Vase chiar nu-mi trebuie. Sunt şi prea grele, şi prea voluminoase, iar mâncare pot să-mi cumpăr de la orice non-stop. Fără să mă grăbesc, stau şi scurtez lista cu ce am de luat la mine. Adaug câteva lucruri, apoi le şterg. Mai adaug altele şi le şterg din nou.

  Ziua în care împlinesc cincisprezece ani mi se pare momentul ideal să fug de acasă. Înainte ar fi prea devreme, iar după, prea târziu.

  În primii doi ani de gimnaziu, m-am concentrat să-mi antrenez corpul, special pentru ziua aceasta. Am mers la o sală de judo încă din primele clase primare şi am continuat într-o oarecare măsură şi în gimnaziu. Însă nu m-am înscris în cluburile de sport de la şcoală. Când aveam timp, alergam singur pe teren, înotam în bazin sau mă antrenam la sala de gimnastică din apropiere. Acolo erau instructori tineri care mă învăţau pe gratis exerciţiile corecte de încălzire şi cum să folosesc aparatele, cum îmi pot întări eficient toţi muşchii corpului, ce muşchi sunt folosiţi în viaţa de zi cu zi şi care pot fi întăriţi doar folosind aparatele. M-au învăţat şi cum să folosesc corect presa. Din fericire, sunt înalt de statură şi, datorită exerciţiilor zilnice, mi s-a lăţit spatele şi mi s-au dezvoltat pectoralii. Cei care nu mă cunosc mi-ar da cu siguranţă vreo şaptesprezece ani. Dacă aş arăta într-adevăr de cincisprezece ani, sigur aş avea probleme, oriunde m-aş duce.

  În afara discuţiilor cu instructorii de la şcoală, a celor câtorva vorbe pe care le schimb cu menajera care trece pe la noi o dată la două zile şi pe lângă conversaţiile obligatorii de la şcoală, nu vorbesc absolut cu nimeni. Cu tata am ajuns să nu mă mai întâlnesc de multă vreme. Deşi locuim în aceeaşi casă, avem un program complet diferit, iar tata îşi petrece toată ziua la atelier, departe de casă. În plus, e de la sine înţeles că dintotdeauna am avut grijă să nu dau nas în nas cu el.

  Şcoala la care am mers e o şcoală particulară frecventată aproape în totalitate de copii proveniţi din familii de rang înalt sau, pur şi simplu, bogate. Atâta vreme cât nu eşuezi lamentabil, poţi să continui şi liceul acolo. Toţi au dantură frumoasă, poartă haine curate şi sunt plictisitori. Evident, nimeni din clasă nu mă place. Am ridicat în jurul meu un zid înalt şi am mereu grijă ca nimeni să nu pătrundă înăuntru sau să mă tragă pe mine afară. Cui i-ar plăcea un om ca mine? Toţi mă evită şi ţin garda sus. Sau poate că mă consideră arogant. Uneori cred că le e chiar teamă de mine.

  Însă eu sunt foarte mulţumit când oamenii nu-mi acordă atenţie, pentru că am o mulţime de lucruri de făcut de unul singur. În pauze mergeam mereu la sala de lectură şi devoram cărţile.

  Şi totuşi am fost foarte atent la ore. Tânărul numit Corbul mi-a recomandat acest lucru cu căldură.

  Nu prea cred că ceea ce se predă în şcoala generală te-ar putea ajuta la ceva în viaţa de zi cu zi. Chiar şi profesorii sunt nişte indivizi de nimic. Asta o ştiu.

  Insă tu, să-ţi fie clar, tu o să fugi de acasă. De acum încolo n-o să mai ai probabil ocazia să mergi la şcoală, aşa că, fie că-ţi place, fie că nu, ar fi bine să bagi bine la cap absolut tot ce te învaţă la ore. Să te faci sugativă. Poţi să hotărăşti mai târziu ce păstrezi şi ce arunci.

  Am urmat sfatul său (în general, ascult toate sfaturile pe care mi le dă tânărul numit Corbul). Atent, cu mintea ca un burete, am ascultat fiecare cuvinţel rostit în clasă şi mi l-am imprimat bine în minte. Am înţeles şi am memorat mereu totul, în acel interval de timp limitat. Datorită acestui lucru, rezultatele de la examene m-au plasat în fruntea clasei, chiar şi fără să fie nevoie să mai învăţ acasă.

  Cu cât mi s-au oţelit mai mult muşchii, cu atât am devenit mai tăcut. M-am străduit, pe cât posibil, să nu las să mi se citească sentimentele pe faţă şi am încercat să fac astfel încât profesorii sau colegii de clasă să nu-şi dea seama ce gândesc. Urmează să pătrund în lumea grea a adulţilor, unde trebuie să mă descurc de mnul singur.

  Când mă priveam în oglindă, vedeam cum în ochii mei plutea o lumină rece, ca de şopârlă, iar expresia feţei devenea mai dură şi mai impenetrabilă. Dacă stau să mă gândesc, n-am mai râs, o dată măcar, de nu mai ştiu când.

  Nici n-am mai zâmbit. Nici pentru alţii, nici pentru mine însumi.

  Totuşi, nu am reuşit să păstrez întotdeauna această izolare liniştită. Mi s-a întâmplat ca zidul cu care m-am împrejmuit să se dărâme dintr-o suflare. Nu de foarte multe ori, dar s-a întâmplat. Zidul s-a făcut nevăzut fără să observ măcar, lăsându-mă gol în faţa lumii. În asemenea momente, mă simt foarte derutat. Sunt cumplit de confuz. În plus, mai e şi profeţia, mereu prezentă, ca o apă întunecată.

  Profeţia este mereu prezentă, ca o apă tainică, întunecată.

  În mod normal, ea se ascunde într-un loc neştiut, însă când va veni timpul, se va revărsa fără zgomot, invadându-ţi, rece, fiecare celulă, iar tu te vei îneca în şuvoiul violent, nemaiputând să respiri. Te vei lipi de gura de aerisire de lângă tavan şi te vei zbate din răsputeri după o gură de aer proaspăt. Aerul care va pătrunde prin ea, însă, va fi extrem de uscat şi îţi va pârjoli gâtul. Apa şi setea, caldul şi recele, elemente antagonice, îşi vor uni puterile şi te vor ataca simultan.

  Cât de mare ar fi lumea, pe nicăieri nu se zăreşte un locşor, oricât de mic, care să te primească şi pe tine. Când cauţi o voce, întâlneşti doar tăcere profundă. Când însă vrei tăcerea, te întâmpină vocea prevestitoare, neobosită, voce care uneori apasă un buton ascuns adânc în mintea ta.

  Inima ta e ca un râu învolburat, ieşit din matcă după o ploaie îndelungată. Toate marcajele de la suprafaţa pământului, până la ultimul, sunt scufundate sub apă şi purtate către un loc întunecat. Ploaia torenţială continuă să inunde acest râu. De fiecare dată când vezi pe la ştiri imagini cu inundaţii, îţi spui: da, întocmai. Aceasta este inima mea.

  Înainte să plec, mă spăl cu săpun pe faţă şi pe mâini. Îmi tai unghiile, îmi curăţ urechile şi mă spăl pe dinţi. Încerc să mă curăţ cât mai bine, pe îndelete. În anumite situaţii, a fi curat e mai important decât orice altceva. Îmi privesc apoi cu multă atenţie chipul în oglindă. Este moştenirea genetică de la tata şi de la mama – chiar dacă nu îmi mai amintesc deloc chipul mamei mele. Oricât aş suprima sentimentele care se pot citi pe el, oricât aş întuneca lumina din ochii mei, cu oricâţi muşchi mi-aş acoperi trupul, chipul nu pot să mi-l schimb. Oricât de tare mi-aş dori, nu pot să-mi smulg sprâncenele groase şi lungi, moştenite de la tata, sau cuta adâncă dintre ele. Dacă aş vrea, aş putea să-mi ucid tatăl (la forţa pe care o am, n-ar fi deloc dificil). Aş putea chiar să-mi şterg din minte imaginea mamei. Însă nu pot să alung din mine genele lor. Ar însemna să mă alung pe mine dinăuntrul meu.

  Şi mai e şi profeţia, îngropată în mine ca un mecanism.

  Îngropată în mine ca un mecanism.

  Sting lumina şi ies din baie.

  În casă pluteşte o linişte apăsătoare. Sunt şoaptele unor oameni care nu există, suflarea unor oameni care nu sunt în viaţă. Mă uit în jurul meu, mă opresc şi respir adânc.

  Limbile ceasului arată ora trei după-amiază. Par cumplit de reci. Se prefac neutre, dar nu sunt de partea mea. A venit vremea să las în urmă acest loc. Iau rucsacul şi mi-l pun în spate. Deşi l-am mai încercat de nu ştiu câte ori, acum îl simt mult mai greu.

  M-am hotărât să plec în Shikoku. Nu am avut un motiv anume care să mă determine să mă îndrept într-acolo, însă când m-am uitat pe hartă, m-am gândit, nu ştiu de ce, că înspre Shikoku trebuie s-o apuc. Ori de câte ori m-am uitat, acest loc m-a atras şi mai tare. Este departe, la sud de Tokyo, la malul mării şi are o climă blândă. E un loc în care n-am mai fost niciodată şi unde nu am nici o cunoştinţă şi nici o rudă. Prin urmare, dacă cineva ar încerca să-mi dea de urmă (deşi nu prea cred că are cine), este imposibil să-şi îndrepte privirea spre Shikoku.

  Îmi ridic de la ghişeu biletul rezervat şi urc în autobuzul de noapte. Este cea mai ieftină metodă de a ajunge în Takamatsu, puţin peste zece mii de yeni. Nimeni nu mă bagă în seamă. Nimeni nu mă întreabă câţi ani am. Nimeni nu mă iscodeşte cu privirea. Doar controlorul îmi verifică, protocolar, biletul.

  Doar o treime din locurile din autobuz sunt ocupate.

  Majoritatea călătorilor sunt singuri, ca şi mine, iar în autobuz domneşte o linişte aproape nenaturală. Până în Takamatsu am de bătut cale lungă. După orar, călătoria o să dureze aproximativ zece ore şi urmează să ajungem în zorii zilei următoare. Timpul însă nu mă preocupă câtuşi de puţin. Când autobuzul părăseşte terminalul, puţin după ora opt, îmi las scaunul pe spate. Adorm imediat ce mă aşez mai bine, de parcă mi s-au descărcat bateriile.

  Cu puţin înainte de miezul nopţii începe o ploaie torenţială. Din când în când deschid ochii şi privesc prin crăpătura perdeluţei ponosite panorama nocturnă a autostrăzii.

  Picăturile de ploaie se izbesc zgomotos în fereastră, înceţoşând lumina care se revarsă din felinarele aliniate de-a lungul drumului. Stâlpii aşezaţi la intervale regulate se înşiră la nesfârşit, de parcă ar fi puşi să măsoare lumea.

  Lumini noi se apropie, dar numaidecât rămân în urmă, ofilite. Nici nu apuc bine să mă dezmeticesc, că se şi face miezul nopţii. Şi atunci vine automat cea de-a cincisprezecea aniversare a mea, ca împinsă de la spate.

  — La mulţi ani! Îmi urează tânărul numit Corbul.

  — Mulţumesc.

  Profeţia mă urmăreşte însă mai departe, ca o umbră. Mă asigur că zidul din jurul meu nu s-a dărâmat. Trag perdeluţa de la geam şi mă culc la loc.

  Capitolul 2

  Prezentul document, clasificat drept „strict confidenţial”, se află în păstrarea Ministerului American al Apărării şi a fost pus la dispoziţia publicului în anul 1986, pe baza Actului de Libertate a Informaţiei. În prezent poate fi consultat la Arhivele Naţionale Americane (ANA) din Washington.

  Această serie de investigaţii a fost efectuată sub îndrumarea maiorului James P. Warren, din martie până în aprilie 1946. Sublocotenentul Robert O'Connor şi sergentul major Harold Katayama au efectuat investigaţia de la faţa locului, în prefectura Yamanashi, districtul XXX. Toate interviurile au fost realizate de sublocotenentul Robert O'Connor. Translatorul de limba japoneză a fost sergentul major Katayama, iar soldatul William Koon a fost însărcinat cu întocmirea documentelor.

  Interviurile au fost realizate de-a lungul unui interval de douăsprezece zile, în sala de recepţie a primăriei oraşului XXX, prefectura Yamanashi. La întrebările sublocotenentului O'Connor au răspuns separat o învăţătoare de la şcoala generală XXX din municipiul XXX, districtul XXX, un medic cu domiciliul în localitate, doi poliţişti de la secţia locală de poliţie şi şase copii.

  Hărţile locale anexate, la o scară de 1/10000 şi 1/2000, au fost întocmite de Agenţia de Cercetare Topografică din cadrul Ministerului Afacerilor Interne.

  Raportul Secţiei de Informaţii a armatei americane

  (SMI1)

  Data întocmirii raportului: 12.05.1946

  Titlul raportului: „INCIDENTUL RICE BOWL HILL, Cod de înregistrare: PTYX-722-8936745-42213-WWN în cele ce urmează este prezentat interviul cu Setsuko Okamochi (26 ani), învăţătoare la clasa a IV-a B, şcoala generală XXX, oraşul XXX. Înregistrare audio disponibilă.

  Materialele suplimentare referitoare la acest interviu pot fi accesate folosind codurile de indexare PTYX-722-SQ-118 la impresiile intervievatorului, sublocotenentul O'Connor: „Setsuko Okamochi este o femeie de statură mică, cu trăsături plăcute. Este inteligentă, are un puternic simţ al responsabilităţii, iar răspunsurile sale sunt sincere şi la obiect. Incidentul i-a provocat un şoc ale cărui urmări sunt vizibile şi în prezent. Parcurgând firul amintirilor, a dat uneori semne de o puternică tensiune psihică, momente în care începea să vorbească mai rar.”

  Cred că era cu puţin după ora zece dimineaţa când am văzut sus pe cer o strălucire argintie intensă. Era o lumină cu reflexii metalice, care a traversat încet cerul, de la est la vest. Noi ne-am gândit că era, probabil, un B-29. Se afla exact deasupra noastră şi de aceea trebuia să privim drept în sus. Cerul era senin, fără urmă de nori, iar lumina atât de puternică, încât tot ce se vedea era doar strălucirea unui obiect ce părea să fie din duraluminiu argintiu.

  Cu toate acestea, obiectul se afla la o înălţime prea mare pentru a-i putea distinge forma şi am presupus că nici noi nu eram vizibili de acolo. De aceea, nu ne-a fost teamă că <notă>

  1. Serviciul Militar de Informaţii (1941-1952), divizie compusă din cunoscători de limbă japoneză, care au servit drept traducători în Cel de-al Doilea Război Mondial.

  Ne-ar putea ataca sau că ar lansa o bombă asupra noastră.

  O bombă în Yamanashi n-ar avea mare efect. Ne-am gândit că avionul urma probabil să bombardeze un oraş mai mare sau că tocmai se întorcea din misiune. De aceea ne-am continuat drumul fără să luăm vreo măsură de precauţie.

  Eram mai degrabă impresionaţi de frumuseţea stranie a acelei lumini.

  Conform înregistrărilor armatei, la acel moment, şi anume în data de 7.11.1944, în jurul orelor 10.00, nu există nici o menţiune a vreunui bombardier sau alt aparat de zbor al armatei americane care să fi survolat regiunea.

  Dar atât eu, cât şi cei şaisprezece copii care erau acolo, l-am văzut foarte clar şi cu toţii am crezut că era un B-29.

  Până atunci mai văzuserăm de nenumărate ori astfel de avioane în formaţie şi nici un alt avion în afară de B-29 nu poate zbura la o asemenea altitudine. În prefectura noastră exista o mică bază aeriană şi mai vedeam uneori aparate de zbor japoneze, însă toate erau mici şi nu urcau atât de sus.

  În plus, duraluminiul străluceşte altfel decât oţelul, iar avioanele făcute din duraluminiu sunt B-29. Ceea ce mi s-a părut straniu a fost faptul că nu era o escadrilă, ci un singur avion.

  Sunteţi din partea locului?

  Nu. M-am născut în prefectura Hiroshima. În 1941 m-am căsătorit şi am venit aici. Soţul meu era profesor de muzică la o şcoală generală din prefectură, însă în 1943 a fost încorporat şi în iunie 1945 a murit în bătălia din Insula Luzon. Am înţeles că era de gardă la un depozit de muniţii de la periferia oraşului Manila, care a explodat în urma unui bombardament american. Nu avem copii.

  Care este numărul total al elevilor cu care eraţi în acel moment?

  Erau şaisprezece copii, adică întreaga clasă, mai puţin doi care lipseau pentru că erau bolnavi. Opt băieţi şi opt fete. Dintre aceştia, cinci fuseseră evacuaţi din Tokyo.

  Am luat la noi sticle cu apă şi mâncare la pachet, ca pentru orice drumeţie, şi am plecat de la şcoală la ora nouă dimineaţa. Nu ne propuseserăm un anumit subiect de studiat. Principala noastră ţintă era să urcăm pe deal şi să căutăm ciuperci sau plante comestibile. Locuiam într-o zonă agricolă şi nu duceam lipsă acută de hrană, dar nu pot spune nici că aveam suficientă. Raţia pe care eram forţaţi să o dăm la stat era mare şi, cu excepţia unui mic număr de persoane, cu toţii sufeream de o foame cronică.

  Din acest motiv încurajam copiii să înveţe unde pot găsi hrană. Fiind în stare de urgenţă, nu se mai punea problema de studiat. La acea vreme, toată lumea se îndeletnicea din plin cu astfel de activităţi practice. Şcoala era în mijlocul naturii şi locuri potrivite pentru „practică” se întâlneau la tot pasul. Din acest punct de vedere, am fost norocoşi. Toată lumea de la oraş suferea de foame. Aprovizionarea din Taiwan şi dinspre restul ţării fusese deja complet întreruptă, iar criza de alimente şi de combustibil se agravase.

  Aţi spus că cinci copii fuseseră evacuaţi din Tokyo. Se înţelegeau bine cu cei din partea locului?

  În ceea ce priveşte clasa mea, cred că, în general, lucrurile mergeau bine. Desigur, proveneau din medii complet diferite, unii de la ţară, iar ceilalţi din Tokyo. Foloseau şi altfel de cuvinte, chiar se îmbrăcau altfel. Majoritatea copiilor de aici sunt fii de agricultori săraci, iar cei veniţi din Tokyo proveneau mai toţi din familii cu părinţi care lucrau la diverse companii sau pentru guvern. Din aceste motive, nu aş putea spune că se înţelegeau reciproc.

  Mai ales la început, între cele două grupuri plutea un aer de încordare. Nu s-au certat sau hărţuit, doar că nu înţelegeau fiecare ce gândeşte celălalt. De aceea tindeau să stea separat, copiii de aici cu cei de aici, iar cei din Tokyo cu cei din Tokyo. Insă după vreo două luni de zile s-au obişnuit suficient unii cu alţii. Când încep să se joace împreună şi sunt antrenaţi în ceea ce fac, aceste bariere de cultură sau de mediu dispar de la sine.

  Vă rog să-mi descrieţi cât puteţi de detaliat locul în care aţi mers cu clasa în acea zi.

  Este un deal unde mergeam adesea în drumeţie. Are o formă rotundă, ca un castron pus cu gura în jos, şi de aceea îi spunem „Owan yama” (Rice Bowl HUI1). Nu este abrupt, şi oricine poate să-l urce. Este puţin mai la vest de şcoală.

  La pasul copiilor, se ajunge în vârf cam în două ore. Ne-am oprit pe parcurs în pădure şi am căutat ciuperci, apoi am luat o gustare. Copiii preferă să meargă la „practică” decât să înveţe în clasă.

  Strălucirea avionului din aer ne-a făcut pentru o vreme să ne reamintim de război, însă a fost un moment trecător, toţi eram într-o stare de bună dispoziţie. Era o vreme frumoasă, fără un nor pe cer, nu bătea vântul, pe deal era linişte şi nu se auzea decât ciripitul păsărilor. Plimbându-ne pe acolo, aveam senzaţia că războiul se desfăşura într-o ţară îndepărtată şi că nu avea nici o legătură cu noi. Urcam pe cărare, cântând în cor. Din când în când, imitam cântecul păsărilor. Lăsând la o parte faptul că era război, era o dimineaţă minunată, chiar perfectă, aş putea spune.

  Aţi intrat cu toţii în pădure imediat după ce aţi văzut presupusul avion?

  Da. Cred că am intrat în pădure la nici cinci minute după ce l-am văzut. Am părăsit cărarea şi am urcat pe o potecă.

  Doar pe această porţiune panta este mai abruptă. Cam după zece minute de urcuş, se ajunge într-un luminiş. Este destul de mare şi foarte neted, ca o masă. Odată ce intri în pădure, totul în jur e nemişcat, razele soarelui nu mai pătrund, iar aerul este mai răcoros, însă când ajungi acolo, te simţi ca într-o piaţetă, cu cerul deschis deasupra capului. De câte ori urcam cu clasa pe Owan yama, ne opream mai mereu în acel loc pentru că ne dădea cumva un sentiment de linişte şi intimitate.

  Când am ajuns în „piaţetă”, ne-am odihnit puţin, ne-am lăsat bagajele, ne-am împărţit în grupuri de câte trei sau <notă>

  — Rice Bowl înseamnă vas de orez, iar hill, deal (în engl.) (în orig.).

  Patru şi am plecat după ciuperci. Regula mea era ca nimeni să nu iasă din raza vizuală a celorlalţi. I-am adunat pe toţi şi m-am asigurat din nou că toţi înţelegeau această regulă.

  Chiar dacă era un loc bine cunoscut, ne aflam totuşi în pădure şi dacă ne aventuram prea departe, puteam avea necazuri. Şi aveam de-a face cu nişte copii, care, odată absorbiţi de culesul ciupercilor, uită numaidecât de orice regulă. Aşa că aveam grijă să îi număr încontinuu din ochi.

  Copiii au început să se prăbuşească la pământ cam la zece minute după ce am început să adunăm ciuperci.

  Când i-am văzut pe primii trei căzuţi, primul lucru la care m-am gândit a fost că mâncaseră vreo ciupercă otrăvitoare, în zona aceasta cresc multe ciuperci care pot fi letale. Copiii de aici ştiu să le deosebească, însă unele te pot păcăli. De aceea le-am cerut ferm să nu ducă nimic în gură până nu ajungeam înapoi la şcoală şi erau alese de un specialist, însă copiii nu ascultă tot ce le spui.

  M-am repezit către ei şi i-am ridicat în braţe. Erau inerţi, ca nişte bucăţi de cauciuc înmuiat de soare. Nu aveau pic de vlagă, parcă ţineam în braţe nişte carapace goale. Totuşi respirau normal. Le-am verificat pulsul la încheietura mâinii şi era stabil. Nu aveau nici febră. Arătau liniştiţi, nu părea să îi doară ceva. Nu fuseseră înţepaţi de albine sau muşcaţi de şarpe. Erau doar inconştienţi.

  Cei mai ciudaţi erau ochii. Erau atât de inerţi, încât păreau intraţi în comă, însă nu aveau ochii închişi. Îi ţineau larg deschişi şi se uitau la ceva. Din când în când, clipeau.

  Mi-am dat seama că nici nu dormeau. În plus, îşi mişcau pupilele încet, de la stânga la dreapta, de parcă urmăreau cu privirea ceva în depărtare. Aveau privirea conştientă, însă în realitate nu vedeau nimic sau cel puţin nu vedeau ce era în faţa ochilor. Le-am fluturat mâna prin faţă, însă pupilele lor nu au înregistrat nici un fel de reacţie.

  I-am luat pe cei trei copii în braţe, pe rând, şi toţi erau în exact aceeaşi stare. Inconştienţi, cu ochii deschişi, urmărind ceva cu privirea. Era o privelişte cu totul ieşită din comun.

  Vă rog să descrieţi grupul format din copiii căzuţi la pământ.

  Erau trei fetiţe care se înţelegeau foarte bine. Le-am strigat pe nume foarte tare şi le-am bătut pe rând pe obraji.

  Le-am lovit destul de puternic, însă n-au avut nici o reacţie.

  Nu simţeau nimic. Era o senzaţie foarte stranie, de parcă loveam în gol.

  M-am gândit să pun pe cineva să dea o fugă până la şcoală. Nu aveam cum să car singură înapoi trei copii inconştienţi, aşa că l-am căutat pe băiatul cel mai iute de picior.

  Când m-am ridicat şi m-am uitat împrejur, am observat că şi ceilalţi copii erau prăbuşiţi la pământ. Şaisprezece copii, toţi inconştienţi, întinşi pe jos. Eu eram singura în picioare, conştientă. Era… ca un câmp de război.

  Nu aţi observat nimic neobişnuit? Vreun miros, sunet, poate lumină?

  (Se gândeşte o vreme) Nu, după cum am spus şi mai devreme, era foarte linişte şi pace. Nici un sunet, miros sau lumină ciudată. Doar toată clasa mea era căzută la pământ, până la ultimul. Mă simţeam rămasă singură pe lume, singură cum nici nu vă puteţi imagina. Îmi doream să dispar cu totul, să nu mă mai gândesc la nimic.

  Desigur, nu am putut să fac aşa ceva. Aveam o responsabilitate, ca profesor. Mi-am revenit numaidecât în fire, am coborât panta în goană, aproape de-a dura, şi am pornit spre şcoală, să cer ajutor.

  Capitolul 3

  Când mă trezesc, văd că se crapă de ziuă. Trag în lături perdeluţele de la geam şi privesc afară. Ploaia pare că tocmai s-a oprit, pentru că drumul e negru şi plin de apă.

  Pe cer, spre est, plutesc câţiva nori bine conturaţi, scăldaţi în lumină. Lumina pare când rău prevestitoare, când binevoitoare, în funcţie de unghiul din care privesc.

  Autobuzul îşi continuă cursa pe autostradă cu viteză constantă. Zgomotul anvelopelor nici nu creşte în intensitate, nici nu scade. Turaţia motorului rămâne neschimbată. Sunetul acela monoton macină alene timpul şi mintea, ca o piatră de moară. Ceilalţi călători dorm chirciţi pe scaunele lor, cu perdeluţele trase bine peste geam. Se pare că eu şi şoferul suntem singurii treji. Suntem purtaţi cu amorţeală către destinaţie.

  Mi se face sete şi scot din rucsac bidonaşul, din care beau apă călâie. Din acelaşi buzunar, scot şi un pachet de biscuiţi săraţi şi ronţăi câţiva, savurând gustul lor uscat, atât de cunoscut. Ceasul indică ora patru şi treizeci şi două de minute. Verific într-o doară data şi ziua din săptămână.

  Aceste cifre mă informează că de când am fugit de acasă au trecut aproximativ treisprezece ore. Timpul nici nu se grăbeşte înainte, nici nu merge înapoi. Încă mai e ziua mea de naştere, prima zi a noii mele vieţi. Închid ochii, îi deschid şi verific din nou ora şi data. Aprind apoi lumina de la scaun şi mă pun pe citit.

  Puţin după ora cinci, autobuzul părăseşte pe neaşteptate autostrada şi opreşte într-o zonă de servicii. Uşa din faţă se deschide cu un şuier de aer comprimat. Luminile din interior se aprind şi urmează un scurt anunţ din partea şoferului. Bună dimineaţa, tuturor. Sper că aţi avut o călătorie plăcută. Peste o oră, vom ajunge, conform orarului, în faţa autogării din Takamatsu. Până atunci facem o scurtă oprire de douăzeci de minute în această zonă de servicii.

  Ora de plecare este cinci şi treizeci de minute, oră până la care vă rog să vă întoarceţi la autobuz.

  Toţi călătorii se trezesc la auzirea anunţului şi se ridică tăcuţi din scaune. Cască şi coboară plictisiţi din autobuz.

  Aici îşi aranjează majoritatea ţinuta, pregătindu-se pentru sosirea în Takamatsu. Cobor şi eu, inspir adânc, mă întind şi fac câteva exerciţii de înviorare în aerul proaspăt de dimineaţă. Merg la baie şi mă spăl pe faţă. Oare unde suntem? Mă întreb. Ies afară şi arunc un ochi în jur. E priveliştea obişnuită de-a lungul oricărei autostrăzi, fără nici o particularitate. Pe de altă parte, dar poate mi se pare mie, forma dealurilor şi culoarea copacilor sunt cumva diferite.

  Intru în restaurant şi, în timp ce-mi beau ceaşca de ceai verde oferit din partea casei, o tânără vine şi se aşază pe scaunul de plastic de lângă mine. Are în mâna dreaptă un pahar de carton cu cafea aburindă, pe care tocmai şi l-a cumpărat de la un automat. În mâna stângă ţine o cutie cu sendvişuri, cumpărată probabil tot de la automat.

  Arată puţin ciudat. Are un chip plăcut, dar cu trăsături neregulate. Fruntea lată, nasul mic şi rotunjit, obrajii plini de pistrui, urechile ascuţite. O faţă structurată brut, care îţi atrage privirea. Însă impresia generală nu e rea deloc. Ea însăşi nu cred că e perfect mulţumită de felul în care arată, dar pare obişnuită şi relaxată în propriul trup, iar acesta e un lucru foarte important. Are ceva copilăresc în ea, care te linişteşte sau cel puţin pe mine mă linişteşte. Nu e prea înaltă, are sâni cam mari pentru un corp atât de subţire şi picioare frumoase.

  În urechi îi atârnă cercei subţiri, metalici, care strălucesc uneori puternic, ca oţelul. Părul vopsit roşcat (aproape roşu) îi cade până pe umeri şi poartă o bluză cu mânecă lungă, cu dungi orizontale groase şi guler la baza gâtului. Are în spate un rucsăcel din piele şi, trecut peste umeri, un pulover subţire, de vară. Fustă scurtă crem, din bumbac, fără ciorapi. Cred că tocmai s-a spălat pe faţă la baie, deoarece câteva fire de păr i-au rămas lipite pe fruntea lată, ca nişte rădăcini subţiri de plantă. Aceste fire mă fac cumva să mă simt mai apropiat de ea.

  — Erai în autobuzul ăla, nu? Mă întreabă ea cu o voce puţin răguşită.

  — Da.

  Se încruntă şi ia o gură de cafea.

  — Câţi ani ai?

  — Şaptesprezece, mint eu.

  — Licean, încuviinţez.

  — Unde mergi?

  — La Takamatsu.

  — Şi eu, zise ea. În vizită sau locuieşti acolo?

  — In vizită.

  — Şi eu. Am acolo o prietenă foarte bună. Tu?

  — Nişte rude.

  Dă din cap şi nu mai întreabă nimic.

  — Şi eu am un frate cam de-o vârstă cu tine, spune ea dintr-odată. S-au întâmplat nişte chestii şi nu l-am mai văzut de foarte multă vreme… Chiar aşa, semeni incredibil de tare cu tipul ăla… Nu ţi-a mai zis nimeni asta?

  — Care tip?

  — Tipul care cântă în formaţia aia. Mă tot gândesc de când te-am văzut în autobuz, dar nu-mi vine numele. Mi-am scremut mintea de-am crezut c-o să-mi dau gaură în cap şi degeaba. Se mai întâmplă, nu? Îţi stă pe limbă, dar tot nu-ţi vine. Nu ţi-a mai zis nimeni până acum că semeni cu cineva?

  Clatin din cap. Nu mi-a zis nimeni aşa ceva. Fata continuă să mă privească mijindu-şi ochii.

  — Despre ce tip e vorba? Am întrebat eu.

  — Unul de la televizor.

  — Un tip care apare la televizor?

  — Da, care apare la televizor, răspunde ea.

  Ia un sendviş cu şuncă, mestecă indiferentă, apoi bea din cafea.

  — E un băiat care cântă în nu-ştiu-ce formaţie. Degeaba.

  Nu-mi aduc aminte nici numele formaţiei. E un tip înalt şi slab, vorbeşte în dialect de Kansai. Ai habar despre cine vorbesc?

  — Nu. Eu nu mă uit la televizor.

  Fata se încruntă, apoi mă priveşte fix.

  — Nu te uiţi deloc?

  Dau din cap fără să spun nimic. Oare trebuia să clatin?

  Clatin din cap.

  — Văd că nu prea vorbeşti şi chiar când zici ceva, te rezumi la câteva vorbe o dată. Aşa eşti mereu?

  Mă înroşesc. Aşa e, nu prea vorbesc. Eu oricum sunt un tip mai tăcut, dar acum mai am un motiv. Încă nu mi s-a schimbat complet vocea. De obicei o am destul de joasă, dar uneori mă trădează dintr-odată. De aceea încerc să vorbesc cât mai puţin.

  — In fine, continuă ea. Aduci foarte tare cu băiatul care cântă în trupa aia şi care vorbeşte în dialect de Kansai.

  Sigur, tu nu vorbeşti în dialect de Kansai, doar ai… Cum îi zice?… Acelaşi aer ca el. E un tip destul de simpatic. Atâta tot.

  Zâmbetul îi dispare o clipă de pe chip, apoi se întoarce.

  Eu încă mai sunt roşu la faţă.

  — Dacă ţi-ai schimba puţin tunsoarea, cred c-ai semăna şi mai tare. Îţi mai laşi părul să crească, ţi-l dai cu nişte gel şi ţi-l ciufuleşti un pic. Dacă puteam, ţi-l aranjam eu chiar aici. Sigur ţi-ar sta bine. Ştii, eu sunt coafeză.

  Încuviinţez şi mai iau o gură de ceai. În restaurant e o linişte deplină. Nu e nici muzică, nu se aud nici voci.

  — Nu-ţi place să vorbeşti? Mă întreabă ea cu o faţă serioasă, sprijinindu-şi un obraz în palmă.

  — Nu, nu-i asta, răspund eu clătinând din cap.

  — Prea multă bătaie de cap?

  Clatin din nou din cap.

  Fata ia în mână un sendviş cu gem de căpşuni, se încruntă şi se uită la mine contrariată.

  — Îl mănânci tu, te rog? Sendvişurile cu gem de căpşuni sunt una dintre chestiile pe care le urăsc cel mai tare. De când eram mică.

  Îl iau. Nici mie nu-mi place deloc, dar îl mănânc fără să comentez. Ea stă şi se uită la mine până îl termin.

  — Pot să te rog ceva? Spune ea.

  — Ce anume?

  — Pot să stau lângă tine până ajungem la Takamatsu?

  Când sunt singură nu pot să mă relaxez deloc. Mi-era să nu se aşeze vreun ciudat lângă mine şi n-am putut să dorm.

  Când am cumpărat biletul mi-au zis că sunt scaune separate, de o persoană, dar când m-am urcat am văzut că sunt, de fapt, duble. Aş vrea să aţipesc măcar puţin până ajungem la Takamatsu. Tu nici nu pari să fii ciudat… Te deranjează?

  — Nu mă deranjează.

  — Mersi. Era o vorbă, „la drum, un tovarăş”, încuviinţez. Am senzaţia că numai asta fac, dar ce aş putea să zic?

  — Şi cum era mai departe?

  — Mai departe?

  — După „la drum, un tovarăş”. Mai era ceva, nu? Nu-mi aduc aminte. Niciodată n-am fost bună la japoneză.

  — „în viaţă, bunăvoinţă”.

  — La drum, un tovarăş; în viaţă, bunăvoinţă, repetă ea, parcă pentru a confirma.

  Lasă cumva de înţeles că, dacă ar fi avut hârtie şi creion, şi-ar fi notat aceste cuvinte. Ce-o fi vrând să zică asta? Mai simplu spus.

  Mă gândesc. Îmi ia ceva timp, însă ea aşteaptă cuminte.

  — Cred că vrea să spună că întâlnirile neprevăzute sunt foarte importante în viaţă. Simplu spus.

  Se gândeşte o vreme la cuvintele mele, dar în cele din urmă îşi sprijină mâinile pe masă şi îşi încrucişează degetele.

  — Asta aşa e. Şi eu cred că întâlnirile neprevăzute sunt destul de importante în viaţă.

  Îmi privesc ceasul. E deja cinci şi jumătate.

  — N-ar trebui să ne întoarcem?

  — Da. Hai să mergem! Zice ea, dar nu dă să se ridice.

  — Apropo, pe unde om fi? Întreb eu.

  — Ştiu şi eu? Spune ea şi se uită în jur.

  Cerceii îi tremură nesigur, ca nişte fructe coapte. Nici eu nu-mi prea dau seama. După oră, aş zice că suntem pe undeva pe lângă Kurashiki, dar ce mai contează? Zona de servicii de pe autostradă e doar un punct de trecere de aici, încolo, zice ea ridicând în aer arătătorul de la mâna dreaptă şi pe cel de la mâna stângă, la o distanţă de vreo treizeci de centimetri unul de altul.

  — Nu contează numele locului. Toaletă şi masă. Lumini fluorescente şi scaune de plastic. Cafea proastă. Sendvişuri cu gem de căpşuni. Nimic din toate astea nu contează. Tot ce contează e de unde venim şi încotro ne îndreptăm, nu?

  Încuviinţez. Încuviinţez. Încuviinţez.

  Când ajungem la autobuz, toţi pasagerii sunt deja pe scaunele lor, gata de plecare. Şoferul e un bărbat tânăr, cu ochi severi, care arată mai degrabă a paznic de baraj. Ne aruncă o privire plină de reproş pentru întârziere, dar nu spune nimic. Fata întoarce ca scuză un zâmbet inocent.

  Şoferul trage de o manetă şi uşile se închid cu un şuier de aer comprimat. Fata vine lângă mine, ţinând în braţe o valiză mică şi ternă, cumpărată probabil de la solduri. În ciuda mărimii, e destul de grea. O iau şi o pun pe raftul de bagaje de deasupra capului. Îmi mulţumeşte, îşi lasă apoi scaunul pe spate şi adoarme cât ai clipi. Autobuzul demarează nerăbdător. Scot cartea din rucsac şi îmi reiau lectura.

  Doarme dusă şi, la o curbă, capul îi cade pe umărul meu.

  Rămâne aşa. Nu mă apasă prea tare. Are gura închisă şi respiră liniştit, pe nas. Îi simt pe claviculă respiraţia regulată. Mă uit în jos şi îi zăresc breteaua de la sutien prin gulerul larg. E subţire, crem. Îmi imaginez materialul delicat de la capătul bretelei şi sânii catifelaţi pe care îi acoperă, sfârcurile rozalii care se înfioară la atingerea degetelor mele. Nu vreau să-mi imaginez toate aceste lucruri, dar nu mă pot opri. Evident, am o erecţie atât de puternică, încât nu-mi vine să cred că o parte a corpului poate să se întărească atât de mult.

  În acelaşi moment, în mintea mea se înfiripă o întrebare: dacă e sora mea? Are cam aceeaşi vârstă. Chipul ei atât de straniu nu seamănă cu al surorii mele, din fotografie. Dar în fotografii nu te poţi încrede. Te pot face să arăţi complet diferit faţă de realitate. Ea are un frate cam de vârsta mea, pe care nu l-a mai văzut de foarte multă vreme. Nu e imposibil să fiu chiar eu acel frate.

  Îi privesc pieptul. Cele două rotunjimi se ridică şi coboară în ritmul respiraţiei, ca unduirile valurilor, ducându-mă cu gândul la o ploaie care cade liniştită pe suprafaţa întinsă a mării. Eu – navigatorul care stă singur pe punte, ea – marea. La orizont, cerul cenuşiu se întâlneşte cu marea, la fel de cenuşie. Cu greu mai distingi cerul de mare. Cu greu mai distingi şi navigatorul de mare. Iar felul în care e întocmită realitatea şi felul în care e întocmit sufletul sunt şi mai greu de distins.

  Poartă două inele, niciunul verighetă sau inel de logodnă, ci genul de tinichele care se vând prin magazinaşele pentru adolescenţi. Are degetele lungi şi subţiri, dar puternice. Unghiile sunt tăiate scurt şi îngrijite, date cu ojă roz deschis. Îşi odihneşte mâinile pe genunchii iviţi de sub fusta scurtă. Vreau să-i ating degetele, dar, evident, nu o fac. Aşa, adormită, arată ca un copil mic. Printre firele de păr i se întrezăreşte o ureche ascuţită, ca o ciupercuţă. Pare foarte fragilă.

  Închid cartea, mă uit un timp pe geam şi mă fură somnul.

  Capitolul 4

  Raportul Secţiei de Informaţii a armatei americane (SMI)

  Data întocmirii raportului: 12.05.1946

  Titlul raportului: „INCIDENTUL RICE BOWL HILL, Cod de înregistrare: PTYX-722-8936745-42216-WWN în cele ce urmează este prezentat interviul cu domnul Nakazawa Shigekazu (53 ani), şeful unei clinici de medicină internă din localitatea XXX. Înregistrare audio disponibilă.

  Materialele suplimentare referitoare la acest interviu pot fi accesate folosind codurile de indexare PTYX-722-SQ-162 la Impresiile intervievatorului, sublocotenentul O'Connor: „Datorită chipului său ars de soare şi a staturii sale mari, doctorul Nakazawa arată mai degrabă a fermier. Este o persoană liniştită, însă vorbeşte scurt şi concis. Spune sincer ce gândeşte. În spatele ochelarilor se ascunde o privire pătrunzătoare. Pare să aibă o memorie trainică.

  În dimineaţa zilei de şapte noiembrie 1944, cu puţin după ora unsprezece, am primit un telefon de la directorul adjunct de la şcoala generală. Pe mine m-a contactat primul, deoarece lucram de mai multă vreme la şcoală ca doctor, cu jumătate de normă. Părea foarte panicat.

  Mi-a spus că o clasă întreagă plecase pe deal la adunat de ciuperci şi toţi îşi pierduseră cunoştinţa. Singura care rămăsese conştientă era profesoara însoţitoare, care plecase singură să ceară ajutor şi tocmai ajunsese la şcoală. Fiind însă foarte tulburată, din explicaţiile sale nu se prea înţelegea ce anume se întâmplase. Singurul lucru cert era că şaisprezece copii se prăbuşiseră pe deal.

  Din moment ce erau la cules de ciuperci, primul lucru la care m-am gândit a fost că poate mâncaseră vreo ciupercă otrăvitoare şi paralizaseră. În acest caz, situaţia era gravă.

  Otrava ciupercilor diferă în funcţie de specie şi tratamentul este şi el diferit pentru fiecare. Singurul lucru pe care l-am fi putut face ar fi fost o spălătură stomacală. Insă în cazul unei otrăvi foarte puternice, dacă digestia era deja avansată, nu mai puteam face nimic. În această zonă mor anual mulţi oameni intoxicaţi cu ciuperci.

  Mi-am pus în geantă toate medicamentele folositoare în cazuri de urgenţă, m-am urcat pe bicicletă şi am alergat spre şcoală. Fuseseră contactaţi şi doi poliţişti, care veniseră la şcoală. Era nevoie de oameni pentru a-i transporta pe copii până în oraş. Însă, cum eram în timp de război, toţi bărbaţii tineri fuseseră recrutaţi. Eu, cei doi poliţişti, un profesor mai în vârstă, directorul şi directorul adjunct, omul de serviciu şi tânăra învăţătoare am pornit spre deal. Am adunat toate bicicletele pe care le-am găsit şi ne-am urcat cu toţii pe ele, chiar câte doi pe o bicicletă.

  La ce oră aţi ajuns la locul din pădure?

  Îmi amintesc exact ora, deoarece m-am uitat la ceas atunci. Era unsprezece şi cincizeci şi cinci de minute. Am mers cu bicicleta până la baza dealului, cât am putut de departe, apoi am urcat în goană pe o potecă.

  Când am ajuns eu, câţiva copii îşi recăpătaseră deja cunoştinţa şi se ridicaseră în capul oaselor. Cred că erau trei sau patru. Încă nu-şi reveniseră complet, pentru că se mişcau ameţiţi, în patru labe. Ceilalţi copii erau încă pe jos, dar câţiva dintre ei dădeau semne să-şi revină. Începuseră să se mişte încet, ca nişte insecte uriaşe. Era o privelişte foarte stranie. Locul respectiv era în pădure, o porţiune neobişnuit de plată, singura în care pătrundeau razele tomnatice ale soarelui. În mijlocul acestui loc şi mai înspre margini lui zăceau şaisprezece elevi de şcoală primară. Unii se mişcau, alţii erau încremeniţi. Parcă asistam la o scenă dintr-o piesă de teatru avangardist.

  Am rămas o vreme împietrit, cu răsuflarea tăiată, uitând că mă aflam acolo în calitate de doctor. Şi nu numai eu, ci aproape toţi cei care veniseră parcă intraseră într-o stare de paralizie. Aveam senzaţia că asistam dintr-o greşeală la ceva ce oamenii de rând n-ar fi trebuit să vadă. Fiind vreme de război, noi, doctorii, eram întotdeauna pregătiţi pentru situaţii de urgenţă, chiar dacă ne aflam la ţară. Ca cetăţean, trebuia să îmi îndeplinesc cu calm îndatoririle de serviciu, în orice fel de situaţie. Însă acea privelişte mă îngheţase, literalmente.

  Mi-am revenit totuşi repede şi am luat în braţe un copil căzut, o fetiţă. Era complet lipsită de vlagă, ca o păpuşă din cârpă. Respira regulat, dar nu era conştientă. Avea însă ochii deschişi normal şi urmărea ceva cu privirea, de la dreapta la stânga. Am scos din geantă o lanternă mică şi i-am luminat pupilele. Nu au înregistrat nici o reacţie. Chiar dacă ochii funcţionau şi continuau să privească ceva, nu reacţionau la lumină – un lucru foarte straniu. Am ridicat în braţe mai mulţi copii şi am repetat acelaşi lucru, însă rezultatul a fost neschimbat.

  Le-am luat apoi pulsul şi temperatura. Pulsul era, în medie, între cincizeci şi cincizeci şi cinci. Îmi amintesc că toţi aveau temperatura în jur de treizeci şi şase de grade, poate treizeci şi cinci şi jumătate. Pentru nişte copii de vârsta lor, aveau pulsul foarte slab şi temperatura scăzută cu un grad. Le-am verificat respiraţia, dar nu avea nici un miros ciudat. Nu am observat nimic neobişnuit nici la nivelul gâtului sau limbii.

  Mi-am dat seama dintr-o privire că nu prezentau simptome de toxiinfecţie alimentară. Niciunul nu vomitase, niciunul nu avea diaree. Nu păreau să aibă dureri. Dacă ar fi mâncat ceva stricat, după cât timp se scursese, ar fi trebuit să apară măcar unul dintre aceste trei simptome. Am răsuflat uşurat când am realizat că nu era vorba de toxiinfecţie alimentară, dar nu puteam să-mi dau deloc seama ce se întâmplase.

  Ca simptome, semăna cu insolaţia. Vara, mulţi copii leşină din cauza insolaţiei. Se poate întâmpla ca, odată ce unul se prăbuşeşte, şi ceilalţi copii din jur să cadă, de parcă ar fi ceva contagios. Eram însă în luna noiembrie şi, în plus, în mijlocul unei păduri răcoroase. Era imposibil ca, nu unul sau doi, ci toţi cei şaisprezece copii să facă simultan insolaţie într-un asemenea loc.

  Următorul lucru la care m-am gândit a fost gazul toxic, poate chiar un gaz paralizant. Natural sau artificial… Nu aş şti să vă spun de unde ar fi apărut el în mijlocul pădurii, într-un loc atât de izolat, dar aceasta ar fi putut fi o explicaţie logică pentru acel fenomen. Toţi îl inspiraseră odată cu aerul, îşi pierduseră cunoştinţa şi se prăbuşiseră la pământ, învăţătoarea nu păţise nimic deoarece concentraţia era prea scăzută pentru a putea afecta corpul unui adult.

  Problema e că nu aveam nici cea mai vagă idee cum să tratez aşa ceva. Sunt doar un doctor de ţară şi nu am cunoştinţe de specialitate despre gaze toxice. Eram complet pierdut şi, fiind în vârful dealului, nici nu puteam contacta prin telefon un specialist. Practic vorbind, câţiva copii dădeau semne să-şi revină şi am sperat ca şi ceilalţi să-şi recapete cunoştinţa de la sine după un anumit timp. Era o presupunere foarte optimistă, dar, sincer să fiu, altă idee mai bună nu mi-a venit. Prin urmare, i-am lăsat întinşi, aşa cum erau, şi am aşteptat să vedem ce se întâmplă.

  Nu se simţea nimic neobişnuit în aer'?

  Şi pe mine mă îngrijora acest lucru, aşa că am inspirat adânc de câteva ori ca să văd dacă se simte ceva anormal.

  Era însă mirosul normal de aer din mijlocul pădurii, de copaci. Un miros foarte proaspăt. Nu am remarcat nimic neobişnuit nici la plantele sau florile din jur. Nu am văzut nimic deformat sau schimbat la culoare.

  Am inspectat pe rând toate ciupercile pe care le adunaseră copiii înainte să se prăbuşească. Nu erau foarte multe.

  Probabil că de-abia se apucaseră de cules. Toate erau ciuperci comestibile, foarte obişnuite. Sunt doctor în această zonă de multă vreme şi cunosc foarte bine tipurile de ciuperci. Dar, ca să nu existe nici un dubiu, le-am luat pe toate cu mine şi un specialist le-a examinat mai apoi. După cum observasem şi eu însă, toate erau ciuperci obişnuite, neotrăvitoare.

  În legătură cu copiii care îşi pierduseră cunoştinţa, în afară de mişcarea pupilelor, mai prezentau şi alte reacţii sau simptome neobişnuite? Poate legat de mărimea pupilelor, culoarea albului ochilor sau frecvenţa cu care clipeau.

  Nu. În afară de mişcarea pupilelor, de la stânga la dreapta, ca un reflector, nu prezentau nici un simptom neobişnuit.

  Totul funcţiona normal. Copiii priveau ceva. Mai exact spus, nu se uitau la ceva vizibil nouă, ci la ceva ce noi nu vedeam.

  De fapt, păreau mai degrabă că asistă la ceva. Nu afişau nici un fel de expresie pe chip, dar arătau liniştiţi, fără urmă de durere sau spaimă. Prin urmare, am socotit că putem să-i lăsăm aşa şi să îi ţinem sub observaţie, cu atât mai mult cu cât nu păreau să sufere.

  A menţionat cineva în acel moment ipoteza gazului?

  Da, s-a discutat, dar, ca şi mine, nimeni nu reuşea să găsească o explicaţie. N-am mai auzit niciodată de cineva să fi urcat pe deal şi să fi inhalat un gaz toxic. Cineva, cred că directorul adjunct, a spus că poate fusese împrăştiat de armata americană, că poate lansaseră o bombă cu gaz toxic.

  În acel moment, învăţătoarea însoţitoare ne-a informat că, înainte să intre în pădure, văzuse pe cer, chiar deasupra dealului, un aparat de zbor care semăna cu un B-29. Toată lumea s-a gândit atunci că aceasta putea fi explicaţia – un tip nou de bombă cu gaz toxic, construită de americani.

  Circulau oricum şi pe la noi zvonuri că armata americană construia un nou model de bombă. Desigur, nimeni nu ştia ce motiv puteau avea să o lanseze într-un ţinut atât de izolat. Insă pe lume există şi greşeală. Nimeni nu ştie ce se poate întâmpla.

  După aceea, copiii au început, puţin câte puţin, să-şi revină?

  Exact. Cât de uşurat m-am simţit! Mai întâi s-au mişcat puţin, apoi au început să se scoale ameţiţi şi şi-au revenit, încetul cu încetul. În tot acest timp niciunul nu a acuzat dureri. Au redeveniţi conştienţi de parcă s-ar fi trezit foarte liniştiţi dintr-un somn adânc. Pe măsură ce îşi reveneau, mişcarea ochilor a revenit la normal. Le-am examinat pupilele cu lanterna şi reacţia era pe cât se poate de normală.

  A durat însă ceva timp până au putut să vorbească. Starea lor semăna cu somnolenţa.

  Ne-am dus la fiecare în parte şi i-am întrebat ce se întâmplase. Toţi însă erau consternaţi, de parcă îi întrebam ceva despre care nu ştiau nimic. Copiii îşi aminteau că urcaseră pe deal şi începuseră să culeagă ciuperci, însă nimic din ce urmase. Nici măcar nu-şi dădeau seama că trecuse timpul. Începuseră să culeagă ciuperci, s-a tăiat brusc filmul, iar în secunda următoare erau pe jos, înconjuraţi de noi, adulţii. Nu înţelegeau deloc de ce ne agităm atât de îngrijoraţi şi chiar păreau mai degrabă speriaţi de prezenţa noastră.

  Din păcate însă, unul dintre ei, un băiat, nu şi-a revenit.

  Era un copil evacuat din Tokyo, pe nume Satoru Nakata.

  Îmi amintesc exact numele lui. Un copil mic de statură, cu ten deschis. A fost singurul care nu şi-a revenit pentru nimic în lume. A rămas pe pământ, mişcându-şi ochii mai departe. L-am luat pe sus şi am coborât dealul. Ceilalţi copii au mers pe picioarele lor, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat.

  Cu excepţia lui Nakata, copiii nu au mai prezentat ulterior nici un fel de simptome?

  Nu, nu am observat nimic anormal. Nu au acuzat nici dureri sau stare proastă. Când am ajuns la şcoală, i-am chemat pe rând în cabinet, le-am luat temperatura, le-am ascultat inima cu stetoscopul, le-am testat vederea, am examinat tot ce am putut pe moment. I-am pus să facă nişte calcule simple şi să stea într-un picior cu ochii închişi. Toate funcţiile psihosomatice erau perfect normale. Nu prezentau nici semne de epuizare fizică. Aveau şi apetit. Cum nu luaseră prânzul, toţi s-au plâns de foame. Le-am dat nişte onigiri2 şi au mâncat tot, până la ultimul bob.

  Deoarece eram îngrijorat, am trecut pe la şcoală şi în zilele următoare şi am examinat starea copiilor care fuseseră implicaţi în acel incident. I-am chemat pe câţiva dintre ei în cabinet şi le-am pus câteva întrebări simple, dar nu am descoperit nimic anormal. Cele două ore de leşin din pădure nu lăsaseră urme fizice sau psihice. Nici măcar nu-şi aminteau să fi leşinat. Se întorseseră la activităţile lor obişnuite şi-şi vedeau de treburile lor ca şi până atunci. Mergeau la ore, cântau, în timpul recreaţiei alergau veseli prin curtea şcolii. Învăţătoarea care îi însoţise era cea zguduită de pe urma acestui incident.

  Băiatul pe nume Nakata nu şi-a revenit însă nici până a doua zi şi a fost transportat la Spitalul Universitar din Kofu. De acolo, a fost dus imediat la spitalul militar şi nu s-a mai întors niciodată în acest oraş. Nu am aflat niciodată ce s-a întâmplat cu el.

  În ziare nu a apărut nimic despre acest leşin colectiv.

  Probabil că autorităţile au interzis mediatizarea incidentului, pe motiv că i-ar putea tulbura pe oameni. Cum eram în toiul războiului, armata era foarte sensibilă când venea vorba de zvonuri false. Situaţia războiului nu era prea bună, având în vedere retragerea de pe frontul de sud, atacurile sinucigaşe şi bombardamentele înteţite ale armatei americane asupra oraşelor. De aceea, le era teamă să nu ducă la manifestări împotriva războiului. Şi noi am fost atenţionaţi puternic de poliţiştii care au venit câteva zile mai târziu să ne abţinem de la discuţii pe tema acestui subiect.

  În orice caz, a fost un incident misterios, care mi-a lăsat un gust amar. Sincer să fiu, este un lucru care încă mă mai apasă.

  <notă>

  — Bulz de orez învelit în alge, cu diverse umpluturi.

  Capitolul 5

  Dorm când autobuzul traversează podul imens peste Marea Interioară şi ratez ocazia să-l văd. Am aşteptat cu nerăbdare să văd cu propriii mei ochi acest pod uriaş, pe care nu l-am mai văzut decât pe hărţi. Simt o bătaie uşoară pe umăr şi mă trezesc.

  — Am ajuns, mă înştiinţează ea.

  Mă întind, mă frec la ochi cu dosul palmei şi mă uit pe geam. Autobuzul trage în rondul din faţa autogării. Lumina proaspătă a dimineţii se revarsă împrejur. E o lumină orbitoare şi totuşi liniştită, diferită puţin de cea din Tokyo. Îmi privesc ceasul. Şase şi treizeci şi două de minute.

  — Ce drum lung! Zice ea cu o voce obosită. Nu mai pot de spate! Mi-a înţepenit şi gâtul. Gata, nu mai pun piciorul niciodată în autobuzul de noapte! O să iau avionul, chiar dacă e un pic mai scump. Poate să fie turbulenţe, să-l deturneze, numai în avion mă mai urc.

  Dau jos valiza şi rucsacul din suportul de bagaje de deasupra capului.

  — Cum te cheamă? O întreb eu.

  — Cum mă cheamă?

  — Da.

  — Sakura. Pe tine?

  — Kafka Tamura.

  — Kafka Tamura, repetă ea. Ce nume ciudat! Totuşi uşor de reţinut.

  Încuviinţez. Nu e simplu să devii un alt om, dar e simplu să-ţi iei un alt nume.

  Cum coborâm din autobuz, îşi pune jos valiza, se aşază pe ea, scoate din rucsăcel un carnet şi scrie ceva cu pixul. Rupe foaia şi mi-o întinde. Pare să fie un număr de telefon.

  — E numărul meu de mobil, zice ea, încruntându-se. O să stau o vreme la o prietenă şi, dacă ai chef să te întâlneşti cu cineva, sună-mă. Putem să mâncăm ceva împreună.

  Sună-mă fără nici o jenă, da? Cum era? Şi cunoştinţele întâmplătoare…?

  — Sunt hotărâte de karma.

  — Asta era, zise ea. Ce-o fi însemnând?

  — Că totul ne este predestinat din viaţa anterioară.

  Nimic din ceea ce se petrece, oricât de neînsemnat ar părea, nu e este o pură întâmplare.

  Stă şi se gândeşte, cu carneţelul încă în mână, aşezată pe valiza galbenă.

  — Este şi asta o filosofie, nu? Nu-i un mod rău de a gândi. Ideea de reîncarnare are ceva de New Age, nu? În fine, Kafka Tamura, ţine minte un lucru: eu nu dau numărul meu de mobil oricui, imediat. Înţelegi ce vreau să spun?

  Ii mulţumesc. Împăturesc hârtia cu numărul de telefon şi o bag în buzunarul de la hanorac. Mă răzgândesc apoi şi o mut în portofel.

  — Până când stai în Takamatsu? Mă întreabă Sakura.

  Îi spun că încă nu ştiu. E posibil să-mi schimb programul pe parcurs.

  Sakura mă priveşte fix. Îşi înclină uşor capul într-o parte, în semn că n-o să mai insiste. Se urcă apoi într-un taxi, îmi face vag cu mâna şi dispare. Eu rămân din nou singur-singurel. O cheamă Sakura, şi acesta nu e numele surorii mele.

  Insă numele se pot schimba cu uşurinţă, mai ales atunci când încerci să te ascunzi de cineva.

  Mi-am făcut din timp rezervare la un hotel de afaceri din Takamatsu. Am telefonat la YMCA în Tokyo şi ei mi l-au recomandat. Făcând rezervarea prin YMCA, am obţinut un preţ special, redus. Singura problemă e că acest preţ special e valabil doar pentru trei nopţi, după care trebuie să plătesc tariful normal.

  <notă>

  — Asociaţia Tinerilor Creştini.

  Dacă ţin să economisesc bani, pot chiar să dorm pe o bancă în gară. Nu e un anotimp friguros şi pot dormi chiar în parc, în sacul de dormit, dar dacă mă găsesc poliţiştii într-un asemenea loc, sigur m-ar pune să le prezint actele de identitate. Orice ar fi, e singurul lucru pe care nu vreau să-l păţesc sub nici o formă. Din acest motiv mi-am rezervat o cameră la hotel pentru primele trei nopţi. Mai departe, o să mă gândesc la momentul respectiv.

  Am intrat într-un restaurant de udon1 din apropierea gării şi am înfulecat ceva. Am ales primul local care mi-a ieşit în cale. Fiind născut şi crescut în Tokyo, am mâncat udon foarte rar, dar acesta e complet diferit de orice am mai încercat eu până acum. Tăiţeii nu se sfărâmă, sunt proaspeţi, iar supa foarte aromată. Şi preţul e incredibil de mic.

  Îmi plac atât de tare, încât mai comand o porţie. După ce o termin şi pe aceasta, mă simt, în sfârşit, sătul şi mai bine.

  Mă aşez apoi pe o bancă din faţa gării şi privesc cerul înseninat. Sunt liber, îmi zic eu. Sunt aici, singur şi liber, ca un nor care pluteşte pe cer.

  Mă hotărăsc să-mi petrec vremea la bibliotecă până seara. M-am interesat din timp ce biblioteci sunt în zona oraşului Takamatsu. Încă de mic mi-am petrecut multă vreme prin sălile de lectură ale bibliotecilor. Când un copil nu vrea să se ducă acasă, locurile în care poate merge sunt foarte limitate. Nu poate intra într-o cafenea şi nu se poate duce nici la cinematograf. Singurul loc care mai rămâne este biblioteca. Nu are nici taxă de intrare şi nimeni nu te împiedică să intri singur. Poţi să stai pe scaun şi să citeşti ce-ţi place. Când mă întorceam de la şcoală, mă urcam pe bicicletă şi mă duceam la biblioteca de sector. Chiar şi în zilele de vacanţă îmi petreceam acolo, singur, cea mai mare parte a timpului. Citeam tot ce-mi pica în mână, povestiri, romane, biografii, cărţi de istorie. Când am terminat cam toate cărţile din secţiunea pentru copii, am trecut la rafturile dedicate publicului larg şi am citit cărţi pentru adulţi.

  <notă>

  1. Tip de supă cu tăiţei groşi.

  Chiar şi pe cele pe care nu prea le înţelegeam, le citeam până la ultima pagină. Când oboseam de citit, intram într-o cabină dotată cu căşti şi ascultam muzică. Pentru că nu aveam nici un fel de cunoştinţe în domeniul muzicii, am început să ascult discurile de la dreapta, rând pe rând. Aşa i-am descoperit pe Duke Ellington, Beatles sau Led Zeppelin.

  Biblioteca a fost pentru mine o a doua casă. De fapt, cred că a fost mai degrabă adevărata mea casă. Mergând acolo zi de zi, am ajuns să cunosc toate bibliotecarele. Toate ştiau cum mă cheamă şi, când ne întâlneam, mă salutau şi îmi adresau o vorbă bună (deşi eu eram foarte timid şi nici măcar nu le răspundeam).

  La periferia oraşului Takamatsu există o bibliotecă privată, înfiinţată de o familie veche şi bogată, pe baza propriilor lor rafturi de cărţi. Include colecţii de cărţi mai neobişnuite, iar clădirea şi grădina merită văzute. Am văzut nişte fotografii cu ea în revista Taiyo. Are o grădină japoneză veche şi mare, o sală de lectură elegantă, ca o cameră de recepţie, canapele comode pe care poţi să stai şi să citeşti.

  Când am văzut fotografiile, m-am simţit foarte puternic atras de ea şi mi-am zis că, dacă am ocazia, trebuie neapărat să merg acolo. Se numeşte Biblioteca Memorială Komura.

  Merg la punctul de informare turistică din gară şi întreb cum se ajunge acolo. Doamna amabilă, de vârstă medie, de la ghişeu îmi dă o hartă turistică, însemnează cu un X locul în care se află biblioteca şi îmi explică cum să ajung cu trenul. Până la staţia respectivă e un drum de doar douăzeci de minute. Îi mulţumesc şi mă uit la orarul trenurilor.

  Trenurile sunt la interval de vreo douăzeci de minute. Cum mai am puţin timp până la primul, îmi cumpăr din staţie un bento1 ca să am la prânz.

  Trenul e mic, format doar din două vagoane. Calea ferată traversează o zonă aglomerată, străjuită de clădiri, apoi un mic cartier cu case şi magazine şi trece prin dreptul <notă>

  — Prânz la pachet unor fabrici şi depozite. Un parc, blocuri în construcţie. Îmi lipesc faţa de geam şi privesc cu nesaţ priveliştea necunoscută şi proaspătă. Până acum nu am mai văzut alt oraş în afară de Tokyo. E o dimineaţă târzie şi trenul e gol, însă peroanele din direcţia opusă sunt înţesate de elevi de şcoală generală şi liceeni în uniforme de vară, cu ghiozdanul pe umăr. Ei se îndreaptă spre şcoală. Eu nu. Eu sunt singur-singurel şi mă îndrept exact în cealaltă direcţie. Sunt pe o cu totul altă şină. Ceva începe să mă apese pe piept, de parcă aerul din jur s-a rarefiat dintr-odată. Sigur fac ce trebuie? Gândul acesta mă face să mă simt cumplit de descurajat. Mă hotărăsc să nu mă mai uit la ei.

  Trenul merge un timp de-a lungul coastei, apoi lasă marea în urmă. Văd un câmp cu porumb înalt, spaliere cu viţă-de-vie, o plantaţie de mandarini în pantă. Din loc în loc se zăresc lacuri pentru irigaţii care strălucesc în lumina dimineţii. Un râu cu apă rece, care şerpuieşte de-a lungul câmpiei, maidane năpădite de iarbă verde. Un câine stă lângă calea ferată şi se uită la trenuri. Priveliştea îmi readuce în inimă un sentiment cald şi liniştit. E bine, încerc eu să mă conving, trăgând aer adânc în piept. Tot ce pot să fac e să merg drept înainte.

  Părăsesc gara şi, urmând indicaţiile, o iau spre nord, pe o stradă cu clădiri vechi. De ambele părţi ale drumului, gardurile caselor par să se întindă la nesfârşit. E prima dată în viaţă când văd atâtea feluri de garduri. Garduri din ulucă neagră, ziduri albe, garduri din granit, pereţi acoperiţi de tufe. Împrejur e linişte şi pe stradă nu se vede nici ţipenie de om. Nici maşini nu trec mai deloc. Aerul are un iz slab de mare. Trebuie să fie pe-aproape. Îmi ciulesc urechile, dar nu desluşesc vuiet de valuri. De undeva, de departe, probabil un şantier de construcţii, vine un zgomot stins de drujbă, ca zumzetul unei albine. Drumul e presărat cu indicatoare către bibliotecă, deci nu am cum să mă rătăcesc.

  În faţa impresionantei porţi a Bibliotecii Memoriale Komura sunt doi pruni tunşi cu grijă. De la intrare porneşte o alee şerpuită din pietriş. Copacii şi tufele din grădină sunt foarte bine îngrijite, iar pe jos nu e nici o frunză. Pini şi magnolii, trandafiri galbeni, azalee. Printre copaci sunt presărate câteva felinare de grădină mari şi vechi şi se zăreşte şi un mic iaz. Ajung în sfârşit la o intrare foarte sofisticată. Mă opresc în dreptul uşii deschise şi ezit un timp dacă să intru sau nu. Acest loc nu seamănă cu nici o altă bibliotecă pe care o ştiu eu. Am venit însă special până aici şi e păcat să nu intru. Pătrund în hol şi dau imediat de recepţie, unde un bărbat tânăr se oferă să îmi ia bagajul, îmi dau jos rucsacul din spinare, apoi îmi scot ochelarii de soare şi şapca.

  — Prima dată pe la noi? Mă întreabă el.

  Are o voce calmă şi relaxată, mai degrabă subţire decât groasă, însă blândă şi deloc supărătoare la ureche.

  Încuviinţez. Nu prea reuşesc să articulez nimic. Sunt încordat pentru că nu mă aşteptam la întrebarea asta.

  Bărbatul ţine între degete un creion lung şi galben, cu gumă, proaspăt ascuţit şi mă priveşte un timp cu interes.

  Are un chip micuţ, cu trăsături regulate, mai degrabă drăguţ aş zice, decât chipeş. Poartă o cămaşă albă din bumbac cu mânecă lungă şi pantaloni verde-oliv, ambele fără o cută.

  Are părul mai lung şi bretonul îi vine în ochi când se uită în jos, dar şi-l dă cu mâna pe spate. Are mânecile suflecate până la cot şi încheieturi subţiri şi albe. Ochelarii cu ramă subţire şi delicată i se potrivesc foarte bine cu forma feţei.

  În piept poartă un ecuson mic din plastic pe care scrie „Oshima”. Nu seamănă cu nici un alt bibliotecar din câţi am cunoscut.

  — Ai acces liber la rafturi. Dacă vrei să consulţi vreo carte, poţi să o iei cu tine în sala de lectură. Doar pentru cărţile rare, care au ştampilă roşie, trebuie să completezi o fişă de împrumut. În sala din dreapta găseşti fişe şi un computer pentru a căuta în baza de date, pe care poţi să le foloseşti în voie. Nu împrumutăm cărţi acasă. Nu avem ziare şi reviste. Fotografiatul este interzis. Nu se fac copii xerox. Poţi bea sau mânca în grădină, pe bancă. Închidem la ora 5.

  Pune apoi creionul pe birou şi adăugă:

  — Licean?

  — Da, răspund eu după ce trag aer adânc în piept.

  — Biblioteca noastră este puţin diferită de cele obişnuite, zise el. Se axează pe cărţi de specialitate, cu preponderenţă volume vechi de haiku şi poezie. Desigur, există şi cărţi destinate publicului larg, însă majoritatea celor care se obosesc să ia trenul şi să bată tot drumul până aici sunt persoane care consultă literatura de specialitate pentru cercetare. Nimeni nu vine aici să citească Stephen King. În plus, persoanele de vârsta ta sunt o raritate. Uneori mai apar studenţi postuniversitari. Chiar aşa, studiezi cumva tanka sau haiku?

  — Nu.

  — Mă gândeam eu.

  — Vă deranjez cumva? Întreb eu timid, cu mare grijă ca nu cumva să mă trădeze vocea.

  — Sigur că nu, spune el zâmbind şi îşi sprijină mâinile pe birou. Aici este o bibliotecă şi sunt bineveniţi toţi cei care doresc să citească. Nu pot s-o spun în gura mare, dar nici pe mine nu prea mă interesează în mod aparte tanka sau haiku.

  — Clădirea este superbă, remarc eu.

  — Familia Komura, spune el încuviinţând, este unul dintre marii producători de sake încă din epoca Edo, iar fostul cap al familiei era cunoscut în întreaga ţară drept un mare colecţionar de cărţi şi un mare iubitor de literatură.

  Tatăl său era el însuşi poet şi astfel, mulţi oameni de litere trăgeau aici când veneau în Shikoku. Wakayama Bokusei, de exemplu, Ishikawa Takuboku sau Shiga Naoya. Probabil se simţeau bine, pentru că unii stăteau timp îndelungat.

  Era o familie cu tradiţie în cheltuirea generoasă a banilor în scopuri literare. În cele mai multe cazuri, asemenea familii ajung să îşi risipească la un moment dat întreaga avere, însă, din fericire, lucrurile nu au stat aşa în cazul familiei Komura. Au tratat pasiunea ca pasiune şi nu au neglijat afacerea familiei.

  — Erau bogaţi.

  — Foarte bogaţi, spune el cu o uşoară grimasă. Poate nu cum erau înainte de război, dar şi acum sunt destul de bogaţi. De aceea îşi permit să întreţină o bibliotecă atât de grozavă. Bine, devenind fundaţie, au reuşit să-şi reducă taxele de succesiune, dar asta e altă poveste. Dacă te interesează clădirea, azi de la ora două se organizează un mic tur, la care poţi să participi. Se ţine o dată pe săptămână, marţea, şi chiar azi e marţi. La etaj avem o colecţie mai neobişnuită de picturi şi desene şi, având în vedere arhitectura interesantă a clădirii, n-ar strica s-o vezi.

  Îi mulţumesc.

  Îmi zâmbeşte în semn de „n-ai pentru ce”, apoi ia din nou creionul şi ciocane în birou cu capătul cu gumă, foarte liniştit, ca să mă încurajeze parcă.

  — Dumneavoastră sunteţi ghidul?

  Oshima zâmbeşte.

  — Eu sunt un simplu asistent. Doamna Saeki este directoarea, adică şefa mea. Este chiar înrudită cu familia Komura. Dânsa va conduce turul. Este o persoană minunată, sunt convins că o să-ţi placă.

  Pătrund în încăperea spaţioasă, cu tavan înalt şi mă învârt printre rafturile cu cărţi, căutând ceva care să-mi capteze interesul. Câteva grinzi groase, superbe, traversează tavanul. Razele de vară timpurie pătrund prin ferestre. Geamurile sunt deschise şi se aude ciripitul păsărelelor din grădină. Pe rafturile din faţă, aşa cum mi-a spus Oshima, sunt foarte multe cărţi despre poeţi sau scriitori de haiku, antologii de poezie, cărţi de critică sau biografii, precum şi numeroase volume de istorie locală.

  Rafturile din spate sunt destinate ştiinţelor umanistice generale: antologii de literatură japoneză, antologii de literatură universală, individuale, limbă veche, filosofie, dramaturgie, istoria artei, sociologie, istorie, biografii, geografie.

  Când le deschid, dintre pagini se răspândeşte un aer vechi, un miros specific, emanat de cunoştinţele profunde şi trăirile puternice ce dorm liniştite, de multă vreme, între copertele lor. Le răsfoiesc inspirând adânc acel miros şi le pun înapoi în raft.

  Până la urmă aleg un volum din O mie şi una de nopţi, o colecţie frumos legată, în traducerea lui Burton, şi o iau în sala de lectură. De mult mi-am propus s-o citesc.

  Biblioteca de-abia s-a deschis şi sunt singur în sală. Deţin monopol complet asupra acestei încăperi rafinate. Arată exact ca în poza din revistă. Are tavanul înalt, e spaţioasă, dar caldă. Prin ferestrele deschise pătrunde o adiere de vânt. Perdelele albe freamătă în tăcere, iar vântul aduce cu el mirosul plajei. Canapeaua e foarte comodă, ireproşabilă, într-un colţ al camerei e o pianină. Mă simt de parcă am venit în vizită pe la o cunoştinţă foarte apropiată.

  Stând pe canapea şi privind în jurul meu, realizez că acesta este locul pe care îl caut de atâta timp. Eu căutam exact un astfel de loc retras, ca un fald al lumii. Până acum însă nu a fost decât un loc secret, fictiv şi încă parcă nu-mi vine a crede că există în realitate. Închid ochii şi trag aer în piept, aer care pluteşte în mine, ca un nor diafan. O senzaţie minunată. Îmi trec uşor palma peste husa crem a canapelei. Mă duc la pianină, ridic capacul şi îmi aşez uşor degetele pe claviatura un pic îngălbenită. Închid capacul şi fac câţiva paşi pe covorul vechi, cu model de struguri. Învârt mânerul vechi de la fereastră. Aprind lampadarul, apoi îl sting. Admir tablourile de pe perete, rând pe rând. Mă aşez apoi din nou pe canapea şi îmi reiau lectura. Mă concentrez asupra cititului.

  La prânz, scot din rucsac sticla cu apă şi pacheţelul cu mâncare, mă aşez pe prispă, cu faţa spre grădină şi mănânc.

  Păsările zboară dintr-un copac în altul, coboară lângă iaz şi beau apă, îşi curăţă penele. Sunt şi păsări cum nu am mai văzut niciodată. O pisică mare, maronie îşi face apariţia şi păsărelele zboară speriate, însă pisica nici nu le bagă în seamă. Nu vrea decât să se tolănească la soare pe o piatră.

  — Azi nu e şcoală? Mă întreabă Oshima când îi las din nou rucsacul, înainte să intru în sala de lectură.

  — Ba da, dar m-am decis să-mi iau câteva zile libere, îi răspund eu, alegându-mi cu grijă cuvintele.

  — Deci refuzi să mergi la şcoală.

  — Probabil.

  Oshima mă priveşte cu interes.

  — Probabil?

  — De fapt nu refuz, pur şi simplu m-am hotărât să nu mă mai duc.

  — Adică doar ai întrerupt şcoala liniştit, din proprie voinţă?

  Încuviinţez. Habar n-am ce să-i răspund.

  — În Banchetul lui Platon, Aristofan spune că în vremurile străvechi existau trei feluri de oameni, spune Oshima. Ştiai?

  — Nu.'

  — În timpurile vechi, lumea nu era împărţită doar în bărbaţi şi femei, ci existau trei sexe: bărbat-bărbat, bărbat-femeie şi femeie-femeie. Adică un om era alcătuit din doi oameni de acum. Toată lumea era mulţumită şi trăia liniştită. La un moment dat însă, zeii i-au tăiat pe toţi pe din două. Chiar în jumătate. Aşa au rămas pe lume doar bărbaţi şi femei, care au ajuns să trăiască alergând de colo-colo, căutându-şi fiecare jumătatea sa.

  — De ce au făcut zeii aşa ceva?

  — De ce i-au tăiat în două? Nu mai ştiu nici eu… Faptele lor sunt de obicei greu de înţeles. Zeii sunt iuţi la mânie şi tind să fie prea… Cum să spun eu… Idealişti. Presupun că a fost o pedeapsă, ceva. Ca în Biblie, când Adam şi Eva sunt alungaţi din grădina Raiului.

  — Păcatul primordial?

  — Da, păcatul primordial, spune Oshima, apoi strânge creionul lung între degetul arătător şi mijlociu şi începe să-l balanseze. În fine, ce vreau eu să spun e că oamenilor le este foarte greu să trăiască singuri.

  Mă întorc în sala de lectură şi reiau Abu Hassan. Nu reuşesc însă să mă concentrez asupra cărţii. Bărbat-bărbat, bărbat-femeie şi femei-femeie?

  La ora două, mă opresc din citit, mă ridic de pe canapea şi particip la turul clădirii. Ghidul nostru, doamna Saeki, e o femei slabă, cam la patruzeci şi cinci de ani, destul de înaltă pentru cineva din generaţia ei. Poartă o rochie albastră, cu mânecă scurtă, iar pe deasupra un cardigan subţire, crem. Are o postură foarte elegantă. Are părul lung, strâns lejer la spate, chipul fin şi inteligent. Ochi frumoşi.

  Pe buze îi flutură necontenit o umbră de zâmbet, care sugerează o desăvârşire greu de explicat în cuvinte. Mă duce cu gândul la un locşor însorit, cum aveam şi în grădina casei din Nogata şi care mi-a plăcut dintotdeauna, încă de mic.

  Lasă asupra mea o impresie foarte puternică şi cumva nostalgică. Mi-ar plăcea să fie mama mea. De fiecare dată când văd o femeie de vârstă mijlocie, frumoasă (sau plăcută), mă gândesc la acest lucru. Nici nu mai e nevoie să spun că probabilitatea ca doamna Saeki să fie cu adevărat mama mea e aproape zero. Şi totuşi, teoretic, o mică posibilitate există, de vreme ce eu nu ştiu nici cum arată şi nici cum o cheamă pe mama. Cu alte cuvinte, nu există nici un motiv ca ea să nu fie mama mea.

  În afară de mine, la tur mai ia parte un cuplu de vârstă mijlocie, din Osaka. Ea e bondoacă şi poartă ochelari cu dioptrii mari. El e slăbuţ şi are o freză de parcă şi-a netezit părul aspru cu forţa, cu o perie de sârmă. Are ochii înguşti, fruntea lată şi arată ca o statuie de pe o insulă din sud, care priveşte la nesfârşit orizontul. Soţia poartă toată conversaţia, el doar încuviinţează din când în când. Uneori mai dă din cap, exclamă sau murmură frânturi de cuvinte de neînţeles. Amândoi sunt îmbrăcaţi mai degrabă pentru drumeţie, decât pentru o vizită'la bibliotecă. Poartă veste impermeabile, pline de buzunare, bocanci solizi şi pălării de soare. E probabil vestimentaţia lor obişnuită pentru excursii. Nu par oameni răi. Nu mi-ar plăcea să-i ani ca părinţi, dar mă linişteşte faptul că nu sunt singurul care participă la tur.

  Doamna Saeki ne explică mai întâi cum a luat naştere Biblioteca Memorială Komura, cam ce mi-a spus şi Oshima.

  Cărţile, literatura de specialitate, picturile adunate de capul familiei de acum nu ştiu câte generaţii au fost puse la dispoziţia publicului larg, iar biblioteca a fost fondată cu scopul de a aduce o contribuţie la dezvoltarea culturii locale.

  S-a înfiinţat o fundaţie din banii proprii ai familiei Komura, iar această fundaţie administrează biblioteca. Uneori se organizează evenimente precum ateliere de lectură sau concerte de muzică de cameră. Familia Komura a construit clădirea la începutul epocii Meiji, ca anexă pentru depozitarea cărţilor, dar şi ca loc de primire a oaspeţilor. În epoca Taisho a fost complet renovată, i s-a adăugat un cat şi camerele de cazare pentru artişti şi scriitori au fost îmbunătăţite. De atunci şi până la începutul epocii Showa, nenumăraţi oameni de renume au vizitat familia Komura şi fiecare a lăsat ceva în semn de recunoştinţă pentru găzduire. Poeţii au lăsat poezii, haiku-uri, scriitorii au lăsat însemnări, iar pictorii, tablouri.

  — Veţi puteţi vedea în sala de expoziţie de la etaj o selecţie compusă din câteva piese de seamă ale acestei moşteniri culturale, spune doamna Saeki. Înaintea celui de-al Doilea Război Mondial, bogata cultură locală a înflorit nu prin sprijinul administraţiei locale, ci prin sprijinul familiilor înstărite de cunoscători, precum familia Komura. Cu alte cuvinte, ei au jucat rolul de patroni ai culturii. Prefectura Kagawa a dat naştere multor poeţi şi scriitori, iar unul dintre factorii care au ajutat la acest lucru a fost faptul că, pe parcursul mai multor epoci, începând cu epoca Meiji, familia Komura şi-a dedicat întreaga energie formării şi sprijinirii unui cerc artistic de mare valoare. Despre înfiinţarea şi tranziţiile prin care a trecut acest cerc artistic deosebit de interesant, s-au publicat o serie de studii, eseuri şi memorii, care pot fi consultate la sala de lectură şi peste care vă invit să aruncaţi o privire.

  Timp de multe generaţii, în fruntea familiei Komura s-au aflat oameni versaţi în domeniul literaturii şi al artelor, cu un excelent. Ochi critic, o trăsătură probabil moştenită din tată în fiu. Distingeau diferenţa între capodoperă şi diletantism, tratau cu căldură numai operele cu adevărat extraordinare şi cultivau ambiţiile cele mai înalte. După cum ştiţi, nu există un ochi critic perfect şi, din păcate, au existat şi. Scriitori buni care nu s-au ridicat la înălţimea aşteptărilor lor şi care nu au beneficiat de un tratament pe măsură. Un exemplu ar fi Santoka Taneda, ale cărui scrieri au fost complet ignorate. Din cartea de oaspeţi reiese că Santoka a fost găzduit aici în repetate rânduri şi de fiecare dată a lăsat în urmă poeme şi scrieri, însă capul familiei de la acea vreme l-a nesocotit, considerându-l drept un „călugăr cerşetor lăudăros”, şi a aruncat o mare parte din scrierile sale.

  — Vai, ce păcat! Ce pierdere! Exclamă femeia venită din Osaka, sincer afectată. Şi Santoka are acum o valoare atât de mare!

  — Aveţi dreptate, însă la vremea aceea Santoka era un anonim şi poate că aşa a fost să fie. Sunt multe lucruri pe care le înţelegem de-abia când privim în urmă, spune doamna Saeki zâmbind.

  — Aşa e, aşa e, încuviinţează şi soţul.

  În continuare, doamna Saeki ne conduce la parter, unde vizităm rafturile, sala de lectură şi sala cu volume rare.

  — Când a construit biblioteca, capul familiei de atunci a evitat stilul delicat şi simplu, preferat de artiştii din Ky6to şi a optat pentru un model mai rustic. Pe de altă parte, după cum puteţi observa, în contrast cu structura îndrăzneaţă a casei, mobilierul şi tâmplăria sunt destul de elaborate şi de extravagante. Priviţi cu cât rafinament sunt executate încrustaţiile de pe acest oberliht. Artizani din tot Shikoku s-au reunit aici, pentru construcţia sa.

  Mai departe urcăm cu toţii la etaj pe o scară spaţioasă, cu tavan înalt. Balustrada de abanos e atât de bine lustruită, încât ar rămâne urme de degete la cea mai uşoară atingere. Pe peretele din dreptul palierului e un vitraliu înfăţişând o căprioară cu gâtul întins, care mănâncă struguri. La etaj sunt două camere de oaspeţi şi o cameră de zi spaţioasă, acoperită pe vremuri cu tatami1, în care se puteau ţine banchete şi reuniuni. Acum podeaua e din lemn, iar pereţii sunt împodobiţi cu scrieri caligrafice şi desene în stil japonez. În mijloc e o vitrină mare din sticlă, cu suveniruri şi diverse obiecte însoţite de povestea lor. Una dintre camerele de oaspeţi e în stil occidental, cealaltă în stil <notă>

  1. Rogojină din paie, cu dimensiuni de aproximativ 190x80 cm, folosită şi ca unitate de măsură.

  Japonez. În cea occidentală e un birou şi un scaun rotativ, încăperea pare folosită. Pe fereastra din spatele biroului se zăreşte un şir de pini, printre care se ghiceşte orizontul.

  Cei doi veniţi din Osaka privesc fiecare obiect în parte, citind explicaţiile. Soţia îşi exprimă impresiile cu voce tare, iar soţul încuviinţează încurajator. Între ei nu pare să existe nici o diferenţă de opinie. Pe mine exponatele nu mă interesează în mod aparte, drept pentru care mă învârt prin încăpere, studiind detaliile arhitecturale. La un moment dat, doamna Saeki vine lângă mine.

  — Dacă vrei, poţi să te aşezi pe scaun, îmi spune ea. Aici au stat şi Shiga Naoya, şi Tanizaki Jun'ichiro. Desigur, nu este acelaşi scaun ca atunci.

  Mă aşezat pe scaunul rotitor şi îmi sprijin încet mâinile pe birou.

  — Cum e, îţi vine cheful să scrii ceva?

  Mă înroşesc un pic şi clatin din cap. Doamna Saeki zâmbeşte şi se întoarce la cuplul din camera alăturată.

  Aşezat pe scaun, îi privesc silueta din spate, mişcările şi mersul. Toate au o naturaleţe şi o eleganţă de neegalat. Nu ştiu cum să spun, dar are ceva special. Silueta ei întoarsă cu spatele parcă îmi transmite ceva, ceva ce nu poate fi pus în cuvinte, ce nu-mi poate spune direct, în faţă. Ce anume însă, nu ştiu. Sunt multe lucrurile pe care nu le ştiu.

  Aşezat pe scaun, dau roată cu privirea prin încăpere. Pe perete e o pictură în ulei care înfăţişează o privelişte de la malul mării, probabil din zonă. Stilul e vechi, însă are un colorit proaspăt. Pe birou văd o scrumieră mare şi o veioză cu abajur verde. Apăs butonul şi se aprinde. Pe peretele din faţă e un ceas negru, vechi. Arată a obiect de anticariat, însă indică ora corect. Podeaua de lemn e tocită din loc în loc şi scârţâie uşor sub picioare.

  Când se termină turul, cuplul din Osaka îi mulţumeşte doamnei Saeki şi pleacă. Se pare că făceau parte dintr-un cerc de tanka din regiunea Kansai. El oare ce fel de poezii o fi compunând? Nu poţi scrie poezie doar din încuviinţări şi mormăieli. E nevoie de ceva mai multă spontaneitate.

  Sau, cine ştie, poate doar atunci când compune scoate la iveală un anume ceva, pe care altfel îl ţine bine, la păstrat.

  Mă întorc în sala de lectură şi mă reapuc de citit. În cursul după-amiezii mai apar câteva persoane în sală.

  Poartă ochelari de citit, de om bătrân, care îi fac pe toţi să arate la fel. Timpul se scurge cumplit de încet. Oamenii se cufundă liniştiţi în lectură. Nimeni nu vorbeşte. Unii stau la masă şi iau notiţe, însă cea mai mare parte sunt absorbiţi fiecare de cartea lui, fiecare pe scaunul lui, tăcuţi, fără să se clintească din loc. La fel ca mine.

  La ora cinci îmi întrerup lectura, înapoiez cartea pe raft şi părăsesc biblioteca.

  — La ce oră deschideţi dimineaţa? Întreb eu.

  — La unsprezece. Lunea este închis. Vii şi mâine?

  — Dacă nu vă deranjez…

  Oshima mă priveşte mijindu-şi ochii.

  — Sigur că nu deranjezi. Biblioteca este un loc în care vin oameni care vor să citească. Neapărat să mai treci pe aici. Dar, lăsând asta la o parte, tu întotdeauna cari după tine atâta bagaj? Pare foarte greu. Ce oi fi îndesat tu acolo?

  Monede de aur din Africa de Sud?

  Mă înroşesc.

  — Ei, lasă, nu contează. Chiar nu ţin să ştiu, mă asigură el şi apoi îşi apăsă tâmpla dreaptă cu guma de la creion. Pe mâine.

  — La revedere, spun eu.

  În loc să-mi facă semn cu mâna, ridică creionul în aer ca răspuns.

  Mă urc în acelaşi tren ca la venire şi mă întorc în Takamatsu. Intru într-un restaurant din apropierea gării, care arată mai ieftin şi comand un meniu cu şniţel de pui şi o salată de legume. Mai cer o porţie de orez, iar după ce termin de mâncat, beau un pahar cu lapte cald. Cumpăr de la un non-stop doi onigiri în caz că mi se face foame peste noapte şi o sticlă de apă plată, apoi mă îndrept spre hotelul la care urmează să mă cazez. Nu merg nici prea repede, nici prea încet. Păşesc relaxat, ca un om cât se poate de obişnuit, astfel încât să nu atrag inutil atenţia asupra mea.

  E un hotel de afaceri tipic, de mâna a doua, însă destul de mare. Trec în registru o adresă, nume şi vârstă false şi plătesc în avans pentru o noapte. Sunt puţin încordat, însă ei nu îmi aruncă nici o privire suspicioasă. Nimeni nu ţipă la mine: „Ce minciună gogonată! Crezi că nu ne-am dat seama că ai cincisprezece ani şi că ai fugit de acasă?” Totul decurge relaxat, într-o manieră profesionistă.

  Liftul mă poartă până la etajul cinci, cu un ţăcănit sumbru. Cameră mică, lungă şi îngustă, pat neprimitor, pernă tare, măsuţă, un televizor mic, draperii decolorate de soare. Baia nu e mai mare decât un dulap. Nu am nici şampon, nici balsam. De la fereastră se vede doar clădirea alăturată. Însă trebuie să fiu mulţumit că am un acoperiş deasupra capului şi apă caldă la robinet. Las rucsacul pe podea, mă aşez pe scaun şi încerc să mă acomodez cu camera.

  Sunt liber, îmi zic eu. Închid ochii şi mă gândesc un timp la acest lucru. Nu realizez încă bine ce înseamnă să fiu liber. Tot ce înţeleg acum e că sunt singur-singurel. Sunt singur, într-un loc necunoscut, ca un explorator care şi-a pierdut şi harta, şi busola. Asta o fi însemnând libertatea?

  Nici măcar asta nu înţeleg prea bine. Renunţ să mă mai gândesc.

  Stau mult timp în cadă, apoi mă spăl bine pe dinţi la chiuvetă. Mă bag în pat şi mai citesc puţin. Când obosesc de citit, deschid televizorul şi mă uit la ştiri. În comparaţie cu tot ce mi s-a întâmplat mie azi, ştirile îmi par răsuflate şi plictisitoare. Opresc televizorul şi mă strecor sub pătură.

  Ceasul e deja zece, dar nu reuşesc să adorm. O zi nouă într-un loc nou. Ziua în care împlinesc cincisprezece ani.

  Mi -am petrecut mai bine de jumătate din ea într-o bibliotecă stranie, dar absolut fermecătoare. Am cunoscut câţiva oameni. Sakura. Apoi Oshima şi doamna Saeki. Din fericire, nu sunt nişte persoane care ar putea să mă pună în pericol.

  Semn bun, probabil.

  Mă gândesc apoi la locuinţa din Nogata şi la tata, care acum trebuie să fie acasă. Oare ce crede de dispariţia mea bruscă? Se simte uşurat că nu mă mai vede? O fi perplex?

  Sau poate nu simte absolut nimic? De fapt, e posibil nici să nu fi observat că nu mai sunt.

  Îmi amintesc dintr-odată de telefonul mobil al lui tata şi îl scot din rucsac. Îl deschid şi încerc numărul din Tokyo.

  Se formează imediat. Se aude atât de clar, încât ai zice că sunt în camera de alături, nu la mai bine de şapte sute de kilometri depărtare. Mă surprinde claritatea cu care se aude. Îl las să sune doar de două ori şi închid. Inima începe să-mi bată cu putere şi nu dă semne să se potolească.

  Telefonul funcţionează. Tata încă nu a anulat contractul.

  Sau poate că nici nu a observat că i-a dispărut mobilul din sertarul de la birou. Îl pun la loc în buzunarul de la rucsac, sting veioza şi închid ochii. Nici măcar nu visez. N-am mai visat nimic de foarte multă vreme.

  Capitolul 6

  — Bună ziua! Zise bărbatul în vârstă.

  Pisica şi-a ridicat puţin capul şi a răspuns la salut cu o voce joasă, puţin obosită. Era un motan bătrân, mare şi negru.

  — Ce vreme minunată!

  — Îhî, încuviinţă motanul.

  — Nici urmă de nori.…

  — Deocamdată.

  — Se schimbă vremea?

  — De pe seară încolo bag de seamă că o să se strice, zise motanul negru, întinzându-şi o lăbuţă.

  L-a privit apoi din nou pe bărbat, mijindu-şi ochii.

  Acesta se uita la el zâmbind.

  Motanul a ezitat câteva clipe, după care a zis resemnat:

  — Hm, tu… Vorbeşti.

  — Da, răspunse bărbatul parcă ruşinat şi, în semn de respect, îşi scoase de pe cap pălăria ponosită, de bumbac.

  Nu pot vorbi oricând şi cu orice pisică, însă de obicei reuşesc să port o conversaţie.

  — Aha, se exprimă motanul simplu.

  — Vă deranjez dacă mă aşez aici?

  Nakata a obosit de când tot umblă.

  Motanul negru s-a ridicat încet, a dat de câteva ori din mustăţile lungi şi a căscat atât de tare, încât aproape că şi-a dislocat maxilarul.

  — Nu mă deranjezi. De fapt, e treaba ta unde stai şi cât stai. Nimeni n-o să se ia de tine.

  — Vă mulţumesc frumos, zise bărbatul şi se aşeză lângă el. De azi de dimineaţă de pe la şase şi ceva tot umblu.

  — Ziceai că te cheamă… Nakata?

  — Da, mă numesc Nakata. Şi dumneavoastră, domnule motan?

  — Eu am uitat cum mă cheamă. Un nume tot am avut eu, dar nu mi-a mai trebuit şi l-am uitat.

  — Da, lucrurile de care nu ai nevoie se uită numaidecât.

  Şi Nakata păţeşte la fel, zise bărbatul, scărpinându-se în creştet. Aşadar dumneavoastră nu aveţi un cămin?

  — Am avut, mai demult, dar acum, nu. Mai primesc de mâncare de pe la casele din preajmă, dar… Nu am nici un stăpân.

  Nakata a încuviinţat şi a rămas tăcut un timp.

  — Atunci v-aş putea spune domnul Otsuka? Întrebă el apoi.

  — Otsuka? Zise motanul privindu-l mirat pe bărbat. Asta ce mai e? De ce aş fi eu… Otsuka?

  — Numele nu înseamnă nimic anume. E doar ceva care mi-a venit în minte pe moment. Fără nume, e greu să ţii minte ceva, iar eu doar v-am dat unul potrivit. Numele pot fi de un real folos. De exemplu, o persoană mai proastă, precum Nakata, poate să-şi facă lucrurile mai simplu de înţeles dacă zice aşa: în după-amiaza zilei cutare, luna cutare, m-am întâlnit şi am stat de vorbă cu domnul motan Otsuka pe terenul viran din 2-chome. E mai uşor de ţinut minte.

  — Hm, făcu motanul. Nu prea pricep. Pisicile n-au nevoie de aşa ceva. Ne e suficient dacă lucrurile au miros sau formă.

  — Da, Nakata ştie şi el acest lucru. Însă, domnule Otsuka, oamenii nu sunt aşa. Ei au nevoie de dată sau de nume pentru a ţine minte ceva.

  — Ce incomod! Pufni motanul.

  — Aveţi dreptate. Faptul că trebuie să ţinem minte atâtea lucruri este foarte incomod. Nakata, de exemplu, trebuie să ţină minte şi numele domnului prefect, chiar şi numărul liniei de autobuz. Lăsând însă aceste lucruri la o parte, vă deranjează dacă vă spun domnul Otsuka? Vă creează vreo neplăcere?

  — Nu că mi-ar face mare plăcere…, dar nici neplăcut nu e. Nu, domnul Otsuka nu mă deranjează. Dacă vrei să-mi zici aşa, foarte bine. Doar… Că parcă nu simt că e vorba de mine.

  — Nakata se bucură din inimă pentru ceea ce aţi avut bunăvoinţa să spuneţi. Mii de mulţumiri, domnule Otsuka.

  — Auzi, tu nu vorbeşti totuşi cam ciudat, chiar şi pentru un om?

  — Da, toată lumea spune acest lucru. Însă Nakata nu poate să vorbească altfel. Aşa vorbesc mereu, pentru că sunt prost. Nu am fost dintotdeauna aşa, în copilărie am avut un accident şi de atunci am rămas aşa. Nu ştiu nici să scriu. Nu ştiu nici măcar să citesc ziare sau cărţi.

  — Nu e lucru de laudă, dar nici eu nu ştiu să scriu, zise motanul şi-şi linse perniţa de la lăbuţa dreaptă de câteva ori. Dar am capul normal, aşa că nu mă incomodează.

  — Da, în lumea pisicilor, aşa este, zise domnul Nakata.

  Dar în lumea oamenilor, dacă nu ştii să scrii, înseamnă că eşti prost. Dacă nu ştii să citeşti ziare sau cărţi înseamnă că eşti prost. E lucru clar. Tatăl lui Nakata, care a murit acum multă vreme, a fost un mare profesor la universitate şi ştia fi-nan-ţe. Nakata mai are doi fraţi mai mici şi sunt amândoi foarte deştepţi. Unul este şef de de-par-ta-ment la o firmă, Itochu, iar celălalt lucrează într-o instituţie care se cheamă MIC1. Amândoi trăiesc în case mari şi mănâncă tipar. Doar Nakata este prost.

  — Da, dar tu poţi să vorbeşti cu pisicile, nu?

  — Da.

  — Nu oricine poate să vorbească cu pisicile.

  — Aşa este.

  — Atunci nu se poate spune că eşti prost.

  — Da, nu, adică nu ştiu. Toată lumea mi-a spus încontinuu că sunt prost de când eram mic, aşa că nu pot decât sa cred că sunt prost. Pentru că nu pot să citesc numele staţiilor, nu pot nici să-mi cumpăr bilet şi să iau trenul.

  Reuşesc totuşi să merg cu autobuzul orăşenesc pentru că ani un permis special de han-di-ca-pat.

  <notă>

  1 Ministerul Industriei şi Comerţului

  — Aha, zise Otsuka indiferent.

  — Dacă nu ştii să scrii şi să citeşti, nu poţi nici să-ţi găseşti de muncă.

  — Atunci cum te descurci?

  — Primesc ajutor social.

  — Ajutor social?

  — Domnul prefect îmi dă bani. Locuiesc într-o cămăruţă în Nogata, într-un bloc care se cheamă Shoeiso. Mănânc de trei ori pe zi.

  — Ce să zic… Nu sună a viaţă prea rea.

  — Aveţi dreptate, nu este rea, zise Nakata. Sunt ferit de ploaie şi de vânt şi nu întâmpin dificultăţi. În plus, din când în când mi se cere să caut câte o pisică şi primesc ceva în schimb. Domnul prefect nu ştie însă, aşa că vă rog frumos să nu spuneţi nimănui. Dacă fac rost de bani în plus, s-ar putea să-mi taie ajutorul. Onorariul meu nu este o sumă prea mare, însă aşa îmi permit uneori să mănânc tipar. Lui Nakata îi place foarte mult tiparul.

  — Şi mie îmi place tiparul. Deşi am mâncat doar o dată, de mult de tot şi nu prea-mi aduc aminte cum e la gust.

  — Da, tiparul este foarte gustos, un pic altfel faţă de alte mâncăruri. Există în lume feluri de mâncare care pot fi înlocuite cu altele, dar din câte ştie Nakata, tiparul nu are nici un înlocuitor.

  Pe drumul din faţa terenului viran a apărut un bărbat tânăr cu un labrador, care purta la gât o eşarfă roşie. I-a aruncat o privire fugară lui Otsuka, dar a trecut mai departe. Cei doi au tăcut şi au aşteptat până ce bărbatul şi câinele s-au îndepărtat.

  — Ziceai că tu cauţi pisici? Întrebă motanul Otsuka.

  — Da, Nakata caută pisicile care au dispărut de acasă.

  Fiindcă pot să vorbesc cu dânsele, umblu încolo şi încoace, adun informaţii şi astfel reuşesc să le găsesc. Lumea mă roagă mereu să le caut, pentru că mă pricep să le găsesc, în ultima vreme fac asta aproape zilnic. Dar m-am hotărât să fie doar în sectorul Nakano, pentru că nu îmi place să merg departe. M-aş rătăci şi eu.

  — Şi acum cauţi o pisică rătăcită?

  — Da. Este vorba despre o pisică cu pete albe, negre şi maro. Are un an şi se numeşte Goma. Uitaţi o fotografie, zise Nakata, apoi a scos din geanta de pânză o fotografie color, pe care i-a arătat-o lui Otsuka. Dânsa este. Are la gât o zgardă maro de purici.

  Otsuka şi-a întins gâtul şi a privit fotografia. A clătinat apoi din cap.

  — Nu, pe-asta n-am văzut-o niciodată. Eu ştiu cam toate pisicile din zonă, dar pe-asta n-o ştiu. N-am văzut-o şi n-am auzit de ea.

  — Am înţeles.

  — Şi o cauţi de mult?

  — Păi, azi e… unu, doi, trei… A treia zi.

  Otsuka a rămas o vreme pe gânduri.

  — Cred că ştii şi tu asta, zise el apoi, dar noi, pisicile suntem nişte fiinţe cu tabieturi. Avem un ritm de viaţă foarte regulat şi nu ne plac deloc schimbările, atâta vreme cât nu e vorba de ceva foarte serios. Prin ceva serios înţeleg sex sau vreun accident, de obicei una din astea două.

  — Da, şi Nakata crede acelaşi lucru.

  — Dacă e vorba de sex, după ce se linişteşte, o să vină ea acasă. Ştii cum e cu sexul, nu?

  — Da, Nakata nu a făcut asta niciodată, dar ştie, în mare. Are legătură cu cocoşelul, nu?

  — Da, are legătură cu cocoşelul, încuviinţă Otsuka cu o faţă serioasă. Dar dacă e vorba de un accident, greu se mai întoarce.

  — Aveţi dreptate.

  — Se mai întâmplă şi ca sexul să te mâne până departe Şi să nu mai ştii să te întorci.

  — Nici Nakata nu ar mai şti să se întoarcă dacă iese din sectorul Nakane.

  — Şi eu am păţit-o de vreo câteva ori. Sigur, asta când eram mult mai tânăr, zise Otsuka, mijindu-şi ochii în căutarea amintirilor. Când nu mai ştii pe unde s-o iei înapoi, te apucă panica. Vezi negru în faţa ochilor şi nu mai înţelegi nimic. E foarte neplăcut. Sexul ăsta e mare belea. Dar în momentele alea numai la asta îţi stă mintea. Nu eşti în stare să te mai gândeşti la consecinţe. Asta înseamnă sexul.

  Şi de-asta… Cum ai zis c-o cheamă pe pisica aia dispărută?

  — Vorbiţi despre Goma?

  — Aşa, Goma. Eu aş vrea să te ajut cumva s-o găseşti.

  O pisică de un an, crescută cu mare grijă de o familie, nu ştie absolut nimic despre lume. Nu ştie să se bată, nu e în stare să-şi găsească singură de mâncare. Vai de ea! Dar, din păcate, n-am văzut-o niciodată. Cred că mai bine te duci în altă parte s-o cauţi.

  — Da? Atunci Nakata va face precum spuneţi dumneavoastră şi se va duce în alt loC. Îmi cer scuze că v-am tulburat somnul de prânz, domnule Otsuka. Am să mai trec prin zonă şi, dacă între timp o vedeţi cumva pe Goma, vă rog frumos să-mi daţi de ştire. Nu vreau să vă jignesc, dar aş dori să vă răsplătesc cumva.

  — Nu, nu, a fost interesant să stau de vorbă cu tine. Să mai treci pe-aici. Dacă e vremea bună, pe la ora asta eu sunt mai mereu aici, pe maidan. Dacă plouă, sunt la templul ăla de jos, din capul scărilor.

  — Vă mulţumesc foarte mult. Şi Nakata este încântat că a stat de vorbă cu dumneavoastră. Conversaţiile nu decurg atât de lin cu oricare pisică. Unele sunt extrem de precaute şi pleacă fără să spună o vorbă atunci când încerc să le abordez, chiar dacă doar le salut.

  — Da, te cred. Aşa cum există mai multe feluri de oameni, şi pisicile… Sunt şi ele de mai multe feluri.

  — Aveţi perfectă dreptate. Şi Nakata gândeşte la fel. În lume sunt multe feluri de oameni şi multe feluri de pisici.

  Otsuka s-a întins şi a privit cerul. Soarele îşi revărsa pe maidan razele sale aurii. Şi, totuşi, în aer plutea un vag iz de ploaie, pe care Otsuka l-a detectat.

  — Ziceai că ai avut un accident când esai mic şi că de atunci ai rămas mai prost. Aşa ai zis, nu?

  — Da, întocmai. Nakata a avut un accident la vârsta de nouă ani.

  — Ce fel de accident?

  — Este un lucru pe care lui Nakata îi e cu neputinţă să şi-l amintească. Se pare că, nu se ştie din ce motiv, am avut febră şi timp de trei săptămâni, am fost in-con-şti-ent. Am dormit într-un pat în spital şi mi s-au făcut perfuzii. Apoi, când mi-am revenit, nu-mi mai aminteam nimic de până atunci. Nici chipul tatălui, nici pe-al mamei, nici să citesc, să socotesc, nici cum era casa în care locuiam, nici măcar numele meu. Uitasem tot. Mi se golise capul complet, cum se goleşte cada când scoţi dopul. Înainte de accident, am fost un elev strălucit, cu note foarte bune. Dar la un moment dat, am căzut lat şi când m-am trezit, eram prost. Mama, care a murit de multă vreme, plângea mult din această cauză. Plângea pentru că mă făcusem prost. Tata nu plângea, dar era întotdeauna nervos.

  — Dar, în schimb, ai ajuns să poţi vorbi cu pisicile.

  — Da, aşa este.

  — Hm.

  — În plus, sunt foarte sănătos. Nu m-am îmbolnăvit niciodată. Nu am carii şi nu am nevoie nici de ochelari.

  — Din câte văd eu, tu nu prea pari prost.

  — Credeţi? Întrebă Nakata surprins. Dar, domnule Otsuka, am trecut deja de şaizeci de ani. Când treci de şaizeci de ani, te obişnuieşti şi cu faptul că eşti prost, şi cu faptul că nimeni nu te mai ia în serios. Te descurci şi fără să iei trenul. Tata a murit şi nu mai iau bătaie. Mama a murit şi nu mai plânge. De aceea, lui Nakata nu i-ar fi bine acum să i se spună dintr-odată că nu mai e prost. Dacă n-aş mai fi prost, n-aş mai primi ajutorul de la domnul prefect şi nici n-aş mai avea permis special ca să merg cu autobuzul.

  Dacă domnul prefect m-ar certa – „tu nu cumva nu eşti prost?” – n-aş avea ce să-i răspund. De aceea e mai bine să rămân aşa cum sunt, prost.

  — Problema ta nu e că ai fi prost, asta voiam eu să spun, zise Otsuka cu o faţă serioasă.

  — A, da?

  — Problema ta e – părerea mea – că… Tu ai umbra cam subţire. Am observat asta de când te-am văzut. Umbra pe care o laşi tu pe pământ e, ca grosime, cam jumătate din a unui om obişnuit.

  — Aha.

  — Eu am mai văzut odată un om aşa.

  Nakata şi-a deschis puţin gura şi l-a privit pe Otsuka.

  — Un om ca Nakata, vreţi să spuneţi?

  — Îhî, de-aia nici nu m-am mirat prea tare când ai început să vorbeşti.

  — Când s-a întâmplat acest lucru?

  — Ehe, de mult de tot, în tinereţe. Dar nu mai pot să-mi aduc aminte nici cum arăta, nici ce nume avea, nici unde sau când s-a întâmplat. După cum ziceam şi mai devreme, pisicile nu ţin minte lucruri din astea.

  — Aha. '

  — Avea umbra la fel, pierdută pe jumătate. La fel de subţire.

  — Aha.

  — De-aia mă gândeam că, decât să umbli după pisici rătăcite, mai bine te-ai apuca să-ţi cauţi serios cealaltă jumătate de umbră.

  Nakata a tras de câteva ori de borul pălăriei pe care o ţinea în mână.

  — Adevărul e că simţeam şi eu acest lucru, că am umbra cam subţire. Ceilalţi oameni nu observă, dar Nakata îşi dă seama.

  — Aşa să fie, zise motanul.

  — Dar, cum spuneam şi mai devreme, Nakata e bătrân şi în curând o să moară. Şi mama, şi tata au murit deja. Că suntem proşti sau deştepţi, că ştim sau nu să scriem, că avem umbra cum trebuie sau nu, tuturor ne vine vremea să murim. Murim şi suntem arşi. Ajungem cenuşă şi ne îngroapă în Karasuyama. Karasuyama e în Setagaya. Odată ajuns în mormânt, nu te mai gândeşti la nimic. Şi dacă nu te gândeşti, nici nu te mai dezorientezi. Nakata e bine aşa cum e acum. Cât mai sunt în viaţă, nu vreau să ies din sectorul Nakano. Când o să mor, asta este, o să merg la Karasuyama.

  — Sigur, eşti liber să vezi lucrurile cum vrei, zise Otsuka şi-şi linse din nou perniţele. Dar la umbră tot ar trebui să te gândeşti, măcar un pic, că i-o fi ruşine şi ei. Dacă aş fi în locul ei, nu mi-ar plăcea să fiu aşa, pe jumătate.

  — Da, răspunse Nakata. Aşa este. Cred că aveţi dreptate.

  Nakata nu s-a gândit nici o clipă la asta. O să mă duc acasă şi o să mă gândesc pe îndelete.

  — Aşa să faci.

  Cei doi au rămas o vreme tăcuţi. Nakata s-a ridicat apoi încet şi şi-a scuturat cu grijă iarba de pe pantaloni. Şi-a pus din nou pe cap pălăria ponosită. Şi-a potrivit-o în poziţia obişnuită şi şi-a pus pe umăr geanta din pânză.

  — Nakata vă mulţumeşte sincer. Părerile dumneavoastră, domnule Otsuka, îmi sunt cu adevărat valoroase.

  Vă doresc multă sănătate şi numai bine.

  — Şi ţie.

  Când a dispărut Nakata, Otsuka s-a tolănit din nou pe iarbă şi a închis ochii. Mai era timp până aveau să apară norii şi să înceapă ploaia. Apoi a aţipit numaidecât, fără să se gândească la nimic.

  Capitolul 7

  La şapte şi un sfert iau micul dejun compus din pâine prăjită, lapte cald şi ouă cu şuncă în sala de mese, de lângă intrare. Un mic dejun inclus în preţ la un hotel de afaceri nu-mi e nici pe departe suficient. Înghit totul într-o clipită şi nici nu simt că am mâncat. Mă uit în jur involuntar, dar nu prea cred că am şanse să mai primesc o porţie de pâine prăjită. Oftez.

  — N-ai ce-i face, zice tânărul numit Corbul.

  Mă pomenesc cu el la masă, pe scaun, în faţa mea.

  — Nu mai eşti în mediul în care să mănânci doar ce-ţi place şi cât îţi place. La urma urmei, ai fugit de-acasă.

  Trebuie să-ţi bagi bine asta în cap. Până acum te trezeai dis-de-dimineaţă şi mâneai pe săturate, dar de acum nu mai merge aşa. Trebuie să te descurci cu ce ţi se dă. Am auzit eu pe undeva că stomacul ţi se modifică în funcţie de cât mănânci. Probabil că de acum o să afli pe propria ta piele dacă e adevărat. Stomacul o să ţi se micşoreze, dar până atunci o să dureze ceva. O să poţi să rezişti?

  — Rezist, zic eu.

  — Aşa şi trebuie. Doar eşti cel mai tare tânăr de cincisprezece ani din lume, nu?

  Dau din cap.

  — Atunci nu te mai holba atâta la farfuria goală. Hai, treci mai departe!

  Mă conformez şi mă ridic de la masă.

  Mă duc la recepţie şi încerc să negociez condiţiile de cazare. Sunt elev la un liceu particular din Tokyo, am venit aici ca să-mi pregătesc lucrarea de sfârşit de an (la clasele de liceu din şcoala mea chiar există un asemenea sistem) şi merg la biblioteca memorială Komura, care conţine materiale de specialitate. Am constatat că am mai multe materiale de consultat decât mă aşteptam şi mă văd nevoit să petrec o săptămână în Takamatsu. Am însă un buget limitat şi rugămintea mea este să mă cazeze pe toată durata şederii mele la preţul special, obţinut prin YMCA, şi nu doar cele trei zile stipulate. Plătesc în avans în fiecare zi şi nici nu creez probleme.

  Tânărul manierat mă priveşte aşa acum mă aşteptam, puţin încurcat de problema cu care se confruntă, se întoarce spre fata din tura de dimineaţă şi îi explică pe scurt situaţia în care sunt. Nu am părul vopsit şi nici cercei în urechi.

  Port un tricou polo impecabil, marca Ralph Lauren, pantaloni crem din bumbac, tot marca Ralph Lauren, şi tenişi înalţi, noi. Am dinţii albi şi miros a şampon şi a săpun. In plus, vorbesc foarte politicos. Dacă îmi pun mintea, mă pricep să las o impresie foarte bună adulţilor.

  Fata îmi ascultă povestea în tăcere, strâmbă uşor din buze şi încuviinţează. E mică de statură, poartă ca uniformă o cămaşă albă şi un taior verde şi pare cam somnoroasă, dar îşi îndeplineşte singură şi cu eficienţă sarcinile de dimineaţă. Arată cam de o vârstă cu sora mea.

  Am înţeles cum stau lucrurile, eu nu vă pot spune nimic momentan, însă îl voi consulta pe manager în privinţa preţului de cazare, iar în jurul prânzului cred că voi avea un răspuns, îmi spune ea într-o manieră profesională (din care simt totuşi că mă place). Îşi notează apoi numele şi numărul camerei mele. Nu-mi dau seama dacă negocierea merge bine. Ar putea să se întoarcă împotriva mea – de exemplu, mi-ar putea cere să-i arăt legitimaţia de elev. Ar putea încerca să ia legătura acasă (numărul pe care l-am trecut în registru este, evident, fictiv). E un risc, dar trebuie să încerc, pentru că am o sumă limitată de bani.

  Caut o sală de sport în exemplarul din Pagini Aurii aflat m hol, sun şi îi întreb ce tip de aparate au în sala de fitness.

  Au cam tot ce îmi trebuie mie. Taxa este de şase sute de yeni. Ii întreb cum ajung acolo, mi se dau indicaţii cum s-o iau pornind de la gară, le mulţumesc şi închid.

  Mă întorc în cameră, îmi iau rucsacul în spate şi ies. Aş putea să-mi las bagajele în cameră şi banii în seiful hotelului. Probabil aşa ar fi mai sigur, însă vreau, pe cât posibil, să le am mereu la mine. Au devenit deja o parte din mine.

  Iau autobuzul din faţa gării şi merg la sală. Desigur, sunt tensionat. Îmi dau seama că am faţa încordată. Cuiva i s-ar putea părea în neregulă faptul că un tânăr de vârsta mea merge singur la sala de sport la prânz, într-o zi de şcoală. Sunt într-un oraş necunoscut şi încă nu-mi dau seama cum gândeşte lumea de pe-aici. Însă nimeni nu mă bagă în seamă. Dimpotrivă, mă simt chiar transparent.

  Plătesc la intrare fără să spun un cuvânt şi primesc cheia de la dulăpior. Mă schimb la vestiar în pantaloni scurţi de sport şi un tricou subţire şi, în timp ce fac încălzirea, relaxându-mi muşchii, simt că mă calmez, puţin câte puţin.

  Sunt în receptaculul „eu”. Muchiile se îmbină perfect, una peste cealaltă şi se fixează cu un clic slab. E bine. Sunt unde trebuie.

  Mă apuc de de seria de exerciţii. Petrec o oră întreagă la şapte aparate, în ordinea obişnuită, ascultând Prince la walkman. Mă aşteptam să găsesc aparate vechi la o sală publică de sport, de cartier, dar văd că sunt incredibil de noi şi de performante. Încă mai miros a nou. Închei prima rundă de exerciţii şi trec la următoarea, mărind greutăţile. Nu e nevoie să-mi notez nimic. Ştiu exact câte mişcări şi câte greutăţi mi se potrivesc. Transpir imediat prin toţi porii şi pe parcurs beau de mai multe ori apă din sticlă şi muşc din lămâia pe care mi-am luat-o pe drum încoace.

  Îmi termin rundele, fac un duş fierbinte, mă spăl pe corp cu săpunul adus de mine şi pe cap cu şampon. Îmi păstrez penisul de-abia ivit din prepuţ cât mai curat posibil. Mă spăl cu atenţie sub braţ, la testicule şi anus. Mă cântăresc, apoi rămân dezbrăcat în faţa oglinzii şi îmi inspectez muşchii, îmi clătesc în chiuvetă pantalonii şi tricoul îmbibate cu transpiraţie, le storc bine şi le bag într-o pungă de plastic.

  Părăsesc sala, iau autobuzul înapoi, intru în acelaşi restaurant de ieri din faţa gării şi mănânc o porţie fierbinte de udon. Mestec încet, uitându-mă pe fereastră. Prin gară vin şi pleacă mulţi oameni. Toţi sunt îmbrăcaţi pe gustul lor, cară bagaje şi se fâţâie neobosiţi, fiecare spre destinaţia sa. Îi privesc fix şi încep să mă gândesc cum o să fie peste o sută de ani.

  Peste o sută de ani, probabil că toţi oamenii de aici

  (inclusiv eu) vor fi dispărut de pe suprafaţa pământului şi se vor fi transformat în cenuşă sau praf. Mă cuprinde un sentiment straniu la acest gând. Încep să văd totul ca pe nişte fantasme efemere, gata să se destrame la prima suflare de vânt. Îmi întind mâinile şi le privesc. La ce mă zbat atâta? De ce mă agăţ de viaţă cu atâta disperare?

  Îmi scutur capul şi nu mă mai uit pe fereastră. Încetez să mă mai gândesc la cum o să fie peste o sută de ani. Mă hotărăsc să mă gândesc doar la prezent. Am cărţi de citit la bibliotecă şi aparate de folosit la sală. La ce-mi foloseşte să-mi bat capul cu ce-o să fie?

  — Aşa mai vii de-acasă! Zice tânărul numit Corbul. Că doar eşti cel mai tare băiat de cincisprezece ani din lume!

  Ca şi ieri, îmi cumpăr un bento de la un magazin din gară şi mă urc în tren. Ajung la biblioteca Komura la ora unsprezece şi jumătate. La recepţie e Oshima. Poartă o cămaşă albastră din vâscoză, încheiată până la gât, blugi albi şi pantofi sport albi şi citeşte o carte groasă. Lângă el e acelaşi (probabil) creion lung şi galben de ieri. Bretonul îi cade pe frunte. Când intru, îşi ridică privirea, zâmbeşte şi îmi ia bagajul.

  — Văd că încă nu te-ai întors la şcoală.

  — Nu mă mai întorc la şcoală, mărturisesc eu sincer.

  — Biblioteca nu-i o alegere rea, spune Oshima. Se întoarce, se uită la ceasul din spatele lui, apoi revine la paginile cărţii.

  Merg în sala de lectură şi reiau traducerea lui Burton din O mie şi una de nopţi. Ca de obicei, odată ce mă aşez Şi încep să întorc paginile, nu o mai pot lăsa din mână.

  Cuprinde aceleaşi poveşti pe care le-am citit demult, la bibliotecă, într-o ediţie pentru copii, dar sunt mai lungi, cu mai multe episoade şi detalii şi chiar nu se compară. E mult mai fascinantă. Sunt şi unele vulgare, violente sau cu tentă sexuală, dar în ele (precum spiriduşul din lampa fermecată) abundă o vitalitate, o libertate pe care bunul simţ nu le poate înfrâna, lucru care mă prinde şi nu-mi mai dă drumul.

  În aceste basme fără noimă, scrise cu mai bine de o mie de ani în urmă, pulsează mai multă viaţă decât în nenumăraţii oameni fără chip, care trec prin gară. Nu ştiu cum e posibil aşa ceva. Mi se pare foarte straniu…

  La ora unu, ies din nou în grădină, mă aşez pe prispă şi mănânc bento-ul pe care l-am luat la mine. Cam pe la jumătate, apare Oshima să mă anunţe că mă caută cineva la telefon.

  — La telefon? Îmi pierd eu cuvintele pe negândite. Pe mine?

  — Da, dacă te cheamă Kafka Tamura.

  Mă ridic, roşu tot şi iau telefonul.

  E femeia de la recepţia hotelului. Probabil vrea să se asigure că mă documentez într-adevăr la biblioteca Komura în timpul zilei. După voce, pare liniştită că nu o mint. Îmi spune că a discutat cu managerul. Până acum nu s-au mai confruntat cu o asemenea situaţie, dar eu sunt tânăr, circumstanţele sunt cum sunt, drept pentru care îmi pot oferi şi de acum încolo acelaşi tarif special, obţinut prin YMCA.

  Perioada nu este aglomerată, drept pentru care pot fi flexibili.

  Femeia îmi mai spune că şi managerul e de părere că biblioteca are o reputaţie foarte bună şi că ar fi bine să mă documentez cum trebuie, fără grabă.

  Îi mulţumesc, răsuflând liniştit. Nu pot să spun că n-am o strângere de inimă fiindcă am minţit, dar n-am încotro.

  Trebuie să faci tot felul de lucruri ca să supravieţuieşti, închid telefonul şi i-l înapoiez lui Oshima.

  — Tu eşti singurul licean care vine aici şi de-asta m-am gândit că despre tine trebuie să fie vorba, zice el. Să ştii că i-am spus că stai de dimineaţa până seara cu nasul în cărţi.

  Ceea ce este şi adevărat.

  — Mulţumesc.

  — Kafka Tamura?

  — Da, aşa mă cheamă.

  — Ce nume ciudat!

  — Dar aşa mă cheamă, subliniez eu.

  — Cu siguranţă ai citit câteva din operele lui Franz Kafka, nu?

  Încuviinţez.

  — Castelul, Procesul, Metamorfoza şi încă o povestire în care apare un dispozitiv ciudat de execuţie.

  — Colonia penitenciară, zice Oshima. Îmi place foarte mult. Sunt mulţi scriitori în lume, dar Kafka este singurul în stare să scrie o asemenea poveste.

  — Este preferata mea.

  — Serios?

  Încuviinţez.

  — Ce ţi-a plăcut?

  Stau puţin să mă gândesc. Gânditul durează ceva.

  — Faptul că încearcă mai degrabă să ofere o descriere pur mecanică a acelui dispozitiv complex, decât să explice situaţia în care suntem. Adică…, zic eu şi mă gândesc din nou câteva clipe. Adică aşa reuşeşte să explice mai viu ca nimeni altul situaţia în care suntem. Vorbind nu despre ea, ci despre detaliile mecanismului.

  — Aha, zice Oshima şi îmi pune o mână pe umăr, un gest plin de naturaleţe, în care ghicesc simpatie. Da, cred că şi Franz Kafka ar fi de acord cu tine.

  Ia telefonul şi se întoarce înăuntru. Rămas singur pe prispă, îmi termin prânzul, beau nişte apă plată şi privesc păsărelele din grădină. Probabil sunt aceleaşi păsări pe care le-am văzut şi ieri. Cerul e acoperit de nori subţiri şi uniformi. Nu se vede nici un colţ de cer senin.

  Cred că răspunsul meu cu privire la romanele lui Kafka l-a mulţumit, mai mult sau mai puţin. Însă eu nu am reuşit să exprim ceea ce voiam să spun cu adevărat. Nu am spus-o ca pe o părere generală cu privire la scrierile lui Kafka, ci am vrut să mă refer concret la un lucru foarte concret. Acel dispozitiv de execuţie complicat şi misterios există în realitate în jurul meu, şi nu ca metaforă sau alegorie. Nici Oshima, nici nimeni altcineva nu cred că m-ar înţelege, oricum aş explica.

  Mă întorc în sala de lectură, mă aşez pe canapea şi intru din nou în universul celor O mie şi una de nopţi. Lumea reală începe să dispară, puţin câte puţin, aşa cum se stinge imaginea unui film pe ecran. Rămân singur şi mă cufund în lumea din pagini. Este o senzaţie care îmi place mai mult decât orice.

  La ora cinci, când dau să plec, îl găsesc pe Oshima la recepţie, cu nasul în aceeaşi carte. Pe cămaşa lui n-a apărut nici o cută. Ca de obicei, câteva fire de păr îi vin în ochi. Pe peretele din spatele său, limbile ceasului electronic alunecă în linişte mai departe. În jurul său, totul e foarte liniştit şi curat. Mi-e imposibil să mi-l imaginez transpirând sau sughiţând, îşi ridică privirea spre mine şi îmi înmânează rucsacul. Când îl ridică, face o grimasă.

  — Ai venit din centru cu trenul?

  Încuviinţez.

  — Dacă intenţionezi să vii aici în fiecare zi, asta ţi-ar prinde bine, zice el şi îmi dă o bucată de hârtie, jumătate dintr-un A4. E o copie a orarului cu trenurile care circulă între gara Takamatsu şi cea de aici. Trenurile nu întârzie de obicei, adaugă el.

  — Vă mulţumesc, îi răspund eu şi iau hârtia.

  — Ascultă, Kafka Tamura, nu ştiu de unde vii şi ce faci, dar nu poţi sta la hotel la nesfârşit, nu? Îmi spune el, alegându-şi prudent cuvintele. Încearcă apoi creionul cu degetul de la mâna stângă. Nici nu era nevoie să-l verifice, pentru că era perfect ascuţit.

  Eu tac.

  — Nu încerc să-mi bag nasul unde nu-mi fierbe oala, doar întreb şi eu. Ştiu că nu e uşor pentru un copil de vârsta ta să se descurce singur într-un loc necunoscut.

  Încuviinţez.

  — De aici urmează să pleci în altă parte? Sau ai de gând să rămâi aici?

  — Încă nu ştiu prea bine, dar deocamdată o să mai stau aici. Nici nu am unde să mă duc în altă parte, îi răspund eu sincer.

  Ceva îmi spune că, într-o oarecare măsură, lui aş putea să îi mărturisesc totul deschis. În primul rând, cred că mi-ar respecta poziţia. Nici nu mi-ar ţine prelegeri şi nici n-ar încerca să-şi impună un punct de vedere de bun simţ.

  Deocamdată însă prefer să nu spun nimănui mai mult decât e necesar. De fapt, eu nici nu sunt obişnuit să mă destăinui cuiva sau să spun ce simt.

  — Pentru moment te descurci singur, nu?

  Dau scurt din cap.

  — Îţi urez mult noroc.

  Lăsând deoparte micile detalii, de atunci au trecut şapte zile fără vreo schimbare. Radioul cu ceas mă trezeşte în fiecare zi la ora şase şi jumătate şi iau acel mic dejun simbolic în restaurantul hotelului. Dacă la recepţie e femeia cu părul castaniu din tura de dimineaţă, o salut printr-un semn cu mâna. Îmi răspunde înclinând uşor capul într-o parte şi zâmbind. Cred că mă place. Şi eu am început s-o plac. Mai ştii, ar putea să fie chiar sora mea.

  Fac în cameră câteva exerciţii uşoare şi, când vine timpul, merg la sală şi îmi văd de circuitul de antrenament.

  Aceleaşi greutăţi, acelaşi număr de exerciţii. Nici mai puţine, nici mai multe. Fac duş şi mă străduiesc să mă spăl cât mai bine peste tot. Mă cântăresc şi mă asigur că n-a intervenit nici o schimbare. Ajung la biblioteca Komura înainte de prânz. Când las rucsacul şi îl iau înapoi, schimb câteva vorbe cu Oshima. Mănânc la prânz pe prispă, citesc

  (am terminat O mie şi una de nopţi şi m-am apucat de operele complete ale lui Natsume Soseki, deoarece mi-au rămas câteva pe care nu le-am citit), iar la ora cinci plec.

  Inii petrec toată ziua la sala de sport şi la bibliotecă, locuri în care nimeni nu-mi dă atenţie. Copiii care chiulesc de la Şcoală nu merg în asemenea locuri. Iau cina la restaurantul din faţa gării. Încerc să mănânc cât mai multe legume. Îmi cumpăr uneori fructe de la piaţă, pe care le curăţ de coajă cu briceagul luat din biroul tatălui meu. Îmi mai iau castraveţi şi ţelină, le spăl în chiuvetă şi le mănânc cu maioneză.

  De la non-stopul din apropiere cumpăr lapte şi-l mănânc cu cereale.

  Când mă întorc la hotel, mă aşez la masă şi scriu în jurnal, ascult Radiohead la walkman, mai citesc puţin şi mă culc înainte de unsprezece. Din când în când, mă masturbez înainte de culcare. Mi-o imaginez pe fata de la recepţie şi atunci, pentru moment, alung orice posibilitate ca ea să fie sora mea. Nu mă uit deloc la televizor şi nici nu citesc ziarele.

  Viaţa mea regulată, centripetă şi simplă s-a dat peste cap (lucru care trebuia să se întâmple, mai devreme sau mai târziu) în seara celei de-a opta zi.

  Capitolul 8

  Raportul Secţiei de Informaţii a armatei americane (SMI)

  Data întocmirii raportului: 12.05.1946

  Titlul raportului: „INCIDENTUL RICE BOWL HILL, Cod de înregistrare: PTYX-722-8936745-42213-WWN Interviul cu Shigenori Tsukayama (52 ani), profesor la Universitatea Imperială din Tokyo, Facultatea de Medicină, secţia de psihiatrie, s-a desfăşurat la Cartierul General al Comandamentului Suprem al Forţelor Aliate din Tokyo, pe parcursul a trei ore. Înregistrare audio disponibilă. Materialele suplimentare referitoare la acest interviu pot fi accesate folosind codurile de indexare PTYX-722-SQ-267 la 291.

  (Notă: lipsesc materialele cu numerele 271 şi 278)

  Impresiile intervievatorului, sublocotenentul O'Connor: Profesorul Tsukayama păstrează o atitudine calmă, profesională. Este un nume de referinţă în Japonia în domeniul psihiatriei şi a publicat numeroase lucrări de excepţie. Spre deosebire de majoritatea japonezilor, evită exprimările ambigue. Face o distincţie exactă între ipoteză şi fapt. Înainte de război, a petrecut o perioadă de timp la Universitatea Stanford, în calitate de profesor şi vorbeşte fluent limba engleză. Se bucură de încrederea şi simpatia multor persoane.

  La ordinul armatei, am început de urgenţă examinarea copiilor. Acest lucru se întâmpla la jumătatea lunii noiembrie, în 1944. Pentru noi este un lucru extrem de neobişnuit să primim solicitări sau ordine din partea armatei. După cum ştiţi, în cadrul propriei lor organizaţii există un amplu departament medical şi, fiind o organizaţie autonomă, care pune accent pe confidenţialitate, îşi folosesc resursele interne pentru rezolvarea oricărei situaţii. Cu excepţia cazurilor în care sunt necesare cunoştinţele şi expertiza doctorilor şi cercetătorilor din domenii de specialitate, ei nu solicită asistenţa civililor.

  Prin urmare, când ni s-a prezentat problema, am presupus, în mod firesc, că era vorba despre „circumstanţe speciale”. Sincer vorbind, nu agreez să lucrez la indicaţiile armatei. În majoritatea cazurilor, ei nu urmăresc adevărul academic, ci concluzii care să fie în conformitate cu sistemul lor de gândire sau pur şi simplu utilitare. Cu ei nu se poate folosi logica. Dar eram pe timp de război şi nu puteam să ne opunem armatei. Nu aveam decât să facem ce ni se spunea, fără să crâcnim.

  Noi ne continuam munca de cercetare în laboratoarele universităţii, în ciuda raidurilor aeriene americane. Atât studenţii, cât şi postuniversitarii fuseseră cu toţii înrolaţi, iar facultatea era pustie. Nici cei de la secţia de psihiatrie nu fuseseră iertaţi de armată. Când am primit ordinul, am lăsat totul şi am luat trenul către oraşul XXX din prefectura Yamanashi. Eram trei persoane, eu, un coleg de la secţia de psihiatrie şi încă un cercetător de la neurochirurgie, cu care colaboram foarte strâns.

  În primul rând ni s-a atras sever atenţia asupra faptului că tot ce urma să discutăm începând din acel moment reprezenta informaţie strict secretă, care nu putea fi divulgată.

  Ni s-a explicat apoi incidentul care se petrecuse la începutul lunii. Şaisprezece copii îşi pierduseră cunoştinţa pe un deal, iar cincisprezece dintre ei îşi reveniseră de la sine puţin mai târziu, fără să îşi mai amintească nimic. Cu toate acestea, un băieţel nu îşi revenise şi rămăsese inconştient într-un pat din spitalul militar din Tokyo.

  Maiorul Toyama, doctorul militar care supraveghease starea copiilor de la producerea incidentului, ne-a explicat în detaliu ce se întâmplase, din poziţia sa de medic internist.

  Printre doctorii militari se numără mai mulţi oameni a căror mentalitate se aseamănă cu cea a unui birocrat preocupat să-şi apere propria piele decât cu a unui medic adevărat, însă, din fericire, el era un doctor realmente strălucit. Faţă de noi, care eram nişte străini veniţi din afară, nu a adoptat nici un fel de atitudine superioară sau de respingere. Ne-a comunicat, obiectiv şi concret, tot ce era necesar, de bază, fără să omită nimic. Ne-a arătat toate fişele medicale. Ceea ce îşi dorea mai presus decât orice era clarificarea adevărului. L-am îndrăgit cu toţii.

  Faptul cel mai important care reieşea din datele primite de la medicul militar, din punct de vedere medical, era că acei copii nu rămăseseră cu nici un fel de sechele. Oricât i-am examinat, de la producerea evenimentului şi până în momentul respectiv, nu am descoperit nici un fel de anomalie fizică – internă sau externă. Copiii se bucurau de aceeaşi viaţă perfect sănătoasă, asupra căreia incidentul nu provocase nici o schimbare. Rezultatele examinării complete au semnalat prezenţa unor paraziţi la câţiva dintre copii, însă nu era nimic grav. De asemenea, nu am detectat nici dureri de cap, greaţă, dureri sau lipsa apetitului, insomnie, moleşeală, diaree, coşmaruri, nici un fel de astfel de simptome.

  Doar amintirile legate de cele două ore cât fuseseră inconştienţi se şterseseră complet din capul lor. Acest lucru e valabil pentru toţi copiii. Nu-şi aminteau nici măcar că leşinaseră. Toată această bucată lipsea cu desăvârşire. Era vorba mai degrabă de o „lipsă” a memoriei decât de o „pierdere” a memoriei. Aceştia nu sunt termeni de specialitate.

  Am ales să îi folosesc acum doar pentru a facilita explicaţia.

  Intre „pierdere” şi „lipsă” există o foarte mare diferenţă. Ca să explic pe scurt, vă rog să vă imaginaţi un mărfar, cu vagoanele cuplate, care merge pe calea ferată. Încărcătura unuia dintre vagoane dispare. Vagonul gol, lipsit de conţinut, este „pierderea”. Cel care dispare cu totul, odată cu încărcătura sa, este „lipsa”.

  Am discutat şi posibilitatea ca acei copii să fi inhalat vreun gaz toxic.

  „Este un lucru demn de luat în considerare. De fapt, acesta trebuie să fie şi motivul pentru care armata s-a implicat în acest incident, însă, în faza actuală, dacă privim situaţia realist, trebuie să admitem că această posibilitate este extrem de mică. Oricum, fiind vorba despre un secret militar, nimic nu va putea fi divulgat în afară…” a spus doctorul Toyama.

  În mare, acestea au fost cuvintele sale: „Sunt convins că armata îşi continuă cercetările secrete asupra armelor chimice, cum ar fi gazele toxice şi armele biologice. Însă acest lucru se petrece în principal în cadrul unităţii speciale din China, şi nu pe teritoriu japonez, deoarece ar fi mult prea periculos să întreprinzi asemenea experienţe într-o ţară atât de îngustă şi de dens populată. N-aş putea să vă spun cu hotărâre că astfel de arme nu sunt depozitate în ţara noastră, dar pot să vă asigur că, cel puţin în momentul de faţă, lipsesc cu desăvârşire din prefectura Yamanashi.”

  Deci doctorul a afirmat că în prefectura Yamanashi nu erau depozitate arme speciale, inclusiv cele cu gaze toxice.

  Da. Ne-a spus-o foarte clar. Ne-am dat seama că nu aveam decât să-l credem pe cuvânt şi am simţit că puteam să o facem. După aceea am ajuns cu toţii la concluzia că, în ceea ce priveşte ipoteza ca armata americană să fi aruncat gaz toxic de la bordul unui B-29, probabilitatea era mult prea mică. Dacă ar fi dezvoltat o astfel de armă şi ar fi hotărât să o folosească, ar fi lansat-o mai degrabă într-o metropolă, unde impactul ar fi fost mare. Dacă ar fi aruncat una sau chiar două din avion într-o zonă atât de retrasă, nici măcar nu ar fi putut estima efectul pe care l-ar fi exercitat. Presupunând totuşi că ar fi fost dispersat, ce importanţă militară ar putea avea un gaz care nu face decât să provoace leşinul unor copii timp de două ore, fără să lase apoi nici o urmă?

  În plus, din câte ştiam şi noi, în primul rând este de neconceput un gaz toxic, fie el artificial sau eliberat în aer pe cale naturală, care să nu lase nici o urmă asupra corpului. Şi mai ales în cazul unor copii sensibili, neajutoraţi şi slabi în comparaţie cu adulţii, ar rămâne cu siguranţă efecte la nivelul ochilor sau al membranelor mucoase. Iar toxiinfecţia alimentară poate fi scoasă şi ea din calcul din aceleaşi raţiuni.

  Astfel, nu ne-a rămas decât să ne gândim la o problemă de ordin psihologic sau neurologic. Dacă acest incident ar fi fost provocat, de altfel, de o cauză internă, ne-ar fi fost extrem de dificil să o identificăm. Astfel de semne nu se văd cu ochiul liber şi nu pot fi exprimate printr-o valoare numerică. Ajunşi în acel punct, am reuşit să înţelegem în sfârşit motivul pentru care armata ne solicitase.

  Am discutat cu toţi copiii implicaţi în incident. Am ascultat ce-au avut de spus şi învăţătoarea, şi medicul local.

  A luat parte şi doctorul Toyama. Însă din aceste interviuri nu am reuşit să aflăm nici o informaţie nouă. Doar ni s-au reconfirmat cele spuse de doctor. Copiii nu îşi aminteau absolut nimic despre acel incident. Au văzut pe cer un obiect strălucitor care semăna cu un avion. Au urcat apoi pe Owan yama şi au început să culeagă ciuperci în pădure. În acel moment au căzut în nesimţire şi următorul lucru pe care şi-l aminteau era faptul că erau întinşi pe jos, înconjuraţi de poliţişti şi profesori îngrijoraţi. Nu se simţeau rău, nu-i durea nimic. Nu le era greaţă. Aveau doar capul puţin înceţoşat, ca dimineaţa, imediat după trezire. Asta e tot.

  Declaraţiile copiilor erau identice, ca scoase la indigo.

  La finalizarea interviurilor, o posibilitate demnă de luat în consideraţie a fost, fireşte, hipnoza în grup. Din observaţiile învăţătoarei şi ale medicului de la faţa locului cu privire la simptomele pe care le-au etalat copiii cât au fost inconştienţi, nu e deloc nefiresc să presupunem că putea fi vorba de hipnoză în grup. Mişcarea regulată a ochilor, respiraţia, pulsul şi temperatura puţin scăzute, lipsa amintirilor.

  În mare, totul se potrivea. Faptul că învăţătoarea nu-şi pierduse cunoştinţa se datora faptului că acel ceva care a indus hipnoza în grup, din cine ştie ce motiv, nu putea acţiona asupra unui adult.

  Nu am putut însă identifica ce putea fi acel ceva. În general, hipnoza în grup necesită doi factori. Unul ar fi ca grupul să fie strâns, omogen şi să se afle în circumstanţe aparte. Celălalt este declicul, un „trăgaci” direct care să acţioneze simultan asupra întregului grup. În cazul de faţă, ar fi putut fi, de exemplu, strălucirea presupusului avion pe care l-au văzut cu toţii înainte de a intra în pădure, în acelaşi timp. Câteva zeci de minute mai târziu, a început leşinul. Desigur, aceasta este doar o ipoteză şi nimic altceva nu poate fi afirmat cu siguranţă, dar chiar se poate să fi existat ceva care să acţioneze ca declic. I-am sugerat această posibilitate a „hipnozei în grup” doctorului Toyama, cu menţiunea că „este doar o ipoteză”. Şi cei doi colegi ai mei s-au arătat, în mare, de acord. Acest lucru se întâmpla să fie indirect legat chiar de tema noastră de cercetare.

  „Sună logic”, a zis doctorul Toyama după ce a reflectat o vreme. „Este în afara ariei mele de specialitate, dar cred că este cea mai plauzibilă explicaţie. Rămâne însă un lucru pe care nu-l înţeleg, şi anume ce a anulat acea hipnoză în grup. Trebuie să fi existat şi un „răsclic„.”

  I-am răspuns sincer că nu ştiam. În momentul acela nu se putea răspunde decât printr-o altă ipoteză, şi anume că poate s-a anulat automat după o anumită perioadă de timp.

  Cu alte cuvinte, sistemul nostru de apărare este deosebit de puternic şi, dacă este pus temporar sub controlul unui sistem extern, după ce trece un anumit timp, trage semnalul de alarmă, să-i spunem, şi declanşează de urgenţă un program de eliminare, de deprogramare a elementului străin care îi blochează funcţiile de bază – în situaţia de faţă, efectele hipnozei.

  Pentru că nu am datele la mine, nu vă pot cita cu exactitate cifrele, însă au fost semnalate câteva cazuri similare în străinătate, i-am explicat eu doctorului Toyama. Toate au fost clasificate drept „cazuri misterioase”, imposibil de explicat logic. Mai mulţi copii şi-au pierdut cunoştinţa simultan şi s-au trezit după câteva ore. Nu-şi mai aminteau nimic despre ce se întâmplase între timp.

  Cu alte cuvinte, incidentul este, desigur, pe cât se poate de neobişnuit, dar nu şi fără precedent. În jurul anului

  1930, în Anglia, la marginea unui mic sat din Devonshire, s-a petrecut un eveniment straniu. Treizeci de elevi de şcoală generală care mergeau pe un drum de ţară în şir indian s-au prăbuşit pe rând la pământ, fără vreun motiv anume, şi şi-au pierdut cunoştinţa. Cu toate acestea, şi-au revenit cu toţii după câteva ore şi s-au întors la şcoală pe propriile lor picioare, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat.

  Doctorul i-a examinat de urgenţă pe toţi, dar nu a observat absolut nimic anormal din punct de vedere medical. Nimeni nu îşi amintea ce se întâmplase.

  Pe la sfârşitul secolului trecut, în Australia s-a semnalat un caz similar. La periferia oraşului Adelaide, cincisprezece fetiţe de până în zece ani, de la o şcoală particulară de fete, plecate în drumeţie, şi-au pierdut cunoştinţa şi şi-au revenit după un anumit timp. Nu au prezentat nici un fel de răni vizibile sau alte efecte. S-a vehiculat părerea că ar fi putut fi din cauza soarelui, dar faptul că toate au leşinat şi s-au trezit în acelaşi timp fără să prezinte simptome de insolaţie a rămas un adevărat mister. A fost semnalat şi faptul că acea zi nu fusese deosebit de călduroasă. Probabil că, în lipsă de altă explicaţie, incidentul a fost pus pe seama insolaţiei.

  Punctele comune ale acestor incidente au fost că un grup de fetiţe sau băieţi aflaţi la o oarecare distanţă de şcoală şi-au pierdut cu toţii cunoştinţa simultan, şi-au revenit aproape simultan şi nu au rămas cu nici un fel de efecte secundare. Acestea sunt trăsături comune tuturor incidentelor. Cât despre adulţii prezenţi întâmplător la faţa locului, unii au leşinat odată cu copiii, alţii nu. Diferea de la caz la caz.

  Au mai existat şi alte cazuri asemănătoare, însă aceste două semnalări sunt cele mai bine documentate şi, prin urmare, reprezentative. Însă Ia incidentul actual, petrecut m prefectura Yamanashi, se poate remarca un element diferi, şi anume că un băiat nu şi-a mai revenit din leşin.

  Natural, ne-am gândit că acel copil ar putea fi cheia aflării adevărului despre incident. Ne-am terminat investigaţiile la locul respectiv, ne-am întors în Tokyo şi am mers la spitalul militar în care acesta era internat.

  Prin urmare interesul armatei faţă de acest incident s-a datorat strict posibilităţii că ar fi fost provocat de o armă pe bază de gaz toxic?

  Din câte am înţeles, da. Sincer să fiu, ar fi mai bine să-l întrebaţi direct pe doctorul Toyama decât pe mine.

  Maiorul Tdyama a decedat în exerciţiul funcţiunii, în urma unui bombardament din Tokyo, la data de 3 martie 1945.

  Îmi pare foarte rău să aud acest lucru. În acest război şi-au pierdut viaţa mulţi oameni de valoare.

  Însă armata a ajuns la concluzia că acel incident nu a fost cauzat de o aşa-zisă „armă chimică”. Cauzele au rămas necunoscute, dar au conchis că nu a avut nici o legătură cu războiul. Cam asta ar fi, nu?

  Da, din câte am înţeles şi eu. În acel punct, armata a pus capăt investigaţiilor. Băiatul inconştient, pe nume Nakata, a rămas mai departe internat în spitalul militar datorită doctorului Toyama, care avea autoritate acolo şi care nutrea un interes personal cu privire la acest incident. Noi îl vizitam aproape zilnic, sau făceam cu schimbul, şi am examinat din diferite unghiuri starea băiatului ţintuit la pat.

  Organismul său funcţiona perfect satisfăcător, în ciuda faptului că era inconştient. Se hrănea prin perfuzii şi urina regulat. Când venea noaptea şi stingeam lumina, închidea ochii şi se culca, apoi îi deschidea dimineaţa. Sigur, era inconştient, însă lăsând acest lucru la o parte, ducea o viaţă sănătoasă, fără probleme. Deşi era în comă, nu visa. Când oamenii visează, în mişcarea ochilor şi în expresia feţei apar anumite semne. Mintea reacţionează la experienţele din vis şi pulsul se accelerează în concordanţă. Astfel de semne însă lipseau cu desăvârşire la Nakata. Pulsul, respiraţia şi temperatura erau puţin scăzute, dar altfel uimitor de stabile.

  Poate o să vi se pară stranie exprimarea mea, dar arăta de parcă el plecase, îşi abandonase trupul, receptaculul fizic, iar acesta, în absenţa sa, îşi menţinea la minim funcţiile vitale strict necesare pentru supravieţuire. Expresia care mi-a venit în minte a fost „duh rătăcitor”. Cunoaşteţi această expresie? Apare foarte des în poveştile japoneze şi se referă la un suflet care îşi părăseşte trupul pentru un interval de timp, pleacă departe, peste mări şi ţări, îndeplineşte acolo o sarcină importantă, după care se întoarce la loc în trup. În Povestea lui Genji apar multe „spirite rătăcitoare”, cu care cred că se aseamănă. Dacă este puternic motivat, sufletul poate părăsi nu numai un trup mort, ci şi pe unul viu. Această mentalitate s-a înrădăcinat în Japonia încă din vechime. Însă un asemenea lucru nu poate fi demonstrat ştiinţific. Ezit chiar şi să-l expun ca pe o ipoteză.

  Realist vorbind, ceea ce urmăream noi era, se înţelege de la sine, să-l scoatem pe băiat din comă. Am căutat cu înverşunare acel „răsclic” care să-l trezească din hipnoză. Am încercat tot ce ne-a trecut prin minte. I-am chemat pe părinţi şi i-am pus să-l strige cu voce tare. Am făcut asta zile în şir, dar n-am observat nici o reacţie. Am încercat toate trucurile care se folosesc în hipnoză. Am încercat să batem din palme în faţa lui în diferite feluri. I-am pus muzica cu care era obişnuit, i-am citit la ureche din manuale. I-am dat să miroasă mâncărurile preferate. Am adus până şi pisica pe care o avea acasă, o pisică pe care băiatul o îndrăgea tare mult. Am epuizat toate metodele de a-l face să revină la realitate, însă rezultatul a fost literalmente zero.

  Două săptămâni mai târziu, când încercaserăm tot, ne pierduserăm orice speranţă şi eram epuizaţi, băiatul şi-a revenit pe neaşteptate, fără ca noi să fi făcut ceva în acest sens. Pur şi simplu s-a trezit, fără nici un avertisment, ca Şi cum venise timpul să se trezească.

  În ziua aceea s-a întâmplat ceva neobişnuit?

  Nu, nimic demn de menţionat. Toate au decurs ca de obicei. La ora zece dimineaţa a venit asistenta să-i recolteze sânge. La un moment dat s-a înecat şi a vărsat pe aşternuturi din sângele recoltat. Nu era o cantitate însemnată şi aşternutul i-a fost schimbat imediat. Cam acesta ar fi singurul lucru deosebit. S-a trezit o jumătate de oră mai târziu. S-a ridicat pe pat în capul oaselor, s-a întins şi a privit în juR. Îşi recăpătase cunoştinţa şi, din punct de vedere medical, starea sa de sănătate era ireproşabilă. Cu toate acestea, s-a dovedit că toate amintirile i se sterse'seră complet. Nu-şi mai amintea nici măcar cum îl cheamă.

  Nimic, nici unde locuia, şcoala la care mergea sau chipul părinţilor. Nu mai ştia nici să citească. Nu ştia că suntem în Japonia, că suntem pe Pământ. Nu pricepea nici ce înseamnă aceste noţiuni. Mintea lui se întorsese în lumea noastră ca o foaie albă de hârtie.

  Capitolul 9

  Mă trezesc în mijlocul unor tufişuri dese. Sunt întins ca un buştean pe pământul umed. Totul este învăluit în întuneric şi nu se vede nimic.

  Rămân cu capul sprijinit pe tufele spinoase şi trag aer în piept. Miroase a noapte şi a plante. Miroase a pământ.

  Simt şi un iz slab de rahat de câine. Printre crengile copacilor se întrezăreşte cerul. Nu e nici lună, nu sunt nici stele, dar cerul e straniu de luminos. Norii îl acoperă ca un paravan şi reflectă strălucirea de pe pământ. Se aude sirena unei salvări. Se apropie treptat, apoi se îndepărtează. Îmi ciulesc urechile şi desluşesc vuietul anvelopelor de la maşinile care trec pe drum. Se pare că sunt într-un colţ al oraşului.

  Încerc să îmi revin şi pentru asta trebuie să merg încolo şi încoace şi să mă adun bucată cu bucată, cum ai culege cu răbdare nişte piese împrăştiate dintr-un puzzle. Nu e prima dată când trec prin aşa ceva, îmi spun eu. Am mai simţit exact acelaşi lucru. Dar când? Încerc să parcurg firul amintirilor, dar e prea fragil şi se frânge numaidecât. Închid ochii şi las timpul să se scurgă.

  Timpul trece. Îmi amintesc dintr-odată de rucsac şi mă cuprinde o panică uşoară. Rucsacul… Unde o fi? În el am tot. N-am voie să-l pierd! Dar nu văd nimic în bezna asta.

  Dau să mă ridic, dar nu am forţă în degete.

  Îmi ridic cu greu mâna stângă (de ce o fi atât de grea?)

  Şi-mi aduc ceasul în dreptul ochilor. Mijesc ochii. Afişajul digital indică 11.26. Unsprezece şi douăzeci şi şase de minute noaptea. Douăzeci şi opt mai. Întorc în minte paginile jurnalului. Douăzeci şi opt mai… E în regulă, e încă azi. Nu am zăcut aici inconştient zile întregi. Eu şi mintea mea am stat despărţiţi doar câteva ore, probabil vreo patru.

  Douăzeci şi opt mai a fost o zi în care aceleaşi lucruri s-au repetat ca de obicei. Nu s-a întâmplat nimic special.

  Am mers la sala de sport, apoi la bibliotecă. Am făcut aceleaşi exerciţii la aparate şi am stat ca de obicei pe canapea şi am citit din operele lui Soseki. Pe seară am cinat la restaurantul de la gară. Ştiu sigur că am mâncat peşte.

  Meniu fix pe bază de peşte. Somon. Am mai cerut o porţie de orez. Am băut supă miso1 şi am mâncat salată. După aceea… Mai departe nu-mi mai amintesc nimic.

  Am o durere surdă în umărul stâng. Odată ce-mi simt din nou corpul, se trezeşte şi senzaţia de durere. Parcă m-aş fi izbit de ceva. Îmi pipăi zona aceea cu mâna dreaptă, pe deasupra cămăşii. Nu par să am vreo rană deschisă şi nu e nici umflată. Să fi avut vreun accident de circulaţie? Dar n-am hainele rupte şi, de durut, mă doare doar partea interioară a umărului stâng. O fi doar o vânătaie.

  Încep să mă mişc puţin câte puţin şi bâjbâi cu mâinile în jurul meu, dar nu dau decât de crengile tufişurilor, contorsionate ca sufletul unui animal chinuit. Rucsacul nu E. Îmi scotocesc buzunarele şi găsesc portofelul, în care am nişte bani, cârdul de acces de la hotel şi o cartelă de telefon.

  Mai dau de nişte mărunţiş, o batistă şi un pix. Din câte îmi dau seama, nu-mi lipseşte nimic. Sunt îmbrăcat cu o pereche de pantaloni crem din bumbac, un tricou alb cu en coeur şi o cămaşă de blugi cu mânecă lungă. În picioare am tenişii înalţi, bleumarin. Şapca mea de baseball cu New York Yankees nu mai e. O aveam pe cap când am plecat de la hotel. Am pierdut-o sau am uitat-o pe undeva. Nu-i nimic.

  Pot să-mi cumpăr alta de oriunde.

  Găsesc, în sfârşit, rucsacul, sprijinit de trunchiul unui pin. Cum de l-am lăsat eu acolo şi după aia m-am prăvălit prin tufişuri? Şi acum unde sunt? Memoria mea e împietrită. În fine, important e că l-am găsit. Scot din buzunarul de la rucsac lanterna mică şi mă uit prin el. Nu <notă>

  1. Supă din pastă de soia fermentată.

  Pare să lipsească nimic. Punga cu bani e la locul ei. Răsuflu uşurat.

  Îmi pun rucsacul în spinare şi, croindu-mi drum printre tufişuri, ajung într-un loc mai deschis şi dau peste o potecă.

  O urmez, luminându-mi calea cu lanterna până văd în faţă o licărire şi ajung în ceea ce par a fi împrejurimile unui templu shinto. Îmi pierdusem cunoştinţa în păduricea din spatele unui templu.

  E un templu foarte mare. În curte e un singur felinar înalt, cu vapori de mercur, care aruncă o lumină rece pe clădire, pe cutia milei şi pe inscripţiile votive. Umbra mea se proiectează pe pietriş, ciudat de alungită. Găsesc numele templului pe o plăcuţă şi îl memorez. Primprejur nu e nici ţipenie de om. După câţiva paşi, dau de toaletă şi intru.

  Este impecabil de curată. Îmi dau jos rucsacul din spinare şi mă spăl pe faţă cu apa de la robinet. Mă uit apoi în oglinda neclară din dreptul chiuvetei. După cum mă aşteptam, arăt îngrozitor. Am obrajii palizi şi lăsaţi şi sunt plin de noroi pe gât. Am părul ciufulit.

  Observ ceva negru lipit pe tricoul meu alb, în dreptul pieptului. Arată ca un fluture mare, cu aripile deschise.

  Dau să-l scutur cu mâna, dar nu cade. E lipicios. Ca să pot să mă liniştesc, mă dezbrac de cămaşă, apoi îmi scot tricoul peste cap, mişcându-mă voit fără grabă. La lumina neonului, văd că e o pată de sânge de un roşu închis. E proaspăt şi încă nu s-a uscat. Şi e destul de mult. Îl duc la nas şi îl miros, dar nu simt nimic. E împroşcată şi cămaşa de blugi, dar nu foarte tare. Materialul e oricum albastru închis şi petele nu sar prea tare în ochi. În orice caz, sângele de pe tricou e foarte proaspăt şi intens.

  Spăl tricoul în chiuvetă. Sângele se amestecă cu apa şi chiuveta albă din ceramică se face roşie-roşie, dar oricât de tare aş freca, petele nu dispar. Dau să-l arunc în coşul de gunoi, dar mă răzgândesc. Mai bine îl arunc în altă parte.

  Îl storc bine, îl bag în punga cu rufe murdare şi o îndes la fundul rucsacului. Îmi dau cu apă pe cap şi îmi aranjez părul. Scot săpunul din punga cu articole de toaletă şi mă spăl pe mâini, care încă îmi mai tremură puţin. Mă spăl încet, cu grijă, până între degete. Am sânge intrat şi pe sub unghii. Mă şterg cu prosopul umed pe piept, unde sângele a trecut prin tricou. Îmi pun pe mine cămaşa, o închei până la gât şi o bag în pantaloni. Trebuie să arăt cât pot de normal, ca să nu atrag atenţia.

  Mi-e însă foarte frică. Dinţii îmi clănţăne şi nu pot să-i opresc. Îmi întind braţele şi le privesc. Îmi tremură puţin.

  Nici nu-mi par ale mele. Parcă ar fi două vietăţi separate.

  Palmele mă ustură îngrozitor, de parcă aş fi strâns un fier încins.

  Mă sprijin de marginea chiuvetei şi îmi apăs capul de oglindă. Îmi vine să plâng, dar şi dacă aş plânge, nu ar veni nimeni să mă salveze. Nimeni…

  Măi, măi, de unde ai atâta sânge pe tine? Ce naiba ai făcut? Nu-ţi aminteşti absolut nimic. Nu se vede nici o rană pe corpul tău şi, în afară de înţepăturile din umărul stâng, nu te doare nimic. Asta înseamnă că nu e sângele tău, ci al altcuiva.

  În orice caz, nu mai poţi să stai mult aici. Dacă dă vreo patrulă de poliţie peste tine aşa, plin de sânge, ai încurcat-o. Pe de altă parte, nici nu poţi să te întorci direct la hotel. Dacă te aşteaptă cineva acolo?

  Mai bine îţi iei toate măsurile de precauţie. Poate te-ai implicat fără să ştii în cine ştie ce infracţiune.

  Mai ştii, poate chiar tu eşti făptaşul.

  Din fericire, ai bagajele la tine. Ca măsură de precauţie, ai cărat după tine peste tot rucsacul îndesat cu toate lucrurile tale şi uite că ţi-a fost de folos. Ai procedat corect. Nu e cazul să te îngrijorezi. Nu-ţi fie frică. Trebuie să te descurci şi de acum încolo pentru că eşti cel mai tare băiat de cincisprezece ani din lume. Ai încredere! Respiră adânc, pune-ţi mintea la bătaie şi totul o să meargă bine. Totuşi trebuie să fii pe cât se poate de precaut. Undeva, cineva a sângerat.

  Ala e sânge adevărat şi e mult. Poate că în acest moment cineva te caută cu înfrigurare.

  Hai, treci la treabă! Ai un singur lucru de făcut. Ai un singur loc în care să te duci şi ar trebui să ştii despre ce vorbesc.

  Inspir adânc şi-mi calmez respiraţia. Îmi iau rucsacul pe umăr şi ies din toaletă. Merg prin lumina felinarului, păşind cu zgomot pe pietriş şi încerc să-mi pun mintea la bătaie.

  Apăs butoane, învârt de manivele şi-mi pun gândurile în mişcare. Dar nu merge bine. Bateria e prea slabă ca să pornească motorul. Am nevoie de un loc cald, în care să mă simt în siguranţă, să mă pot refugia o vreme ca să mă pun pe picioare. Dar unde? Singurul loc la care mă pot gândi e biblioteca, dar se deschide de-abia mâine la unsprezece şi până atunci mai sunt multe ore.

  Un singur loc îmi mai vine în minte în afară de bibliotecă.

  Mă aşez într-un colţ ferit de priviri şi scot telefonul mobil din buzunarul de la rucsac, apoi verific dacă mai are baterie.

  Iau din portofel hârtia cu numărul lui Sakura şi îl formez.

  Am degetele nesigure şi greşesc de mai multe ori, dar într-un final reuşesc să tastez tot numărul. Din fericire nu intră căsuţa vocală. După al doisprezecelea apel răspunde şi îi spun cine sunt.

  — Kafka Tamura, zice ea morocănoasă. Ştii cât e ceasul?

  Mâine trebuie să mă trezesc devreme.

  — Ştiu, îmi pare rău, spun eu şi vocea îmi sună foarte încordată. Dar n-am avut încotro. Am nişte probleme şi n-am la cine altcineva să apelez.

  De cealaltă parte a telefonului se aşterne un timp liniştea. Pare că mi-a prins tonul vocii şi îi cântăreşte gravitatea.

  — E ceva… Serios?

  — Nu prea îmi dau nici eu bine seama, dar cred că da.

  Te rog să mă ajuţi doar de data asta. O să încerc să nu te deranjez prea tare.

  Sakura se gândeşte un timp. Nu îşi bate capul, doar se gândeşte.

  — Unde eşti?

  Ii spun numele templului, dar nu-l ştie.

  — E în Takamatsu?

  — Nu sunt sigur, dar cred că da.

  — Nici măcar nu ştii unde eşti? Mă întreabă ea uimită.

  — E poveste lungă.

  — Caută un taxi şi vino în 2-chome, la magazinul Lawson de pe colţ. Are o firmă luminoasă mare, îl vezi imediat.

  Măcar ai bani de taxi?

  — Da.

  — Bine, zice ea şi închide.

  Trec pe sub torii1, ajung într-o şosea şi caut un taxi.

  Apare unul imediat şi opreşte. Îl întreb pe şofer dacă ştie unde e acel Lawson şi îmi spune că ar cunoaşte locul foarte bine. E departe? Nu, cursa nu face nici o mie de yeni.

  Taxiul opreşte în faţa magazinului şi plătesc cu o mână încă nesigură. Îmi pun rucsacul în spate şi intru. Am ajuns mai repede decât mă aşteptam şi Sakura încă n-a venit.

  Cumpăr o cutie mică de lapte pe care mi-o încălzesc în cuptorul cu microunde şi o beau încet. Laptele cald îmi alunecă pe gât şi se prelinge în stomac. Senzaţia mă mai linişteşte întrucâtva. Când am intrat în magazin, angajatul care supraveghează rafturile a aruncat o privire piezişă la rucsacul meu, dar altfel nimeni nu mă bagă în seamă. Mă prefac că aleg o revistă din stand şi mă uit la reflexia mea din geam. Am părul încă ciufulit, dar petele de sânge de pe cămaşă nu se văd. Şi chiar dacă s-ar vedea, ar părea doar murdară. Mai trebuie doar să mă opresc din tremurat.

  După zece minute apare şi Sakura. E aproape unu noaptea. Poartă o cămaşă gri, simplă şi o pereche de blugi decoloraţi. Are părul prins la spate şi pe cap o şapcă bleumarin, New Balance. Când o văd, dinţii mi se opresc din clănţănit. Vine lângă mine şi îmi aruncă o privire de parcă ar examina dantura unui câine. Oftează uşor, mă bate de două ori pe spate şi îmi spune: „Haide!”

  Stă la două străzi distanţă de Lawson, într-o clădire cu etaj, cu aspect sărăcăcios. Urcă scările, scoate cheia din buzunar şi deschide uşa verde, din placaj. Două camere, o <notă>

  1. Poartă aflată la intrarea templelor shinto.

  Bucătărie mică, baie. Pereţii sunt subţiri, podeaua scârţâie şi probabil soarele bate înăuntru doar după-amiaza. De undeva se aude apa trasă la W. C., din altă parte scârţâit de mobilă. Măcar se simte prezenţa umană. Vase stivuite în chiuvetă, sticle goale de plastic, o revistă deschisă, un ghiveci cu lalele deja ofilite, o listă de cumpărături lipită cu scotch pe frigider, ciorapi atârnaţi pe speteaza scaunului, ziarul deschis pe masă la programul TV, un pachet de ţigări Virginia Slim, o scrumieră şi câteva chiştoace. O privelişte care mă linişteşte ca prin minune.

  — E apartamentul unei prietene, îmi explică ea, o ţipă cu care am lucrat mai demult într-un salon de coafură în Tokyo.

  Anul trecut a trebuit să se întoarcă acasă, aici, în Takamatsu, dar voia să plece o lună în India şi m-a rugat pe mine să stau şi să am grijă de apartament. Îi ţin locul şi la serviciu, adică la postul de coafeză. M-am gândit că-mi prinde bine din când în când să mai plec din Tokyo. Tipa e aşa, mai New Age şi, cum a plecat tocmai în India, mă cam îndoiesc că o să se întoarcă peste o lună.

  Mă aşază pe un scaun la masă şi îmi dă o cutie de Pepsi din frigider. Fără pahar. De obicei evit sucul pentru că e prea dulce şi nici nu e bun pentru dinţi, dar am gâtul uscat, aşa că o beau pe toată.

  — Ţi-e foame? Bine, n-am decât supă instant, dacă vrei.

  Ii spun că nu mi-e foame.

  — Arăţi îngrozitor, ştii?

  Dau din cap că da.

  — Ce naiba s-a întâmplat?

  — Nici eu nu ştiu.

  — Nici tu nu ştii ce s-a întâmplat. Nu prea ştii nici unde eşti. E poveste lungă, spune ea, recapitulând situaţia. In orice caz, ai necazuri.

  — Mari, îi spun eu. Aş vrea să pot s-o fac să înţeleagă cât de mari.

  O vreme se aşterne tăcerea, timp în care mă priveşte încruntată.

  — N-ai nici o rudă în Takamatsu. De fapt, ai fugit de acasă, nu?

  Încuviinţez.

  — Am fugit şi eu o dată de acasă când eram de vârsta ta, aşa că înţeleg cumva cum e. De-asta când ne-am despărţit ţi-am dat numărul meu de mobil. M-am gândit că poate o să-ţi prindă bine.

  — Mersi.

  — Locuiam în Ichikawa, în prefectura Chiba. Nu mă înţelegeam deloc cu ai mei, la şcoală nu-mi plăcea, aşa că le-am furat banii şi am plecat departe. Aveam şaisprezece ani. Am ajuns până aproape de Abashiri. M-am dus la prima fermă care mi-a ieşit în cale şi i-am rugat să-mi dea de lucru. Le-am spus că fac orice şi că muncesc din greu. Dacă îmi dau un loc de dormit şi ceva de mâncare, nu-mi trebuie bani. Doamna de acolo a fost drăguţă cu mine, mi-a dat un ceai şi mi-a zis să aştept puţin. Am aşteptat cuminte şi a apărut o maşină de poliţie, care m-a trimis imediat acasă.

  Erau obişnuiţi cu aşa ceva. Atunci am stat bine şi m-am gândit. Mi-am zis să mă apuc de o meserie, orice, una care să-mi aducă de lucru oriunde aş fi. M-am lăsat de liceu, m-am dus la o şcoală de perfecţionare şi m-am făcut coafeză.

  Sakura îşi întinde buzele echidistant şi zâmbeşte.

  — Gândire sănătoasă, nu?

  Îi spun că da.

  — Îmi povesteşti totul, de la început? Mă roagă ea, apoi scoate o ţigară din pachetul de Virginia Slim şi o aprinde cu chibritul. Oricum nu cred că o să dorm ca lumea în noaptea asta, aşa că mai bine te ascult pe tine.

  Îi povestesc totul de la bun început, de când am plecat de acasă, omiţând doar profeţia. Aşa ceva nu pot să spun nimănui.

  Capitolul 10

  — Deci vă deranjează dacă Nakata vi se adresează cu numele de Kawamura? Îl întrebă Nakata din nou pe motanul maro tărcat. A despărţit încet cuvintele, astfel încât să-l poată înţelege uşor.

  Motanul îi spusese că o văzuse în zonă pe Goma (în vârstă de un an, cu pete, femelă). Dar lui Nakata i se părea că vorbea foarte straniu. Nici motanul nu părea să înţeleagă nimic din ce spunea bărbatul. Prin urmare, conversaţia lor era poticnită şi nu avea nici un sens.

  — Nu deranjează, cap înalt.

  — Îmi pare rău, dar Nakata nu prea înţelege ce spuneţi, îmi cer mii de scuze, Nakata nu este prea deştept.

  — Macrou, până la urmă.

  — Doriţi cumva să mâncaţi un macrou?

  — Nu. Cealaltă mână, legată.

  Nakata nu se aştepta defel să poarte conversaţii perfecte cu pisicile. La urma urmei, nu e tocmai uşor ca oamenii şi pisicile să se înţeleagă. Şi, în primul rând, Nakata avea oricum probleme de comunicare, fie că interlocutorul său era om, fie că era pisică. Cu o săptămână în urmă, dialogul cu motanul Otsuka decursese lin şi fără efort, dar aceasta era mai degrabă o excepţie. De obicei, transmiterea unui mesaj cât de simplu necesita ceva trudă. În cele mai rele cazuri, arătau de parcă stăteau pe malurile opuse ale unui canal într-o zi cu vânt năprasnic şi strigau unul la celălalt.

  Acesta era şi cazul de faţă.

  Din motive obscure, cel mai des se întâmpla să nu fie pe aceeaşi lungime de undă cu pisicile maro tărcate. Cu cele negre se înţelegea binişor, iar cu siamezele cel mai bine, dar, din păcate, nu prea se întâmplă să dai prin oraş peste pisici siameze vagabonde. Ele au de obicei o familie care le îngrijeşte. În plus, se pare că cele mai multe pisici vagabonde sunt maro tărcate.

  Nakata nu reuşea să înţeleagă absolut nimic din ce spunea Kawamura. Avea o pronunţie neclară şi nu izbutea să desluşească sensul fiecărui cuvânt în parte sau ce legătură putea să existe între ele. Sunau mai degrabă a ghicitori decât a propoziţii obişnuite. Insă Nakata avea o fire foarte răbdătoare şi tot timpul din lume la dispoziţie. Repeta acelaşi lucru, rând după rând, iar interlocutorul lui proceda la fel. Cei doi stăteau aşezaţi pe o piatră de marcaj de la marginea unui teren de joacă dintr-un complex de locuinţe şi discutau deja de aproape o oră, însă conversaţia se împotmolise în acelaşi punct.

  — Vă spun „Kawamura” doar ca să am cum să mă adresez, numele nu are nici un alt sens. Este doar un nume ca oricare altele, pe care Nakata le pune pisicilor, pentru a le putea ţine minte pe fiecare în parte. Vă rog să-mi permiteţi să mă adresez cu acest nume. Vă asigur că acest lucru nu vă va crea nici o neplăcere.

  Ca răspuns, Kawamura a început să mormăie ceva şi, pentru că nu dădea semne să se mai oprească, Nakata a trecut hotărât la pasul următor şi i-a arătat din nou poza cu Goma.

  — Domnule Kawamura, aceasta este Goma, pisica pe care o caută Nakata. Are un an şi are blana cu pete. Era în grija familiei Koizumi din Nogata, 3-chome şi de ceva timp nu se mai ştie unde se află. A fugit când doamna a deschis fereastra. Domnule Kawamura, vă mai întreb o dată, aţi văzut cumva această pisică?

  Kawamura a privit din nou fotografia şi a încuviinţat.

  — Dacă e macrou, Kwamura leagă. De legat, caută.

  — Îmi pare rău. După cum v-am spus mai devreme, Nakata este prost şi nu prea înţelege ce spuneţi. Puteţi, vă rog, să repetaţi?

  — Dacă e macrou, Kwamura meagă. De căutat, leagă.

  — Prin „macrou”, vă referiţi la peşte?

  — Macroul meagă, dar de legat, Kwamura.

  Nakata a căzut un timp pe gânduri, frecându-şi cu palma părul încărunţit, tuns scurt. Cum să facă să iasă din acest dialog labirintic despre un macrou enigmă? Oricât şi-ar fi forţat mintea, nu reuşea să-i dea de cap. Nakata oricum nu prea se pricepea să pună totul cap la cap. Intre timp, Kawamura s-a scărpinat sub bărbie cu laba din spate, de parcă întreaga poveste nu îl privea în nici un fel.

  În acel moment, din spate s-a auzit un chicotit înfundat.

  Nakata s-a întors şi a văzut o pisică siameză zveltă, aşezată pe gardul jos de beton al unei case alăturate, privindu-i cu ochi mijiţi.

  — Mă scuzaţi, dar spuneaţi că vă numiţi Nakata? Întrebă ea pe o voce catifelată.

  — Da, sunt Nakata. Bună ziua!

  — Bună ziua! Răspunse pisica.

  — Din păcate astăzi a fost înnorat încă de dimineaţă, dar se pare că nu va ploua.

  — Ar fi bine să nu plouă.

  Siameza era o femelă cam de vârstă mijlocie, îşi ţinea coada dreaptă, cu mândrie, şi purta la gât un lănţişor cu numele ei. Avea un chip frumos şi nici urmă de grăsime pe corp.

  — Puteţi să îmi spuneţi Mimi. Este Mimi din La Boheme.

  Ştiţi, aria, Mi chiamano Mimi.

  — Aha.

  — Este o operă de Puccini. Ştiţi, stăpânul meu este înnebunit după operă, spuse siameza zâmbind graţios. Aş vrea să v-o pot cânta, dar, din nefericire, nu am pic de talent.

  — Mă bucur să vă cunosc, duduie Mimi.

  — Şi eu, domnule Nakata.

  — Locuiţi în apropiere?

  — Da, în clădirea cu etaj de acolo, la familia Tanabe.

  Priviţi, la poartă este un BMW 530 crem.

  — Aha, zise Nakata. Nakata nu ştia ce înseamnă un

  &MW, dar a văzut o maşină crem şi şi-a închipuit că la ea Se referea.

  — Domnule Nakata, spuse Mimi, eu sunt o pisică independentă, retrasă din fire şi nu îmi place să mă amestec în treburile altora, dar adevărul este că băiatul acesta, pe care îl numiţi Kawamura, nu este prea isteţ. Când era mic, bietul de el a fost lovit cu bicicleta de un copil din vecini şi s-a izbit cu capul în colţul unui zid de beton. De atunci nu mai poate vorbi coerent. Prin urmare, oricât de răbdător aţi vorbi cu el, nu cred că vă poate fi de vreun folos. Vă urmăream de mai devreme şi nu am putut să nu observ ce se întâmpla. Ştiu că este îndrăzneţ din partea mea, dar m-am simţit obligată să intervin.

  — Nu, vă rog, nu trebuie să vă preocupe acest lucru.

  Primesc cu recunoştinţă sfatul dumneavoastră, duduie Mimi. Nakata este la fel de încet la minte ca domnul Kawamura şi, dacă oamenii nu l-ar ajuta, nu ar reuşi să se descurce. Din acest motiv primesc şi de la domnul prefect un ajutor lunar. Părerea dumneavoastră e binevenită.

  — Aşadar căutaţi o pisică, zise Mimi. Să ştiţi că nu trăgeam cu urechea, eu moţăiam aici de mai devreme şi s-a întâmplat să-mi ajungă la urechi conversaţia dumneavoastră. Goma, aţi spus, nu?

  — Întocmai.

  — Iar Kawamura a spus că a zărit-o pe această Goma, nu?

  — Da, aşa a spus mai devreme, dar mai departe Nakata nu a mai înţeles nimic şi este foarte amărât.

  — Dacă doriţi, aş putea discuta eu cu băiatul ăsta. Mă gândesc că două pisici se înţeleg mai uşor, iar eu oricum m-am obişnuit întrucâtva cu felul lui bizar de a vorbi. Aflu eu ce trebuie de la el, apoi vă explic şi dumneavoastră pe scurt. Ce spuneţi?

  — M-aţi ajuta enorm dacă aţi face asta pentru mine.

  Pisica siameză a încuviinţat scurt şi a coborât de pe zidul de beton cu paşi ca de balet. A înaintat alene, ţinându-şi coada neagră ridicată drept, ca un catarg, şi s-a aşezat lângă Kawamura. Acesta şi-a întins imediat botul şi a încercat să îi adulmece posteriorul, dar siameza l-a lovit imediat peste obraz şi s-a retras. Fără să-i dea răgaz, Mimi i-a mai aplicat o labă peste bot.

  — Ascultă bine, idiotule! Cotoi împuţit ce eşti! A ţipat ea la Kawamura pe un ton ameninţător.

  — Băiatul ăsta trebuie pus la punct de la început, altfel nu ajungi nicăieri, i-a spus Mimi lui Nakata, întorcându-se către el, pe un ton justificator. Altfel îşi pierde concentrarea şi vorbeşte din ce în ce mai incoerent. Ştiu că nu este vina lui că a ajuns aşa şi îmi e milă de el, dar ce să-i faci!

  — Da, încuviinţă Nakata, neînţelegând de fapt prea bine.

  Între cele două pisici a început apoi conversaţia, dar se derula prea rapid şi pe o voce prea joasă şi Nakata nu a prins mai nimic din ea. Mimi îl interoga pe un ton tăios, iar Kawamura răspundea intimidat. Cum întârzia puţin cu răspunsul, lăbuţa îi zbura neiertător. Orice s-ar zice, era o siameză foarte isteaţă şi avea şi educaţie. Întâlnise el şi discutase cu multe pisici, dar ea era prima care cunoştea modelele de automobile şi asculta operă. A urmărit-o impresionat cum îşi făcea treaba rapid şi eficient.

  După ce a ascultat tot ce avea de spus, Mimi l-a alungat de acolo cu un „ajunge, hai, pleacă!”, iar Kawamura a dispărut, amărât foc. După aceea, Mimi s-a urcat afectuoasă pe genunchii lui Nakata.

  — Am înţeles în mare cum stau lucrurile.

  — Vă mulţumesc din suflet!

  — Băiatul ăsta… Kawamura, spune că a văzut-o de câteva ori pe Goma într-un desiş, puţin mai jos de aici. Este vorba de un teren viran pe care urmează să se construiască.

  O agenţie imobiliară a achiziţionat un depozit de piese de la o firmă producătoare de automobile şi a curăţat parcela, plănuind să construiască acolo un bloc cu apartamente de lux, dar a întâmpinat o puternică mişcare de protest din Partea localnicilor, au pornit şi un proces dificil, iar acum sunt în imposibilitate de a demara construcţia. Este un caz des întâlnit în ultima vreme. Terenul a fost năpădit de iarbă, oamenii numai calcă pe acolo şi a devenit un loc bun de nomareală pentru pisicile vagaboande de prin zonă. Eu nu am prea mulţi cunoscuţi şi mi-e şi teamă să nu iau purici, aŞa că nu prea merg pe acolo. Ştiţi şi dumneavoastră ce pacoste sunt puricii. Foarte greu se mai scapă de ei, ca de un obicei prost.

  — Aşa este, răspunse Nakata.

  — Mi-a spus că pisica semăna cu cea din fotografie. Avea blana pătată, era tânără, frumoasă şi purta la gât o zgardă de purici. Era foarte timidă şi nu prea vorbea bine. Le-a fost clar tuturor că e o pisică crescută în casă, neştiutoare, care s-a rătăcit.

  — Aţi aflat cumva când se întâmpla acest lucru?

  — Ultima dată a văzut-o acum trei, patru zile. Asta este, e cam prost şi nu ştie nici măcar data ex”ctă. A spus însă că a fost o zi în care a plouat, apoi s-a înseninat, deci ar trebui să fie vorba de luni. Îmi amintesc că duminică a plouat toată ziua.

  — Da. Nu ştiu ce zi din săptămână a fost, dar îmi aduc aminte că pe atunci a plouat. Deci de atunci nu a mai văzut-o.

  — Exact. Atunci a fost ultima oară. Zicea că nici pisicile din zonă n-au mai zărit-o. E el un netot, dar am insistat foarte mult şi cred că, în mare, cam aşa stau lucrurile.

  — Vă mulţumesc din tot sufletul!

  — Pentru puţin. De regulă stau de vorbă doar cu mâţele astea blege din vecini şi mă irită lipsa de subiecte comune.

  Prin urmare, când am ocazia să mai discut cu o persoană de bun simţ, îmi lărgesc orizonturile.

  — Aha, zise Nakata. Apropo, Nakata nu înţelege prea bine, dar macroul despre care tot vorbea domnul Kawamura era chiar macroul, peştele?

  Mimi îşi ridică lăbuţa stângă din faţă şi chicoti pe înfundate, inspectându-şi perniţele rozalii.

  — Băiatul acela are un vocabular foarte limitat.

  — Vocabular?

  — Nu ştie prea multe cuvinte, reformulă Mimi politicoasă. Mâncarea lui preferată este tocmai macroul. Crede că cel mai rafinat lucru din lume este macroul. Plătică, calcan, somon… Nici măcar nu ştie că există şi asemenea delicatese.

  Nakata tuşi.

  — Drept să vă spun, şi lui Nakata îi place foarte mult macroul. Desigur, îmi place şi tiparul.

  — Tiparul este şi favoritul meu. Bine, nu pot să spun că pot mânca aşa ceva oricând.

  — Aveţi mare dreptate. Nu este un lucru pe care să îl poţi mânca oricând.

  Cei doi s-au cufundat în tăcere, amândoi cu gândul la tipar. S-a scurs un timp dedicat meditaţiei profunde asupra acestui peşte.

  — Ce voia să spună băiatul acela, reluă dintr-odată Mimi firul conversaţiei, era că la puţin timp după ce pisicile au început să se adune pe terenul vacant, în zonă şi-a făcut apariţia un om rău, care le vânează. Părerea generală este că acel individ a luat-o pe Goma. Se pare că le ademeneşte cu ceva bun de mâncare, le prinde şi le bagă într-un sac.

  Este o metodă foarte iscusită, iar o pisică flămândă şi neştiutoare cade uşor în capcană. A prins chiar şi câteva din pisicile vagaboande, care sunt extrem de precaute. Este înfiorător. Nimic nu este mai cumplit pentru o pisică decât să fie băgată într-un sac.

  — Aha, zise Nakata trecându-şi din nou mâna prin părul încărunţit. Oare ce face cu dânsele după ce le prinde?

  — Asta nu ştiu. Demult, se pare că erau folosite la confecţionarea s/m/m'se/i-urilor, dar acum acesta nu mai este un instrument prea popular şi, oricum, se face mai mult din material plastic. În anumite părţi ale lumii, se mănâncă pisici, dar, din fericire, în Japonia nu există un asemenea obicei. Prin urmare, cred că putem exclude aceste două posibilităţi. Altă variantă la care mă mai pot gândi ar fi folosirea lor la experimente ştiinţifice. Sunt foarte multe tipuri de experimente făcute pe pisici. Am chiar o prietenă care a fost folosită într-un studiu psihologic la Universitatea Tokyo. Povestea ei este foarte tristă, dar şi lungă, drept pentru care n-am să v-o spun. Prea multe alte variante nu Qe mai rămân, poate doar persoanele anormale cărora le <notă>

  1 Instrument tradiţional japonez, asemănător unei chitări cu trei coarde.

  Place să tortureze pisicile. De exemplu, le prind şi le taie coada cu foarfecă.

  — Şi ce fac după ce le-o taie?

  — Nimic. Doar vor să le chinuie, să le provoace durere.

  Asta îi distrează. Sunt destui oameni urâţi la suflet pe lume.

  Nakata a căzut un timp pe gânduri, dar n-a fost chip să priceapă ce poate să fie distractiv în a tăia coada unei pisici.

  — Atunci este posibil ca un astfel de om urât la suflet s-o fi prins pe Goma? Întrebă Nakata.

  Mimi s-a încruntat, strâmbând din mustăţile albe şi lungi.

  — Da. Nici nu vreau să mă gândesc sau să-mi imaginez una ca asta, dar nu pot spune că nu este posibil. Domnule Nakata, eu nu am venit pe lume de foarte mult timp, dar am văzut multe lucruri înfiorătoare, care depăşesc orice imaginaţie. Majoritatea oamenilor au impresia că pisicile îşi petrec toată ziua moţăind, fără nici o treabă, în deplină relaxare, dar viaţa noastră nu este deloc atât de idilică.

  Pisicile sunt nişte făpturi neajutorate, fragile şi umile. Nu au carapacea broaştelor ţestoase şi nici aripile păsărilor. Nu se pot furişa pe sub pământ precum cârtiţele şi nici nu-şi pot schimba culoarea precum cameleonii. Lumea nu ştie cât de multe pisici sunt rănite în fiecare zi şi pier în zadar. Eu am avut norocul să fiu primită în sânul familiei Tanabe, copiii lor mă îndrăgesc şi duc o viaţă fără neajunsuri, dar mai am şi eu parte de mici necazuri. De aceea ştiu că viaţa pisicilor fără stăpân trebuie să fie cumplit de grea.

  — Duduie Mimi, sunteţi foarte deşteaptă, spuse Nakata, impresionat de elocvenţa siamezei.

  — Nu, nu, nici vorbă, răspunse aceasta, îngustându-şi ochii, ruşinată. Îmi petrec mai tot timpul zăcând în faţa televizorului şi aşa am ajuns să aflu o mulţime de fleacuri.

  Dumneavoastră vă uitaţi la televizor, domnule Nakata?

  — Nu, Nakata nu se uită la televizor. Toată lumea vorbeşte foarte repede şi nu reuşesc să-i urmăresc. Sunt încet la minte, nu ştiu să citesc şi nu înţeleg prea bine ce e la televizor. Uneori mai ascult radioul, dar şi acolo se vorbeşte rapid şi obosesc. Îmi place mult mai mult să ies din casă, să stau la aer şi să mai discut cu pisicile.

  — Asta aşa este, spuse Mimi.

  — Da.

  — Ce bine ar fi ca micuţa Goma să fie în siguranţă!

  — Duduie Mimi, Nakata se gândea să stea o vreme cu ochii pe terenul viran.

  — Din spusele băiatului, individul respectiv este înalt, poartă o pălărie înaltă, foarte stranie şi cizme din piele.

  Merge mereu într-un pas rapid. Pentru că arată atât de ciudat, o să-l recunoaşteţi cum îl vedeţi. Când îl zăresc, pisicile adunate pe terenul viran fug care încotro, dar o nou-venită, care nu ştie cum stau lucrurile…

  Nakata a ţinut bine minte aceste informaţii. Le-a ferecat în sertarul cu lucruri importante, pe care nu avea voie să le uite. Individul respectiv este înalt, poartă o pălărie înaltă, foarte stranie şi cizme din piele.

  — Mă bucur dacă v-am fost de ajutor, spuse Mimi.

  — Vă mulţumesc din suflet. Dacă nu aţi fi avut amabilitatea de a-mi vorbi, cred că aş fi fost şi acum împotmolit în discuţia despre macrou. Vă sunt foarte recunoscător.

  — Părerea mea, spuse Mimi încruntată, privindu-l pe Nakata, e că individul este periculos. Extrem de periculos, mult mai periculos decât vă puteţi imagina. Eu nu m-aş apropia sub nici o formă de terenul viran. Dumneavoastră sunteţi om şi n-aveţi încotro, pentru că este vorba de muncă, dar vă rog să aveţi foarte mare grijă.

  — Vă mulţumesc. Voi avea grijă pe cât posibil.

  — Domnule Nakata, trăim într-o lume foarte violentă şi nimeni nu poate scăpa de această violenţă. Vă rog să nu uitaţi acest lucru. Nu puteţi fi niciodată prea precaut. Este valabil atât pentru oameni, cât şi pentru pisici.

  — Voi ţine minte acest lucru.

  Insă Nakata nu a înţeles prea bine când şi în ce fel lumea este violentă. Erau foarte multe lucruri pe care nu le înţelegea, iar cele legate de violenţă intrau toate în această categorie.

  Nakata s-a despărţit de Mimi şi s-a dus pe terenul viran care îi fusese indicat. Era de mărimea unui mic teren de sport, înconjurat de un gard înalt, din placaj, avea o firmă pe care scria „Teren în construcţie. Accesul interzis persoanelor neautorizate” (pe care, evident, Nakata nu putea să-l citească) şi poarta era legată cu un lanţ gros, dar dacă ocoleai prin spate, puteai să te strecori uşor printr-o deschizătură din gard. Cineva desprinsese cu forţa o bucată de placaj.

  Magaziile care se înălţau odinioară acolo fuseseră dărâmate, iar terenul, lăsat'necurăţat, era acum năpădit de bălării. Sânzienele de grădină atingeau înălţimea unui copil.

  Câţiva fluturi zburau pe deasupra lor. Movile de pământ, întărite în urma ploilor, se reliefau din loc în loc, ca nişte deluşoare. Arăta ca un loc pe placul pisicilor. Oamenii nu intrau aici şi era plin de tot felul de mici vieţuitoare şi de ascunzişuri.

  Kawamura nu se vedea pe terenul viran. Nakata a zărit două pisici slabe, de rasă nu prea bună, cărora le-a dat, prietenos, bineţe, dar acestea i-au aruncat o privire plină de răceală şi au dispărut printre buruieni, fără să răspundă. Şi erau îndreptăţite. Cine ar fi vrut să se trezească prins şi cu coada tăiată cu foarfecă de un om dus cu capul? Nici Nakata n-ar fi vrut să păţească aşa ceva – chiar dacă nu avea coadă.

  Nu-i de mirare că erau precaute.

  Nakata s-a urcat pe o movilă şi a inspectat împrejurimile.

  Nu se vedea nimeni. Doar fluturii albi survolau iarba, de parcă ar fi căutat ceva. Nakata şi-a găsit un loc bun, unde s-a aşezat şi a scos din geanta de pânză două chifle cu gem de fasole, pe care le-a mâncat pe post de masă de prânz. A băut apoi nişte ceai verde cald din termos, mijindu-şi ochii.

  Era o după-amiază tihnită. Înjur domneau liniştea şi armonia. Lui Nakata îi venea greu să creadă că pe acolo putea da târcoale cineva care plănuia să chinuie pisici.

  Mesteca încet chiflele, trecându-şi mâna prin părul încărunţit, tuns scurt. Dacă cineva ar fi fost atunci în faţa lui, i-ar'fi explicat că el e „încet la minte”, dar din nefericire nu era nimeni. Prin urmare doar a dat de câteva ori uşor din cap, ca pentru sine şi a continuat să mănânce. Când a terminat, a împăturit celofanul şi l-a băgat în geantă. A strâns capacul termosului şi l-a vârât şi pe acesta în geantă.

  Cerul era acoperit de un strat de nori, dar după culoarea lor şi-a dat seama că soarele era cam deasupra lui.

  Individul respectiv este înalt, poartă o pălărie înaltă, foarte stranie şi cizme din piele.

  Nakata a încercat să schiţeze în minte imaginea bărbatului, dar nu putea să-şi imagineze cum arăta acea pălărie înaltă, foarte stranie sau cizmele din piele. Nu văzuse în viaţa lui aşa ceva. Mimi îi zisese că, din spusele lui Kawamura, le-ar fi recunoscut dacă le vedea. N-am decât să aştept să le văd, s-a gândit el. Aşa e cel mai sigur. S-a ridicat şi a urinat îndelung în nişte tufe, apoi s-a dus într-o margine a terenului şi s-a aşezat la umbra unui desiş, ferit de priviri, hotărât să petreacă după-amiaza aşteptându-l pe bărbatul cel straniu.

  Aşteptarea e o treabă plicticoasă. Nu se ştia când avea să-şi mai facă bărbatul apariţia pe-acolo. Poate că a doua zi, poate că peste o săptămână. Sau poate că nu avea să mai apară niciodată – era şi aceasta o posibilitate. Însă Nakata era obişnuit să aştepte şi să-şi petreacă timpul de unul singur, fără să facă nimic. Nu simţea nici o greutate.

  Pentru el, timpul nu era o problemă importantă. Nu avea nici măcar ceas. Timpul se scurgea într-un ritm potrivit pentru Nakata. Când venea dimineaţa, se făcea lumină, când se lăsa seara, se întuneca. Când se întuneca, se ducea la baia publică din apropiere, iar la întoarcere i se făcea somn. În anumite zile din săptămână, baia era închisă, iar atunci Nakata se întorcea acasă. Când venea ora de masă, i se făcea foame, iar când venea ziua în care trebuia să meargă să-şi ridice ajutorul (cineva avea mereu amabilitatea să-i atragă atenţia când se apropia respectiva zi), ştia că trecuse o lună. În ziua fericită în care primea ajutorul, mergea la frizeria din apropiere şi se tundea. Vara, cei de la sector îi dădeau să mănânce tipar, iar de Anul Nou, mochi1.

  Nakata şi-a relaxat întreg corpul, şi-a decuplat mintea, trecând într-un fel de „stare conductoare”. Pentru el, era un <notă>

  — Prăjitură făcută din pastă de orez.

  Lucru foarte natural, pe care îl făcea zilnic, de când era copil, fără să se gândească. În scurt timp, a început să cutreiere pe la periferia conştiinţei, ca un fluture. Dincolo de această margine se căsca o prăpastie întunecată. Uneori sărea peste ea şi plutea pe deasupra hăului ameţitor. Insă Nakata nu se temea de întunericul şi de adâncimea lui. De ce să se teamă? Lumea aceea fără lumină şi fără fund, acea tăcere adâncă şi haosul îi erau prieteni vechi, care făceau parte din el. Nakata ştia bine acest lucru. În lumea aceea nu existau nici litere, nici zile ale săptămânii, nici temutul prefect, nici operă sau BMW-uri. Nici foarfece, nici pălării înalte. Dar, în acelaşi timp, nu existau nici ţipari sau chifle cu gem de fasole. Acolo era „totul”, dar nu existau părţi. Nu era nevoie nici să scoată, nici să adauge. Ajungea să-şi scufunde trupul în acel „tot”, fără să se gândească la lucruri complicate. Pentru Nakata, acest lucru era mai binevenit ca orice.

  Din când în când mai aţipea, dar, oricât de adormit ar fi fost, cele cinci simţuri ale sale rămâneau concentrate asupra terenului viran. Dacă s-ar fi întâmplat ceva, dacă apărea cineva, s-ar fi trezit numaidecât şi ar fi trecut la acţiune.

  Cerul era acoperit de un strat neted de nori cenuşii, dar cel puţin nu avea să plouă în curând. Pisicile ştiau asta, şi o ştia şi Nakata.

  Capitolul 11

  Când termin de povestit e deja foarte târziu. Sakura stă cu capul sprijinit în palme la masa din bucătărie şi mă ascultă cu interes. I-am spus că am cincisprezece ani, sunt elev de gimnaziu, am furat bani de la tata şi am fugit din locuinţa mea din Nakano. Stau la un hotel din Takamatsu şi îmi petrec zilele citind la bibliotecă. M-am trezit deodată în curtea unui templu, plin de sânge. Desigur, omit multe.

  Lucrurile cu adevărat importante nu pot fi rostite uşor.

  — Deci mama ta a luat-o doar pe sora ta cu ea şi a plecat de acasă. Pe tatăl tău şi pe tine, care de-abia împliniseşi patru ani, v-a părăsit.

  Scot din portofel fotografia de la malul mării şi i-o arăt.

  — Sora mea.

  Sakura o priveşte un timp îndelungat, apoi mi-o înapoiază fără un cuvânt.

  — De atunci nu am mai văzut-o nici pe ea, nici pe mama.

  N-am primit nici un semn de la ele, nu ştiu unde sunt. Nici nu-mi mai amintesc cum arată. Asta e singura poză care a mai rămas. Reuşesc să-mi amintesc mirosurile, senzaţiile, dar nu şi chipurile.

  — Aha, spune ea şi mă priveşte mijindu-şi ochii, cu capul încă în palme. Trebuie să fie nasol.

  — Mda.

  Sakura continuă să mă privească în tăcere.

  — Deci nu te-ai înţeles bine cu tatăl tău? Mă întreabă ea Puţin mai târziu.

  „Nu m-am înţeles bine?” Ce aş putea să răspund? Clatin din cap, fără să spun nimic.

  — Aşa e. Dacă v-aţi fi înţeles, n-ai mai fi fugit de acasă.

  În fine, ai fugit, şi azi ţi-ai pierdut dintr-odată cunoştinţa gi nu-ţi mai aminteşti nimic.

  — Exact.

  — Ai mai păţit aşa ceva vreodată?

  — Mi s-a mai întâmplat, răspund eu sincer. Când mă înfurii, parcă îmi sare o siguranţă. Cineva apasă un întrerupător din mintea mea şi corpul mi se mişcă înainte să gândesc. Sunt eu şi totuşi nu sunt eu însumi.

  — Iţi pierzi autocontrolul şi devii violent?

  — Da, mi s-a întâmplat de mai multe ori.

  — Ai rănit pe cineva?

  — De două ori, încuviinţez eu. N-au fost răni grave.

  Sakura se gândeşte o vreme la spusele mele.

  — Asta înseamnă că acum ai păţit ceva asemănător?

  Clatin din cap.

  — E prima dată când a fost atât de grav. Acum… Nu ştiu cum mi-am pierdut cunoştinţa şi nici ce-am făcut cât am fost inconştient. Amintirile mele sunt complet şterse. Nu, n-am mai păţit ceva atât de rău până acum.

  Sakura se uită la tricoul pe care l-am scos din rucsac.

  Cercetează cu atenţie petele de sânge care n-au ieşit la spălat.

  — Deci ultimul lucru pe care ţi-l aminteşti e că ai mâncat de seară. Erai în restaurantul de la gară?

  Încuviinţez.

  — După aceea nu mai ştii nimic. Te-ai trezit pe jos, printre tufişuri, în spatele templului, vreo patru ore mai târziu. Aveai tricoul plin de sânge şi o durere surdă în umărul stâng.

  Încuviinţez din nou. Sakura scoate o hartă a oraşului, o întinde pe masă şi se uită la distanţa dintre gară şi templu.

  — Nu e foarte departe, dar îţi ia ceva să ajungi pe jos.

  Oare de ce te-ai dus până acolo? De la gară, e exact în direcţia opusă hotelului. Ai mai fost vreodată prin zonă?

  — Niciodată.

  — Scoate-ţi puţin cămaşa.

  O scot şi rămân gol de la brâu în sus, iar ea vine în spatele meu şi mă apucă strâns de umărul stâng. Îşi înfige degetele adânc în umăr, iar eu slobod un geamăt. Are ceva putere.

  _Te doare?

  _Destul de rău.

  _Te-ai izbit de ceva. Sau poate ai fost lovit cu putere?

  _Nu-mi amintesc deloc.

  — În orice caz, osul n-a păţit nimic, spune ea şi pipăie zona care mă durea în diverse feluri. Atingerea degetelor sale, că îmi provoacă sau nu durere, e ciudat de plăcută. Îi spun asta şi zâmbeşte.

  — Sunt foarte talentată la masaj. De-asta mă şi descurc.

  O coafeză e apreciată oriunde dacă ştie să facă masaj.

  Continuă un timp să-mi maseze umărul, apoi îmi spune:

  — Nu e nimic grav. Te odihneşti bine o noapte şi o să se retragă durerea.

  Ia tricoul, îl pune într-o pungă de plastic şi îl aruncă la gunoi. După ce se uită bine la cămaşa de blugi, o bagă în maşina de spălat. Deschide un sertar de la şifonier, cotrobăie prin el, scoate un tricou alb şi mi-l dă. E nou şi scrie pe el maui whale watching cruise. Are un desen cu o coadă de balenă ieşind din apă.

  — Pare să fie cel mai mare de aici. Nu e al meu, dar nu-ţi face nici o problemă. Cred că e primit cadou. Nu ştiu dacă îţi place, dar pune-l pe tine.

  II trag pe cap. E numai bun.

  — Dacă îţi place, păstrează-l.

  Ii mulţumesc.

  — N-ai mai păţit până acum să nu-ţi aminteşti ce s-a întâmplat atât de mult timp, nu? Mă întreabă ea.

  Încuviinţez. Închid ochii, simţind atingerea tricoului pe piele şi inhalându-i mirosul.

  — Sakura, sunt foarte speriat, îi mărturisesc eu. Sunt atât de speriat, încât nu ştiu ce să fac. E posibil ca în cele patru ore pe care nu mi le amintesc să fi rănit pe cineva.

  Chiar nu-mi aduc deloc aminte ce am făcut. Oricum, eram plin de sânge şi, dacă am făcut ceva rău, în faţa legii tot sunt responsabil, chiar dacă mi-am pierdut memoria, nu?

  — Ar putea fi doar sânge curs din nas. Poate că cineva mergea neatent pe stradă, a intrat într-un stâlp, a început să-i curgă sânge din nas şi tu l-ai îngrijit. Ce zici? Te cred că eşti îngrijorat, dar hai mai bine să nu te mai gândeşti la nimic rău până dimineaţă. Până atunci vine şi ziarul, mai sunt şi ştiri la televizor, aşa că, dacă s-a întâmplat ceva deosebit în zonă, aflăm vrând-nevrând. După aceea mai stăm să ne gândim pe îndelete. Poate să-ţi curgă sânge din tot felul de motive şi de cele mai multe ori nu e atât de grav pe cât pare. Eu sunt femeie şi sunt obişnuită să văd atâta sânge în fiecare lună. Înţelegi ce vreau să spun?

  Încuviinţez. Simt că mă înroşesc puţin la faţă. Sakura pune nes într-o cană mare şi încălzeşte apă într-un ibric.

  Până fierbe apa, fumează o ţigară. Trage de câteva ori, apoi o stinge în apă. Miroase a mentă amestecată cu fum.

  — Te deranjează dacă îţi pun o întrebare mai indiscretă?

  Îi spun că nu mă deranjează.

  — Sora ta e adoptată? A fost înfiată înainte să te naşti tu, nu?

  Îi spun că da. Nu ştiu de ce, dar părinţii mei au adoptat un copil. Apoi am venit eu pe lume, probabil pe neaşteptate.

  — Iar tu eşti copilul natural al tatălui şi al mamei tale, nu?

  — Din câte ştiu eu, da.

  — Şi totuşi, când a plecat de acasă, mama ta a luat-o cu ea pe sora ta, cu care nici nu are o legătură de sânge. Să ştii că de obicei femeile nu fac aşa ceva.

  Nu spun nimic.

  — Oare de ce?

  Clatin din cap şi îi spun că nu ştiu. E o întrebare pe care mi-am pus-o şi eu de zeci de mii de ori.

  — Dar asta te-a rănit pe tine.

  M-a rănit?

  — Nu ştiu, dar dacă ar fi să mă căsătoresc, nu aş avea copii, pentru că n-aş şti deloc cum să mă port cu ei.

  — Situaţia mea nu e atât de complicată ca la tine, spune Sakura, dar nici eu nu m-am înţeles bine cu ai mei şi din cauza asta am făcut o mulţime de prostii. De-asta te înţeleg, ştiiDar e mai bine să nu hotărăşti anumite lucruri atât de devreme. Nu există nimic absolut pe lume.

  Sakura stă în faţa aragazului şi bea nes din cana aburindă, cu un desen cu familia Moomin. Nu spune nimic.

  Tac şi eu.

  — N-ai nici o rudă la care să apelezi? Mă întreabă ea puţin mai târziu.

  Îi spun că nu. Părinţii lui tata au murit acum multă vreme, iar el nu are fraţi, surori, unchi sau mătuşi. Nu am cum să verific dacă e adevărat, dar cel puţin n-am observat să existe vreo relaţie ca între rubedenii. Despre rudele din partea mamei nu mi s-a spus nimic. Nu ştiu nici măcar cum o cheamă pe mama, darămite dacă are sau nu rude.

  — Când ascult ce-mi spui, îl văd pe tatăl tău ca pe un extraterestru, spune Sakura. A aterizat pe pământ de pe cine ştie ce planetă, s-a deghizat în om, a răpit o pământeancă şi te-a avut pe tine, ca să-şi înmulţească descendenţii. Mama ta a aflat, s-a speriat şi a fugit. Sună a film SF sumbru.

  Nu ştiu ce să spun. Doar tac.

  — Lăsând gluma la o parte, spune ea, întinzându-şi buzele într-un zâmbet ca să sublinieze faptul că era o glumă, pe scurt, tu n-ai pe nimeni pe care să te bizui în toată lumea, în afară de tine.

  — Cam aşa ceva.

  Sakura se sprijină un timp de chiuvetă şi bea cafea.

  — Trebuie să dorm puţin, spune ea dintr-odată. Ceasul arată ora trei. Trebuie să mă scol la şapte şi jumătate, deci n-am prea mult timp, dar măcar puţin tot trebuie să dorm.

  Mi-ar fi greu la serviciu dacă fac noapte albă. Tu ce faci?

  Ii spun că am un sac de dormit şi că m-aş întinde în el mtr-un colţ, să n-o deranjez. Îl scot din rucsac, îl desfac şi îl aranjez. Sakura mă priveşte admirativ.

  — Parcă ai fi cercetaş!

  Sakura stinge lumina şi se bagă în pat, iar eu închid ochii şi încerc să adorm, înfăşurat în sacul de dormit. Dar somnul nu vine. În faţa ochilor mi se perindă petele de sânge de pe tricou, iar în palme am o senzaţie de usturime.

  Deschid ochii şi privesc fix tavanul. Pe undeva scârţâie o podea. Se aude un jet de apă curgând. De afară răzbate sirena unei ambulanţe. E departe, dar răsună foarte intens în noapte.

  — Nu poţi să adormi cumva? Şopteşte ea din întuneric, îi spun că nu.

  — Nici eu. Cine m-o fi pus să beau cafea? Unde mi-a fost capul?

  Aprinde veioza de la capul patului, se uită la ceas şi o stinge.

  — Nu vreau să mă înţelegi greşit, spune ea, dar, dacă vrei, vino încoace. Hai să dormim împreună. Nici eu nu reuşesc să adorm.

  Ies din sacul de dormit şi mă bag în pat, lângă ea. Sunt îmbrăcat în tricou şi boxeri, iar ea poartă o pijama roz deschis.

  — Să ştii că am prieten în Tokyo. Nu-i cine ştie ce de capul lui, dar e iubitul meu. Aşa că nu mă culc cu alţii.

  Poate că nu par, dar să ştii că sunt foarte strictă la capitolul ăsta. Sunt de modă veche. Pe vremuri nu eram aşa, îmi dădeam destul în petic, dar m-am schimbat. Acum sunt mai serioasă. Aşa că să nu-ţi vină idei ciudate. Suntem ca frate şi soră. Ai priceput?

  Îi spun că da.

  Sakura trece o mână în jurul meu şi mă strânge uşor în braţe. Îşi lipeşte obrazul de fruntea mea.

  — Bietul de tine!

  Nici nu e cazul să mai spun că am o erecţie puternică, iar la cum stăm, nu am cum să n-o ating în dreptul coapselor.

  — Măi, măi! Exclamă ea.

  — Nu e intenţionat, îmi cer eu scuze. N-am ce-i face.

  — Ştiu. E foarte incomod, ştiu. N-ai cum să te abţii.

  Dau din cap în întuneric.

  Sakura ezită puţin, dar până la urmă îmi dă jos boxerii şi îmi strânge penisul tare ca piatra, de parcă voia să se asigure de ceva, aşa cum doctorul ia pulsul pacientului.

  Simt cum mâna ei îmi înconjoară blând penisul ca un gând.

  — Câţi ani are acum sora ta?

  — Douăzeci şi unu. E cu şase ani mai mare decât mine.

  Stă puţin şi se gândeşte.

  — Vrei s-o mai vezi?

  — Poate.

  — Poate? Întreabă ea şi îmi strânge penisul puţin mai tare. Cum adică „poate”? Chiar nu vrei s-o vezi?

  — Nu ştiu ce-aş putea vorbi cu ea dacă ne-am întâlni şi poate că nici ea nu vrea să mă vadă pe mine. La fel şi cu mama. Poate că niciuna nu vrea să mă vadă, niciuna nu mă caută. Ele au fost cele care au plecat în primul rând.

  Fără mine, adaug în gând.

  Sakura tace şi doar îmi strânge penisul mai tare sau mai încet. Penisul meu îi urmează mişcarea, întărindu-se sau relaxându-se.

  — Vrei să termini? Mă întreabă ea.

  — Poate.

  — Poate?

  — Foarte tare, mă corectez eu.

  Oftează uşor şi începe să-şi mişte mâna încet. Senzaţia e minunată. Nu e o simplă mişcare în sus şi în jos, ci ceva ce resimt în tot corpul. Degetele ei îmi alintă penisul şi testiculele şi le mângâie peste tot. Închid ochii şi respir adânc.

  — N-ai voie să mă atingi. Când mai ai puţin şi termini, să-mi spui, pentru că e nasol dacă se murdăresc aşternuturile.

  — Îhî.

  — Ce zici, mă pricep?

  — Foarte tare.

  — După cum ţi-am zis, m-am născut cu mâini pricepute.

  Dar să ştii că asta n-are nici o legătură cu sexul! Cum să ZJc, doar te ajut să te mai linişteşti. Ai avut o zi lungă, eşti încordat şi aşa nu cred că ai vreo şansă să adormi. Ai înţeles?

  — Da. Am o singură rugăminte.

  — Da?

  — Pot să mi te imaginez goală?

  Sakura se opreşte şi mă priveşte.

  — În momentul ăsta te gândeşti la mine goală?

  — Da, am tot încercat să mă opresc, dar nu reuşesc.

  — Nu reuşeşti?

  — Parcă ar fi un televizor pe care nu pot să-l închid.

  Sakura chicoteşte amuzată.

  — Nu pricep. Nu puteai să-ţi imaginezi ce vrei fără să-mi spui? La ce îţi trebuie permisiunea mea când eu oricum n-am de unde să ştiu la ce te gândeşti?

  — Dar îmi stă pe creier. Mi se pare important ce îmi imaginez şi m-am gândit că mai bine mă refuzi şi gata.

  Problema nu e dacă ştii tu sau nu.

  — Eşti incredibil de politicos, răspunde ea impresionată.

  Ştiu că ar fi mai bine să te refuz, dar bine. Poţi să te gândeşti la mine goală. Ai permisiunea mea.

  — Mulţumesc.

  — Cum mă imaginezi? Am corp frumos?

  — Superb!

  O senzaţie de toropeală mi se răspândeşte prin coapse, ca şi cum m-aş fi cufundat într-un lichid dens. Când îi spun, ia nişte şerveţele de hârtie din cutia de la capul patului şi mă ajută să termin. Ejaculez puternic, de mai multe ori.

  După câteva clipe, Sakura se duce în bucătărie, aruncă şerveţelele şi se spală pe mâini.

  — Scuză-mă! Îmi cer eu iertare.

  — Stai liniştit, îmi spune ea, întorcându-se în pat. Mă supăr dacă îţi mai ceri scuze. E vorba de o parte a corpului, n-ai de ce să-ţi faci probleme. Cum e, te simţi puţin mai bine?

  — Mult mai bine.

  — Mă bucur, spune ea şi se gândeşte câteva clipe. Mă gândeam că mi-ar fi plăcut să fiu eu sora ta.

  — Şi mie.

  Mă mângâie uşor pe cap.

  — Gata, eu mă culc, du-te înapoi în sacul de dormit. Nu pot să adorm dacă nu sunt singură şi nici n-am chef să mă împungi în coaste toată noaptea.

  Mă întorc în sacul de dormit şi închid ochii. De data aceasta reuşesc să adorm. Dorm foarte profund, probabil cel mai bun somn de când am plecat de acasă. Mă simt de parcă un lift mare şi silenţios mă poartă încet spre fundul pământului. În cele din urmă toate luminile dispar şi sunetele se sting.

  Când mă trezesc, Sakura nu mai e. A plecat la muncă.

  E ora nouă. Durerea din umăr a dispărut de tot, după cum mi-a zis că o să se întâmple. Pe masa din bucătărie găsesc un ziar împăturit şi un bileţel. Mai e şi cheia de la casă.

  Am văzut tot buletinul de ştiri de la şapte şi am citit ziarul de la cap la coadă, dar se pare că pe aici n-a fost nici un incident sângeros. E clar că sângele ăla nu era nimic important. Ce bine! N-am cine ştie ce în frigider, dar poţi să mănânci ce-ţi place. Poţi să foloseşti orice vrei. Dacă n-ai unde să te duci, poţi să stai acasă. Dacă pleci, să laşi cheia sub ştergător.

  Scot nişte lapte din frigider, verific să nu fie expirat şi îl mănânc cu fulgi de porumb. Fierb apă şi-mi fac un ceai Darjeeling la plic. Prăjesc două felii de pâine, le ung cu margarina dietetică şi le mănânc. Deschid ziarul şi citesc pagina de ştiri sociale. Chiar nu s-a întâmplat nici un incident violent prin zonă. Oftez şi împăturesc ziarul la loc.

  Se pare că deocamdată nu trebuie să mă agit să fug de poliţie, dar mă decid să nu mă mai întorc la hotel. Trebuie să am grijă. Încă nu ştiu ce s-a întâmplat în cele patru ore.

  Telefonez la hotel. Îmi răspunde o voce necunoscută de bărbat, căruia îi spun că a intervenit ceva şi a trebuit să eliberez camera. Mă străduiesc să vorbesc ca un adult.

  Camera e plătită în avans, aşa că n-ar trebui să fie probleme. Mi-au mai rămas câteva lucruri personale înăuntru, dar nu-mi sunt trebuincioase, prin urmare se pot debarasa de ele. Bărbatul verifică în computer şi îmi confirmă că nu există nici o plată restantă.

  — Totul este în ordine, domnule Tamura, îmi spune el.

  ^und sub formă de cârd magnetic, nu e nevoie să returnez cheia. Îi mulţumesc şi închid.

  După aceea fac un duş. În baie sunt înşiraţi ciorapi şi lenjerie la uscat. Mă spăl cu atenţie, ca întotdeauna, încercând pe cât pot să nu mă uit în direcţia lor. Mă străduiesc să nu mă gândesc nici la cele petrecute azi-noapte. Mă spăl pe dinţi şi mă îmbrac cu o pereche curată de chiloţi. Rulez bine sacul de dormit şi îl bag în rucsac. Îmi spăl rufele murdare la maşină. Uscător nu are, aşa că pun lucrurile stoarse într-o pungă de plastic şi le bag în rucsac. Aş putea să le usuc la un uscător public cu fise.

  Spăl toate vasele stivuite în chiuvetă, le scurg puţin de apă şi le şterg, apoi le pun în dulap. Fac curat în frigider şi arunc toată mâncarea stricată. Unele vase emană o duhoare cumplită. Broccoliul e plin de mucegai, iar castraveţii parcă ar fi din cauciuc. Tofu1 e expirat. Pun ce mai e bun în vase curate şi şterg nişte sos vărsat. Golesc scrumiera şi adun I ziarele vechi, împrăştiate. Dau apoi cu aspiratorul. Poate că |

  Sakura chiar are talent la masaj, dar la treburile casnice e zero. Îi calc cămăşile aruncate de-a valma prin dulap, după care mi se face chef să fac cumpărături şi să pregătesc ceva] pentru cină. Încă de pe când eram acasă, m-am obişnuit să 1 mă ocup de treburile casnice de parcă trăiam de unul singur,] deci lucrurile astea nu mă deranjează. Dar poate că aş exagera cu cina.

  Îmi termin treaba, mă aşez la masa din bucătărie şi privesc în juR. Îmi dau seama că nu pot să stau aici la nesfârşit. Asta e lucru sigur. Cât sunt aici, o să fiu negreşit j şi neîncetat excitat şi n-o să-mi pot stăvili imaginaţia. Nu pot să continui să-mi întorc privirea de la chiloţeii ei negri puşi în baie la uscat sau să-i cer permisiunea pentru ce îmi imaginez. Şi nici n-am să pot uita vreodată ce a făcut pentru] mine astă-noapte.

  Îi scriu un bilet cu creionul tocit de la carneţelul pus lângă telefon.

  Îţi mulţumesc. M-ai ajutat enorm. Îmi cer scuze că te-am sunat şi te-am trezit în miezul nopţii, dar n-am avut la cine altcineva să apelez.

  <notă>

  1. Cheag din pastă de soia.

  Ajuns aici, mă opresc şi mă gândesc cum să continui.

  Dau o roată cu privirea prin casă.

  Îţi mulţumesc mult că m-ai lăsat să stau aici şi iţi sunt foarte recunoscător că mi-ai spus că pot să mai rămân. Aş vrea să mai stau, dar nu îmi permit să te mai deranjez. Nu prea ştiu cum să-ţi explic, dar am mai multe motive. O să mă descurc eu cumva. Te rog să mai păstrezi puţină bunăvoinţă faţă de mine pentru când o să fiu din nou la ananghie.

  Aici mă opresc din nou. Un vecin se uită la televizor cu volumul dat tare, la o emisiune de dimineaţă pentru gospodine. Toţi invitaţii urlă în gura mare şi nici reclamele nu se lasă mai prejos. Stau cu faţa spre masă şi îmi adun gândurile, învârtind în mână creionul bont.

  Dar, sincer să fiu, nu cred că merit bunăvoinţa ta. Mă străduiesc să devin un om mai bun, dar lucrurile nu merg prea bine. Data viitoare când ne vom întâlni, sper să fiu puţin mai cu capul pe umeri. Nu ştiu însă cum o să fie.

  Azi-noapte a fost minunat. Îţi mulţumesc.

  Las biletul sub ceaşcă, îmi iau rucsacul şi ies. Îi respect indicaţiile şi pun cheia sub ştergător. Chiar în mijlocul scărilor moţăie un motan cu pete albe şi negre. Probabil e obişnuit cu oamenii pentru că nu dă nici un semn să se ridice când cobor. Mă aşez lângă el şi îl mângâi o vreme. E o senzaţie nostalgică. Motanul închide ochii şi începe să toarcă. Stăm mult timp pe scară unul lângă celălalt, bucurându-ne fiecare de atingerea prietenoasă. Într-un sfârşit mii iau rămas bun de la el şi ies în stradă. Afară a început să plouă mărunt.

  Acum că am plecat de la hotelul ieftin şi am lăsat în urmă apartamentul lui Sakura, nu mai am unde să rămân Peste noapte. Până se întunecă trebuie să-mi găsesc un acoperiş deasupra capului, un loc în care să pot dormi liniştit. Habar n-am unde să găsesc un astfel de loc.

  Deocamdată o să iau trenul şi o să mă duc la biblioteca Komura. Odată ajuns acolo, mai departe mă descurc eu cumva. N-am pe ce să mă bazez, e doar o intuiţie.

  Aşa se face că destinul meu îmi scoate în cale întâmplări din ce în ce mai bizare.

  Capitolul 12

  19 martie 1972

  Stimate domn, Veţi fi probabil surprins de scrisoarea mea neaşteptată.

  Vă rog să-mi iertaţi îndrăzneala. Presupun că numele meu s-a şters deja din memoria dumneavoastră, dar dacă vă spun că am fost pe vremuri învăţătoare la o mică şcoală generală din prefectura Yamanashi, poate că vă veţi aminti de mine. Sunt cea care supraveghea lecţia de „practică” a copiilor la momentul leşinului colectiv, incident petrecut cu un an înainte de sfârşitul războiului. La scurt timp, câţiva profesori universitari din Tokyo, în frunte cu dumneavoastră, au venit la faţa locului, însoţiţi de personal din cadrul armatei şi am avut ocazia să vă cunosc şi să vorbesc cu dumneavoastră în mai multe rânduri.

  De atunci, de fiecare dată când vă văd numele în ziare sau reviste, admiraţia faţă de realizările dumneavoastră îmi este reînnoită şi îmi amintesc de atitudinea şi de stilul dumneavoastră concis de a vorbi. De asemenea, am avut onoarea de a citi câteva dintre cărţile dumneavoastră şi am fost adânc impresionată de profunzimea observaţiilor şi amploarea judecăţii de care aţi dat dovadă. Am găsit deosebit de convingătoare viziunea dumneavoastră unificată asupra lumii, potrivit căreia oamenii, fiinţe individuale şi solitare, sunt cu toţii uniţi printr-o memorie arhetipală. De multe ori am simţit şi eu exact acelaşi lucru. Mă voi ruga mereu pentru succesul dumneavoastră.

  După incident am continuat să predau la aceeaşi şcoala primară, dar acum câţiva ani m-am îmbolnăvit pe neaşteptate, m-am internat pe o perioadă lungă la Spitalul General Kofu şi am decis să demisionez. Am petrecut un an întreg de internări şi vizite repetate la spital, dar m-am vindecat, am părăsit spitalul şi am deschis în acelaşi oraş o mică şcoală particulară pentru elevi din clasele primare.

  Cei cărora le predau acum sunt copiii foştilor mei elevi de odinioară. Timpul zboară – este o expresie banală, dar zilele chiar se scurg cu mare rapiditate.

  Mi-am pierdut în război soţul şi tatăl, apoi şi mama în perioada tulbure ce a urmat după sfârşitul războiului. În timpul căsniciei am fost prea ocupaţi să ne gândim la copii şi de atunci am trăit complet lipsită de familie. Nu pot spune că am dus o viaţă fericită, dar, prin cariera mea lungă ca învăţătoare, am putut să cresc în clasă mulţi copii şi să am parte astfel de zile împlinite. Voi fi întotdeauna recunoscătoare cerurilor pentru acest lucru. Dacă nu aş fi lucrat ca profesoară, nu cred că aş fi putut să îndur această viaţă.

  Motivul pentru care mi-am permis libertatea de a vă scrie este faptul că acel incident din toamna anului 1944 nu încetează să mă pună pe gânduri. S-au scurs de atunci douăzeci şi opt de ani, dar a rămas în mine foarte viu, de parcă s-ar fi întâmplat deunăzi. Amintirea acelor întâmplări nu s-a şters nici o clipă. Mă urmăreşte în permanenţă, ca o umbră. Datorită ei am petrecut multe nopţi fără somn, iar uneori mi s-a arătat şi în vis.

  Am senzaţia că viaţa mea e dominată de acea amintire vie. Bunăoară, de fiecare dată când mă întâlnesc cu unul dintre copiii implicaţi în acel incident (jumătate dintre ei încă mai locuiesc în acest oraş şi acum au în jur de treizeci şi cinci de ani), nu pot să nu mă întreb ce efecte au avut asupra lor sau asupra mea însămi acele întâmplări. E vorba de un incident major şi prin urmare a avut cu siguranţă o influenţă asupra noastră, asupra sufletului nostru. Este imposibil să nu fi avut. Pe de altă parte, nu am nici cea mai vagă idee cum s-a manifestat concret această influenţă sau cât de puternică a fost.

  După cum ştiţi şi dumneavoastră, la cererea armatei, incidentul nu a fost făcut public la momentul respectiv. La fel, după război, trupele americane staţionate aici au condus o investigaţie, tot în secret. Adevărul fie spus, cred că, în esenţă, nu există diferenţe în modul de operare al armatei, fie ea americană sau japoneză. Chiar după ce s-a încheiat ocupaţia americană şi interdicţia de a vorbi despre el a fost ridicată, prin ziare sau reviste nu a apărut nici un articol despre acel incident. La urma urmei, erau întâmplări vechi de câţiva ani şi nici nu implicau vreun deces.

  Prin urmare, majoritatea oamenilor nici măcar nu ştie despre ce s-a petrecut. Războiul a adus atâtea orori, încât îţi vine să îţi acoperi urechile la auzul lor. Milioane de oameni şi-au pierdut viaţa. Leşinul în grup al unor elevi de şcoală primară nu cred că ar fi şocat pe nimeni. Chiar şi aici, în zonă, foarte puţini oameni îşi mai amintesc de el, dar am senzaţia că nici aceştia nu prea vor să vorbească despre el. Este un oraş mic, păţania nu a fost deloc plăcută pentru cei implicaţi, aşa că localnicii preferă să nu abordeze acest subiect.

  Aproape totul cade pradă uitării. Şi acest mare război, şi morţii care nu se vor mai întoarce niciodată, toate ajung să aparţină unui trecut îndepărtat. Viaţa de zi cu zi pune stăpânire pe noi şi multe lucruri importante sunt împinse în afara minţii noastre ca nişte stele vechi şi îngheţate.

  Sunt prea multe amănunte care ne frământă gândurile cotidiene, prea multe lucruri pe care le avem de învăţat.

  Deprinderi noi, cunoştinţe noi, tehnici noi, cuvinte noi… Şi totuşi, oricât timp am lăsa să treacă, orice s-ar întâmpla pe parcurs, sunt evenimente care nu se uită niciodată. Sunt amintiri care nu se şterg, care rămân neclintite înăuntrul nostru, ca o piatră de temelie. Aşa sunt pentru mine cele întâmplate atunci, în pădure.

  Acum este poate prea târziu şi îmi imaginez că vă întrebaţi de ce deschid acest subiect, însă vreau neapărat să vă Mărturisesc ceva legat de acel incident, cât mai sunt în viaţă.

  Eram în vremuri de război, supuşi unor constrângeri Puternice şi unele lucruri nu le puteam rosti uşor. Când v-am întâlnit, erau prezenţi şi responsabili din cadrul armatei, iar atmosfera nu era una care să-mi permită să vorbesc fără rezerve. Pe atunci nu ştiam nimic despre dumneavoastră sau despre munca dumneavoastră şi, ca femeie tânără în faţa unui bărbat necunoscut, nu mă simţeam în largul meu să discut anumite lucruri intime. Prin urmare, sunt anumite fapte pe care le-am ferecat înăuntrul meu. Cu alte cuvinte, în mărturia mea oficială, am schimbat în mod deliberat anumite detalii, pentru propriul meu bine. La ancheta armatei americane de după război am repetat exact aceeaşi mărturie. Am repetat aceleaşi minciuni de frică sau poate pentru a păstra aparenţele, fapt care a îngreunat probabil cercetările în acel caz atât de straniu şi a deformat mai mult sau mai puţin concluziile la care s-a ajuns. De fapt, sunt convinsă ca asta s-a întâmplat şi regret nespus acest lucru. Îl port în suflet ca pe o grea povară de foarte mult timp.

  Acesta este motivul pentru care vă scriu această scrisoare lungă. Probabil că sunteţi extrem de ocupat şi vă deranjez cu aceste rânduri, caz în care vă rog să priviţi totul ca pe aiurelile unei bătrâne şi să aruncaţi scrisoarea. Eu doar am vrut să las în scris confesiunea mea sinceră, atâta vreme cât o mai pot face şi să i-o înmânez persoanei potrivite. M-am îmbolnăvit şi am reuşit pe moment să îmi revin, dar nu se ştie niciodată când poate recidiva boala.

  Sper că veţi lua acest lucru în considerare.

  Cu o noapte înainte să merg cu copiii la pădure, înainte să se crape de ziuă, l-am visat pe soţul meu, care era plecat pe front. A fost un vis erotic, foarte real. Unele vise sunt atât de vii, încât nici nu mai poţi distinge graniţa dintre ele şi realitate, iar acesta a fost unul de asemenea natură.

  Făceam sex în repetate rânduri pe o piatră plată, ca un tocător. Era o piatră cenuşie, aproape de vârful dealului, mare de doi tatami, foarte netedă şi umedă. Era înnorat şi stătea să pornească un potop. Vântul nu bătea. Se lăsa înserarea, iar păsările se grăbeau spre cuiburile lor. Noi făceam sex sub cerul liber, în tăcere. Războiul ne despărţise la scurt timp după căsătorie şi corpul meu tânjea puternic după soţul meu.

  Am simţit o plăcere carnală imposibil de exprimat în cuvinte. Ne-am îmbrăţişat în toate felurile, în toate poziţiile şi am avut orgasm de mai multe ori. Dacă stau să mă gândesc, era straniu, pentru că amândoi eram retraşi din fire şi niciodată nu am încercat atâtea poziţii, cu atâta pasiune, niciodată nu am juisat atât de puternic. În vis însă, am abandonat toate reţinerile şi am făcut sex ca nişte animale.

  Când m-am trezit, în jur era semiîntuneric, iar eu aveam o stare foarte stranie. Aveam corpul greu şi încă mai simţeam în mine penisul soţului meu. Inima îmi pulsa cu putere şi respiram greu. Eram foarte umedă, ca după sex.

  Visul fusese atât de viu, de parcă făcusem sex cu adevărat.

  Mi-e jenă să spun asta, dar atunci m-am masturbat. Eram extrem de excitată şi am făcut-o ca să mă liniştesc.

  Mai târziu m-am urcat pe bicicletă, m-am dus la şcoală şi am plecat cu copiii spre Owan yama. Mergeam pe potecă şi încă mai resimţeam plăcerea sexului. Când închideam ochii, îl simţeam pe soţul meu ejaculând în mine, sperma lui ţâşnind pe pereţii uterului meu. Mă pierdeam în el, agăţându-mă cu putere de corpul lui, cu picioarele desfăcute cât puteam de mult şi gleznele încolăcite în jurul coapselor sale. Cât am urcat dealul, am fost complet absentă. Parcă trăiam continuarea acelui vis atât de viu.

  Când am ajuns în pădure şi eram pe punctul de a ne apuca de adunat ciuperci, dintr-odată mi-a venit ciclul. Nu ar fi trebuit să se întâmple atunci, pentru că de-abia se terminase cu zece zile în urmă, iar ciclul meu este întotdeauna foarte regulat. Poate că visul erotic stimulase în rome ceva care a provocat menstruaţia. În orice caz, m-a Prins pe nepregătite. Nu aveam nimic la mine şi, în plus, eram în vârful dealului.

  Le-am spus copiilor să stea pe loc şi să ia o pauză, am intrat mai adânc în pădure şi am încropit ceva din nişte Prosoapele pe care le aveam la mine. Îmi curgea mult sânge şi eram foarte răvăşită, dar mi-am zis că o să mă descurc cumva până ajung înapoi la şcoală. Eram foarte absentă şi nu mă simţeam în stare să gândesc logic. În plus, cred că mă încerca un sentiment de vinovăţie din cauza visului erotic, pentru că mă masturbasem şi mă lăsasem pradă fanteziilor sexuale în faţa copiilor. În mod normal le-aş fi reprimat.

  I-am lăsat pe copii să adune ciuperci şi m-am gândit să închei lecţia cât mai repede şi să ne întoarcem. Odată ajunsă la şcoală, vedeam eu ce făceam. M-am aşezat pe jos şi i-am urmărit cu privirea pe copii. Îi număram mereu şi aveam grijă să nu iasă niciunul din câmpul meu vizual.

  La un moment dat l-am zărit pe unul dintre ei îndreptându-se către mine cu ceva în mână. Era băiatul pe nume Nakata, cel care nu şi-a revenit şi a rămas mult timp în spital. Ţinea în mână prosopelele mele pline de sânge. Mi s-a pus un nod în gât. Nu-mi venea să-mi cred ochilor. Eu le aruncasem departe, unde nu aveau ce să caute copiii şi chiar dacă ar fi ajuns pe acolo, le ascunsesem bine, într-un loc ferit. Era şi normal, pentru că era vorba despre ceva foarte jenant pentru o femeie, ceva ce n-aş fi vrut sub nici o formă să vadă nimeni. Nu pot să înţeleg cum reuşise să le găsească.

  Înainte să apuc să mă dezmeticesc, m-am trezit lovindu-l pe acel băiat, pe Nakata. Îl prinsesem de umăr şi îl plesneam peste faţă. Se poate să fi şi ţipat la el. Eram foarte bulversată şi nu mai ştiam ce făceam. Îmi crăpa obrazul de ruşine şi cred că eram în stare de şoc. Până atunci nu mai lovisem niciodată un copil. Dar nu mai eram eu însămi.

  Dintr-odată am realizat că toţi copiii mă priveau. Unii stăteau în picioare, alţii pe jos, cu faţa spre mine. Vedeau totul: pe mine, în picioare, lividă, pe Nakata, bătut şi căzut pe jos, prosopelele mele pline de sânge. Am rămas o vreme împietriţi locului. Nimeni nu mişca, nimeni nu sufla o vorbă.

  Pe chipurile copiilor nu se citea nimic. Arătau ca nişte măşti de bronz. O linişte adâncă s-a aşternut în pădure. Se auzea doar ciripitul păsărilor. Îmi amintesc cu multă claritate întreaga scenă.

  Nu ştiu cât timp a trecut. Nu poate să fi fost prea mult, însă mie mi s-a părut o eternitate, de parcă ajunsesem până la marginea lumii. În cele din urmă mi-am revenit. Totul în jurul meu a prins din nou culoare. Am ascuns prosopelele la spate şi l-am luat în braţe pe Nakata, care zăcea pe jos.

  L-am strâns cu putere şi i-am cerut iertare din suflet. I-am spus că am greşit şi l-am implorat să mă ierte. Părea să fie încă în stare de şoc. Avea privirea pierdută şi nu cred că auzea nimic din ce îi spuneam. Cu el în braţe, m-am întors către ceilalţi copii şi le-am spus să adune mai departe ciuperci. Copiii s-au reapucat de cules ciuperci de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat. Cred că nici nu înţelegeau ce tocmai se întâmplase. Era mult prea bizar, mult prea anormal pentru ei.

  Am rămas o vreme pe loc, ţinându-l mai departe pe Nakata în braţe. Îmi venea să mor, să dispar de pe faţa pământului. Nu departe de acolo se purta un război atroce şi mulţi oameni îşi pierdeau viaţa. Nu mai eram în stare să discern ce e bine şi ce e rău. Erau adevărate imaginile din faţa ochilor mei? Culorile pe care le vedeam, ciripitul păsărilor, erau adevărate? Eram singură în mijlocul pădurii, dezorientată, sângerând puternic. Mă scăldam în furie, spaimă, ruşine. Am început să plâng încet, liniştit.

  Imediat după aceea a început leşinul colectiv.

  Cred că înţelegeţi de ce nu am putut povesti aceste lucruri armatei. Eram în vremuri de război, vremuri în care trăiam din „faţa publică”. Prin urmare, am povestit totul, omiţând ce s-a întâmplat de când mi-a venit ciclul, momentul în care Nakata a apărut cu prosopelele mele şi faptul că l-am bătut. După cum am spus şi mai devreme, mi-e tare teamă că acest lucru a împiedicat mult investigaţia şi studiul dumneavoastră. Acum mă simt mult mai liniştită că v~am mărturisit totul, fără să mai ascund nimic.

  Un lucru foarte straniu a fost faptul că niciunul dintre CoPii nu şi-a amintit cele întâmplate. Nu mai ştiau absolut mmic despre prosopele, despre faptul că îl lovisem pe Nakata. Se pare că aceste amintiri s-au şters în întregime din mintea lor. La scurt timp după incident, fiecare copil în parte mi-a confirmat acest lucru. E posibil ca în acel moment să fi început deja leşinul.

  Aş vrea să mai adaug câteva cuvinte în calitate de învăţătoare a lui Nakata. Nu ştiu ce s-a întâmplat cu el după incident. Ofiţerul american care m-a intervievat după război mi-a spus că a fost transferat la spitalul militar din Tokyocă a rămas mult timp în comă, dar că într-un târziu şi-a revenit. Mai multe amănunte nu mi-a dat. Presupun că dumneavoastră cunoaşteţi mult mai bine toate detaliile.

  După cum ştiţi, Nakata era unul dintre cei cinci copii evacuaţi care au ajuns în clasa mea şi era cel mai isteţ dintre toţi, cu cele mai bune note. Avea trăsături frumoase sj/se îmbrăca bine. Avea însă o fire liniştită şi nu se amesteca niciodată unde nu îi fierbea oala. În timpul orelor nu ridica niciodată mâna, dar, dacă era pus să vorbească, răspundea corect, iar dacă i se cerea să-şi expună punctul de vedere, se exprima foarte logic. Înţelegea pe loc tot ce i se preda, la orice materie. În fiecare clasă există un astfel de elev, care, chiar dacă este neglijat, învaţă singur, îşi continuă studiile la o şcoală de vârf şi îşi găseşte o poziţie bună în societate. Sunt copii născuţi să strălucească.

  Cu toate acestea, erau anumite lucruri care mă îngrijorau, în calitate de pedagog. Uneori observam la el un fel de resemnare. Când i se prezenta o problemă, oricât de grea, şi o rezolva cu succes, nu se bucura niciodată de succesul său. Nu trăda zbuciumul pe care îl trezeşte efortul susţinut, nici chinul de a trece prin încercare şi eroare. Nu ofta şi nu zâmbea. Făcea totul pentru că asta era pus să facă. Se ocupa cu pricepere de ce i se punea în faţă, ca un muncitor din uzină care ia o şurubelniţă şi strânge şuruburile de la fiecare obiect care îi vine pe banda rulantă.

  Am presupus că este o problemă generată de mediul familial. Nu pot să afirm nimic cu siguranţă, deoarece nu i-am cunoscut părinţii, însă în viaţa mea de pedagog am întâlnit mai multe asemenea cazuri. Copiii înzestraţi sunt presaţi fără încetare de adulţi să atingă rezultate cât mai bune, tocmai din pricină că sunt capabili. Sub povara acestor sarcini continue, ajung încetul cu încetul să-şi piardă entuziasmul şi sentimentul de împlinire. Copiii crescuţi în astfel de medii se închid în sine şi îşi reprimă manifestarea firească a sentimentelor. Ca să reuşeşti să-i scoţi din cochilie e nevoie de mult timp şi multă trudă. Copiii au inima foarte gingaşă, foarte maleabilă. Odată întărită într-o anume formă, cu greu îşi mai revine. În multe cazuri nu-şi mai revine niciodată. Insă acesta este domeniul dumneavoastră de specialitate şi nu e cazul să-mi expun părerea mai departe.

  Un alt lucru pe care l-am descoperit a fost umbra violenţei, în repetate rânduri am simţit în micile lui gesturi sau expresii semnul unei frici de moment, ca o reacţie reflexă la o violenţă acumulată de-a lungul timpului. Nu am cum să ştiu care era gradul acestei violenţe. Băiatul era foarte închis în sine şi ascundea cu pricepere de noi acea „frică”, dar atunci când se întâmpla ceva, nu avea cum să mascheze chiar şi cea mai mică tresărire. Cel puţin aceasta este ipoteza mea, că a avut parte de violenţă în familie.

  Când vezi copii zi de zi, ajungi să-ţi dai seama de astfel de lucruri.

  La ţară sunt multe cazuri de violenţă în familie. Toţi părinţii sunt fermieri şi duc o viaţă la limită. Muncesc pe rupte de dimineaţa până seara, se apucă de băut şi, când se enervează, mâna zboară prima. Nu este un secret. Copiii sunt mai indiferenţi la bătaie şi nu rămân cu cicatrice psihice. Dar tatăl lui Nakata era profesor universitar. Şi mama lui, din câte am văzut din scrisori, părea să fi avut parte de o educaţie aleasă. Cu alte cuvinte, era o familie de intelectuali şi, dacă exista violenţă, atunci era ceva mult mai complicat şi mai puţin direct decât cea cu care sunt obişnuiţi copiii de la ţară. Este genul de violenţă pe care un copil o poartă închisă în suflet.

  Din aceste motive, regret din tot sufletul modul în care m-am purtat atunci cu el, în pădure, chiar dacă am făcut-o inconştient. Era lucrul pe care chiar nu aveam voie să-l fac.

  Prin evacuare fusese îndepărtat, pe jumătate cu forţa, de lângă părinţi, adus într-un mediu nou şi se pregătea să-şi deschidă treptat sufletul faţă de mine.

  Purtându-mă violent cu el, este posibil să fi distrus iremediabil orice încercare de deschidere. Ayeam de gând să încerc să-mi repar în timp greşeala, în măsura în care era posibil, dar întorsătura pe care au luat-o lucrurile nu mi-a mai permis să o fac. Nakata a fost dus la spitalul din Tokyo fără să îşi revină şi de atunci nu l-am mai văzut niciodată.

  Voi rămâne toată viaţa cu acest regret. Îmi amintesc şi acum foarte limpede chipul lui când l-#m lovit. Am şi acum înaintea ochilor spaima profundă/Şi resemnarea care se citeau pe el. /^

  Realizez că scrisoarea mea s-a lungit peste măsură, dar vă rog să-mi permiteţi să adaug un singur lucru. Vestea că soţul meu a murit pe frontul din Filipine, cu puţin timp înainte de sfârşitul războiului, nu a fost un şoc prea mare pentru mine. Tot ce am simţit atunci a fost o neputinţă absolută. Nici disperare şi nici furie. Nu am vărsat nici o lacrimă. Motivul este că am ştiut dinainte că soţul meu îşi va pierde viaţa pe câmpul de luptă. De când avusesem visul erotic cu un an înainte, îmi venise ciclul pe neaşteptate, mersesem pe deal, îl lovisem pe Nakata şi apoi copiii intraseră în coma aceea inexplicabilă, acceptasem acest lucru ca pe o certitudine, ca pe un lucru stabilit. Când am fost informată de moartea lui, doar mi s-a confirmat această certitudine. O parte din sufletul meu a rămas în pădure, deoarece tot ce s-a întâmplat acolo a întrecut ca proporţii orice alt eveniment din viaţa mea.

  Aş dori să închei prin a vă spune că mă rog pentru succesul dumneavoastră în studiile pe care le întreprindeţi.

  Vă rog să aveţi mare grijă de dumneavoastră.

  Cu stimă, Capitolul 13 în timp ce îmi iau masa de prânz privind grădina, Oshima vine şi se aşază lângă mine. Astăzi sunt singur în sala de lectură. Ca de obicei, mi-am cumpărat cel mai ieftin bento de la magazinul din gară. Stăm puţin de vorbă. Oshima îmi oferă jumătate din sendvişurile sale. Îmi spune că astăzi a pregătit mai multe special pentru mine.

  — Nu mă înţelege greşit, dar când mă uit la tine, am senzaţia că nu mănânci suficient.

  — Îmi micşorez stomacul, îi explic eu.

  — Intenţionat? Mă întreabă el curios, încuviinţez.

  — Din motive financiare?

  Încuviinţez din nou.

  — Îţi înţeleg planul, dar la vârsta ta, ar trebui să mănânci pe săturate. E o perioadă în care ai nevoie să te hrăneşti cum trebuie, din mai multe puncte de vedere.

  Sendvişul oferit arată foarte apetisant. Îi mulţumesc şi îl mănânc. E din pâine albă, moale şi are la mijloc somon afumat, creson şi salată verde. Pâinea are coaja crocantă.

  Hrean şi unt.

  — Dumneavoastră le-aţi făcut?

  — N-are cine să mi le facă.

  Îşi toarnă o cană de cafea, iar eu beau lapte din cutia pe care am luat-o la mine.

  — Ce citeşti cu atâta înfrigurare?

  Operele complete ale lui Natsume Soseki. Mi-au rămas câteva necitite, aşa că profit de ocazie să le citesc în întregime.

  — Atât de tare îţi place Natsume Soseki?

  Încuviinţez.

  Din cana pe care o ţine în mână se înalţă un abur alb.

  Cerul este încă acoperit de nori întunecaţi, dar deocamdată nu plouă.

  — Ce ai citit de când ai venit aici?

  — Acum citesc Macii, iar înainte de asta, Minerul.

  — Minerul? Spune Oshima, răscolindu-şi parcă amintirile tulburi. E povestea unui student din Tokyo care ajunge să lucreze într-o mină, trece prin nişte momente grele alături de ceilalţi mineri şi apoi se întoarce la lumea de afară, nu? Un roman mai scurt. L-am citit acum multă vreme. Nu prea este caracteristic lui Soseki. Stilul e aspru şi se pare, că este unul dintre cele mai prost văzute romane ale^sale.

  Ţie ce ţi-a plăcut la el?

  Mă străduiesc să pun cumva în cuvinte vagile mele impresii despre roman. Pentru asta am nevoie de ajutorul tânărului numit Corbul. Apare ca din senin, îşi întinde aripile şi îmi caută câteva cuvinte.

  — Eroul provine dintr-o familie înstărită, dar este dezamăgit în dragoste, nu-i mai convine nimic şi fuge de acasă.

  Umblă o vreme încolo şi încoace, până apare un bărbat cam dubios care îi propune să lucreze ca miner şi se duce cu el.

  Aşa ajunge să lucreze în mina Ashio, adânc sub pământ, unde trece prin nişte lucruri de neimaginat. E vorba de un băiat neştiutor care ajunge să se învârtă printre scursurile societăţii.

  Beau lapte şi-mi caut cuvintele pentru a continua. Mai durează puţin până se întoarce tânărul numit Corbul, dar Oshima aşteaptă răbdător.

  — Trece prin încercări de viaţă şi de moarte. Iese de acolo şi se întoarce la viaţa de pe pământ. Dar în carte nu se pomeneşte mai nimic despre erou, cum că ar fi învăţat ceva din experienţa asta, că şi-ar fi schimbat acolo modul de trai, că ar fi reflectat profund asupra vieţii sau că şi-ar fi ridicat semne de întrebare despre mersul societăţii. Nici nu vezi vreun semn că s-a maturizat. Când am terminat-o, am avut o senzaţie ciudată. M-am întrebat ce vrea să spună romanul ăsta. Dar, cum să zic, îţi rămâne în minte acest lucru, că nu ştii exact ce vrea să spună. Nu prea ştiu cum să explic…

  — Vrei să spui că Minerul este structurat altfel decât un aşa-numit Bildungsroman modern ca Sanshiro, de pildă.

  Încuviinţez.

  — Da, nu înţeleg eu prea bine, dar cred că despre asta este vorba. Sanshiro se maturizează în poveste. Se loveşte ke obstacole, cugetă profund şi încearcă să le depăşească,

  /nu? Eroul din Minerul este cu totul diferit. El se uită nepă-

  /sător la ce-i iese în cale şi acceptă totul fără să stea în

  /cumpănă. Sigur, mai sunt şi câteva gânduri răzleţe, dar nimic serios. În schimb, se cramponează mereu de povestea lui de dragoste şi cel puţin din câte se pare, iese din mină neschimbat. Adică e de parcă nu ar fi fost decizia lui, nu ar fi fost alegerea lui. Este, cum să zic eu, foarte pasiv. Părerea mea e că, în realitate, oamenii nu sunt în stare să ia singuri decizii prea uşor.

  — Să înţeleg că te identifici într-o oarecare măsură cu eroul din Minerul?

  Clatin din cap.

  — Nu, nici vorbă. Nici nu mi-a trecut prin cap.

  — Dar în viaţă, oamenii trebuie să se agate de ceva. Şi tu faci asta, fără să-ţi dai seama. După cum spune Goethe, totul pe lume e metaforă.

  Stau puţin să mă gândesc.

  Oshima soarbe o gură de cafea şi spune:

  — În orice caz, punctul tău de vedere despre Minerul lui Soseki a fost foarte interesant. E cu atât mai convingător, cu cât vine de la un tânăr care chiar a fugit de acasă. Mi-ai făcut chef să-l recitesc.

  Termin de mâncat sendvişul de la Oshima. Pliez cutia goală de lapte şi o arunc la coş.

  — Ştiţi, am o problemă şi n-am cu cine altcineva să mă sfătuiesc în afară de dumneavoastră, mă trezesc eu zicând.

  Oshima îşi desface braţele, invitându-mă să vorbesc.

  E o poveste lungă, dar, pe scurt, nu am unde să dorm a noapte. Am un sac de dormit, aşa că nu am nevoie de pat au de/ufon1. Mă mulţumesc cu un acoperiş deasupra capului.

  Ştiţi vreun astfel de loc în zonă?

  <notă>

  1 Aşternut japonez, care se întinde direct pe tatami.

  — Să înţeleg că hotelurile sau motelurile nu sunt o opţiune?

  — E vorba şi de partea financiară, spun eu clătinând din cap, dar aş vrea şi, pe cât posibil, să mă feresc de privirile altora.

  — Mai ales de ale poliţiştilor de la divizia juvenilă, nu?

  — Da.

  Oshima cade un timp pe gânduri.

  — Atunci ai putea să stai aici.

  — Aici, în bibliotecă?

  — Da. Are şi acoperiş, şi o cameră liberă. Nu o foloseşte nimeni noaptea.

  — Chiar se poate?

  — Sigur, trebuie aranjat mai întâi, dar se poate. Adică nu e imposibil. Sunt convins că pot să găsesc o rezolvare.

  — În ce fel?

  — Tu citeşti cărţi bune şi eşti capabil să gândeşti cu capul tău. Pari în formă şi independent. Duci o viaţă regulată şi eşti în stare chiar să-ţi micşorezi stomacul intenţionat. Am să discut cu doamna Saeki să-mi fii asistent şi să dormi în camera liberă.

  — Să vă fiu asistent?

  — Nu ar fi nevoie să faci mare lucru, doar să ajuţi la deschis şi la închis biblioteca. De curăţenie se ocupă o firmă specializată, iar de introdus date în computer se ocupă tot un specialist. Cam asta e tot. În rest, poţi să citeşti cât vrei.

  Nu sună rău, nu?

  — Sigur că nu e rău deloc…, zic eu.

  Habar n-am ce-ar trebui să spun. Dar nu prea cred că doamna Saeki o să fie de acord. La urma urmei, sunt un băiat de cincisprezece ani, fugit de acasă, despre care nu se ştie nimic.

  — Doamna Saeki este, cum să spun eu…, începe Oshima, ezită şi îşi caută cuvintele. Este o persoană neobişnuită.

  — Neobişnuită?

  — Adică nu judecă lucrurile după criteriile obişnuite, încuviinţez, dar nu am nici cea mai vagă idee ce însemnă concret că „nu judecă lucrurile după criteriile obişnuite”.

  — Vreţi să spuneţi că este mai ciudată?

  — Nu, nu, spune Oshima clătinând din cap. Eu sunt mai degrabă cel ciudat. Ea pur şi simplu nu este încorsetată în convenţiiEu tot nu pricep care este diferenţa între neobişnuit şi ciudat, dar ceva îmi spune că ar fi bine să nu mai întreb nimic. Cel puţin nu deocamdată.

  — Totuşi, spune Oshiiha după câteva clipe, nu poţi să rămâi aici din noaptea asia. Deocamdată o să te duc în altă parte. O să stai acolo doua, trei zile până stabilim ce şi cum.

  E cam departe de aici/E vreo problemă?

  Îi spun că nu e nici o problemă.

  — Biblioteca se^mchide la cinci, spune el. Strâng şi pe la cinci şi jumătatecred că putem să plecăm. Te duc cu maşina.

  Locul dfi-eare vorbesc are şi acoperiş, şi nici nu e nimeni acolo acum.

  — Mulţumesc.

  — Îmi mulţumeşti după ce ajungem. Sunt convins că nu e deloc cum te aştepţi.

  Mă întorc în sala de lectură şi reiau Macii. Eu nu citesc repede. Sunt genul care ia fiecare rând în parte. Mă bucur de ce citesc. Dacă nu mi-e pe plac, îl las. Cu puţin înainte de cinci termin romanul, îl pun înapoi pe raft, mă aşez apoi pe canapea, închid ochii şi îmi las gândurile să zboare la noaptea trecută. Mă gândesc la Sakura, la camera ei şi la ce a făcut ea pentru mine. Multe lucruri se schimbă şi merg mai departe.

  La cinci şi jumătate sunt în holul bibliotecii Komura, aŞteptându-l pe Oshima să apară. Mă conduce la parcarea din spate şi mă invită să urc într-o maşină sport verde, pe locul din faţă, de lângă şofer. E o Mazda MX-5. Are capota ndicată. Portbagajul splendidei decapotabile cu două locuri este prea mic pentru rucsacul meu, aşa că îl fixăm cu o coardă pe suportul din spate.

  — O să fie o plimbare lungă, aşa că îţi propun să ne oprim undeva pe drum să mâncăm, îmi spune Oshima, bagă cheia în contact şi porneşte motorul.

  — Unde mergem?

  — În Kochi. Ai fost vreodată?

  Dau din cap că nu.

  — Cât este de departe?

  — Facem cam două ore şi jumătate. Traversăm munţii şi o luăm spre sud.

  — Nu vă deranjează să bateţi atâta drum?

  — Nu. Drumul e drept şi încă nu s-a întunecat. Am rezervorul plin.

  La asfinţit traversăm un orăşel şi intrăm pe o autostradă care merge spre vest. Oshima trece cu pricepere de pe o bandă pe alta, strecurându-se printre maşini. Schimbă vitezele atent, cu palma stângă. Accelerează şi frânează lin. Se aude încet cum motorul îşi schimbă turaţia. Când schimbă viteza şi apasă pedala de acceleraţie până în podea, maşina atinge într-o clipită o sută patruzeci de kilometri la oră.

  — Este reglată special. Are o acceleraţie bună. Aici diferă de alte modele Roadster. Te pricepi la maşini?

  Clatin din cap. Nu ştiu nimic despre maşini.

  — Vă place să conduceţi?

  — Doctorii mi-au interzis sporturile periculoase, aşa că am ales condusul în schimb. Compensez.

  — Aveţi vreo problemă de sănătate?

  — Are un nume medical destul de lung, dar pe scurt, se numeşte hemofilie, spune el degajat. Ştii ce e hemofilia?

  — In mare. Am învăţat la biologie. Dacă ai o sângerare, nu se mai opreşte. E ceva genetic. Nu se coagulează sângele.

  — Exact. Desigur, există mai multe tipuri de hemofilie, iar al meu este unul mai rar. Nu este foarte sever, dar trebuie oricum să am mare grijă să nu mă rănesc. Dacă încep să sângerez, trebuie să merg la spital. În plus, după cum bine ştii şi tu, de multe ori sângele de prin spitale e cu probleme. Să mă infectez cu SIDA şi să mor nu se număra printre opţiunile mele. Aşa că mi-am făcut nişte legături în oraş pentru sânge. Din motivul ăsta nici nu plec în excursii.

  Cu excepţia vizitei regulate la spitalul din Hiroshima, nu părăsesc deloc oraşul. În fine, nu mi-e greu, pentru că eu oricum nu m-am dat niciodată în vânt după sport sau excursii, dar cu mâncarea am probleme. E trist să nu poţi să găteşti nimic la care să foloseşti cuţitul.

  — Dar condusul nu este şi el periculos?

  — Este un alt soi de pericol. Atunci când conduc, prefer să merg tare. Dacă merg cu viteză şi am un accident de circulaţie, nu m-aş alege doar cu un deget tăiat. Când pierzi mult sânge, nu mai contează dacă eşti hemofţlic sau sănătos.

  Ai aceleaşi şanse de supravieţuire. Poţi să mori liniştit, fără să-ţi mai baţi capul cu coagularea sau arte chestii complicate. /

  — Aha. /

  — Nu e cazul să te îngrijorezi, spune el râzând. Accidentele nu se produc aşa, cu una, cjraouă. Eu sunt foarte atent, nu sunt genul care să forţeze lucrurile. Maşina o păstrez în condiţie perfectăr-Oricum, dacă e să mor, vreau să mor singur, liniştit.

  — Să muriţi implicând şi pe altcineva la mijloc nu se numără printre opţiunile dumneavoastră?

  — Exact.

  Ne oprim să luăm cina la un restaurant dintr-o zonă de servicii. Eu mănânc pui cu salată, iar el, curry cu fructe de mare şi salată, suficient cât să ne potolim foamea. Oshima plăteşte, apoi ne suim din nou în maşină. Este deja beznă.

  Apasă pedala de acceleraţie, iar acul de la turometru zvâcneşte cu putere.

  — Te deranjează dacă pun nişte muzică?

  Ii spun că nu.

  Porneşte CD playerul şi din boxe se revarsă o muzică clasică de pian. Ascult atent un timp, cât să-mi fac o idee.

  Nu este nici Beethoven, nici Schumann. Ca perioadă, l-aş plasa între cei doi.

  — Schubert? Întreb eu.

  — Da, răspunde el, apoi îmi aruncă o privire, cu mâinile Pe volan în poziţia orei zece şi zece minute. Îţi place Schubert?

  H spun că nu în mod special.

  Eu când conduc ascult mai mereu sonatele lui pentru Pian, cu volumul dat tare. Ştii de ce?

  — Nu.

  — Pentru că a interpreta perfect sonatele pentru pian de Franz Schubert este unul dintre cele mai grele lucruri din lume. În special această sonată, în re major. Este o piesă cumplit de dificilă. Sunt câţiva pianişti cărora le reuşesc foarte bine una sau două mişcări, dar dacă e să le asculţi pe toate patru, ca pe un întreg, din câte ştiu eu, nu există nici o interpretare mulţumitoare. Nenumăraţi pianişti de renume s-au încumetat să o cânte, dar tuturor le-a lipsit ceva. Nu poţi spune „gata, asta este!” despre niciuna dintre interpretări. Ştii de ce?

  — Nu.

  — Pentru că piesa în sine este incompletă. Robert Schumann înţelegea foarte bine sonatele lui Schubert şi totuşi pe aceasta a descris-o ca „dumnezeiesc de tracasantă”.

  — Dacă piesa este incompletă, atunci de ce pianiştii de renume se încumetă să o cânte?

  — Bună întrebare, răspunde Oshima şi face o pauză, în timp ce muzica umple tăcerea. Nu reuşesc nici eu să îmi explic prea bine, dar pot să spun următorul lucru: operele care au un anumit soi de imperfecţiune ne fascinează tocmai datorită faptului că sunt imperfecte – sau cel puţin îi fascinează pe anumiţi oameni. De pildă, ţie ţi-a plăcut Minerul.

  Are o putere de atracţie cum operele depline ca Zbuciumul inimii sau Sanshiro nu au. Tu descoperi această operă sau, altfel spus, ea te descoperă pe tine. Aşa este şi cu sonata în re major a lui Schubert. Are propriul ei mod de a face să vibreze o anumită coardă în tine.

  — Atunci, revenind la prima întrebare, de ce ascultaţi sonatele lui Schubert? Şi de ce mai ales când conduceţi?

  — Sonatele sale, şi mai ales cea în re major, nu se pot numi opere de artă dacă sunt interpretate cu uşurinţă. După cum a remarcat şi Schumann, este prea pastorală, prea lungă şi prea simplistă ca tehnică. Dacă o cânţi fidel, aşa cum este, nu este decât un obiect antic, fără sare şi piper.

  Prin urmare, pianiştii îşi folosesc inventivitatea, recurg la artificii. De exemplu uite, aici, cum accentuează alteraţia.

  Adaugă rubato. Accelerează ritmul, schimbă modulaţia, altfel nu se încheagă bine. Pe de altă parte, trebuie să folosească aceste artificii cu mare grijă, pentru că riscă să îi distrugă demnitatea. Ajunge să nu mai fie muzica lui Schubert. Toţi pianiştii care interpretează sonata în re major, fără excepţie, se luptă cu această antinomie.

  Oshima ascultă muzica atent şi începe să fredoneze.

  — Acesta este motivul pentru care ascult Schubert când conduc, pentru că, după cum am spus şi mai devreme, tloate interpretările sunt incomplete, iar imperfecţiunea densă, de calitate, îţi stimulează mintea, îţi trezeşte atenţia. Dacă aş asculta o operă desăvârşită, executată desăvârşit, poate mi-ar veni să închid ochii şi să mă las în voia^morţii. Dar când ascult această sonată, percep limitajeâa ceea ce poate face omul. Realizez că un anumit tip de perfecţiune nu poate fi întruchipată decât printr-o acumulare nelimitată de imperfecţiuni, iar acest lucru îmi dă curaj. Înţelegi ce spun?

  — Cumva.

  — Te rog să mă scuzi. Când vorbesc despre asta, mă cam ia valul.

  — Dar şi imperfecţiunea este de mai multe feluri şi are diferite grade.

  — Desigur.

  — Comparativ vorbind, a cui interpretare vi se pare cea mai reuşită?

  — E o întrebare cam dificilă.

  Oshima se gândeşte un timp. Schimbă viteza, se mută pe banda de depăşire, trece în goană pe lângă un camion frigorific, accelerează şi revine pe prima bandă.

  — Nu vreau să te sperii, dar un Roadster verde este una dintre maşinile cel mai greu de distins noaptea pe autostradă. Este joasă, iar verdele se camuflează în întuneric.

  E foarte greu să o distingi, mai ales de pe scaunul de şofer al camioanelor. Dacă nu ai grijă, poate fi foarte periculos, cu atât mai mult în tuneluri. Toate maşinile sport ar trebui să aibă caroseria roşie, ca să sară în ochi. De-asta sunt atât de multe Ferrari roşii. Dar mie îmi place verdele. Îl prefer oricât ar fi de periculos. Verdele este culoarea pădurii, iar roşul, a sângelui.

  Aruncă un ochi la ceasul de la mână, apoi fredonează din nou.

  — Interpretările lui Brendel şi Ashkenazy sunt considerate a fi cele mai reuşite, dar, sincer să fiu, nu sunt şi preferinţa mea personală. Nu mă fac să vibrez. În opinia mea, muzica lui Schubert este menită să pună la încercare şi să năruie structura lucrurilor. Aceasta este natura romantismului, iar în acest sens, muzica sa stă în fruntea romantismului.

  Îmi ciulesc atent urechea la muzica lui Schubert.

  — Cum e, plicticoasă, nu? Mă întreabă el.

  — Foarte plicticoasă, răspund eu sincer.

  — Muzica lui Schubert poate fi înţeleasă doar prin exerciţiu. Şi mie mi s-a părut plictisitoare prima dată. Este normal la vârsta ta. O să ajungă să-ţi placă în curând.

  Oamenilor li se face repede lehamite de lucrurile care nu sunt plictisitoare, iar cele de care nu te saturi sunt de regul plictisitoare. Aşa stau lucrurile. Poate că în viaţa mea e Io de plictiseală, dar nu şi de lehamite. Majoritatea oamenilo nu reuşesc să facă această distincţie.

  — Când aţi spus mai devreme că sunteţi o persoană „ciudată”, vă refereaţi la hemofilie?

  — Da, şi la asta, spune el şi îmi aruncă un zâmbet diabolic. Nu e doar asta. Mai sunt şi altele.

  După ce se termină sonata lui Schubert dumnezeiesc de lungă, nu mai ascultăm nimic altceva. Amândoi tăcem şi ne lăsăm în voia gândurilor nestăvilite, pe care le naşte liniştea. Privesc absent semnele de circulaţie care se perindă rând pe rând. Cotim spre sud la o bifurcaţie, drumul intră în munţi şi străbatem nenumărate tuneluri. Oshima se concentrează asupra depăşirilor. Pe drum sunt multe camioane care rulează cu viteză mică. Când le depăşeşte, se aude un şuier ascuţit de vânt, ca un suflet smuls. Din când în când mă mai uit în spate, să mă asigur că rucsacul este la locul lui, fixat de suport.

  — Locul spre care ne îndreptăm acum este adânc în munţi şi nu pot spune că e un adăpost foarte confortabilCât o să fii acolo, probabil că n-o să dai cu ochii de nimeni.

  Nu are nici radio, nici televizor şi nici telefon. Te deranjează asta?

  Îi spun că nu.

  — Eşti obişnuit cu singurătatea, încuviinţez.

  — Dar şi singurătatea este de mai multe feluri. Cea de care o să ai parte acolo este probabil cum nu ţi-ai imaginat vreodată.

  — În ce fel?

  Oshima îşi împinge ochelarii pe nas cu degetul arătător.

  — N-aş putea spune, pentru că se schimbă în funcţie de tine.

  Ieşim de pe autostradă şi intrăm pe o şosea obişnuită. La mică distanţă de la ieşirea de pe autostradă e un orăşel care se întinde de-a lungul şoselei, în care găsim un magazin non-stop. Oshima opreşte şi cumpără atât de multe alimente, încât nu poate căra singur pungile. Legume şi fructe, biscuiţi săraţi, lapte şi apă, conserve, pâine, mâncare vidată, numai lucruri care se pot consuma uşor, fără să le prepari.

  Plăteşte tot el. Când dau să scot banii, clatină din cap, fără să spună nimic.

  Ne urcăm la loc în maşină şi pornim la drum. Ţin în braţe pungile care nu au mai încăput în portbagaj. Odată ce se termină oraşul, drumul se cufundă în beznă. Casele dispar, maşini sunt tot mai puţine, iar şoseaua se îngustează atât de tare, încât lucrurile se complică dacă vine vreo maşină din direcţie opusă, dar Oshima înaintează cu faza mare aprinsă, fără să încetinească. Apasă des frâna şi acceleraţia şi schimbă vitezele din a doua într-a treia şi înapoi.

  Expresia feţei îi rămâne îngheţată. Este foarte concentrat asupra condusului. Are buzele strânse şi privirea fixată într-un punct în faţă, în întuneric. Ţine mâna dreaptă pe volan, iar stânga pe schimbătorul de viteze.

  În cele din urmă, partea stângă a drumului se transformă într-o râpă abruptă. Jos, departe, pare să curgă un pârâu de munte. Curbele devin din ce în ce mai strânse, iar drumul nesigur. Maşina derapează cu zgomot, dar eu sunt hotărât să nu mă mai gândesc la pericol. Un accident de circulaţie în acest loc nu se numără printre opţiunile sale.

  Ceasul meu de mână arată că este aproape nouă. Deschid puţin geamul şi intră aer rece. Totul în jur răsună diferit.

  Suntem în munţi şi ne îndreptăm spre un loc şi mai adânc.

  Drumul se îndepărtează de râpă (fapt care mă mai linişteşte puţin) şi intrăm în pădure. Copacii se înalţă magic în jurul nostru. Farurile ling trunchiurile lor groase, luminându-i pe fiecare în parte. Asfaltul se termină, iar cauciucurile scrâşnesc pe pietricele, proiectându-le în caroserie cu un zgomot sec. Amortizoarele dansează din plin pe drumul denivelat. Nu e nici lună, nu sunt nici stele. O ploaie măruntă cade pe parbriz.

  — Veniţi des aici?

  — Veneam demult. Acum am şi serviciul şi nu prea mai pot să trec pe aici. Am un frate mai mare care e surfer şi locuieşte pe coastă, în Kochi. Are acolo un magazin cu articole de surfing şi confecţionează plăci. Mai vine pe aici din când în când. Faci surfing?

  Îi spun că n-am încercat niciodată.

  — Dacă se iveşte ocazia, ar putea să te înveţe fratele meu. E foarte bun. Noi doi suntem foarte diferiţi. Dacă îl vezi o să-ţi dai seama imediat. E mare de statură, tăcut, nesociabil, bronzat, îi place berea şi nu e în stare să facă diferenţa dintre Schubert şi Wagner. Dar ne înţelegem foarte bine.

  Înaintăm pe drumul de munte, lăsăm în urmă câteva păduri dese şi ajungem în cele din urmă la destinaţie. Oshima opreşte, coboară lăsând motorul pornit, descuie nişte porţi din plasă de sârmă şi le deschide. Se urcă la loc în maşină şi mai mergem o vreme pe drumul întortocheat şi prost, într-un final, în faţă apare un loc mai deschis şi drumul se termină. Oshima opreşte maşina, oftează o dată, adânc, îşi dă bretonul pe spate cu ambele mâini, învârte cheia în contact şi opreşte motorul. Trage apoi frâna de mână.

  Odată oprit, în jur se aşterne o linişte apăsătoare.

  Ventilatorul se învârte, iar motorul obosit şi încins sfârâie uşor în contact cu aerul de afară. De sub capotă se vede înălţându-se puţin abur. Se aude un şopot de apă, probabil de la un pârâu din apropiere. Vântul mai suflă din când în când pe sus, deasupra capetelor noastre, simbolic. Deschid portiera şi cobor. Din loc în loc sunt porţiuni de aer rece. Îmi închei până la gât fermoarul de la jachetă.

  În faţa ochilor îmi apare o casă micuţă. Pare să fie o cabană, dar este prea întuneric să disting tot. I se vede doar conturul negru, profilându-se pe fundalul pădurii. Oshima lasă farurile aprinse, păşeşte încet, cu o lanternă de buzunar în mână, urcă cele câteva trepte de la intrare, scoate o cheie din buzunar şi descuie uşa. Intră, scapără un chibrit şi aprinde o lampă. Se opreşte pe prispă, ridică lampa şi-mi strigă: „Bine ai venit în casa mea!” Silueta lui arată ca desprinsă dintr-un desen dintr-o poveste de demult.

  Urc treptele şi intru. Oshima aprinde o lampă mare, atârnată în tavan.

  Înăuntru e o singură cameră mare, ca o cutie. Într-un colţ e un pat mic. Mai sunt o masă, două scaune de lemn şi o canapea ponosită, un covor decolorat de soare. Pare mobilată cu obiecte nefolositoare de prin altă casă. Etajera din scânduri groase susţinute pe cărămizi e plină de cărţi cu cotoare învechite, citite serios. Mai zăresc şi un şifonier demodat. Încăperea are şi o bucătărioară simplă, cu o tejghea, un aragaz mic şi chiuvetă, fără canalizare însă. În schimb e o găleată din aluminiu. Pe o etajeră sunt aşezate oale şi ibrice, iar pe perete stă agăţată o tigaie. În mijlocul camerei e o sobă neagră cu lemne, din fier.

  — Fratele meu a construit cabana aproape singur. Iniţial a fost coliba unui tăietor de lemne, pe care a renovat-o complet. E meşter bun. Eu eram mic, dar am ajutat şi eu puţin, cât să nu mă rănesc. Nu am cu ce să mă laud, pentru că e doar o cocioabă primitivă. Nu are nici curent electric sau canalizare, nici măcar toaletă. Singurul obiect care aparţine civilizaţiei moderne este butelia.

  Ushima ia un ibric, îl clăteşte puţin cu apă din sticlă şi îl Pune la fiert.

  — Muntele acesta a fost al bunicului meu. Era un om înstărit din Kochi, cu multe terenuri şi proprietăţi. Când a murit, acum zece ani, ne-a rămas mie şi fratelui meu. E aproape un munte întreg. Niciuna din celelalte rude nu l-a vrut. E într-un loc foarte izolat şi, ca proprietate, e aproape lipsită de valoare. Pentru exploatarea pădurii ar fi nevoie de oameni şi ar costa prea mult.

  Trag draperiile de la fereastră, dar afară se întinde doar întunericul adânc, aidoma unui zid.

  — Când eram de vârsta ta, am venit de multe ori aici şi am stat singur, spune Oshima punând nişte pliculeţe cu ceai de muşeţel într-un vas. Nu vedeam pe nimeni, nu vorbeam cu nimeni. Fratele meu mă punea să fac asta, pe jumătate cu forţa. În mod normal nu pui pe cineva care are o boală ca a mea să facă un asemenea lucru. E periculos să fie lăsat singur într-un astfel de loc. Dar fratelui meu nici că-i păsa.

  Stă sprijinit de tejghea şi aşteaptă să fiarbă apa.

  — N-o făcea ca să mă călească sau aşa ceva, ci pentru că el credea că am nevoie de acest lucru. Şi chiar mi-a prins bine. Viaţa mea aici a fost pentru mine o experienţă în toate sensurile cuvântului. Am putut să citesc o droaie de cărţi şi să stau liniştit şi să mă gândesc. Sincer să fiu, de la un anumit moment, eu nu m-am mai dus la şcoală. Nu prea îmi plăcea şi nici şcoala nu prea mă plăcea pe mine. Cum să spun, eram altfel decât toţi ceilalţi. M-au lăsat să termin gimnaziul mai mult din milă, dar după aceea am fost pe cont propriu. Ca tine, acum. Ţi-am mai spus asta?

  Clatin din cap.

  — De aceea sunteţi drăguţ cu mine?

  — Da, şi asta, răspunde el şi face o pauză. Dar nu e doar atât.

  Îmi întinde o cană cu ceai şi bea şi el. Ceaiul de muşeţel îmi calmează nervii surescitaţi după călătoria lungă.

  Oshima se uită la ceas.

  — Am să-ţi explic repede câteva lucruri, pentru căj trebuie să plec în curând. În apropiere e un pârâu şi poţi să iei apă de acolo. Izvorăşte chiar din apropiere, aşa că e bună de băut. E mult mai bună decât apa îmbuteliată.

  Găseşti lemne de foc în spate şi dacă ţi se face frig, poţi să aprinzi soba. Aici e destul de răcoare. Mi s-a întâmplat să fac focul şi în august. Poţi să o foloseşti şi pentru gătit ceva rapid. Alte unelte găseşti în şopronul din spate, aşa că dacă ai nevoie de ceva, caută acolo. În dulap sunt haine de-ale fratelui meu, pe care le poţi folosi în voie. Nu este genul de bărbat căruia să îi pese că i-a purtat cineva hainele.

  C-shima îşi pune mâinile în şolduri şi aruncă o privire prin cameră.

  — După cum observi, cabana nu a fost construită cu scopuri romantice, dar pentru un trai simplu nu-i lipseşte nimic. Despre un lucru trebuie să te avertizez, şi anume să nu intri prea adânc în pădure. Este foarte, foarte deasă şi nu are nici poteci bune. Când te aventurezi prin ea, ai întotdeauna grijă să ai cabana în raza ta vizuală. Dacă mergi mai departe, e posibil să te rătăceşti, iar odată pierdut, e foarte greu să mai găseşti drumul înapoi. Eu am păţit-o o dată. Eram la doar câteva sute de metri depărtare, dar am mers în cerc o jumătate de zi. Probabil te gândeşti că Japonia e o ţară mică şi nu te poţi rătăci prin pădure, dar să ştii că, odată ce te-ai pierdut, pădurea se adânceşte la nesfârşit.

  Bag la cap avertismentul său.

  — In plus, atâta vreme cât nu e vreo urgenţă, ar fi bine să nu te gândeşti să pleci. E cale lungă până la primele case. Mai bine aştepţi aici şi vin eu să te iau. Cred că mă întorc în două, trei zile. Alimente ai suficiente. Apropo, ai telefon mobil?

  Ii spun că am şi arăt spre rucsac.

  El zâmbeşte.

  — Atunci poţi să-l laşi acolo, oricum nu-ţi va fi de nici un folos aici. Nu ai deloc semnal. Sigur, nu se prinde nici radioul. Cu alte cuvinte, vei fi complet izolat de lume. O să P°ţj să citeşti mult.

  Inii vine în minte o întrebare foarte realistă:

  — Dacă nu există toaletă, unde o să-mi fac nevoile?

  Oshima îşi desface larg braţele.

  — Toată pădurea asta mare e a ta. Rămâne la latitudinea ta să hotărăşti unde o să fie toaleta.

  Capitolul 14

  Nakata a trecut mai multe zile la rând pe la terenul viran împrejmuit cu gard. Într-o singură zi a plouat torenţial de dimineaţă şi a meşterit ceva prin casă, dar în toate celelalte zile s-a dus şi s-a aşezat printre tufişuri, aşteptând să-şi facă apariţia Goma sau bărbatul cu pălărie ciudată. Din păcate, fără nici un rezultat.

  Când se întuneca, trecea pe la casa clientului şi îl informa asupra căutărilor din ziua respectivă – ce a aflat, unde a mers, ce a făcut pentru a găsi pisica dispărută. Clientul îl recompensa mai mereu cu câte trei mii de yeni. Acesta era tariful lui, pe care nu îl hotărâse el. În zonă se dusese vorba despre un anume Nakata, „detectiv de pisici”, şi în acelaşi timp, s-a stabilit cumva şi acest onorariu, de trei mii de yeni pe zi. La această sumă se adăuga neapărat ceva în plus – mâncare, îmbrăcăminte, orice. Când reuşea să găsească pisica respectivă, i se oferea un bonus de zece mii de yeni.

  Cum nu apăreau tot timpul clienţi, munca de detectiv de pisici nu-i aducea pe lună un venit prea însemnat, dar plăţile pentru întreţinere i le achita cel mai mare dintre fraţii lui mai mici, din moştenirea de la părinţi (o sumă nu prea mare) şi un mic cont de depozite pe care i le administra în locul lui. În plus, mai era şi ajutorul pentru persoane în vârstă cu handicap, pe care îl primea de la prefectură.

  Reuşea să se întreţină destul de bine şi doar din acest ajutor şi, prin urmare, banii pe care îi primea pentru munca de detectiv putea să îi folosească după bunul plac. Lui Nakata i se părea o sumă frumuşică, dar în afară de mâncat tipar, nu-i venea altă idee cum s-o folosească. Banii care îi rămâneau, îi ascundea sub rogojina din cameră. Neştiind să scrie sau să citească, nu putea să îi depună la bancă sau la poştă, pentru că acolo ar fi trebuit să completeze un formular cu numele şi adresa.

  Nakata păstra în secret faptul că putea să vorbească cu pisicile. În afara pisicilor, el era singurul care ştia acest lucru. Dacă ar fi spus altora, ar fi fost considerat nebun.

  Desigur, toată lumea ştia că nu era prea inteligent, dar una e să fii prost şi alta e să fii nebun.

  Se mai întâmpla să treacă pe lângă el câte cineva când era antrenat într-o discuţie aprinsă cu vreo pisică, la marginea drumului, dar toţi păreau să îl ignore. Nu e neapărat ciudat să vezi un bătrân vorbindu-i unui animal ca unui om.

  Prin urmare, când lumea îl întreba admirativ „Oare cum se face că înţelegeţi atât de bine comportamentul şi modul de gândire al pisicilor? Parcă aţi reuşi să vorbiţi cu ele”, Nakata mustăcea, fără să spună nimic. Fiind mereu serios, politicos şi cu un zâmbet pe buze, era bine văzut de gospodinele din vecini. Aspectul său extrem de îngrijit ajuta şi el la bunul său nume. Era sărac, dar îi plăcea să spele şi să se îmbăieze, iar pe lângă banii pe care îi primea pentru munca de detectiv, clienţii îi dădeau deseori haine aproape nou-nouţe, care nu le mai erau de folos. O bluză pentru golf cu însemnul lui Jack Nicklaus, în culoare roz-somon, nu se poate spune că i se potrivea, dar lui Nakata nici că-i păsa.

  Nakata era la intrare şi îi detalia doamnei Koizumi, actuala clientă, pe un ton şovăitor, informaţiile primite.

  — În sfârşit am aflat nişte informaţii despre Goma. Un anumit domn Kawamura se pare că a văzut acum câteva zile o pisică pătată care aducea cu Goma, pe terenul viran împrejmuit cu gard din 2-chome. Este doar la două străzi mari distanţă de aici, iar vârsta, culoarea blănii şi cureluşa de la gât corespund cu ale ei. Nakata s-a gândit să supravegheze zona o vreme. Îmi iau un pacheţel cu mâncare şi stau acolo de dimineaţa până seara. Nu, nu vă faceţi griji.

  Nakata are oricum timp destul şi nu e nici o problemă, atâta vreme cât nu plouă puternic. Doar dacă dumneavoastră consideraţi că nu este nevoie să mai supraveghez zona, vă rog să-mi spuneţi şi mă opresc imediat.

  Nakata i-a ascuns faptul că acest Kawamura nu era o persoană, ci un motan maro tărcat. Dacă i-ar fi spus, lucrurile s-ar fi complicat.

  Doamna Koizumi i-a mulţumit. Cele două fetiţe ale sale erau atât de triste de când le dispăruse pisica lor dragă, încât nici nu mai mâncau cum trebuie. Nu reuşise să scape cu „aşa fac pisicile, dispar de acasă”. Timp nu avea să meargă după ea, aşa că era foarte recunoscătoare că găsise pe cineva dispus să o caute atât de serios, zi după zi, pentru doar trei mii de yeni. Era un bătrân mai bizar şi avea un fel straniu de a vorbi, dar era cunoscut ca detectiv de pisici şi nu arăta a om rău. Ii părea rău să gândească aşa despre el, dar adevărul era că nu părea suficient de isteţ să înşele pe cineva. I-a înmânat plicul cu onorariul pentru ziua respectivă şi i-a pus într-o casoletă de plastic nişte pilaf proaspăt făcut cu fiertură de cartofi dulci.

  Nakata a luat vasul cu o plecăciune, l-a adulmecat şi i-a mulţumit.

  — Vă mulţumesc frumos. Cartofii dulci se numără printre felurile mele de mâncare preferate.

  — Sper să vă placă, spuse doamna Koizumi.

  Trecuse o săptămână de când supraveghea terenul viran.

  În acest timp, Nakata văzuse multe pisici. Kawamura, motanul tărcat, dădea pe acolo de mai multe ori pe zi, venea lângă el şi îi vorbea prietenos. Nakata îi răspundea la salut şi discutau despre vreme sau despre ajutorul de la prefectură. Cu toate acestea, nu reuşea să înţeleagă ce îi spunea motanul.

  — Kawara supărat, ghemuit pe trotuar, spuse el.

  Chiar părea dornic să îi comunice ceva lui Nakata, dar acesta nu reuşea să priceapă o iotă.

  — Nu înţeleg ce vreţi să spuneţi, i-a zis el sincer.

  Kawamura a făcut o faţă încurcată şi a repetat acelaşi lucru (probabil) cu alte cuvinte.

  — Kawara legat la ţipat.

  Dar nici de data aceasta nu a înţeles mai mult.

  Ce bine ar fi dacă ar veni duduia Mimi, se gândi Nakata.

  Sigur i-ar trage o lăbuţă peste faţă şi l-ar pune să vorbească mai pe înţeles, apoi mi-ar traduce vorbele lui rezumând frumos. O pisică deşteaptă foc. Dar Mimi nu era acolo. Se hotărâse să nu apară prin zonă, de teamă să nu ia purici.

  După ce îi înşira lui Nakata mai multe lucruri de neînţeles, Kawamura pleca fericit.

  Prin zonă îşi făceau apariţia şi alte pisici. La început, ridicau garda când îl vedeau pe Nakata şi îl priveau îngrijorate de la distanţă, dar când îşi dădeau seama că doar stă acolo şi nu face nimic, înceta să le mai preocupe prezenţa lui. Nakata le vorbea întotdeauna prietenos. Le saluta şi se prezenta, însă majoritatea pisicilor îl ignorau complet, fără să-i întoarcă măcar un cuvânt. Se prefăceau că nu văd şi nu aud. La acest capitol, pisicile de aici erau foarte pricepute.

  Sigur au avut parte de experienţe neplăcute cu oamenii, şi-a spus Nakata. În orice caz, nu avea de gând să pună totul pe seama lipsei lor de sociabilitate. La urma urmei, în lumea pisicilor, el avea să fie mereu un intrus. Nu era în poziţia de a putea avea vreo pretenţie de la ele.

  Cu toate acestea, un motan mai curios i-a răspuns la salut.

  — Băi, tu vorbeşti! A exclamat motanul cu blana în pete albe şi negre şi cu urechile zdrenţuite, după ce a ezitat câteva clipe şi s-a uitat de jur-împrejur. Avea un stil mai dur de a vorbi, dar părea amabil.

  — Da, puţin.

  — E foarte bine şi puţin.

  — Mă numesc Nakata. Care este numele dumneavoastră, dacă îmi permiteţi să întreb?

  — N-am aşa ceva, i-o tăie motanul.

  — Vă deranjează dacă vă spun domnul Okawa?

  — Zi-mi cum vrei!

  — Cu ocazia întâlnirii noastre, vă pot oferi nişte sardele uscate?

  Sigur. Sardelele uscate îmi plac la nebunie.

  Nakata a scos din geantă sardelele învelite în folie de Plastic şi i le-a dat lui Okawa. Întotdeauna avea pregătite în geantă câteva pacheţele. Motanul le-a ronţăit cu poftă, cu tot cu cap şi coadă, apoi s-a spălat.

  — Mersi, spuse el. Rămân dator. Vrei să te ling pe undeva?

  — Vă sunt foarte recunoscător, dar în momentul de faţă nu am nevoie să fiu lins nicăieri. Vă mulţumesc. Ştiţi, de fapt, Nakata a fost rugat să caute o pisică. Este o femelă cu blana pătată, în trei culori, pe nume Goma.

  Nakata a scos din geantă o fotografie color cu ea şi i-a arătat-o.

  — Am fost informat că această pisică a fost zărită aici.

  Stau aici de mai multe zile şi aştept să apară. Domnule Okawa, dumneavoastră nu aţi văzut-o cumva?

  Motanul a privit fotografia şi s-a întunecat la faţă.

  Câteva cute i-au apărut între sprâncene şi a clipit de mai multe ori.

  — Uite, mi-ai dat sardele şi-ţi sunt foarte dator. Nu te mint. Dar nu pot să suflu o vorbă despre asta, că dau de belea.

  — Daţi de belea? Întrebă Nakata consternat.

  — Da, asta e o treabă periculoasă. E riscant. Ascultă la mine, mai bine uiţi cu totul de pisica asta. Şi ai face bine să te ţii departe de locul ăsta. Ăsta e sfatul meu şi ţi-l dau din suflet, ca mulţumire pentru sardele. Sper să-ţi fie de folos.

  Cu aceste cuvinte, Okawa s-a ridicat, s-a uitat împrejur şi a dispărut prin tufişuri.

  Nakata a oftat, a scos termosul din geantă şi a sorbit încet ceaiul cald. Okawa spusese că este periculos, dar Nakata nu găsea nimic periculos la acel loc. El doar căuta o pisică pierdută. Ce pericol era în asta? Se gândea oare la „vânătorul de pisici”, bărbatul cu pălărie ciudată de care îi vorbise Kawamura? Dar Nakata era om, nu pisică. Nu avea nici un motiv să se teamă de acel individ.

  Însă pe lumea aceasta sunt multe lucruri pe care Nakata nici nu şi le-ar fi putut imagina şi un munte de motive pe care nu le înţelegea. Prin urmare, a încetat să se mai gândească. Oricât şi-ar fi chinuit creierul său limitat, nu făcea decât să se pricopsească cu o durere de cap. Şi-a terminat cu grijă ceaiul, a pus capacul la termos şi l-a băgat la loc în geantă.

  După ce Okawa s-a făcut nevăzut prin tufişuri, un timp îndelungat nu a mai apărut nici o pisică. Doar fluturii zburau liniştit pe deasupra capului. Stoluri de vrăbii se apropiau, se răspândeau prin jur, apoi se regrupau şi plecau mai departe. Nakata a aţipit de câteva ori, dar de fiecare s-a trezit tresărind. După poziţia soarelui, reuşea să deducă momentul din zi.

  Era aproape seară când câinele şi-a făcut apariţia.

  Câinele a apărut încet dintre tufişuri, fără să facă vreun zgomot. Era mare şi negru. Dacă îl priveai din locul în care era aşezat Nakata, ai fi zis că era mai degrabă un viţel.

  Avea picioarele lungi, blana scurtă şi muşchi puternici, de oţel. Urechile le avea ascuţite ca briciul şi nu purta zgardă.

  Nakata nu cunoştea rasele de câini, dar a înţeles dintr-o privire că acesta era feroce – sau, cel puţin, că putea deveni feroce la nevoie. Era genul de câine folosit de armată.

  Avea o privire pătrunzătoare şi rece şi pielea de la bot îi atârna, dezvelindu-i colţii albi şi ascuţiţi. Pe dinţi i se zăreau urme roşii de sânge. La o privire mai atentă, în colţul gurii avea lipite nişte resturi de carne lunecoase.

  Limba roşie i se iţea printre dinţi ca o flacără. Câinele l-a fixat cu privirea pe Nakata. A rămas aşa un timp îndelungat, fără să se mişte şi fără să deschidă gura. Nakata a rămas şi el tăcut. Cu câinii nu putea să vorbească. Singurele animale cu care putea comunica erau pisicile. Ochii săi erau reci şi împietriţi ca nişte mărgele făcute din apă de mlaştină.

  Nakata a respirat încet. Nu avea de ce să se teamă.

  Desigur, era conştient că în acel moment era expus pericou^ui. Înţelegea şi faptul că în faţa lui se afla (de ce, nu se fre) un animal agresiv cu intenţii ostile, însă nu-l putea

  °ncePe ca pe un pericol îndreptat direct asupra sa. Pentru > moartea era oricum un concept care îi depăşea puterea imaginaţie, iar durerea, un lucru incert până nu o simţea Pe Pielea lui. Nu îşi putea imagina o durere abstractă. Prin urmare, nu s-a speriat la vederea câinelui. Era doar puţin dezorientat.

  Ridică-te! Spuse câinele.

  Nakata a înghiţit în sec. Câinele vorbea. Totuşi, la drept vorbind, nu spusese nimic. Nu îşi mişcase gura. Îi transmisese mesajul lui Nakata printr-o altă metodă, fără să îşi folosească gura.

  Ridică-te şi vino după mine! I-a ordonat el.

  Nakata s-a conformat şi s-a ridicat de pe jos. Cu faţa la câine, şi-a propus să îi dea bineţe, dar s-a răzgândit şi a renunţat. Chiar dacă putea comunica cu el, nu îi folosea la nimic. În primul rând, nici nu îi venea să vorbească cu acest câine. Nu îi venea nici măcar să îi dea un nume. A simţit că, oricât timp ar investi, n-ar putea fi niciodată prieten cu acest animal.

  Lui Nakata i-a trecut brusc prin minte gândul că acest câine ar putea avea vreo legătură cu prefectul. Poate se aflase că muncea ca detectiv de pisici şi că primea bani, iar domnul prefect îl trimisese pentru a-i anula ajutorul. N-att fi lucru de mirare pentru un prefect să aibă un asemenea câine mare, de armată. Dacă era pe-aşa, atunci o cam; încurcase.

  Când s-a ridicat, câinele a început să meargă agale. Avea coada scurtă şi dedesubt se vedeau două testicule mari.

  Nakata şi-a pus traista pe umăr şi l-a urmat.

  Animalul a traversat terenul viran şi s-a strecurat printre doi stâlpi. Nakata a ieşit şi el. Câinele n-a privit în urmă nici măcar o dată. Nu avea nevoie, pentru că probabil îşi dădea seama după paşi că îl urma. Nakata mergea în urma lui. Se apropiau de un centru comercial şi numărul trecătorilor a crescut. Majoritatea erau gospodine din zonă ieşite la cumpărături. Cu capul drept şi privirea fixată înainte, câinele păşea impunător mai departe. Oamenii care veneau din faţă se fereau în grabă la vederea acestui câine negru, uriaş şi agresiv. Unii chiar coborau de pe bicicletă şi treceau pe trotuarul opus.

  Mergând în spatele acestui animal, Nakata se simţea de parcă oamenii se fereau din calea lui. Probabil toţi îşi închipuiau că l-a scos la plimbare aşa, fără lesă. Unii îi aruncau priviri pline de reproş, lucru care pe Nakata îl întrista. Ar fi vrut să le explice că nu face asta de plăcere şi că acest câine îl ducea undeva. Nakata nu este puternic.

  Nakata este cu adevărat slab.

  Cei doi au mers cale lungă. Au traversat câteva intersecţii şi au lăsat în urmă centrul comercial. La intersecţii, câinele a ignorat toate semafoarele. Străzile nu erau late şi maşinile mergeau încet, aşa că nu era foarte periculos să traverseze pe roşu. La vederea sa, toţi şoferii apăsau în grabă pedala de frână. Cu colţii dezveliţi, animalul îi săgeta cu privirea şi traversa agale, plin de dispreţ. Nakata şi-a dat seama că ştia foarte bine ce înseamnă culoarea semaforului, dar că alegea să o ignore. Era obişnuit să i se facă pe plac.

  Nakata nu mai ştia unde se afla. Până la un moment dat a recunoscut zona rezidenţială din sectorul Nakano, dar au cotit la un colţ şi de atunci totul a devenit dintr-odată străin.

  Nakata a început să se neliniştească. Ce se făcea dacă se pierdea şi nu mai ştia să se întoarcă? Poate că nici nu mai erau în Nakano. A privit în jur, încercând să găsească ceva cunoscut, dar nu a zărit nimic. Era într-o zonă pe care n-o mai văzuse niciodată.

  Câinele continua să meargă netulburat, în acelaşi ritm, cu capul ridicat, urechile drepte, legănându-şi încet testiculele ca două pendule, impunând o viteză astfel încât Nakata să poată ţine uşor pasul cu el.

  — Mai suntem în sectorul Nakano? Aruncă Nakata o întrebare.

  Câinele nu a răspuns. Nici măcar nu a privit înapoi.

  — Aveţi vreo legătură cu domnul prefect?

  Nici un răspuns.

  — Nakata doar căuta o pisică, asta e tot ce făcea. O Pisicuţă pătată, în trei culori, pe nume Goma.

  Tăcere.

  Nakata s-a lăsat păgubaş. Era inutil să-i mai vorbească acestui câine.

  Erau undeva, într-o zonă rezidenţială cu case mari şi puţini trecători. Câinele a intrat într-o casă împrejmuită cu un zid în stil vechi, cu o poartă dublă superbă, lucru mai rar întâlnit în ultima vreme. Una dintre porţi era deschisă, iar în curte se vedea parcată o maşină mare, neagră ca blana câinelui şi curată lună. Uşa de la intrare fusese şi ea lăsată deschisă. Câinele a păşit înăuntru fără o clipă de ezitare.

  Nakata şi-a scos din picioare pantofii vechi de sport, i-a, aranjat cu faţa spre ieşire, şi-a scos pălăria şi a băgat-o în geantă, s-a scuturat bine de iarbă pe pantaloni şi a păşit pe podeaua de lemn. Câinele l-a aşteptat să termine, apoi a luat-o pe holul cu podea lustruită lună şi l-a condus într-o încăpere de la capătul lui, care aducea a sufragerie sau birou.

  În cameră era întuneric. Era pe înserate, iar draperiile groase de la ferestrele care dădeau spre curte erau trase.

  Nu era nici un bec aprins. Într-un colţ era un birou masiv, iar lângă el părea să stea cineva. Neavând ochii obişnuiţi cu întunericul, îi era greu să distingă toate detaliile. Silueta se profila în întuneric ca un decupaj de carton. Când Nakata a intrat în cameră, silueta şi-a schimbat uşor poziţia. Părea aşezat pe un scaun rotativ, întors cu faţa. Câinele s-a oprit, s-a aşezat pe podea şi a închis ochii, în semn că îşi încheiase rolul.

  — Bună ziua! Se adresă Nakata siluetei întunecate.

  Omul a rămas tăcut.

  — Mă numesc Nakata. Îmi cer scuze că vă deranjez. Să ştiţi că nu sunt un intrus.

  Nici un răspuns.

  — Acest câine i-a spus lui Nakata să îl urmeze şi aşa am ajuns până aici. Îmi cer scuze că m-am poftit singur înăuntru. Dacă doriţi, pot să plec imediat…

  — Te rog să iei loc pe fotoliu, spuse bărbatul pe un ton liniştit, dar ferm.

  — Da, desigur, răspunse Nakata şi se aşeză. Chiar lângă el stătea câinele cel negru, nemişcat ca o statuie.

  — Sunteţi cumva domnul prefect?

  — Ceva de genul ăsta, răspunse bărbatul din întuneric.

  Dacă aşa îţi este mai uşor, atunci poţi să mă iei drept prefect. Nu schimbă cu nimic lucrurile.

  Individul a întins mâna în spate, a tras de un lănţişor şi a aprins un lampadar. Lumina era ponosită, galbenă şi slabă, dar suficientă pentru a putea observa întreaga încăpere.

  Bărbatul era înalt şi avea pe cap o pălărie neagră de mătase. Stătea pe un scaun rotativ din piele, picior peste picior. Purta o haină cu mâneci lungi, roşie şi strâmtă, iar pe dedesubt avea o vestă neagră. Era încălţat cu cizme negre, lungi. Avea nişte pantaloni albi ca zăpada, extrem de strâmţi. Arătau ca nişte izmene. Şi-a dus o mână la borul pălăriei, de parcă saluta o femeie. În mâna stângă ţinea un baston negru, cu mâner de aur. După forma pălăriei, Nakata a înţeles că era acel „vânător de pisici” despre care vorbea Kawamura.

  Trăsăturile feţei sale nu erau distinctive precum hainele.

  Tânăr nu era, dar nici nu putea să fie prea în vârstă. Nu era nici frumos, nici urât. Avea sprâncene groase, bine conturate şi o culoare sănătoasă în obraji. Faţa sa era surprinzător de netedă şi nu avea nici un fir de păr. Îl privea cu ochii mijiţi şi un zâmbet rece îi flutura pe buze. Avea un chip greu de reţinut. Ochii îţi fugeau mai degrabă la hainele lui stranii decât la trăsăturile feţei. Îmbrăcat altfel, puteai nici să nu-l mai recunoşti.

  — Presupun că ştii cum mă numesc.

  — Nu, nu ştiu, răspunse Nakata.

  Bărbatul a părut puţin dezamăgit.

  — Nu ştii?

  — Nu. Îmi cer scuze că am întârziat să vă spun, dar Nakata este prost.

  — Nu îţi arăt cunoscut? Spuse bărbatul, se ridică de pe Scaun, se aşeză din profil şi îşi îndoi picioarele, simulând că merge. Nici acum?

  — Îmi pare rău. Chiar nu îmi amintesc să vă mai fi văzut.

  — Aha. Înseamnă că nu bei whisky.

  — Nu, Nakata nu bea alcool şi nu fumează. Nakata nu îşi permite, pentru că este atât de sărac, încât primeşte ajutor social.

  Bărbatul s-a aşezat la loc pe scaun, picior peste picior. A luat un pahar de birou şi a sorbit o gură de whisky. S-au auzit cuburi de gheaţă ciocnindu-se.

  — Permite-mi, te rog, să beau.

  — Sigur. Nu mă deranjează. Beţi liniştit.

  — Mulţumesc, spuse bărbatul şi îl privi din nou cui atenţie pe Nakata. Deci nu ştii cum mă cheamă.

  — Nu. Îmi pare nespus de rău, dar nu vă ştiu numele.

  Bărbatul se strâmbă uşor, preţ de o secundă. Zâmbetul rece de pe buze i s-a deformat, ca un tremur uşor pe suprafaţa apei, a dispărut, apoi a reapărut.

  — Orice iubitor de whisky m-ar recunoaşte dintr-o privire, dar, în fine. Mă numesc Johnnie Walker. Johnnie Walker. Majoritatea oamenilor de pe lumea asta mă ştiu.

  Nu vreau să mă laud, dar sunt renumit pe întreg globul.

  S-ar putea spune că sunt o figură emblematică. Asta nu înseamnă că sunt adevăratul Johnnie Walker. Nu am nici o legătură cu compania britanică producătoare de băuturi alcoolice. Doar am împrumutat fără permisiune şi folosesc înfăţişarea şi numele de pe etichetă. Înfăţişarea şi numele sunt două lucruri indispensabile.

  În încăpere s-a aşternut liniştea. Nakata nu înţelegea o iotă din ce spunea bărbatul. Tot ce pricepuse era că se numea Johnnie Walker.

  — Domnule Johnnie Walker, sunteţi străin?

  Johnnie Walker şi-a înclinat, gânditor, capul într-o parte.

  — Mda. Dacă aşa ţi-e mai uşor să înţelegi, poţi să consideri că da. Nu contează. Ambele ipoteze sunt valabile.

  Evident, Nakata nu înţelegea ce îi spunea. Parcă vorbea cu motanul Kawamura.

  — Vreţi să spuneţi că sunteţi străin şi nu sunteţi străin?

  — Întocmai.

  Nakata s-a hotărât să abandoneze această problemă.

  — Şi… Dumneavoastră l-aţi pus pe acest câine să mă aducă aici?

  — Exact, răspunse scurt Johnnie Walker.

  — Înseamnă că aveţi vreo treabă cu mine?

  — Mai bine spus, dumneata ai o treabă cu mine, răspunse el, sorbind încă o gură de whisky cu gheaţă. Din câte am înţeles, stai de mai multe zile pe terenul viran şi mă aştepţi.

  — Da, este adevărat. Uitasem cu desăvârşire. Nakata este prost şi uită foarte repede. Aveţi perfectă dreptate. Vă aşteptam acolo pentru a vă întreba ceva referitor la o pisică.

  Johnnie Walker s-a lovit cu bastonul cel negru peste una dintre cizme. A fost o lovitură uşoară, dar zgomotul sec a răsunat puternic în toată încăperea. Câinele şi-a ciulit uşor urechile.

  — Se lasă întunericul, vine şi fluxul. Ce-ar fi să derulăm mai repede discuţia? Propuse el. Voiai să mă întrebi de Goma, pisica pătată, în trei culori.

  — Aşa este. De zece zile o tot caut, la rugămintea doamnei Koizumi. Dumneavoastră o ştiţi cumva pe Goma, domnule Johnnie Walker?

  — O ştiu foarte bine.

  — Ştiţi cumva şi unde este?

  — Ştiu şi unde este.

  Nakata l-a privit cu gura uşor căscată. Privirea i-a fugit puţin asupra pălăriei de mătase, apoi a revenit asupra chipului. Johnnie Walker îşi ţinea buzele subţiri strânse, plin de încredere.

  — Este cumva în apropiere?

  — A, da, e foarte aproape, răspunse acesta dând din cap repetat.

  Nakata a dat roată cu privirea prin cameră, dar nu a zărit pisica pe nicăieri. Erau doar biroul, scaunul pe care stătea bărbatul, fotoliul pe care stătea el, alte două scaune, lampadarul şi o măsuţă de cafea.

  — Atunci aş putea să o iau pe Goma cu mine?

  — Asta depinde de dumneata.

  — Depinde de mine?

  — Da, absolut de dumneata, spuse Johnnie Walker ridicând puţin o sprânceană. Cu o singură decizie, o poţi lua pe Goma. Doamna Koizumi şi fetele ei s-ar bucura nespus. Sau poate că nu o vei putea lua şi toată lumea ar fi dezamăgită.

  N-ai vrea să dezamăgeşti pe toată lumea, nu?

  — Nu, Nakata nu vrea să dezamăgească pe nimeni.

  — Nici eu nu aş vrea să dezamăgesc pe nimeni. E normal.

  — Şi ce ar trebui să fac?

  — Am să îţi cer un lucru, spuse Johnnie Walker, învârtind bastonul în mână.

  — E ceva ce stă în puterea mea?

  — Eu nu cer oamenilor ce nu pot face. Ar fi o pierdere de timp, nu?

  — Da, aveţi dreptate, spuse Nakata după câteva clipe de gândire.

  — Atunci ceea ce vreau să-ţi cer e ceva ce stă în puterea dumitale.

  Nakata căzu din nou pe gânduri.

  — Aşa este.

  — De regulă, orice teorie trebuie să aibă contraargumente.

  — Poftim?

  — Dacă o teorie nu are contraargumente, atunci nu există progres ştiinţific, spuse Johnnie Walker, lovindu-şi sfidător cizma cu bastonul. Câinele şi-a ciulit din nou urechile. Nici urmă!

  Nakata şi-a închis gura.

  — Sincer să fiu, de mult căutam pe cineva ca dumneata şi tot nu găseam. Însă acum câteva zile, te-am văzut vorbind cu pisicile. Atunci mi-am spus: acesta este exact omul pe care îl căutam. Aşa se face că te-am deranjat şi te-am pus pe drumuri. Îmi cer scuze că te-am chemat aşa aici.

  — Nu vă faceţi nici o problemă. Nakata are oricum mult timp liber la dispoziţie.

  — Mi-am făcut câteva teorii cu privire la dumneata. Desigur, pentru fiecare în parte, am pregătit şi contraargumente.

  E ca un joc al minţii pe care îl joc singur. Însă orice joc are nevoie de un învingător şi de un învins. În cazul de faţă, trebuie aflat dacă teoriile se confirmă sau se infirmă.

  Presupun că nu înţelegi despre ce este vorba, nu?

  Nakata a clătinat din cap tăcut.

  Johnnie Walker s-a lovit de două ori cu bastonul de cizmă. Ca la un semnal, câinele s-a ridicat.

  Capitolul 15

  Oshima urcă în maşină şi aprinde farurile. Când demarează, pietrişul scrâşneşte sub roţi şi loveşte sub maşină. Dă cu spatele şi întoarce cu faţa spre drum. Ridică mâna şi mă salută. Îi fac şi eu cu mâna. Stopurile dispar în întuneric, huruitul motorului se îndepărtează şi se stinge, iar în locul lui se aşterne liniştea pădurii.

  Intru în cabană şi trag zăvorul pe dinăuntru. Rămas singur, liniştea năvăleşte în jurul meu de parcă atâta aştepta. Aerul serii e atât de rece, de parcă nici n-ar fi început de vară, dar este prea târziu să mai fac focul în sobă. N-am decât să mă bag în sacul de dormit şi să mă culc.

  Sunt chiaun de somn şi mă dor muşchii de la stat prea mult în maşină. Micşorez flacăra din lampă. Camera se întunecă, iar umbrele de prin colţuri se adâncesc. Mi-e prea lene să mă mai schimb, aşa că mă bag în sacul de dormit îmbrăcat cum sunt, în blugi şi jachetă.

  Închid ochii şi încerc să adorm, însă nu reuşesc. Corpul meu tânjeşte după somn, dar am mintea perfect trează. Din când în când, liniştea e sfâşiată de ţipătul ascuţit al unei păsări de noapte. Mai sunt şi alte sunete, care nu ştiu de unde vin. Sunet de paşi pe frunzele căzute. Crengi care; foşnesc apăsate de ceva. Aer tras adânc în piept. Toate se aud foarte aproape de cabană. Podeaua prispei scârţâie lugubru. Mă simt asaltat de o armată de lucruri stranii, care trăiesc în întuneric.

  Am senzaţia că sunt privit, o privire care îmi arde pielea.

  Inima îmi bate seC. Învelit în sacul de dormit, mijesc ochii, dau roată cu privirea prin camera luminată de flacăra plăpândă şi mă asigur în repetate rânduri că nu este nimeni în încăpere. Uşa e ferecată cu un zăvor mare, iar ferestrele sunt acoperite în întregime de draperii. E în regulă, sunt singur, nu trage nimeni cu ochiul înăuntru.

  Şi totuşi senzaţia că sunt privit nu dispare. Încep să respir greu şi mi se usucă gâtul. Mi-e sete, dar dacă mă apuc să beau apă, sigur o să-mi vină să mă duc la toaletă şi n-am deloc chef să ies afară în beznă. O să mă ţin până dimineaţă. Ghemuit în sacul de dormit, clatin uşor din cap.

  Măi, să fie! Te-ai făcut mic de frică în atâta linişte şi întuneric! Parcă ai fi un copil speriat! Asta eşti tu cu adevărat? Spune surprins tânărul pe nume Corbul.

  Te-ai crezut mereu un tip tare, dar se pare că nu eşti.

  Mai ai un pic şi te umflă plânsul! E clar, până mâine dimineaţă o să te scapi pe tine!

  Zeflemeaua lui îmi trece pe lângă urechi. Îmi ţin ochii strânşi, fermoarul sacului de dormit tras până sub nas şi îmi alung toate gândurile din minte. O bufniţă cântă în noapte, iar eu nu deschid ochii nici când aud în depărtare ceva căzând pe pământ, nici când simt că ceva se mişcă prin cameră. Sunt pus la încercare, mă gândesc eu. Şi Oshima a petrecut aici câteva zile singur când era de vârsta mea.

  Sigur a trecut şi el prin aceleaşi spaime ca mine acum.

  De-asta mi-a spus că „şi singurătatea este de mai multe feluri”. Sunt convins că ştia exact ce am să simt aici, în miezul nopţii. La gândul acesta mă mai relaxez puţin. Depăşesc graniţa timpului şi urmăresc cu degetul umbrele trecutului. Mă suprapun peste ele. Trag adânc aer în piept Şi somnul mă cuprinde pe nesimţite.

  Mă trezesc puţin după ora şase. Ciripitul păsărilor se revarsă împrejur ca un potop. Ţopăie din creangă în creangă Şi se strigă cu voci pătrunzătoare. Mesajele lor nu au acele reflexii apăsătoare ca ale păsărilor de noapte.

  Ies din sacul de dormit, trag draperiile şi mă asigur că ln jurul cabanei nu a mai rămas nici urmă din bezna de aseară. Totul străluceşte în culori aurii, proaspete. Aprind focul cu un chibrit, fierb nişte apă dintr-o sticlă şi îmi fac un ceai de muşeţel. Scot nişte biscuiţi săraţi din punga de hârtie cu mâncare şi ronţăi câţiva cu un pic de brânză. Mă duc apoi la chiuvetă şi mă spăl pe faţă şi pe dinţi.

  Îmi pun o geacă de fâs peste jachetă şi ies din cabană.

  Razele dimineţii se strecoară printre copacii înalţi până la luminişul din faţa prispei. Peste tot se văd coloane de lumină, printre care pluteşte ceaţa dimineţii, ca nişte suflete nou-născute. Când respir, aerul curat îmi face plămânii să; tresară. Stau pe treapta de la prispă, privesc păsările zburând printre copaci şi le ascult ciripitul. Majoritatea se mişcă în perechi, căutându-şi din ochi partenerul şi chemându-se reciproc.

  Pârâul este aproape, în pădure. Îl găsesc imediat, ghidându-mă după şopotul apei. Câteva pietre formează un ochi de apă, iar apa se opreşte acolo, învolburată, apoi porneşte mai departe cu forţe reînnoite. E limpede şi cristalină, îmi fac palma căuş şi o gust. E dulceagă şi rece. Îmi scald un timp mâinile în apă.

  Prăjesc în tigaie nişte ouă cu şuncă, pe care le mănânc cu pâine prăjită pe un grătar. Îmi încălzesc lapte într-un ibric. Scot apoi un scaun pe prispă şi îmi cocoţ picioarele pe balustradă, cu gândul să-mi petrec dimineaţa citind. Rafturile din cameră sunt înţesate cu sute de cărţi. Sunt doar câteva volume de beletristică, şi acelea doar opere clasice, foarte cunoscute. Majoritatea sunt cărţi de filosofie, sociologie, istorie, psihologie, geografie, ştiinţe naturale sau economie. Neavând parte de educaţie la şcoală, Oshima se hotărâse probabil să dobândească toate cunoştinţele necesare prin studiu individual, lucru pe care îl făcuse aici.

  Volumele acopereau o gamă largă de domenii, aparent fără coerenţă.

  Aleg una despre procesul lui Adolf Eichmann. Îmi aminteam ceva vag despre el, cum că a fost un criminal de război, dar nu mă interesa subiectul în mod aparte. O iau doar pentru că mi-a atras privirea. Aşa ajung să aflu ce minte extrem de practică avea acest locotenent-colonel SS cuj ochelari cu rame metalice şi păr rar. La scurt timp după începerea războiului, Eichmann este însărcinat de conducătorii nazişti cu soluţia finală pentru evrei – pe scurt, masacrarea în masă – şi cercetează măsurile concrete pentru aplicarea ei. Elaborează un plan, dar fără să îl tulbure problema corectitudinii acestui fapt. Singurul lucru care îl preocupă este câţi evrei pot fi „soluţionaţi” într-un timp scurt şi cu costuri cât mai reduse. Calculele sale au relevat un total de unsprezece milioane de evrei de pe teritoriul Europei.

  Câte trenuri de marfă să pregătească şi câţi evrei încăpeau într-un vagon? Ce procent dintre ei avea să moară în timpul transportului din cauze „naturale”? Cum să întreprindă totul cu un personal minim? Care era cea mai economică metodă de debarasare a cadavrelor: incinerarea, îngroparea sau dizolvarea? A stat aplecat la biroul său şi a calculat totul cu înfrigurare. Planul a fost pus în practică şi a dat rezultate aproape în totalitate conform cu calculele.

  Până la sfârşitul războiului, şase milioane de evrei (peste jumătate din obiectiv) au fost „soluţionaţi” urmând acest plan. Cu toate acestea, el nu s-a simţit vinovat. Aşezat în boxa acuzaţilor protejată cu geam antiglonţ în tribunalul din Ierusalim, Eichmann părea să nu înţeleagă deloc de ce era implicat într-un proces de o asemenea amploare şi de ce avea parte de atâta atenţie din partea întregii lumi. In calitate de tehnician, tot ce făcuse a fost să găsească cea mai adecvată soluţie la problema care i-a fost încredinţată.

  Nu exact asta ar fi făcut orice bun birocrat din lume? De ce era el singurul acuzat?

  Citesc povestea acestui om practic ascultând ciripitul păsărilor, în pădure, în liniştea dimineţii. Pe ultimele pagini sunt nişte însemnări făcute de Oshima cu creionul. Îi recunosc scrisul distinctiv.

  „Totul ţine de imaginaţie. Responsabilitatea noastră începe odată cu imaginaţia. În dreams begin the responsloilities, scrie Yeats şi are perfectă dreptate. Invers spus, acolo unde nu există imaginaţie, probabil nu apare nici răspunderea. Aşa cum se poate observa şi în cazul lui Eichmann.„ încerc să mi-l imaginez pe Oshima aşezat pe acest scaun, cu un creion ascuţit în mână, făcând însemnările de la sfârşitul cărţii. „în vis încep responsabilităţile.” Cuvintele acestea îmi vibrează în piept.

  Închid cartea şi o pun pe genunchi. Mă gândesc apoi la propriile mele responsabilităţi. Trebuie să fac asta. Pe tricoul meu alb erau urme de sânge proaspăt. Am spălat acel sânge cu propriile mele mâini. Era atât de mult, încât s-a înroşit chiuveta. Va trebui poate să-mi asum răspunderea pentru sângele acela. Mă imaginez supus unui proces.

  Oamenii mă acuză şi mă trag la răspundere. Îmi aruncă priviri urâte şi mă arată cu degetul. Nu sunt responsabil pentru fapte pe care nu mi le amintesc, insist eu. Nu ştiu ce s-a întâmplat. Dar ei îmi spun: „Oricine ar fi cel care a visat de fapt acel vis, tu l-ai împărtăşit. Prin urmare, trebuie să îţi asumi răspunderea pentru ceea ce s-a întâmplat în el.

  La urma urmei, visul s-a strecurat în tine prin culoarele întunecate ale sufletului tău.”

  Ca şi Adolf Eichmann, atras cu forţa în visul nebun al lui Hitler.

  Las cartea, mă ridic şi mă întind din toate încheieturile.

  Am stat mult şi am citit. Simt nevoia să mă mişc. Iau două bidoane de plastic şi mă duc să le umplu cu apă. Le car în cabană şi le vărs în rezervor. După cinci drumuri, rezervorul este aproape plin. Aduc un braţ de vreascuri din şopron şi.

  Le stivuiesc lângă sobă.

  Într-un colţ al prispei e întinsă o sârmă de plastic decolorată. Iau din rucsac rufele umede, le întind, le netezesc şi le pun la uscat. Scot toate lucrurile din rucsac şi le pun pe pat, la aerisit. Mă aşez apoi la birou şi completez jurnalul cu mai multe zile. Însemnez tot ce mi s-a întâmplat rând pe rând, cu litere mici, folosind o carioca subţire. Trebuie să notez toate detaliile cât le mai ţin încă minte, pentru că nu se ştie cât timp vor rezista în forma lor corectă.

  Parcurg firul amintirilor. Scriu despre cum mi-affl pierdut cunoştinţa şi m-am trezit pe jos, în păduricea din spatele unui templu. Era întuneric beznă şi aveam tricoul plin de sânge. Am sunat-o pe Sakura, am mers la ea acasă şi m-a primit peste noapte. Scriu despre cum am vorbit şi ce a făcut ea pentru mine.

  Sakura chicoteşte amuzată. „Nu pricep. Nu puteai să-ţi imaginezi ce vrei fără să-mi spui? La ce îţi trebuie permisiunea mea când eu oricum n-am de unde să ştiu la ce te gândeşti?”

  Dar nu, nu e aşa. Ce îmi imaginez eu poate fi extrem de important pentru întreaga lume.

  Pe la amiază mă aventurez în pădure. Oshima mi-a spus că e periculos să intru prea adânc. „Ai întotdeauna grijă să ai cabana în raza ta vizuală”, m-a avertizat el. Însă eu va trebui să trăiesc singur aici câteva zile şi, decât să nu ştiu nimic despre această pădure care mă înconjoară ca un perete uriaş, m-aş simţi mai liniştit să aflu măcar câteva lucruri despre ea. Cu mâinile goale, las în urmă luminişul scăldat în lumina soarelui şi păşesc în penumbra mării de copaci.

  În faţa mea se întinde un drumeag. E format de-a lungul unui traseu natural, dar pe alocuri e bine bătătorit şi acoperit cu pietre plate, pe care să poţi călca. Porţiunile mai şubrede sunt întărite cu scânduri groase, astfel încât să găseşti drumul chiar dacă îl năpădeşte iarba. Probabil că fratele lui Oshima s-a ocupat de asta în timp, când mai trecea pe aici. Merg mai departe pe drumeag. Urc o pantă, apoi cobor puţin. Ocolesc o stâncă, apoi urc din nou. Drumul mai mult urcă, dar unghiul nu e abrupt. E străjuit de copaci înalţi cu trunchiuri întunecate, crengi care se întind în ce direcţie vor, frunze dese deasupra capului. Ferigile şi bălărie îşi fac loc printre copaci astfel încât să absoarbă cu toate puterile lumina slabă. În locurile în care soarele nu Pătrunde deloc, muşchiul îmbracă, tăcut, pietrele.

  Ca o poveste începută cu multă însufleţire şi care apoi Îşi pierde suflul, cu cât înaintez, drumul se îngustează, iar Bălăriile câştigă supremaţia. Dispar şi întăriturile, astfel Încât e greu de spus dacă în faţa mea se întinde o potecă adevărată sau doar ceva care aduce a potecă. Într-un final, e înghiţită de marea verde de ferigi. Poate că drumul merge totuşi mai departe, dar ar fi bine să încerc să aflu asta cu următoarea ocazie. Am nevoie de haine şi de lucruri adecvate pentru a înainta mai mult.

  Mă opresc şi mă întorc. Priveliştea care mi se deschide în faţă îmi este străină. Nu zăresc nici un lucru care să mă mai încurajeze. Trunchiurile copacilor se suprapun şi îmi blochează vederea. În jur e întunecat, aerul e impregnat de miros puternic de verdeaţă şi nu se mai aude nici ciripitul păsărilor. Pielea mi se înfâoară ca atinsă de un curent de aer rece. N-am de ce să-mi fac probleme, îmi spun eu. Drumul e aici, în faţă. E cărarea pe care am venit. Atâta vreme cât nu mă abat de la ea, o să pot să mă întorc. Înaintez atent, pas cu pas, asigurându-mă că am poteca sub picioare şi ajung înapoi în luminişul din faţa cabanei, în ceva mai mult timp decât la dus. Poiana e scăldată în razele soarelui văratic, iar ciripitul păsărelelor care îşi caută de mâncare răsună cristalin. Nimic nu s-a schimbat de când am plecat.

  Sau cel puţin aşa cred. Pe prispă e scaunul pe care am stat până mai devreme. În faţa lui e cartea din care am citit, aşa cum am lăsat-o, cu faţa în jos.

  Totuşi am simţit pe pielea mea că pădurea e plină de pericole. Nu am voie să uit asta. Aşa cum mi-a spus şi tânărul pe nume Corbul, sunt o mulţime de lucruri pe care nu le ştiu. De exemplu eu nu ştiam că plantele pot fi atât de sinistre. Tot ce am văzut sau atins eu până acum sunt plantele de oraş, îngrijite şi îmblânzite. Cele care sunt aici

  — Sau, mai bine spus, cele care trăiesc aici – sunt cu totul şi cu totul altceva. Au forţă fizică, pot să-ţi răsufle în faţă, au priviri ascuţite, cu care îşi urmăresc prada. Au ceva care te duce cu gândul la vrăji întunecate din trecut. Pădurea e dominată de copaci, aşa cum şi fundul oceanului e dominat de vietăţi. Dacă vrea, mă poate expulza sau înghiţi, încetul cu încetul. Poate că trebuie să dau dovadă de teamă şi de respect faţă de ea.

  Mă întorc în cabană şi scot din rucsac busola pentru drumeţii. Îi deschid capacul şi mă asigur că indică nordulO bag apoi în buzunar. Poate o să-mi prindă bine la nevoieMă aşez pe prispă, privesc pădurea şi ascult muzică la walkman. Îmi pun Cream şi Duke Ellington. Toată aceste albume vechi le-am înregistrat din colecţia de CD-uri a bibliotecii. Ascult Crossroads de mai multe ori. Muzica îmi mai calmează nervii încordaţi. Dar nu pot să ascult prea mult, pentru că aici nu am curent electric şi nu pot să reîncarc acumulatorii. Când o să se consume toţi, s-a terminat.

  Înainte de cină, fac exerciţii. Flotări, abdomene, genuflexiuni, stat în mâini şi alte câteva mişcări de încălzire, un set conceput special pentru spaţii înguste, fără aparate şi echipamente. Sunt chestii simple, plictisitoare, dar dacă le faci cum trebuie, au efectul scontat. Le-am învăţat de la un instructor de la sala de sport. „Sunt cele mai singuratice exerciţii din lume”, mi-a explicat el. „Cei mai înflăcăraţi adepţi ai lor sunt prizonierii din carceră.” Mă concentrez şi fac câteva seturi. Am tricoul leoarcă de transpiraţie.

  Iau o cină frugală şi ies pe prispă. Deasupra capului meu strălucesc o puzderie de stele. Par mai degrabă presărate în apropiere, nu încrustate sus pe cer. Nici la planetariu nu se văd atât de multe. Unele sunt uriaşe şi strălucesc aprins.

  Simt că dacă aş întinde bine mâna, aş ajunge la ele. E o privelişte de o frumuseţe care îmi taie răsuflarea.

  Dar stelele nu sunt doar frumoase. Trăiesc şi respiră precum copacii din pădure. Şi mă privesc. Ştiu ce am făcut Până acum şi ce o să fac de acum încolo. Nu le scapă nimic, sub cerul strălucitor, mă simt din nou copleşit de spaimă.

  Încep să respir greu şi bătăile inimii mi se accelerează. Am trăit atâta timp sub privirile unui număr imens de stele şi Până acum nici nu le-am simţit prezenţa. Nu m-am gândit niciodată serios la ele. Câte alte lucruri or mai fi pe lume Pe care nu le-am observat, pe care nu le ştiu? Gândul acesta mă face să mă simt pierdut şi neputincios. E o neputinţă de Care nu am cum să scap, oricât aş încerca să fug.

  Intru în cabană, bag lemne în sobă şi le aranjez cu Atenţie. Iau un ziar vechi dintr-un sertar, îl fac cocoloş, îi dau foc cu chibritul şi mă asigur că lemnele se aprind. Pe când eram în şcoala primară, m-au trimis într-o tabără de vară şi acolo am învăţat cum se face focul. Tabăra în sine a fost cumplită, dar măcar mi-a folosit la ceva. Deschid complet capacul de la coş şi las aerul să intre. La început lucrurile nu merg prea bine, dar, într-un final, un lemn ia foc. Flăcările se întind la celelalte lemne. Închid uşiţa, trag un scaun în faţa sobei, aduc lampa lângă mine şi îmi reiau lectura la lumina ei. Când focul începe să duduie, pun pe sobă un ceainic cu apă la fiert. Capacul ceainicului scoate din când în când un şuier plăcut.

  Desigur, planul lui Eichmann nu a fost pus în practică fără probleme. Uneori lucrurile nu mergeau la faţa locului conform calculelor, iar în aceste situaţii, Eichmann părea mai uman, adică se enerva. Ura toate acele elemente nesigure care aveau grosolănia de a îi da peste cap frumoasele lui calcule născute pe birou. Trenurile întârziau. Lucrurile se împotmoleau în birocraţie. Se schimbau comandanţii şi darea în primire nu mergea cum trebuie. După căderea frontului de est, gardienii lagărului au fost mutaţi pe linia frontului. Cădeau ninsori grele. Se întrerupea curentul electric. Gazul era insuficient. Calea ferată era bombardată.

  Eichmann chiar ura acest război, acest „element nesigur” care îi încurca socotelile.

  Eichmann a povestit cu seninătate toate aceste amănunte în sala de judecată, fără să-şi schimbe expresia. Forţa cu care îşi amintea era uimitoare. Viaţa lui era compusă în totalitate din aceste detalii.

  La^ ora zece mă opresc din citit şi mă spăl pe dinţi şi pe faţă. Închid capacul de la coş, ca focul să se stingă de la sine în timp ce dorm. Flăcările luminează toată camera în portocaliu. E cald şi senzaţia de bine îmi risipeşte încordarea şi frica. Mă strecor în sacul de dormit îmbrăcat în tricou şl boxeri şi reuşesc să închid ochii mai natural decât cu o noapte în urmă. Mă gândesc puţin la Sakura.

  „Mi-ar fi plăcut să fiu eu sora ta”, mi-a spus ea.

  Mă hotărăsc să nu mă mai gândesc la Sakura. Trebuie să dorm. Lemnele trosnesc în sobă. Cântă o bufniţă. Iar eu alunec într-un vis anonim.

  A doua zi mi-o petrec la fel. Mă trezesc pe la şase în ciripitul vesel al păsărilor. Îmi fac un ceai şi iau micul dejun.

  Stau pe prispă şi citesc, ascult muzică, aduc apă din pârâu.

  O iau din nou pe poteca din pădure, de data aceasta cu busola la mine. Din când în când mă mai uit la ea şi verific direcţia în care e cabana. În plus, am o toporişca găsită prin şopron, cu care încrestez mici semne pe trunchiul copacilor.

  Dau la o parte bălăriile ca să se vadă mai bine drumul.

  Ca şi ieri, pădurea e adâncă şi întunecată. Copacii înalţi mă împresoară ca un zid gros. Umbre întunecate se ascund printre copaci ca nişte animale într-un trompe l'oeil şi îmi urmăresc fiece mişcare. Însă frica de ieri, care mi-a făcut pielea să se încreţească, nu mai e. Mi-am făcut propriile mele reguli pe care le respect cu grijă. Aşa nu am cum să mă rătăcesc. Probabil.

  Ajung la locul în care m-am oprit ieri şi merg mai departe. Păşesc în marea de ferigi care năpădesc poteca, înaintez puţin şi regăsesc drumul. Copacii mă împresoară din nou. Las semne cu toporişca pe scoarţa lor, ca să găsesc uşor drumul înapoi. Undeva, prin crengile de deasupra capului, o pasăre mare bate din aripi ca să-i sperie pe intruşi. O caut cu privirea, dar nu o zăresc pe nicăieri. Am gura uscată şi din când în când, simt nevoia să-mi înghit saliva. Înghit de fiecare dată cu zgomot.

  Mai merg un timp şi ajung într-un mic loc deschis, împrejmuit de copaci falnici, pare a fi fundul unei fântâni.

  Razele soarelui cad direct printre ramuri şi luminează pământul ca un reflector. Îl simt ca pe un loc aparte. Mă aşez în fasciculul de lumină şi absorb căldura plăpândă. Scot din buzunar un baton de ciocolată şi îl mănânc, savurând dulceaţa care mi se răspândeşte în gură. Realizez din nou cât de importantă este pentru oameni lumina soarelui. Mă bucur de fiecare secundă preţioasă. Puternica senzaţie de singurătate şi de neputinţă provocată de nenumăratele stele a dispărut Şi totuşi, cu cât trece timpul, soarele îşi schimbă poziţia şi lumina se pierde. Mă ridic şi o iau înapoi spre cabană.

  <notă>

  1 tehnică picturală prin care artistul creează o iluzie optică.

  După-amiază, nori întunecaţi împânzesc pe neaşteptate cerul, iar văzduhul capătă nuanţe enigmatice. În scurt timp începe să plouă. Acoperişul şi ferestrele se tânguie sub bătaia stropilor. Mă dezbrac în pielea goală şi ies în ploaie.

  Mă spăl cu săpun pe cap şi pe tot corpul. E o senzaţie minunată. Strig din răsputeri lucruri fără sens. Picăturile mari mă lovesc ca nişte pietricele, iar durerea vie pe care mi-o provoacă parcă ar face parte dintr-un ritual religios.

  Stropii mă lovesc peste obraji, peste piept, peste penis, peste testicule, peste spate, peste picioare, peste fund. Nici nu-mi pot ţine ochii deschişi. Durerea are în ea ceva apropiat, de parcă lumea mă tratează, în sfârşit, cu dreptate. Mă umplu de bucurie, de parcă m-aş eliberat dintr-odată. Îmi desfac braţele către cer, deschid gura şi înghit apa care mi se revarsă înăuntru.

  Mă întorc în cabană şi mă şterg cu prosopul. Mă aşez apoi pe pat şi îmi privesc penisul sănătos, deschis la culoare, cu glandul de-abia dezvelit. Încă mai simt în gland durerea de la stropii de ploaie. Privesc un timp îndelungat acest organ straniu care îmi aparţine, dar care nu se supune niciodată voinţei mele şi care pare să gândească de unul singur.

  Când era de vârsta mea şi venea aici, oare şi pe Oshima îl chinuiau problemele legate de libido? Cred că da. Asta este vârsta. Însă nu mi-l pot imagina rezolvându-şi singur „problema”. El e prea detaşat pentru asemenea lucruri.

  „Sunt un om ciudat”, mi-a zis el. Nu ştiu ce încerca să-mi spună atunci, dar ştiu că nu au fost cuvinte aruncate la întâmplare, pe moment. Şi ştiu că nu a vrut doar să pară misterios.

  Întind mâna şi mă gândesc să mă masturbez, dar mă răzgândesc. Aş vrea să mai păstrez un timp senzaţia aceasta stranie de puritate, lăsată de bătaia puternică a ploii. Ma îmbrac cu o pereche curată de boxeri, inspir adânc de câteva ori şi mă apuc de genuflexiuni. După ce termin seria de o sută, urmează seria de o sută de abdomene. Mă concentrez asupra fiecărui muşchi în parte. Odată ce termin exerciţiile capul mi se limpezeşte. Ploaia se opreşte, norii se sparg, soarele se iveşte şi păsările încep din nou să ciripească.

  Dar ştii că liniştea asta nu va ţine mult. Te va urmări peste tot, ca o fiară neobosită. Va veni în pădure. E dură, îndărătnică, nemiloasă şi nu cunoaşte oboseala sau abandonul. Chiar dacă reuşeşti acum să te abţii şi nu te masturbezi, sigur se va întoarce sub formă de vis erotic. Poate că în vis îţi vei viola sora sau mama. Nu poţi să controlezi acest lucru. Este peste puterile tale. Nu poţi decât să-l accepţi ca atare.

  Ţi-e teamă de imaginaţie şi mai mult decât atât, de vise. Ţi-e teamă de responsabilităţile care încep din vise. Dar nu ai cum să nu dormi, iar dacă adormi, visezi. Cât eşti treaz, poţi să îţi reprimi imaginaţia, dar în vis nu mai ai cum să o opreşti.

  Mă întind pe pat şi ascult Prince la căşti. Îmi concentrez mintea asupra muzicii straniu de neîntreruptă. Primul rând de baterii se termină în mijlocul cântecului Little Red Corvette. Muzica se întrerupe ca înghiţită de nisip viu. Îmi scot căştile şi se aude liniştea. Liniştea e un lucru perceptibil. Ştiu asta.

  Capitolul 16

  Câinele negru s-a ridicat şi l-a condus pe Nakata printr-un hol slab luminat, până în bucătărie. Încăperea nu avea ferestre şi era întunecată. Era curată şi ordonată, dar cumva anorganică şi arăta ca un laborator de chimie de la şcoală.

  Câinele s-a oprit în faţa unui frigider mare, apoi a întors capul şi i-a aruncat lui Nakata o privire rece.

  Deschide uşa stângă, a zis el încet. Nakata şi-a dat seama că nu câinele era cel care vorbea, ci Johnnie Walker. I se adresa prin intermediul acestuia. II privea prin ochii lui.

  Nakata s-a conformat şi a deschis uşa stângă a frigiderului, de culoare verde-avocado. Frigiderul era mai înalt decât el. Când a deschis uşa, termostatul s-a pornit cu un sunet sec şi motorul a început să huruie. Dinăuntru s-au revărsat aburi albi, ca o ceaţă. Partea stângă părea să fie, de fapt, congelator, reglat să funcţioneze la o temperatură foarte scăzută.

  Înăuntru erau aliniate vreo douăzeci de obiecte rotunde, ca nişte fructe. În afara lor nu mai era absolut nimic. Nakata s-a aplecat, şi-a mijit ochii şi le-a privit. Când aburul s-a revărsat aproape în întregime afară, şi-a dat seama că nu erau fructe, ci capete de pisici, de diverse mărimi şi culori, înşirate pe trei rafturi, ca nişte portocale în magazinul cu fructe. Toate erau îngheţate, cu faţa îndreptată spre uşă.

  Lui Nakata i s-a pus un nod în gât.

  Uită-te bine, a ordonat câinele. Vezi dacă Goma e printre ele.

  Nakata şi-a trecut privirile peste fiecare chip în parte.

  Nu îi era frică. Ceea ce îl preocupa cel mai mult era să o găsească pe Goma. A inspectat cu grijă fiecare cap în parte, asigurându-se că Goma nu era acolo. Nu încăpea îndoială.

  Nu era niciunul pătat în trei culori. Pisicile, reduse doar la un cap, aveau pe chip o expresie goală. Niciuna nu părea că suferă, lucru care a fost o uşurare pentru Nakata. Erau şi câteva cu ochii închişi, însă majoritatea îi aveau deschişi şi priveau în gol.

  — Se pare că Goma nu este aici, i-a spus el câinelui pe un ton lipsit de inflexiuni, apoi a tuşit şi a închis uşa de la congelator.

  Sigur?

  — Da, sunt sigur.

  Câinele s-a ridicat şi l-a condus înapoi în birou. Johnnie Walker îl aştepta în aceeaşi poziţie, aşezat pe scaunul rotativ, căptuşit cu piele. Când Nakata a intrat în încăpere, şi-a dus mâna la pălăria de mătase, în formă de salut, şi a zâmbit amiabil. A bătut apoi de două ori din palme şi câinele a ieşit.

  — Eu le-am tăiat capul tuturor pisicilor de acolo, a zis Johnnie Walker şi a luat o gură de whisky. Le colecţionez.

  — Aşadar dumneavoastră sunteţi cel care prinde pisicile de pe terenul viran şi le omoară.

  — Exact. Sunt vestitul Johnnie Walker, ucigaşul de pisici.

  — Nakata nu prea înţelege, aşa că vă poate întreba ceva?

  — Desigur, desigur, spuse Johnnie Walker, ridicând paharul cu whisky în aer. Poţi să mă întrebi orice şi am să-ţi răspund la fiecare întrebare în parte. Ca să nu mai pierdem timpul, îndrăznesc să ţi-o iau înainte, imaginându-mi că în Prunul rând vrei să ştii de ce le-am omorât şi de ce le colecţionez capetele.

  Aveţi dreptate. Asta ar vrea Nakata să ştie.

  Johnnie Walker a pus paharul pe birou şi l-a privit pe Nakata drept în ochi.

  Este un secret foarte important, pe care nu îl dezvălui ttcui, dar fiind vorba de dumneata, domnule Nakata, astăzi sa fac o excepţie. Nu ai voie să te apuci să-l spui altora -

  Şi probabil că nu te-ar crede nimeni dacă le-ai spune aşa ceva.

  La aceste cuvinte, Johnnie Walker a chicotit pe înfundate.

  — Aşadar, eu nu tai capul pisicilor doar ca să mă distrez.

  Nu am o inimă atât de bolnavă, încât să le omor de plăcere.

  Şi nici nu am timp de distracţii. Să ştii că adunatul şi omorâtul pisicilor e o treabă care cere timp şi efort. Eu le ucid ca să le strâng sufletele, pe care le folosesc la confecţionarea unui fluier special. Apoi cânt din fluier şi adun suflete şi mai mari, din care fac un fluier şi mai mare.

  Într-un final voi face un fluier de proporţii cosmice. Dar de început, încep cu pisicile. Trebuie să le adun sufletele.

  Acesta este punctul de plecare. Lucrurile au rânduiala lor.

  Urmarea fidelă a ordinii este un semn de respect. Aşa se procedează când ai de-a face cu sufletele. Că doar nu sunt ananaşi sau pepeni, nu?

  — Nu, a răspuns Nakata, neînţelegând, de fapt, nimic.

  Ce fluier? Flaut? Obişnuit sau drept? Şi cum sună?

  Cum arată sufletul unei pisici? Erau probleme care depăşeau puterea sa de înţelegere. Tot ce ştia el era că trebuia să o găsească pe Goma şi să o înapoieze familiei Koizumi.

  — In fine, dumneata o vrei pe Goma, spuse Johnnie Walker, citindu-i parcă gândurile.

  — Întocmai. Nakata ar vrea să o ducă pe Goma înapoi acasă.

  — Aceasta este misiunea dumitale. Noi toţi trăim urmându-ne misiunea proprie. Este normal. Apropo, ai auzit vreodată cum sună un fluier făcut din suflete de pisici?

  — Nu.

  — Da, fireşte. Nu este ceva audibil.

  — Este un fluier care nu se aude?

  — Exact. Desigur, eu îl aud, altfel nu ar avea nici un sens. Însă oamenii de rând nu îl percep. Nici nu îşi dau seama când îl aud. Şi chiar dacă l-au auzit vreodată, nu îşi mai amintesc. Este un fluier straniu. Însă dumneata s-ar putea să-l auzi. Dacă aş avea unul aici, am putea încerca, dar, din păcate, nu am, spuse Johnnie Walker, apoi ridică dintr-odată un deget în aer. Sincer să fiu, tocmai aveam de gând să iau pisicile pe care le-am adunat şi să le tai gâtulA venit vremea recoltei. Am prins de pe terenul viran tot ce era de prins şi e momentul să merg mai departe. Pisica pe care o cauţi, Goma, se numără printre ele. Evident, dacă îi tai capul, nu vei mai putea să o duci înapoi la familia Koizumi, nu?

  — Da, aveţi dreptate, răspunse Nakata.

  Nu putea să-i ducă doamnei Koizumi doar capul pisicii.

  Dacă ar fi văzut aşa ceva, fetiţele ei nu s-ar mai fi atins niciodată de mâncare.

  — Eu vreau să-i tai capul lui Goma. Dumneata vrei să nu i-l tai. Misiunile noastre, interesele noastre se lovesc cap în cap. E un lucru des întâlnit. Prin urmare, vom negocia.

  Dacă dumneata faci ceva pentru mine, ţi-o dau pe Goma teafără şi nevătămată.

  Nakata şi-a dus mâna la cap şi şi-a trecut palma prin părul încărunţit. Făcea asta atunci când se gândea serios la ceva.

  — Este vorba de ceva ce stă în putinţa mea?

  — Credeam că am lămurit mai devreme problema asta, spuse Johnnie Walker cu un zâmbet crispat.

  — Aşa este, spuse Nakata, amintindu-şi. Aveţi dreptate, am lămurit mai devreme această problemă. Îmi cer scuze.

  — Nu-i nimic. Şi acum să trec direct la obiect: ce vreau să faci e să mă omori. Să-mi iei viaţa.

  Nakata l-a privit pe Johnnie Walker un timp îndelungat, cu mâna încă pe creştetul capului.

  — Vreţi ca Nakata să vă omoare?

  — Întocmai. Sincer să fiu, am obosit să mai trăiesc. Am trăit mult, atât de mult, că nici nu mai ştiu câţi ani am. Nu niai vreau să trăiesc. Sunt sătul şi de ucis pisici şi, atâta yreme cât sunt în viaţă, trebuie să le omor. Trebuie să le strâng sufletele. Trebuie să urmez ordinea, de la unu la zece, iar când ajung la zece, mă întorc din nou la unu. E un lucru care se repetă la nesfârşit. Sunt sătul, am obosit. Nu bucur pe nimeni cu ceea ce fac. Nu mă respectă nimeni Pentru asta. Dar regula e regulă, nu pot să spun dintr-odată „gata, renunţ” şi să mă opresc. Pe de altă parte, nu pot nici să mă omor. Asta este altă regulă. Nu mă pot sinucide.

  Există foarte multe reguli la mijloc. Dacă vreau să mor, singura soluţie e să pun pe cineva să mă omoare. De-asta vreau să mă ucizi. Vreau să te umpli de frică şi de ură şi să mă omori. În primul rând trebuie să-ţi fie teamă de mine.

  Apoi să mă urăşti, iar în final să mă ucizi.

  — De ce să facă Nakata asta? Nakata nu a omorât niciodată un om şi nici nu se pricepe la aşa ceva.

  — Ştiu asta foarte bine. N-ai omorât în viaţa ta pe nimeni şi nici n-ai vrut vreodată să faci asta. Nici nu te pricepi la aşa ceva. Dar să ştii că există locuri în care logica asta nu funcţionează. Sunt situaţii în care nimeni nu se gândeşte la ce te pricepi şi la ce nu. E un lucru pe care trebuie să-l înţelegi. Aşa e războiul, de exemplu. Ştii ce e războiul, nu?

  — Da. Şi când s-a născut Nakata, a fost un război mare.

  Aşa am auzit.

  — Când începe războiul, eşti recrutat în armată. Pleci pe front cu puşca pe umăr şi împuşti soldaţii inamici. Trebuie să omori mulţi oameni. Nu interesează pe nimeni dacă îţi place sau nu să ucizi. E ceva ce trebuie faci, altfel tu însuţi eşti omorât.

  Johnnie Walker şi-a îndreptat degetul arătător spre pieptul lui Nakata.

  — Pac! Istoria omenirii într-un cuvânt.

  — Domnul prefect l-ar lua pe Nakata soldat şi i-ar ordona să omoare oameni?

  — Da, aşa ţi-ar ordona, să omori.

  Nakata a încercat să cugete asupra acestor lucruri, dar nu reuşea să îşi adune gândurile. De ce să îi ordone domnul prefect să omoare oameni?

  — Prin urmare, uite cum trebuie să vezi lucrurile: acesta este un război, iar dumneata eşti soldat. Trebuie să hotărăşti pe loc dacă eu omor pisicile sau mă omori dumneata pe mine. Trebuie să faci această alegere aici şi acum. Din punctul dumitale de vedere este o alegere nerezonabilă, dar te rog să te gândeşti că toate alegerile de pe lumea asta sunt aşa.

  Johnnie Walker şi-a dus mâna uşor la pălărie, de parcă ar fi vrut să se asigure că era la locul ei, pe cap.

  — Salvarea dumitale – în cazul în care ai nevoie de aşa ceva – este faptul că eu vreau din tot sufletul să mor. Te rog să mă omori. Nu e cazul să ai mustrări de conştiinţă, pentru că faci ceea ce îmi doresc eu, nu? Nu e ca şi cum ai omorî pe cineva care nu vrea să moară. Din contră, s-ar putea numi chiar o faptă bună.

  Nakata şi-a şters cu mâna broboanele de sudoare care îi apăruseră pe frunte, la rădăcina părului.

  — Dar Nakata nu poate deloc să facă aşa ceva. Nici nu aş şti cum.

  — Aha, spuse Johnnie Walker admirativ. Da, e şi asta o dilemă. Cum să o faci, mai ales că este prima dată… Da, înţeleg perfect. Bine, am să te învăţ eu o metodă. Când ucizi un om, şmecheria e să nu eziţi. Iţi stabileşti clar ţinta şi acţionezi rapid. Am aici un exemplu bun, chiar dacă nu este om. Îţi poate folosi ca material de referinţă.

  Johnnie Walker s-a ridicat de pe scaun şi a luat de sub birou o geantă mare de piele. A pus-o pe scaun, a deschis-o fluierând vesel şi a scos din ea o pisică, de parcă începea un truc magic. Era un motan gri-vărgat, pe care Nakata nu îl mai văzuse, de-abia ajuns la maturitate. Era inert, dar avea ochii deschişi. Părea să fie conştient. Fluierând mai departe, Johnnie Walker îl ţinea cu amândouă mâinile, de parcă arăta oamenilor un peşte proaspăt pescuit. Melodia pe care o fluiera era Heigh-ho! Cea pe care o cântă cei şapte pitici în Albă-ca-Zăpada.

  — Am în geanta asta cinci pisici. Le-am adunat pe toate de pe terenul viran. De-abia le-am prins. Marfă proaspăt culeasă, venită direct de la sursă. Le-am injectat o substanţă paralizantă. Nu sunt anesteziate. De-asta nu dorm şi au toate simţurile treze. Pot să simtă durere. Doar că au muşchii relaxaţi şi nu-şi pot mişca labele. Nici nu-şi pot întoarce caPul. Am făcut asta ca să nu se zbată şi să zgârie. O să iau acum un cuţit, o să-i spintec burta, o să-i scot inima pulsândă şi o să-i tai capul. Am să fac totul în faţa ta. O să sângereze puternic, iar durerea o să fie crâncenă. Şi pe dumneata te-ar durea dacă ţi-ar spinteca cineva pieptul şi ţi-ar scoate inima, nu? E la fel şi în cazul pisicilor, nu au cum să nu simtă durere. Să ştii că mi-e milă de ele. Nu sunt un sadic fără sânge şi fără lacrimi. Dar nu am încotro.

  Trebuie să le doară. Asta este regula. Da, altă regulă. E plin de reguli pe aici.

  Johnnie Walker îi făcu cu ochiul lui Nakata.

  — Dar treaba e treabă. Misiunea e misiune. Am să le iau pe fiecare la rând şi, la sfârşit, o să mă ocup de Goma. Încă mai ai ceva timp să te hotărăşti dacă le omor eu pe ele sau mă omori dumneata pe mine.

  Johnnie Walker a pus motanul inert pe birou, apoi a deschis un sertar şi a scos cu ambele mâini un pachet mare şi negru. A desfăcut pânza cu grijă şi a aranjat obiectele dinăuntru pe birou. Un mic ferăstrău circular, bisturie de diverse mărimi, nişte cuţite mari. Toate reflectau o lumină albă, de parcă tocmai ar fi fost ascuţite. Johnnie Walker a pipăit drăgăstos fiecare lamă în parte şi le-a înşirat pe birou.

  Mai departe a scos dintr-un alt sertar câteva tăviţe de metal şi le-a pus şi pe acestea pe birou. Fiecare părea să aibă locul ei. A mai scos din sertar un sac de gunoi, mare şi negru. În tot acest timp a continuat să fluiere Heigh-Ho!

  — Toate lucrurile, domnule Nakata, au rânduiala lor. Nu poţi privi prea mult înainte. Dacă priveşti prea mult în faţă, îţi neglijezi picioarele şi te împiedici. Pe de altă parte, nu poţi nici să stai cu ochii doar pe picioare. Dacă nu te uiţi bine drept în faţă, te poţi izbi de ceva. Prin urmare, trebuie să acţionezi privind puţin înainte şi urmând cu stricteţe rânduiala. Asta este esenţial în orice ai face.

  Cu ochii îngustaţi, Johnnie Walker a mângâiat un timp motanul pe cap. Şi-a trecut apoi degetul arătător peste burta lui moale, a luat un bisturiu în mâna dreaptă şi fără nici un avertisment sau ezitare, l-a despicat în linie dreaptă. Totul s-a petrecut într-o clipită. Burta i s-a desfăcut şi dinăuntru i s-au revărsat organele mânjite în roşu. Motanul a dat sa deschidă gura şi să ţipe, dar nu s-a auzit nimic. Părea sa aibă limba amorţită. N-a putut nici să deschidă gura prea bine, însă ochii i s-au schimonosit de o durere cruntaNakata şi-a imaginat cât de puternică era acea durereDintr-odată a început să ţâşnească sânge, care s-a scurs pe mâinile lui Johnnie Walker şi i-a împroşcat vesta. Însă acesta nu i-a dat nici o atenţie. Cu mişcări îndemânatice, i-a desprins inima cu un bisturiu, fluierând netulburat. Şi-a pus în palmă inima micuţă, care încă mai pulsa, şi a întins-o către Nakata.

  — Uite, asta e inima! Încă mai mişcă. Priveşte!

  După ce i-a arătat-o lui Nakata, Johnnie Walker şi-a băgat-o în gură cu un gest plin de naturaleţe şi a început să o molfăie. A mestecat-o încet, savurându-i gustul, fără să spună nimic. O plăcere pură i se putea citi pe chip. Era ca un copil care mănâncă o prăjitură proaspăt scoasă din cuptor. Şi-a şters cu dosul palmei urmele de sânge de la gură şi s-a lins pe buze.

  — Caldă şi proaspătă. Încă mi se mai mişcă în gură.

  Nakata îl privea împietrit, fără să spună nimic. Nu putea nici măcar să-şi întoarcă privirea. A simţit că ceva începe să se mişte în capul său. În cameră plutea miros de sânge proaspăt vărsat.

  Fluierând mai departe Heigh-Ho! Johnnie Walker i-a tăiat capul pisicii cu ferăstrăul. Dinţii ferăstrăului scrâşneau despicând osul. Se mişca cu îndemânare. Osul nu era gros şi nu a durat prea mult, dar sunetul acela rezona straniu de greoi. Johnnie Walker a pus drăgăstos capul retezat pe o tăviţă de metal, apoi I-a privit o vreme mijindu-şi ochii, de parcă admira o operă de artă. S-a oprit puţin din fluierat Şi şi-a scos cu unghia resturile de carne dintre dinţi, pe care le-a băgat înapoi în gură şi le-a mestecat tacticos. A înghiţit cu zgomot, satisfăcut. A desfăcut apoi sacul de gunoi şi a aruncat dezinvolt trupul fără cap şi inimă al pisicii, ca pe o carapace goală, care nu-i mai era de nici un folos.

  — Gata una! Zise el, arătându-i mâinile pline de sânge lui Nakata. E ceva de muncă, nu? E adevărat că am parte de o inimă proaspătă, dar uite în ce hal mă umplu de sânge!

  'Mult mai de grabă mâna-mi va roşi, /Făcând din verde roşii.

  — Toate mările.”1 Asta e din Macbeth. Nu e atât de grav <notă>

  1 William Shakespeare, Macbeth. Traducere de Mihail Dragomirescu, ditura Literară a Casei Şcoalelor, Bucureşti, 1925.

  Ca în Macbeth, dar nota de plată de la curăţătorie nu-i deloc de râs. La urma urmei, hainele mele sunt aparte. Mi-ar fi mult mai bine cu un halat chirurgical şi mănuşi, dar nu se poate. Altă regulă.

  Nakata nu spunea nimic. Acel ceva continua să se mişte în capul său. Mirosea a sânge, iar în urechi îi răsuna Heigh-Ho!

  Johnnie Walker a mai scos o pisică din geantă. O femelă albă, nu prea tânără, cu vârful cozii puţin strâmb. A mân-* gâiat-o şi pe aceasta o vreme pe cap, apoi i-a trasat cu degetul pe burtă o linie imaginară, de la gât până la rădăcina cozii. A luat bisturiul şi a despicat-o la fel, dintr-o mişcare. Restul s-a repetat în acelaşi mod. Geamătul surd.

  Convulsii. Măruntaie revărsate. Inima încă pulsând, întinsă lui Nakata, apoi băgată în gură. Mestecatul tacticos. Zâmbetul satisfăcut. Gura ştearsă cu dosul palmei. Fluieratul cântecului Heigh-Ho!

  Nakata s-a cufundat în fotoliu şi a închis ochii. Şi-a cuprins capul cu mâinile şi şi-a apăsat tâmplele cu degetele, înăuntrul său începea să se întâmple ceva. Deruta puternică îi transforma trupul. Respira agitat şi simţea o durere crâncenă în zona gâtului. Vederea i se schimba puternic.

  — Domnule Nakata, zise vesel Johnnie Walker, nu e voie.

  De-abia acum trecem la lucruri serioase. Ăsta a fost doar introul, încălzirea. Urmează să apară nişte feţe cunoscute.

  Hai, deschide bine ochii! Distracţia de acum începe. Sper să apreciezi planul meu.

  Fluierând mai departe, a scos următoarea pisică. Nakata a deschis ochii şi s-a uitat la ea. Era Kawamura. Îl privea nemişcat pe Nakata. Acesta l-a privit şi el, dar nu putea să se gândească la nimic. Nu putea nici să se ridice.

  — Nu mai e nevoie să fac prezentările, dar le voi face, pentru că aşa cere eticheta, zise Johnnie Walker. Acesta este domnul motan Kawamura. Dânsul este domnul Nakata.

  Amândoi, încântaţi de cunoştinţă, presupun.

  Johnnie Walker şi-a ridicat pălăria cu un gest teatral, l-a salutat pe Nakata, apoi pe Kawamura.

  — Mai întâi saluturile, însă odată terminate, începe despărţirea. Bună ziua, la revedere! În flori găseşti furtună, în viaţă numai despărţire, spuse Johnnie Walker, mângâind cu vârful degetelor burta moale a motanului. Era o atingere blândă, drăgăstoasă. Dacă vrei să mă opreşti, acum e momentul, domnule Nakata! Timpul trece şi eu nu ezit. În dicţionarul lui Johnnie Walker, renumitul ucigaş de pisici, nu există cuvântul „ezitare”.

  Cu aceste cuvinte, i-a spintecat burta lui Kawamura fără să ezite. Ţipătul motanului s-a auzit. Probabil că nu avea limba amorţită bine sau poate că Nakata era singurul care îi putea auzi ţipătul. A fost atât de puternic, încât a simţit că îi îngheaţă măduva în oase. Nakata a închis ochii şi şi-a apucat capul în mâinile care îi tremurau cumplit.

  — Nu e voie să închizi ochii, îi spuse Johnnie Walker răspicat. Şi asta e tot o regulă. Nu ai voie să închizi ochii.

  Oricum, lucrurile nu se îmbunătăţesc şi nici nu dispare nimic. Din contră, o să fie şi mai rău când o să-i deschizi.

  Asta e lumea în care trăim! Hai, deschide ochii, nu fi laş!

  Numai laşii îşi feresc ochii de realitate. Iar timpul trece şi cât stai dumneata cu ochii închişi şi urechile astupate.

  Tic-tac, tic-tac!

  Nakata a deschis ochii. Johnnie Walker s-a asigurat că îl vede şi a mâncat inima lui Kawamura dându-se în spectacol, mestecând-o încet şi cu multă poftă.

  — Fragedă, caldă, ca ficatul de tipar proaspăt prins, spuse el şi îşi băgă degetul arătător plin de sânge în gură, u linse, apoi îl scoase şi îl ridică în aer. Ajunge să-l guşti o dată ca să devii dependent. Nu mai poţi să-l uiţi. Iar sângele hpicios e de nedescris.

  Johnnie Walker a şters bisturiul bine cu o cârpă, apoi i-a tăiat capul lui Kawamura, fluierând la fel de vesel. Dinţii Cărunţi i-au retezat osul şi sângele a sărit împrejur.

  Domnule Johnnie Walker, vă implor! Nakata nu mai Poate îndura!

  Acesta s-a oprit din fluierat. Şi-a întrerupt activitatea şi s-a scărpinat la o ureche.

  — Nu se poate, domnule Nakata. Nu e voie să ţi se facă rău. Îmi pare rău, dar nu pot să zic „da, am înţeles” şi să mă opresc. După cum îţi spuneam şi mai devreme, ăsta e un război. Odată început, e greu să-l mai opreşti. Dacă ai scos sabia din teacă, trebuie să verşi sânge cu ea. Asta nu are de-a face cu logica, cu vreo teorie sau cu egoismul meu.

  E o regulă. Dacă nu vrei să mai moară alte pisici, trebuie să mă ucizi. Te ridici şi mă distrugi definitiv, cu toată ura.

  Şi asta imediat. Aşa s-ar termina totul. Punct.

  Fluierând, a terminat de tăiat capul motanului şi i-a aruncat trupul în sacul de gunoi. Avea trei capete aliniate pe tăviţele de metal. Pe chipurile lor nu se citea nici o expresie, deşi trecuseră prin chinuri cumplite. Erau stranii, goale, ca celelalte din congelator.

  — Urmează o siameză!

  Cu aceste cuvinte, Johnnie Walker a scos din sac o pisică siameză inertă. Evident, era Mimi.

  — Am ajuns la Mi chiamano Mimi. Din opera lui Puccini.

  Asta chiar are un aer de pisică elegantă, cochetă. Şi mie îmi place Puccini. Muzica lui are ceva etern opus generaţiei.

  Este banală, dar nu învechită – o reuşită deosebită pentru o operă de artă.

  Johnnie Walker a fredonat din aria Mi chiamano Mimi.

  — Să ştii că această Mimi m-a chinuit ceva până am prins-o. E agilă, precaută şi îi merge mintea. Nu s-a lăsat păcălită cu una, cu două. A fost cea mai păcătoasă dintre toate, însă în lumea asta mare nu există nici o pisică să poată scăpa din mâna onorabilului Johnnie Walker, reputatul şi neasemuitul ucigaş de pisici. Să ştii că nu mă laud, doar îţi explicam cât de greu mi-a fost s-o înhaţ. Şi acum…

  Voilă! Siameza Mimi! Îmi plac la nebunie siamezele. Poate că nu ştii, dar inima de siameză e o raritate. Are o savoare foarte delicată, ca o trufă. Stai liniştită, Mimi! N-ai de ce să te îngrijorezi. Johnnie Walker o să-ţi facă favoarea de a-ţi mânca inimioara ta caldă şi drăguţă. Vai, uite cum mai bate!

  — Domnule Johnnie Walker, zise Nakata cu o voce sugrumată, vă rog! Vă implor să încetaţi! Dacă o să continuaţi”

  Nakata o să înceapă să se poarte ciudat. Nakata parcă nici nu mai e el însuşi.

  Johnnie Walker a pus-o pe Mimi pe birou şi a trasat cu degetul o linie dreaptă pe burta ei.

  — Nu mai eşti tu însuţi, spuse el calm, rostind cuvintele cu atenţie. E extrem de important când oamenii nu mai sunt ei înşişi.

  Johnnie Walker a luat un bisturiu nefolosit şi i-a pipăit tăişul cu degetul. Apoi, ca să-l încerce parcă, şi-a crestat pielea de pe dosul mâinii. În scurt timp, din rană a început să-i curgă sânge, care a picurat pe birou şi peste Mimi.

  Johnnie Walker a râs pe înfundate.

  — Oamenii nu mai sunt ei înşişi, repetă el. Nu mai eşti tu însuţi. Asta era, domnule Nakata. E minunat. Este extrem de important. „Mi-e sufletul, ah! Plin de scorpioni”1 – asta e altă replică din Macbeth.

  Nakata s-a ridicat de pe scaun fără să spună vreun cuvânt. Nimeni nu putea să-l mai oprească, nici măcar el însuşi. A înaintat cu paşi mari şi a înşfăcat fără ezitare de pe birou un cuţit mare, de forma celor pentru friptură. A strâns mânerul de lemn şi a împlântat lama până la rădăcină în pieptul lui Johnnie Walker. I l-a înfipt prin vesta neagră, apoi l-a scos şi l-a împlântat din nou cu toată puterea în alt loC. În urechi îi răsuna un zgomot puternic.

  La început nu şi-a dat seama că erau hohotele de râs ale lui Johnnie Walker. Avea cuţitul înfipt adânc în piept, sângele îi şiroia din rană, dar continua să râdă în hohote.

  S-a prăbuşit la pământ, râzând mai departe, amuzat Parcă la culme. Ha ha ha ha ha! Hohotele s-au transformat în cele din urmă în horcăieli şi sângele a început să-i gâlgâie ln gât, ca o ţeavă de canalizare desfundată. Convulsii puternice i-au străbătut întreg corpul şi sângele i-a ţâşnit cu Presiune din gură. Odată cu el, a scuipat şi nişte guguloaie negreinimile de pisică, pe care tocmai le mestecase.

  Sângele a căzut pe birou şi a împroşcat hainele de golf ale <notă>

  1 Ibid.

  Lui Nakata. Amândoi erau plini de sânge, din cap până în picioare. La fel şi Mimi, care zăcea pe birou.

  Johnnie Walker s-a prăbuşit mort la picioarele lui JNakata. A rămas într-o rână, ghemuit ca un copil căruia îi e frig, fara îndoială, mort. Cu mâna stângă îşi apăsa gâtul iar pe dreapta o avea întinsă de parcă ar fi căutat ceva'

  Convulsiile încetaseră, iar râsul se stinsese, dar pe buze mea 11 mai stăruia o umbră de zâmbet maliţios. Arăta lipit acolo pentru eternitate. O baltă de sânge 'se întindea pe podeaua de lemn, iar pălăria îi căzuse şi se rostogolise într-un colţ. Johrmie Walker avea părul subţiat în creştet şi i se zăreau pete de chelie. Fără pălărie, arăta mult mâi bătrân şi mai fragil.

  Nakata a dat drumul cuţitului, iar metalul a lovit podeaua cu un zgomot puternic. În depărtare, s-a auzit ca şi cum o uriaşă roată zimţată ar fi călcat cu un dinte înainte.

  INakata a rămas mult timp în picioare, pironit lângă cadavru.

  Iotul era nemişcat în cameră; doar sângele continua să curgă liniştit, iar balta se mărea puţin câte puţin. La un moment dat şi-a revenit şi a luat-o în braţe pe'Mimi. I-a simţit în mâini căldura trupului inert. Era plină de sânge, dar nu părea rănită. Îl privea fix, vrând parcă să spună C6Vm t nU P-Utea din CaUZa medicamentelor.

  Nakata a găsit-o pe Goma în geantă şi a luat-o în mâna dreapta. O mai văzuse doar în fotografie, dar a simţit o nostalgie ca la reîntâlnirea cu un vechi cunoscut.

  — Goma! Zise el.

  Nakata s-a aşezat pe fotoliu, cu cele două pisici în braţe.

  Acasă, le-a spus el, dar n-a putut să se ridice.

  Camele cel negru a apărut dintr-odată şi s-a aşezat lângă cadavrul lui Johnnie Walker. Nu-şi mai amintea cu exactitate, dar se poate să fi lins din balta de sânge. Îşi simţea capul greu. A inspirat adânc şi a închis ochii. Mintea i s-a înceţoşat şi s-a cufundat într-un întuneric adânc.

  Capitolul 17

  Este a treia seară pe care o petrec în cabană. Cu fiecare zi ce trece, mă obişnuiesc mai bine cu liniştea şi cu întunericul profund. Nu îmi mai este teamă de noapte. Bag vreascuri în sobă, îmi trag un scaun în faţa ei şi citesc. Când obosesc de citit, îmi golesc mintea şi privesc flăcările din sobă. Nu mă satur de ele, oricât le-aş privi. Au tot felul de forme şi de culori şi se mişcă liber, de parcă ar fi vii. Se nasc, se întrepătrund, se despart şi pier.

  Când nu e înnorat, ies afară şi privesc cerul. Stelele nu îmi mai dau sentimentul de neputinţă. Am ajuns să le simt ca pe ceva foarte apropiat. Fiecare străluceşte în propriul său fel. Recunosc câteva constelaţii şi le urmăresc licărirea.

  Din când în când, emit o lumină puternică, de parcă tocmai le-a venit o idee importantă. Luna e palidă şi luminoasă, şi dacă! Mi mijesc ochii, simt că aş putea să'disting fiecare stâncă de pe suprafaţa ei. În asemenea momente nu pot să mă gândesc la nimic. Doar privesc cerul nemişcat, cu răsuflarea tăiată.

  Acumulatorii de la walkman mi s-au terminat, dar faptul că am rămas fără muzică mă deranjează mai pu-ţin decât mă aŞteptam. Găsesc peste tot alte lucruri care să-i ţină locul. Ciripitul păsărilor, târâitul insectelor, susurul pârâului, foşnetul frunzelor, paşii necunoscuţi care se plimbă pe acoperiş, ploaia. Şi mai sunt şi sunetele pe care le mai aud uneori şi cărora nu le pot da un nume… Nu am observat până acum că pământul e plin de atâtea sunete naturale, proaspete, frumoase. Am trăit ignorându-le, fără să le obServ, fără să le aud. Pentru a compensa, petrec ore întregi pe prispă, cu ochii închişi, încercând să trec neobservat şi să detectez toate sunetele posibile.

  Nici pădurea nu mă mai sperie ca la început. O respect şi aproape că am ajuns să mă simt apropiat de ea. Desigur, nu mă aventurez decât pe potecile din jurul cabanei. Nu pot să mă abat de la drum. Atâta vreme cât respect regulile, nu sunt în pericol. Pădurea mă primeşte în tăcere – sau mă ignoră – şi îmi oferă o părticică din liniştea şi splendoarea ei. Dar dacă m-aş abate de la reguli, fiarele tăcerii m-ar înhăţa în ghearele lor ascuţite.

  O iau adesea pe poteca bătătorită şi mă aşez pe jos în micul luminiş, scăldat în razele soarelui. Închid ochii strâns şi primesc lumina soarelui. Ascult vântul cum trece peste vârful copacilor, fâlfâitul păsărilor şi foşnetul ferigilor. Mirosul pătrunzător al plantelor mă învăluie. În asemenea clipe, scap din chinga gravitaţiei şi mă ridic puţin de tot deasupra pământului. Plutesc uşor în aer. Fireşte, nu durează la nesfârşit. Este o senzaţie efemeră, care dispare când deschid ochii şi părăsesc pădurea, dar pentru mine este o experienţă copleşitoare. Pot să plutesc în aer.

  A plouat puternic de câteva ori, dar de fiecare dată s-a oprit repede. Vremea e schimbătoare în munţi, la această altitudine. Dacă plouă, mă dezbrac şi mă spăl cu săpun pe tot corpul. Când fac mişcare şi transpir, scot tot de pe mine şi mă întind la soare pe prispă. Stau pe scaun, absorbit în lectură şi beau mult ceai. Când se înserează, mă aşez în faţa sobei şi citesc. Manuale de istorie şi de chimie, cărţi despre folclor, mitologie, sociologie, psihologie, opere de Shakespeare. Decât să parcurg toată cartea, de la cap la coadă, încerc să citesc şi să recitesc pasajele care par mai importante, până le înţeleg. Mi se pare o metodă sigură de a acumula tot felul de cunoştinţe. Ar fi minunat să pot sta aici la nesfârşit. Raftul e plin de cărţi pe care vreau să le citesc, iar mâncare mai am încă destulă. Îmi este foarte clar totuşi că locul acesta este doar un punct de trecere. In curând va trebui să plec. Este incredibil de liniştit, de natural, e prea perfect. Nu îl merit acum. Este prea devreme – poate.

  În cea de a patra zi, înainte de prânz, apare Oshima.

  Maşina nu se aude. Vine pe drum, cu un rucsac mic în spate. Eu stau şi picotesc la soare, pe prispă, în pielea goală şi nu îi aud paşii. Probabil încearcă să-şi ascundă sunetul paşilor, mai în glumă, mai în serios. Urcă pe prispă şi mă atinge uşor pe cap. Sar speriat şi caut un prosop să mă acopăr, dar nu am niciunul la îndemână.

  — Stai liniştit. Şi eu îmi petreceam mult timp aici tolănit la soare în pielea goală. E foarte plăcut să-ţi expui la soare zonele care stau de obicei acoperite.

  Dezbrăcat, aşa, în faţa lui Oshima, simt că mi se pune un nod în gât. Părul pubian, penisul, testiculele mele sunt luminate de raze. Arată foarte fragile şi lipsite de apărare.

  Habar nu am ce să fac. Acum nu mai am cum să mă agit să mă acopăr.

  — Bună ziua. Aţi venit pe jos?

  — Vremea e superbă. Ar fi fost păcat să nu fac câţiva paşi. Am lăsat maşina la poartă şi am venit pe jos de acolo, îmi spune el, apoi ia prosopul de pe balustradă şi mi-l întinde. Mi-l înfăşor în jurul şalelor şi, în sfârşit, mă simt mai liniştit.

  Oshima fierbe apă fredonând încetişor, scoate din rucsac făină, ouă şi lapte, încinge o tigaie şi face clătite. Pune pe ele unt şi sirop. Scoate nişte salată verde, roşii şi ceapă. Cât timp prepară salata, mânuieşte cuţitul foarte atent. Mâncăm de prânz.

  — Cum au fost cele trei zile? Mă întreabă el, tăind o clătită.

  Ii vorbesc despre cât de mult îmi place să stau aici, dar ceva îmi spune să nu suflu o vorbă despre aventura din Pădure.

  — Mă bucur. Mă gândeam eu că o să-ţi placă.

  — Dar acum ne întoarcem în oraş, nu?

  — Da, ne întoarcem.

  Ne pregătim de plecare. Facem rapid curat prin cabană.

  Spălăm vasele şi le punem în dulăpior, curăţăm soba. ArunCăm apa din rezervor şi închidem butelia. Punem pe raftul cu alimente mâncarea care mai ţine şi aruncăm tot ce urmează să expire. Dăm cu mătura şi ştergem cu o cârpă de praf masa şi scaunele. Săpăm o groapă în spate şi îngropăm gunoiul. Sacii de plastic îi mototolim şi îi luăm cu noi.

  Oshima încuie cabana, iar eu mă întorc şi mai arunc o ultimă privire. Deşi a fost atât de reală cu câteva clipe în urmă, acum îmi pare o plăsmuire. După doar câţiva paşi, totul îşi pierde realismul. Chiar şi eu, cel care eram acolo acum câteva clipe, îmi par ireal. Mergem o jumătate de oră până la locul în care a lăsat maşina. Coborâm pe drum, fără să spunem nimic. Oshima fredonează mai departe, iar eu mă pierd în gânduri.

  Maşina sport verde ne aşteaptă camuflată printre copaci.

  Oshima închide porţile ca să nu intre vreun străin din greşeală (sau intenţionat), înfăşoară lanţul de două ori şi încuie cu lacăt. Îmi fixez rucsacul pe suport, ca la venire.

  Maşina are capota deschisă.

  — Înapoi la oraş!

  Încuviinţez.

  — E minunat să trăieşti singur în mijlocul naturii, dar nu e uşor să faci asta mult timp, spune Oshima, punându-şi ochelarii de soare şi centura de siguranţă.

  Mă aşez lângă el şi-mi pun centura.

  — Teoretic, nu este imposibil şi chiar sunt oameni care fac asta. Şi totuşi, într-un anume sens, natura este un lucru nenatural. Liniştea poate fi ameninţătoare. Ca să poţi accepta pe de-a întregul această contradicţie, ai nevoie de pregătire şi de experienţă. Prin urmare, deocamdată ne întoarcem în oraş, în mijlocul societăţii, al oamenilor.

  Oshima apasă pedala de acceleraţie şi maşina porneşte la vale. De data aceasta, conduce relaxat, fără grabă, bucurându-se de privelişte şi de atingerea vântului. Vântul îi flutură bretonul pe spate. În sfârşit, drumul de ţărână se termină şi începe un drum îngust, dar asfaltat. Apar case şi câmpuri de orez.

  — Apropo de contradicţii, spune dintr-odată Oshima. E ceva ce am simţit de când te-am întâlnit prima dată. Tu cauţi ceva cu înfrigurare, dar în acelaşi timp, fugi de acest lucru cât te ţin picioarele.

  — Ce anume caut?

  Oshima îşi scutură capul şi se uită încruntat în oglinda retrovizoare.

  — Nu ştiu. Era doar o impresie.

  Rămân tăcut.

  — Am să-ţi spun din experienţă că, atunci când cineva caută ceva cu înfrigurare, nu reuşeşte să găsească. Când fuge de un lucru cu toate puterile, atunci îi iese în cale.

  Generalizând, desigur.

  — Particularizând atunci, în cazul meu cum stau lucrurile? Presupunând că, după cum spuneţi, încerc să fug exact de ceea ce caut.

  — E o întrebare complicată, spune Oshima zâmbind, apoi continuă după câteva clipe: îndrăznesc să spun că, atunci când îl cauţi, lucrul respectiv nu îţi va apărea sub forma pe care o cauţi tu.

  — O predicţie cam sumbră.

  — Cassandra.

  — Cassandra?

  — O tragedie greacă. Cassandra a fost o prezicătoare, o prinţesă din Troia. Era fecioară la templu, iar Apollo a înzestrat-o cu darul de a prezice. Îi cere în schimb să aibă relaţii trupeşti cu el, dar ea refuză, el se înfurie şi o blestemă. Zeii greci ţin mai degrabă de mitologie decât de religie, adică au defecte, ca şi oamenii. Sunt iuţi la mânie, lascivi, geloşi, uituci.

  Oshima scoate din torpedo o cutiuţă cu dropsuri de lămâie şi ia unul. Îmi oferă şi mie. Iau şi eu unul şi îl bag în gură.

  — Ce fel de blestem?

  — Blestemul pe care l-a aruncat asupra Cassandrei?

  Încuviinţez.

  — Ca toate prezicerile ei să se adeverească, dar nimeni sa nu o creadă. În plus, toate prezicerile ei erau sumbre – trădări, accidente, morţi, prăbuşirea ţării. Prin urmare oamenii nu o credeau, ci o urau şi o dispreţuiau. Trebuie neapărat să citeşti tragediile lui Euripide şi ale lui Eschil, dacă nu le-ai citit încă. Zugrăvesc foarte clar probleme esenţiale cu care se confruntă şi generaţia noastră. Cu khoros.

  — Khoros?

  — Corul care apărea în tragedia greacă. Stăteau în spatele scenei, explicau la unison situaţiile, dădeau glas trăirilor personajelor şi uneori încercau să îi influenţeze.

  Foarte convenabil. Mi-ar plăcea să am şi eu un cor din ăsta în spate.

  — Puteţi să faceţi preziceri?

  — Nu. Din fericire sau din nefericire, nu pot. Dacă sun de parcă aş face numai prevestiri sumbre, e din cauză că sunt extrem de realist. Generalizez şi gândesc deductiv, de aceea ce spun eu ajunge să sune aşa. Motivul este că realitatea din jurul meu nu este altceva decât un conglomerat de prevestiri sumbre adeverite. Orice ziar ai deschide, în orice zi, dacă pui în balanţă ştirile bune cu cele proaste, e clar oricui în ce direcţie se va înclina.

  Se apropie o curbă şi Oshima trece cu grijă într-o treaptă inferioară de viteză. Este o manevră atât de delicată, încât nu simt nimic când încetineşte. Doar sunetul motorului se schimbă.

  — Dar am o veste bună, spune el. Ne-am hotărât să te primim. Vei face parte din personalul bibliotecii Komura.

  Cred că îndeplineşti cerinţele.

  Îmi întorc privirea spre el.

  — Vreţi să spuneţi că o să lucrez la biblioteca Komura?

  — Mai exact fie spus, vei face parte din ea. Acolo vei dormi, acolo vei trăi. La ora deschiderii, deschizi biblioteca, la ora închiderii, o închizi. Tu ai un trai regulat şi pari în formă, aşa că munca nu-ţi va fi o corvoadă. Insă mie sau doamnei Saeki, care nu avem putere, ne e greu şi dacă faci asta în locul nostru, ţi-am fi recunoscători. Mai sunt şi alte treburi zilnice, dar nu e nimic dificil. De exemplu, să-mi faci o cafea bună sau niscaiva cumpărături… Ţi-am pregătit o cameră. E o anexă a bibliotecii şi are şi duş. Iniţial, a fost cameră de oaspeţi, dar la noi nu vine nimeni să rămână peste noapte şi acum este complet nefolosită. O să stai acolo.

  Dacă locuieşti în bibliotecă, avantajul major este că poţi citi cât îţi place.

  — De ce…, încep eu să spun, dar îmi pierd cuvintele.

  — De ce facem asta? Motivul e foarte simplu. Eu te înţeleg pe tine, iar doamna Saeki pe mine. Eu te accept pe tine, iar doamna Saeki mă acceptă pe mine. Faptul că eşti un băiat de cincisprezece ani, fugit de acasă, despre a cărui identitate nu ştim nimic, nu este totuşi o problemă majoră.

  Până la urmă, ce zici despre a deveni o parte din bibliotecă?

  Mă gândesc o vreme, apoi spun:

  — Eu voiam să am un loc de dormit cu un acoperiş deasupra capului. Atâta tot. Mai departe de atât nu sunt în stare să mă gândesc acum. Nu înţeleg prea bine ce înseamnă să devin parte din bibliotecă, dar vă sunt extrem de recunoscător dacă îmi daţi voie să locuiesc acolo. Aşa nici nu mai am nevoie să iau mereu trenul.

  — Atunci rămâne stabilit. Te duc la bibliotecă şi o să devii parte din ea.

  Intrăm pe şosea şi lăsăm în urmă câteva oraşe. Prin faţa ochilor mi se perindă un panou publicitar imens cu reclamă la credite de consum, o benzinărie exagerat decorată ca să atragă privirile, un restaurant cu ferestre mari de sticlă, un Iove hotel în forma unui castel occidental, un magazin falimentat cu casete video, din care a mai rămas doar firmamentul, o sală depachinko1 cu o parcare mare. McDonald's.

  — Eleven, Lawson, Skylark, Denny's… Realitatea plină de zgomote ne înconjoară. Frâna pneumatică a unui tir, claxoane, gaz de eşapament. Flăcările din sobă, licăritul stelelor, liniştea din pădure, pe care le-am avut lângă mine Până nu demult, pier în depărtare. Nici nu mi le mai pot aminti prea bine.

  — Sunt câteva lucruri pe care aş vrea să le ştii despre doamna Saeki. Când era mică, mama mea a fost colegă de Şcoală cu ea şi erau foarte apropiate. Din spusele mamei mele, se pare că a fost un copil foarte inteligent. Avea note <notă>

  1 Joc de noroc foarte popular în Japonia.

  Bune, se pricepea la scris, era as la sport şi foarte bună la pian. Era cea mai bună la orice. În plus, era frumoasă.

  Sigur, încă mai este frumoasă, încuviinţez.

  — Avea un iubit încă din şcoala primară, fiul cel mare al familiei Komura. Cei doi aveau aceeaşi vârstă şi formau un cuplu frumos, ca Romeo şi Julieta. Erau rude îndepărtate.

  Locuiau aproape unul de celălalt şi oriunde mergeau, orice făceau, erau împreună. Erau atraşi unul de celălalt şi, când au crescut, au început să se iubească ca femeie şi bărbat.

  Mama îmi spunea că erau cu adevărat un singur trup şi un singur suflet.

  Cât aşteaptă la semafor, Oshima priveşte cerul. Se face verde, demarează şi trece în faţa unei cisterne.

  — Îţi aminteşti despre ce ţi-am vorbit odată în bibliotecă?

  Despre cum oamenii îşi caută cealaltă jumătate?

  — Povestea despre oamenii de trei sexe, bărbat-bărbat, bărbat-femeie şi femeie-femeie?

  — Da, povestea lui Aristofan despre cum orbecăim prin viaţă, căutându-ne cu disperare cealaltă jumătate. Doamna Saeki şi cu el nu au avut nevoie să se caute. Se găsiseră unul pe celălalt de la bun început.

  — Au avut noroc.

  — Au avut noroc, categoric. Până la un anumit punct.

  Oshima îşi trece palma peste obraz verificând cât i-a crescut barba, dar pe chipul său nu se vede nici urmă de fir de păr. E neted ca porţelanul.

  — Când a împlinit optsprezece ani, el s-a dus la facultate în Tokyo. Avea rezultate bune şi îşi dorea să urmeze un studiu de specialitate. Voia să iasă în lume. Ea a rămas la Conservator, să urmeze pianul. Suntem într-o zonă conservatoare, iar ea provenea dintr-o familie conservatoare. Fiind unicul lor copil, părinţii ei nu au vrut să o trimită la Tokyo.

  Aşa au ajuns cei doi să se despartă pentru prima dată în viaţă. Parcă însuşi Dumnezeu i-a despărţit cu securea.

  Evident, cei doi îşi scriau în fiecare zi. „E important să trecem şi prin aşa ceva, să fim despărţiţi”, îi scria el, „pentru că aşa o să realizăm cât ne preţuim reciproc şi câtă nevoie avem unul de celălalt”. Însă ea era de altă părere. Ea ştia că relaţia lor era un lucru atât de sigur, încât nu era nevoie de astfel de teste. Era o legătură predestinată, una la un milion, imposibil de distrus. Ea ştia asta, el, nu. Sau poate că o ştia şi el, dar nu putea să o accepte ca atare. Prin urmare, a plecat la Tokyo gândindu-se că, supunând-o acestui test, relaţia lor va deveni şi mai sigură. Aşa gândesc bărbaţii de cele mai multe ori.

  La nouăsprezece ani, ea a scris o poezie, a compus o melodie şi a cântat-o la pian. Melodia era melancolică, angelică, superbă, dar pe lângă ea, versurile erau simbolice, meditative, greu de înţeles. Contrastul era proaspăt. Cântecul dădea glas inimii ei care tânjea după iubitul aflat departe. Doamna Saeki l-a interpretat de câteva ori în public. Era o fire timidă, dar îi plăcea să cânte şi chiar a făcut parte dintr-o trupă de muzică folk în vremea studenţiei. Cineva care a ascultat cântecul a fpst impresionat, a făcut o casetă demo şi i-a trimis-o unei cunoştinţe, director al unei case de discuri. Acestuia i-a plăcut pe loc şi a chemat-o la studioul din Tokyo pentru a face o înregistrare.

  S-a dus la Tokyo, pentru prima dată în viaţă, şi s-a întâlnit cu iubitul ei. Între sesiunile de înregistrări, îşi găsea timp şi pentru dragoste, ca înainte. Mama spunea că aveau relaţii sexuale încă de la vârsta de paisprezece ani. Au fost precoce şi, aşa cum se întâmplă deseori cu astfel de oameni, nu au reuşit să se maturizeze cum trebuie. Rămăseseră ca de paisprezece, cincisprezece ani. Se strângeau puternic în braţe şi realizau cât de tare aveau nevoie unul de celălalt.

  Niciunul nu a fost vreodată atras de altcineva. Chiar şi când erau despărţiţi, între ei nu era loc de altcineva. Dar nu cumva te plictisesc cu povestea asta de dragoste ca de basm?

  Clatin din cap.

  — Ceva îmi spune că o să urmeze o schimbare majoră.

  — Aşa e. Răsturnarea de situaţie intră în alcătuirea oricărei poveşti. Lucrurile evoluează într-un mod neaştepatFericirea este de un singur fel, dar nefericirea e de o Varietate infinită. După cum spunea Tolstoi, fericirea este o alegorie, nefericirea, o poveste. Discul a fost pus în vânzare şi a avut mare succes, un succes dramatic. S-a vândut într-un milion, două milioane de exemplare, nu ştiu cifra exactă. În orice caz, la vremea aceea era o cifră remarcabilă. Pe supracopertă apărea o fotografie cu ea, aşezată la pian în studioul de înregistrări, zâmbind către obiectiv.

  Neputând pregăti alt cântec, pe partea B a single-ului au pus acelaşi cântec, în varianta instrumentală, pian şi orchestră. Interpretarea îi aparţinea ei şi era minunată.

  Asta se întâmpla prin 1970. Pe orice post de radio dădeai de acest cântec. Mama mi-a povestit totul. Eu nu aveam de unde să ştiu, pentru că nici nu mă născusem încă. În cele din urmă, a fost singurul ei cântec. Nu a scos nici un LP, nici un al doilea single.

  — Mă întreb dacă ştiu cântecul.

  — Asculţi mult radioul?

  Clatin din cap. Nu ascult deloc radio.

  — Atunci nu cred că l-ai auzit vreodată. N-ai avea şanse să-l auzi decât la un post de radio cu cântece vechi. Să ştii că e un cântec superb. Îl am pe un CD şi îl mai ascult uneori, când doamna Saeki nu e prin preajmă, desigur. Nu-i place deloc să se abordeze această temă. De fapt, nu-i place să se abordeze nici o temă legată de trecut.

  — Cum se numeşte cântecul?

  — Kafka pe malul mării.

  — Kafka pe malul mării?

  — Da, domnule Kafka Tamura. Acelaşi nume ca al tău.

  O coincidenţă ciudată.

  — Nu este numele meu adevărat. Tamura e adevărat, dar…

  — Dar tu ţi l-ai ales, nu?

  Încuviinţez. Da, eu mi l-am ales şi m-am hotărât de mult să-l adopt pentru noul eu.

  — Cu atât mai important, adaugă Oshima.

  Iubitul doamnei Saeki a murit la douăzeci de ani, pe când Kafka pe malul mării era în plină ascensiune. Facultatea pe care o frecventa era baricadată din cauza grevelorS-a dus cu nişte provizii pentru un prieten dinăuntru şi a sărit peste baricade. Asta se întâmpla pe la ora zece noaptea. Studenţii care ocupau clădirea l-au confundat cu unul dintre liderii adverşi (semăna foarte mult cu acesta), l-au prins şi l-au legat de un scaun, apoi l-au supus unui interogatoriu, sub acuzaţia că ar fi spion. A încercat să le explice că e vorba de o confuzie, dar de fiecare dată, aceştia l-au lovit cu bare de oţel şi bastoane. S-a prăbuşit pe podea şi l-au lovit cu bocancii. Până dimineaţa era mort. Avea capul spart, coaste rupte şi plămânii perforaţi. Îl aruncaseră la marginea drumului ca pe un leş de câine. Două zile mai târziu, la cererea facultăţii, forţele de ordine au pătruns în perimetru şi în câteva ore au înlăturat baricadele şi au arestat câţiva studenţi sub acuzaţia de crimă. Aceştia şi-au recunoscut faptele, au fost trimişi în instanţă şi, cum nu fusese o crimă premeditată, au fost găsiţi vinovaţi de ucidere din culpă şi condamnaţi la câţiva ani de închisoare.

  Moartea lui a fost complet absurdă.

  Ea n-a mai cântat niciodată. S-a încuiat în cameră şi nu a mai vorbit cu nimeni. Nu a mai răspuns nici la telefon, nu a apărut nici la înmormântare. S-a retras de la Conservator.

  După câteva luni, oamenii au observat că dispăruse din oraş. Nimeni nu ştia unde s-a dus şi ce făcea. Părinţii ei nu suflau o vorbă despre asta. Poate că nici ei nu ştiau exact unde era. Se făcuse nevăzută, ca o dâră de fum. Nici mama lui Oshima, care îi era cea mai bună prietenă, nu a reuşit să afle nimic. Se zvonea că încercase să se sinucidă prin pădurile de pe Muntele Fuji, dar că eşuase şi era internată într-un spital de boli psihice. Un cunoscut de-al unui cunoscut spunea că o întâlnise din întâmplare în Tokyo şi că avea o slujbă în domeniul editorial. Se zvonea şi că s-ar fi măritat şi că avea copii. În orice caz, toate erau doar nişte zvonuri nefondate. Aşa au trecut douăzeci de ani.

  Cert este faptul că, oriunde ar fi fost şi orice ar fi făcut, doamna Saeki nu avea probleme financiare. În contul bancar i-au intrat bani din drepturile de autor pentru Kafka pe ma, lul mării. Chiar şi după impozitare, îi rămânea o sumă considerabilă. Când cântecul era difuzat la radio sau inclus pe CD-uri cu compilaţii de muzică veche, ea încasa o sumă, nu prea mare, dar suficientă cât să-i asigure un trai retras, independent, undeva, departe. În plus, provenea dintr-o familie înstărită şi era unicul copil la părinţi.

  Douăzeci şi cinci de ani mai târziu, doamna Saeki s-a întors pe neaşteptate în Takamatsu. Motivul a fost înmormântarea mamei sale (cu cinci ani înainte, nu apăruse la înmormântarea tatălui său). A ţinut o slujbă funerară simplă, iar în scurt timp a vândut casa în care se născuse şi crescuse. Şi-a cumpărat un apartament în oraş, într-o zonă liniştită şi s-a stabilit acolo. Nu părea să mai aibă de gând să se mute în altă parte. După ceva timp, a purtat nişte tratative cu familia Komura (fiul cel mare murise, iar actualul cap al familiei era fratele mai mic cu trei ani; doamna Saeki a discutat doar cu el, dar conţinutul acestor discuţii nu se cunoaşte), în urma cărora a fost numită în funcţia de directoare a bibliotecii Komura.

  Doamna Saeki a rămas o femeie frumoasă, cu o siluetă subţire. Şi-a păstrat aspectul îngrijit şi intelectual pe care îl avea în poza de pe coperta discului, cu excepţia zâmbetului senin. Mai zâmbeşte şi acum – şi încă fermecător – dar e un surâs trecător, limitat. În jurul ei se înalţă un zid nevăzut, care îi ţine pe oameni la distanţă. În fiecare dimineaţă, se urcă în Volkswagenul Golf gri şi vine la bibliotecă, iar seara se întoarce din nou acasă, la volanul lui.

  Deşi s-a întors pe tărâmurile sale natale, nu comunică deloc cu rudele sau cu vechii prieteni. Dacă se întâlneşte cu ei din întâmplare, le vorbeşte politicos, despre lucruri obişnuite. Subiectele de conversaţie sunt însă limitate. Atunci când conversaţia se îndreaptă către evenimente din trecut

  (mai ales în cazul în care acestea o includ şi pe ea), schimbă imediat, dar cu naturaleţe, subiectul. Se adresează întotdeauna amabil şi politicos, dar fără curiozitatea sau însufleţirea obişnuită. Trăirile ei adevărate – presupunând ca are – rămân mereu ascunse bine. Cu excepţia situaţiilor în care i se cere o hotărâre pragmatică, nu îşi expune niciodată punctul de vedere. Nu vorbeşte din proprie iniţiativă, mai mult ascultă şi dă din cap. La un anumit punct, interlocutorul ei începe să se simtă neliniştit, având senzaţia că o face să piardă clipe liniştite cu vorbăria lui, că dă buzna încălţat în lumea ei frumos ordonată. În majoritatea cazurilor, senzaţia reflectă realitatea.

  În ciuda faptului că s-a întors, pentru oameni ea a continuat să fie o enigmă. A rămas o doamnă stilată, învăluită în mister. E greu să te apropii de ea. Până şi familia Komura, angajatorii ei, o privesc cu respect şi evită să se amestece în treburile sale.

  Până la urmă, Oshima a devenit asistentul ei la bibliotecă. Pe atunci nu mergea nici la şcoală, nici nu avea o slujbă. Îşi petrecea timpul singur, închis în casă, citind mult şi ascultând muzică. Cu excepţia corespondenţei prin e-mail, părea să nu aibă prieteni. Din cauza hemofiliei, făcea vizite la spitalul de specialitate, se plimba fără ţintă în Mazda lui, mergea periodic la spitalul din Hiroshima, mai stătea închis în cabana din Kochi, dar în rest nu părăsea oraşul. Cu toate acestea, nu era nemulţumit de viaţa lui. Doamna Saeki s-a întâlnit într-o zi cu mama lui şi întâmplarea a făcut să-l cunoască şi pe el. L-a plăcut de la prima vedere. Şi Oshima a plăcut-o şi s-a arătat interesat să lucreze la bibliotecă. El pare să fie singurul cu care doamna Saeki vorbeşte şi interacţionează zilnic.

  — Ceva mă face să cred că doamna Saeki s-a întors cu scopul de a lucra ca directoare la bibliotecă.

  — Da, asta e şi senzaţia mea. Cred că înmormântarea mamei sale a fost doar o ocazie bună să se întoarcă. A avut nevoie de multă convingere ca să revină într-un oraş bântuit de umbrele trecutului.

  — De ce o fi fost atât de importantă biblioteca?

  — Un motiv ar fi că acolo a trăit iubitul ei. Locuia într-o anexă a actualei biblioteci, pe locul arhivei fostei familii

  ^oniura. Era fiul lor cel mare şi avea în sânge patima Pentru lectură. În plus, avea o fire solitară, o altă caracteristică a acestei familii. De aceea, când a început gimnaziul, a cerut pentru el respectiva încăpere, separată de corpul central, dorinţă care i-a fost îndeplinită. Este de înţeles, având în vedere dragostea lor pentru cărţi. „Deci vrei să trăieşti înconjurat de cărţi? Minunat!”, au spus ei.

  Aşadar, el ducea o viaţă izolată, netulburată de nimeni şi mergea în corpul central doar la masă. Doamna Saeki îl vizita zilnic. Învăţau împreună, ascultau muzică, discutau la nesfârşit şi, probabil, dormeau îmbrăţişaţi. Era micul lor paradis.

  Oshima mă priveşte, cu ambele mâini sprijinite pe volan.

  — Acolo urmează să stai tu, Kafka. Exact în aceeaşi cameră. După cum ţi-am zis, a suferit câteva modificări când biblioteca a fost restaurată, dar e vorba de aceeaşi încăpere.

  Rămân tăcut.

  — Viaţa doamnei Saeki s-a oprit la douăzeci de ani, când a murit el. Poate chiar mai devreme, nu ştiu. Însă tu trebuie să înţelegi bine un lucru. Acel ceas îngropat în sufletul ei a rămas cu limbile îngheţate undeva la vremea aceea. Desigur, în exterior, timpul a continuat să se scurgă şi şi-a lăsat amprenta asupra ei însă, pentru ea, timpul acesta nu are nici o semnificaţie.

  — Nu are semnificaţie?

  — Ca şi cum nici nu ar exista.

  — Vreţi să spuneţi că doamna Saeki trăieşte în trecutul acela îngheţat în timp?

  — Exact. Nu vreau totuşi să o vezi ca pe un cadavru ambulant. O să înţelegi tu când o vei cunoaşte mai bine.

  6shima îşi aşază o mână pe genunchii mei. E un gest foarte natural.

  — Kafka Tamura, vine la un moment dat în viaţă un punct din care nu te mai poţi întoarce. Sunt puţine cazuri, dar există şi un punct dincolo de care nu mai poţi avansa.

  Când vine acest moment, de bine, de rău, nu putem decât să îl acceptăm ca atare, fără să protestăm. Aşa supravieţuim.

  Înainte să intrăm pe autostradă, Oshima opreşte şi ridică la loc capota, apoi pune din nou sonatele de Schubert.

  — Ar mai fi un lucru pe care vreau să-l ştii, şi anume că, într-un anumit sens, doamna Saeki are inima frântă. Sigur, şi tu, şi eu suferim, mai mult sau mai puţin. Asta e cert. În cazul doamnei Saeki, suferinţa este mult mai personală, dincolo de sensul obişnuit. Aş putea chiar spune că sufletul ei funcţionează altfel decât cel al omului de rând. Să nu îţi închipui că asta o face periculoasă. Viaţa ei de zi cu zi este perfect normală, din câte ştiu eu, mai normală decât a oricui altcuiva. Este o persoană profundă, inteligentă şi fermecătoare. Dacă apare ceva ciudat legat de ea, te rog să nu iei în seamă, atâta tot.

  — Ceva ciudat? Mă trezesc eu întrebând.

  Oshima clatină din cap.

  — Eu ţin mult la doamna Saeki. O respect. Sunt sigur că şi tu o să simţi exact acelaşi lucru faţă de ea.

  Nu este un răspuns direct la întrebarea mea, dar Oshima nu mai adaugă nimic. Schimbă viteza, apasă pedala de acceleraţie şi depăşeşte o camionetă înainte de-a intra într-un tunel.

  Capitolul 18

  Nakata dormea întins pe spate, printre nişte tufişuri. Când s-a trezit, a deschis repede ochii. Era noapte. Nu se vedeau stele. Nu răsărise nici luna, dar cerul era luminos. Mirosea puternic a iarbă şi se auzea târâitul insectelor. Părea să se afle chiar pe terenul viran pe care îl ţinuse zilnic sub observaţie. Simţea pe faţă ceva aspru şi cald. Şi-a ridicat puţin capul şi a văzut două pisici, una în stânga, cealaltă în dreapta lui, lingându-i cu înfrigurare obrajii. Erau Goma şi Mimi. S-a ridicat încet în capul oaselor şi le-a mângâiat.

  — Nakata a dormit? Le întrebă el.

  Pisicile au început să vocifereze, de parcă se plângeau de ceva, dar Nakata nu a reuşit să desluşească nici un cuvânt.

  Nu înţelegea nimic din ce îi spuneau. Nu auzea decât miorlăituri.

  — Îmi cer scuze. Nakata nu reuşeşte să priceapă ce spuneţi.

  S-a ridicat şi şi-a aruncat o privire ca să se asigure că nu era nimic în neregulă cu el. Nu-l durea nimic. Îşi mişca în voie mâinile şi picioarele. Era întuneric şi a durat ceva timp până i s-au obişnuit ochii, dar era clar că nu avea sânge nici pe mâini, nici pe haine. Hainele îi arătau la fel ca în momentul în care plecase de acasă, deloc şifonate.

  Lângă el zăcea geanta de pânză în care avea termosul şi cutia de mâncare. Şapca era îndesată în buzunarul de la pantaloni. Nakata nu mai înţelegea nimic.

  Parcă adineauri luase în mână un cuţit mare şi îl omorâse pe Johnnie Walker, „ucigaşul de pisici”, pentru a le salva pe Mimi şi pe Goma. Îşi amintea totul foarte clar.

  Senzaţia aceea îi rămăsese întipărită în palme. Nu fusese un vis. Când îl înjunghiase, sângele îl împroşcase din cap până în picioare. Johnnie Walker se prăbuşise pe podea şi murise, încovrigat. Până acolo îşi amintea. După aceea se aşezase pe fotoliu şi căzuse în nesimţire. Când s-a trezit, era pe terenul viran, printre tufişuri. Cum ajunsese până aici, când nici măcar nu ştia drumul? În plus, nu avea nici urmă de sânge pe el. Drept dovadă că nu fusese un vis, lângă el stăteau acum Mimi şi Goma. Cu toate acestea, nu înţelegea nici o frântură din ce spuneau.

  Nakata a oftat adânc. Nu reuşea să gândească clar. Asta este, putea să se gândească mai târziu. Şi-a pus traista pe umăr, a luat pisicile în braţe şi a părăsit terenul viran.

  Ajuns dincolo de gard, Mimi a început să se zvârcolească, în semn că voia să coboare. Nakata a lăsat-o pe pământ.

  — Duduie Mimi, vă puteţi întoarce singură acasă, nu?

  Locuiţi foarte aproape.

  Mimi şi-a fluturat coada cu putere, parcă în semn de încuviinţare.

  — Nakata nu prea înţelege ce s-a întâmplat şi nici de ce nu mai reuşeşte să vorbească cu dumneavoastră. Însă am izbutit să o găsesc pe micuţa Goma şi am să merg acum să i-o înapoiez familiei Koizumi. Toate lumea îi aşteaptă întoarcerea. Vă mulţumesc mult pentru tot.

  Mimi a mieunat scurt, a scuturat din coadă şi a dispărut rapid după un colţ. Nu avea sânge pe blană, lucru pe care Nakata l-a consemnat în memorie.

  Familia Koizumi a fost foarte plăcut surprinsă de întoarcerea pisicii. Era trecut de ora zece noaptea, dar copiii tocmai se spălau pe dinţi. Soţii Koizumi, care se uitau la News Station, bând ceai verde, i-au făcut lui Nakata o Primire călduroasă. Fetele în pijama s-au năpustit să ia Pisica în braţe. I-au pus repede în faţă lapte şi mâncare Pentru pisici, iar Goma a început să mănânce cu poftă.

  — Îmi cer scuze că vă deranjez la această oră târzie.

  M-aş fi bucurat să fie mai devreme, dar nu a fost la latitudinea lui Nakata.

  — Nu-i nimic. Nu vă faceţi nici o grijă, spuse doamna Koizumi.

  — Nu contează ora. Pisica aceasta este ca un membru al familiei noastre. Mă bucur enorm că aţi găsit-o. Nu vreţi să intraţi puţin, să bem un ceai împreună? Întrebă soţul.

  — Nu, nu, am să mă retrag imediat. Am vrut doar să o aduc pe Goma fără o secundă întârziere.

  Doamna Koizumi s-a retras într-un colţ şi a pregătit un plic cu onorariul, pe care soţul ei i l-a întins lui Nakata.

  — Este o nimica toată, dar vă rog să-l primiţi în semn de recunoştinţă că aţi găsit-o pe Goma.

  — Vă mulţumesc. Primesc cu plăcere, spuse Nakata luând plicul şi plecându-şi capul.

  — V-aţi descurcat de minune să o găsiţi în ciuda întunericului.

  — Povestea este lungă şi Nakata nu se simte în stare de povestit. Nakata nu este prea deştept şi nici nu se pricepe la dat explicaţii lungi.

  — Vai, dar nici nu este nevoie. Am vrea să ne putem revanşa cumva faţă de dumneavoastră, spuse doamna Koizumi. Ştiţi, mai avem nişte vinete prăjite şi castraveţi în oţet, este drept, rămase de la cină. N-aţi vrea să le primiţi, domnule Nakata?

  — Ba da, cu plăcere. Vinetele prăjite şi castraveţii în oţet se numără printre felurile mele de mâncare preferate.

  Nakata a băgat în traistă casoleta cu mâncare şi plicul cu bani şi a plecat. A luat-o spre gară cu paşi rapizi şi s-a oprit la o mică secţie de poliţie din apropierea centrului comercial. Înăuntru era un poliţist tânăr, aşezat la birou, care părea să completeze nişte acte. Avea capul gol. Şapca zăcea într-un colţ, pe birou.

  Nakata a deschis uşa şi a intrat.

  — Bună seara! Mă scuzaţi că vă deranjez.

  — Bună seara! Răspunse poliţistul. Şi-a ridicat capul din hârtii şi l-a inspectat pe Nakata. Părea un bătrânel serios şi inofensiv, venit probabil să ceară îndrumări.

  Rămas în uşă, Nakata şi-a scos pălăria şi a îndesat-o în buzunar la pantaloni. Din celălalt a scos o batistă şi şi-a suflat nasul. A împăturit-o apoi şi a pus-o la loc în buzunar.

  — Cu ce vă pot ajuta? Îl întrebă poliţistul.

  — Nakata tocmai a omorât un om.

  Poliţistul a scăpat din mână pixul pe birou şi s-a uitat la Nakata cu gura căscată. Îşi pierduse graiul.

  — Ăăă…, ia loc acolo, spuse poliţistul incredul, arătând spre scaunul din faţa biroului. Şi-a dus apoi mâna la brâu să verifice că pistolul, bastonul şi cătuşele erau la locul lor.

  — Da, răspunse Nakata şi se aşeză. Şi-a îndreptat spatele, şi-a pus mâinile pe genunchi şi l-a privit pe poliţist drept în ochi.

  — Deci… ai omorât un om.

  — Da, l-am înjunghiat cu un cuţit. S-a întâmplat de curând, spuse Nakata răspicat.

  Poliţistul a scos o coală de hârtie, a aruncat o privire la ceasul de pe perete, a notat ora şi a scris omor prin înjunghiere.

  — Mai întâi numele şi adresa.

  — Mă numesc Satoru Nakata şi adresa…

  — Un moment. Cu ce caractere se scrie numele?

  — Îmi cer mii de scuze, dar nu ştiu. Nakata nu ştie să scrie şi să citească.

  Poliţistul s-a încruntat.

  — Nu ştii să scrii şi să citeşti deloc? Nici măcar propriul nume?

  — Nu. Mi s-a spus că am ştiut până la vârsta de nouă ani, dar apoi am avut un accident şi nu mai ştiu. Nakata nu e prea deştept.

  Poliţistul a oftat şi a lăsat pixul din mână.

  — Atunci nu pot să completez declaraţia. Dacă nu ştii nici să-ţi scrii numele…

  — Îmi cer scuze.

  — Nu ai pe nimeni? Familie?

  — Sunt singur. Nu am familie. Nu am nici serviciu. Trăiesc din ajutorul pe care mi-l dă domnul prefect.

  — E târziu, ar trebui să te duci acasă şi să tragi un pui zdravăn de somn. Dacă îţi mai aminteşti ceva, vino mâine şi mai stăm de vorbă.

  Poliţistul ieşea în curând din tură şi până atunci avea de gând să-şi aranjeze toate actele. Îi promisese unui prieten să se întâlnească după terminarea serviciului la un bar din apropiere. Nu avea timp de un bătrân dus cu capul. Nakata însă a clătinat din cap, cu o privire severă.

  — Nu, domnule poliţist, Nakata vrea să spună tot acum, cât mai ţine minte. Până mâine ar putea să uite lucruri importante. Nakata s-a dus pe terenul viran din 2-chome.

  O căutam pe pisica Goma, la rugămintea doamnei Koizumi.

  Acolo a apărut dintr-odată un câine mare şi negru şi m-a dus până la o casă cu poartă mare şi o maşină neagră. Nu ştiu adresa. Nu cunosc acele împrejurimi, dar cred că e tot în sectorul Nakano. Acolo era domnul Johnnie Walker, un bărbat cu o pălărie neagră şi înaltă, foarte ciudată. În frigiderul din bucătărie erau aliniate multe capete de pisici.

  Cred că erau în jur de douăzeci. Omul prinde pisicile, le taie capul cu un ferăstrău şi le mănâncă inima. Din sufletele lor face un fluier special şi foloseşte fluierul acesta ca să adune suflete de oameni. Johnnie Walker l-a omorât pe domnul Kawamura chiar sub ochii lui Nakata. A omorât mai multe pisici. Le-a tăiat burta cu cuţitul. A vrut să le omoare şi pe micuţa Goma şi pe duduia Mimi şi atunci Nakata a luat un cuţit şi l-a ucis pe Johnnie Walker.

  Johnnie Walker mi-a cerut să îl omor, dar eu nu am vrut.

  Nu, nu. Nakata nu a mai omorât niciodată un om. Nakata a vrut doar să-l oprească pe Johnnie Walker să nu mai omoare pisici. Dar corpul meu nu m-a ascultat, s-a mişcat de unul singur. Nakata a luat un cuţit şi l-a înfipt în pieptul lui Johnnie Walker o dată, de două ori, de trei ori. Johnnie Walker a căzut pe podea, plin de sânge şi a murit. M-am umplut şi eu de sânge. M-am aşezat pe fotoliu şi cred că am adormit. Când m-am trezit era noapte şi eram pe terenul viran. Mimi şi Goma erau lângă mine. Adineauri s-a întâmplat. Am dus-o pe Goma la familia Koizumi, doamna mi-a dat vinete prăjite şi castraveţi în oţet, apoi am venit imediat aici. M-am gândit că trebuie anunţat domnul prefect.

  După ce a terminat de spus totul dintr-o răsuflare, Nakata a tras aer în piept. Nu mai vorbise niciodată atât de mult. Avea senzaţia că mintea i s-a golit cu totul.

  — Vă rog să-i transmiteţi asta domnului prefect.

  Poliţistul cel tânăr l-a ascultat pe Nakata cu o faţă uluită, fără să înţeleagă o iotă din ce îi spunea. Johnnie Walker?

  Goma?

  — Am înţeles. Am să-i transmit domnului prefect.

  — Ce bine ar fi să nu îmi taie ajutorul…

  Poliţistul s-a încruntat şi s-a prefăcut că notează ceva.

  — Am înţeles. S-a notat. „Persoana în cauză doreşte să nu i se taie ajutorul.” Asta este tot?

  — Da. Vă mulţumesc foarte mult, domnule poliţist şi îmi cer scuze pentru deranj. Vă rog să-i transmiteţi domnului prefect salutări din partea mea.

  — Am să-i transmit. Dumneata stai liniştit. Du-te acasă şi odihneşte-te, spuse poliţistul şi mai adăugă o ultimă observaţie. Apropo, spui că ai omorât un om şi că te-ai umplut de sânge, dar n-ai nici o pată pe haine.

  — Aveţi dreptate. Sincer să fiu, şi mie mi se pare foarte straniu. Nu pot să înţeleg. Nakata era plin de sânge, dar dintr-odată a dispărut. Este foarte straniu.

  — Da, e straniu, răspunse poliţistul, istovit după o zi lungă de muncă.

  Nakata a deschis uşa şi a dat să iasă, când s-a oprit şi s-a întors.

  — Nu vă supăraţi, domnule poliţist, mâine seară o să vă aflaţi cumva prin zonă?

  — Da, răspunse acesta pe un ton precaut. O să fiu aici, la muncă, şi mâine seară. De ce?

  — Ar fi bine să luaţi o umbrelă la dumneavoastră, chiar dacă o să fie senin.

  Poliţistul a încuviinţat şi s-a întors către ceasul de pe Perete. Colegul său trebuia să telefoneze dintr-un minut în altul.

  — Am înţeles. O să-mi iau umbrela la mine.

  — O să plouă cu peşti din cer, mulţi peşti. Cred că sărdele, dar s-ar putea să fie şi câţiva stavrizi.

  — Sardele şi stavrizi? Spuse poliţistul râzând. Atunci mai bine întorc umbrela pe dos, îi adun şi îi pun în oţet.

  — Stavrizii în oţet sunt unul din felurile mele preferate de mâncare, spuse Nakata cu o faţă serioasă. Dar mâine la vremea aceea, probabil că n-o să mai fiu aici.

  Când a doua zi au început să curgă din cer sardele şi stavrizi în acel colţ al sectorului Nakano, poliţistul cel tânăr s-a făcut livid la faţă. Un număr de aproximativ două mii de peşti au căzut dintre nori fără nici o avertizare. Majoritatea s-au zdrobit la impactul cu solul, dar au rămas şi unii vii, care se zvârcoleau pe străzile centrului comercial. Peştii păreau proaspeţi şi emanau miros de mare. S-au prăvălit cu zgomot peste oameni, maşini şi acoperişuri, dar cum ni păreau să cadă de la o înălţime prea mare, din fericire, nimeni nu a suferit răni grave. Şocul psihic a fost mai puternic. O cantitate mare de peşti, căzută din cer ca grindina. Era o privelişte apocaliptică.

  Poliţia a întreprins o investigaţie, dar nu a reuşit să explice de unde şi cum ajunseseră peştii în aer. Pieţele de peşte sau bărcile de pescuit nu raportaseră dispariţia unei cantităţi uriaşe de sardele şi stavrizi. Nici un avion sau elicopter nu survolase zona la acea oră. Nu se raportase formarea vreunui vârtej de apă şi nici nu părea să fie o glumă proastă. Amploarea era prea mare ca să fie o farsă.

  La cererea poliţiei, direcţia sanitară a sectorului Nakano a cules mostre şi le-a supus analizei, dar nu a descoperit nimic anormal. Erau sardele şi stavrizi din cale afară de obişnuiţi. Erau proaspeţi şi apetisanţi. Poliţia a patrulat totuşi cu o maşină cu portavoce prin care spuneau că, având în vedere provenienţa necunoscută a peştilor, există posibilitatea să conţină substanţe periculoase şi îi sfătuiau pe oameni să nu îi consume.

  S-au îmbulzit şi carurile de televiziune, deoarece era un subiect cu priză în mass-media. Reporterii au împânzit străzile comerciale şi au transmis în toată ţara ştirea acestui incident extrem de bizar. Ridicau peştii în lopată şi-i arătau.

  Au transmis şi mărturia unei gospodine lovită în cap de sardele şi stavrizi. Aripioara dorsală a unui stavrid îi tăiase obrazul. „Tot e bine că au fost sardele şi stavrizi. Dacă erau toni, ar fi fost cumplit”, a spus ea, presându-şi obrazul cu o batistă. Era o observaţie foarte potrivită în context, dar telespectatorii au izbucnit în râs. Se găsise şi un reporter mai curajos care prăjise câţiva peşti chiar acolo şi îi mânca în faţa camerei de luat vederi. „Proaspăt şi potrivit de gras.

  Păcat că nu am şi nişte ridiche rasă cu orez cald.”

  Poliţistul cel tânăr nu ştia ce să facă. Bătrânul acela – oare cum zisese că îl cheamă?

  — A prevestit că azi, spre seară, o să plouă din cer cu peşti. Sardele şi stavrizi. E exact cum a spus el… Dar eu l-am luat în râs şi nu mi-am notat nici numele, nici adresa lui. Oare ar trebui să-l înştiinţez pe şef? Cred că asta trebuie să fac. Totuşi la ce foloseşte dacă mă apuc acum să spun? Nimeni nu a fost grav rănit şi nu există nici o dovadă de infracţiune. Doar au căzut nişte peşti din cer.

  Oare şeful m-ar crede dacă i-aş spune că ieri a venit un bătrân la postul de poliţie şi a prezis că o să plouă cu sardele şi stavrizi? Nu şi-ar închipui că am luat-o razna?

  Ar umfla toată povestea şi ar râde de mine toată secţia?

  Şi mai este un lucru: bătrânul a declarat că a comis o crimă. Adică a venit să se predea, iar eu nu l-am luat în seamă. Nici măcar nu am consemnat faptul în agenda de lucru. Este o încălcare a regulamentului, care se sancţionează. Dar povestea lui era prea aiurită. Nici un alt poliţist în locul meu nu l-ar fi luat în serios. Toată ziua e un iureş aici şi se adună un munte de hârţoage de făcut. Lumea e plină de indivizi duşi cu pluta şi parcă toţi s-au vorbit să dea năvală la postul de poliţie şi să îndruge verzi şi uscate.

  E imposibil să-l iei pe fiecare în parte şi să stai de el.

  Pe de altă parte, de vreme ce prevestirea că o să plouă cu peşti (poveste în sine mai mult decât aiurită) s-a adeverit, atunci nu mai pot să consider drept scorneală nici povestea Ca ar fi omorât pe cineva – Johnnie Walker, a zis – cu un cuţit. Dacă e adevărat, atunci e cumplit! La urma urmei, am lăsat un om care a venit să-şi mărturisească o crimă să Plece acasă fără măcar să întocmesc un raport.

  Au apărut maşinile de gunoi şi au strâns peştii împrăştiaţi pe străzi, iar poliţistul cel tânăr a dirijat circulaţia.

  Accesul către centrul comercial a fost blocat, astfel încât maşinile să nu mai poată intra. Pe străzi se lipiseră solzi care nu se desprindeau nici sub jeturile de apă de la furtun.

  O vreme drumurile au rămas alunecoase şi câteva femei au derapat cu bicicleta şi au căzut. Mirosul de peşte era stăruitor, iar pisicile din zonă au forfotit toată noaptea. Poliţistul a fost atât de ocupat cu aceste treburi, încât nici n-a avut timp să se mai gândească la bătrânul cel enigmatic.

  A doua zi după ploaia de peşti, când într-o zonă rezidenţială din apropiere a fost descoperit un bărbat omorât prin înjunghiere, poliţistul a simţit că-i fuge pământul de sub picioare. Victima era un sculptor de renume şi fusese găsit mort de menajera care venea o dată la două zile. Era dezbrăcat complet şi zăcea pe podea într-o baltă de sânge.

  Decesul survenise în cursul serii, cu două zile înainte, iar arma crimei era un cuţit găsit în bucătărie. Ce mi-a spus bătrânul era adevărat, se gândi poliţistul. Măi, să fie! Am dat de naiba! Ar fi trebuit să contactez sediul şi să vină să-l ridice într-o maşină de poliţie. Şi-a recunoscut crima, deci ar fi trebuit să-l predau superiorilor şi să-i las pe ei să decidă dacă e nebun sau nu. Mi-aş fi îndeplinit întru totul îndatoririle de serviciu. Dar n-am făcut asta şi acum, că s-a ajuns aici, n-am decât să-mi ţin gura mai departe, se hotărî el.

  La vremea aceea, Nakata părăsise deja oraşul.

  Capitolul 19

  Este luni şi biblioteca e închisă. În general, e destul de liniştită, dar în zilele libere devine extrem de liniştită. Pare a fi un loc uitat de timp. Sau un loc ce-şi ţine răsuflarea, pentru ca timpul să nu îl poată dibui.

  Pe coridorul din faţa sălii de lectură, după ce treci de un semn cu „Accesul interzis cu excepţia personalului”, e o chiuvetă pentru angajaţi şi un loc în care îţi poţi prepara sau încălzi ceva de băut. E şi un cuptor cu microunde. La capătul lui dai de uşa de la camera de oaspeţi, care cuprinde o baie mică şi o debara. Are un pat de o persoană şi o noptieră pe care se află o veioză şi un ceas deşteptător. Mai e mobilată cu un birou simplu cu o veioză, o canapea în stil vechi cu husă albă şi un scrin. Într-un colţ e un frigider micuţ, de o persoană, iar deasupra lui un dulăpior pentru vase şi alimente. Pentru preparat ceva rapid, se poate folosi chiuveta de afară. În baie găsesc săpun, şampon, un uscător de păr şi prosoape. Camera este dotată cu tot ce-i trebuie unei persoane pentru o perioadă scurtă. Pe fereastra dinspre vest se văd copacii din grădină. Se înserează şi soarele care se apropie de apus străluceşte printre crengile cedrilor.

  — Când nu am chef să mai bat drumul până acasă, mai dorm aici. În rest, nu foloseşte nimeni camera asta, spune Oshima. Din câte ştiu eu, doamna Saeki nu o foloseşte deloc.

  Ceea ce înseamnă că poţi să stai liniştit, că nu te deranjează nimeni.

  Las rucsacul pe podea şi dau roată cu privirea prin cameră.

  — Ai cearşafuri pregătite şi tot ce-ţi trebuie în frigider.

  Lapte, fructe, legume, unt, şuncă, brânză etc. Nu ai cum să găteşti chestii complicate, dar poţi să-ţi faci sendvişuri sau salate. Dacă vrei o masă serioasă, poţi să comanzi sau să mănânci în oraş. Rufele trebuie să ţi le speli singur, în baie.

  Sper că nu uit nimic.

  — Doamna Saeki unde lucrează de obicei?

  — Ai văzut biroul de la etaj când ai făcut turul bibliotecii, nu? Spune Oshima arătând spre tavan. Stă mereu acolo şi scrie. Când lipsesc eu, coboară şi îmi ţine locul la recepţie.

  Dacă nu are treabă pe la parter, e mereu acolo.

  Încuviinţez.

  — Vin mâine dimineaţă înainte de zece şi îţi arăt ce e de făcut. Până atunci odihneşte-te bine.

  — Mulţumesc pentru tot.

  — My pleasure, răspunde el în engleză.

  După ce pleacă, îmi aranjez lucrurile din rucsac. Bag câteva haine în scrin, pun cămăşile şi jachetele pe umeraşe, îmi aranjez carneţelele şi instrumentele de scris pe birou, articolele de baie, în baie şi rucsacul în debara.

  Camera nu este decorată cu nimic în afara unei picturi în ulei, fixată pe perete. E un desen foarte realist, înfăţişând un băiat pe malul mării. Nu e rău deloc. Ar putea fi'opera unui pictor cunoscut. Băiatul are vreo doisprezece ani.

  Poartă o pălărie albă de soare şi e aşezat pe un mic şezlong, îşi ţine un cot sprijinit pe braţul şezlongului şi bărbia în palmă. Are pe chip o expresie abătută, dar cumva triumfătoare. Lângă el e un ciobănesc german negru, cu o atitudine protectoare. În fundal se vede marea. Mai apar şi alte siluete, dar sunt foarte mici şi nu li se distinge chipul. În larg se vede o insuliţă. Deasupra mării plutesc câţiva nori care arată ca nişte pumni încleştaţi. Este un peisaj de vară.

  Mă aşez pe scaunul de la birou şi îl privesc un timp. Am senzaţia că aud vuietul valurilor şi că disting în nări mirosul mării.

  Băiatul pictat ar putea fi cel care a locuit aici pe vremuri, cel pe care l-a iubit doamna Saeki, de o vârstă cu ea. Băiatul care s-a trezit prins în răfuiala din timpul mişcărilor studenţeşti de acum douăzeci de ani şi a fost omorât fără rost.

  N-am cum să mă asigur, dar el pare să fie. Şi peisajul cu malul mării pare să fie din zonă. Dacă am dreptate, înseamnă că tabloul înfăţişează o scenă de acum patruzeci de ani.

  Patruzeci de ani – o întreagă eternitate. Încerc să mă închipui peste patruzeci de ani, dar este ca şi cum aş încerca să-mi imaginez cum arată capătul universului.

  A doua zi, Oshima vine şi îmi arată ce trebuie făcut când se deschide biblioteca. Se descuie, se deschid ferestrele şi se aeriseşte, se dă cu aspiratorul, se şterg mesele de praf, se schimbă apa din vaze, se aprind luminile, când e nevoie, se udă grădina, iar la ora cuvenită se deschide poarta din faţă.

  La închidere, se face cam acelaşi lucru, invers. Se zăvorăsc ferestrele, se şterg din nou mesele, se sting luminile şi se închide poarta.

  — Ne e nimic de furat aici şi poate că nu e nevoie să avem atâta grijă la încuiat, dar nici mie, nici doamnei Saeki nu ne plac lucrurile lăsate la întâmplare. Preferăm să ţinem totul pe cât posibil de organizat. Aceasta este casa noastră şi o tratăm cu respect. Aş vrea să faci şi tu la fel.

  Încuviinţez.

  Mai departe, Oshima îmi arată ce să fac la recepţie, cum să-i îndrum pe vizitatori.

  — Ar fi bine să stai o vreme lângă mine şi să vezi cum se procedează. Nu e nimic complicat. Dacă apare vreo problemă, o chemi pe doamna Saeki şi se descurcă dânsa mai departe.

  Doamna Saeki ajunge înainte de ora unsprezece. Recunosc imediat huruitul caracteristic al motorului Volkswagenului Golf pe care îl conduce. Parchează maşina, intră prin sPate şi ne salută.

  — Bună!

  — Bună dimineaţa, răspundem eu şi Oshima.

  Acestea sunt singurele cuvinte pe care le schimbăm cu eaPoartă o rochie bleumarin cu mânecă scurtă şi ţine în

  °iană o jachetă de stofă. Are o geantă de umăr. Nu poartă nici un fel de bijuterii şi este foarte puţin fardată. Cu toate acestea, are ceva care te orbeşte. Îmi aruncă o privire, dă să spună ceva, dar se răzgândeşte. Schiţează un zâmbet, apoi urcă scările în tăcere.

  — Stai liniştit, îmi spune Oshima. Ştie tot despre tine şi nu e nici o problemă. Doar că nu e genul de om care să stea la taclale. Atâta tot.

  La unsprezece deschidem biblioteca, dar nu intră nimeni imediat. Oshima îmi arată cum să folosesc computerul pen tru căutări în baza de date. Este un IBM, un model foart des întâlnit în biblioteci şi sunt deja obişnuit cu ele. Ma apoi mă învaţă cum să aranjez fişele. Sosesc zilnic prin poştă câteva publicaţii noi şi completarea de mână a fişelor este una dintre însărcinări.

  La unsprezece şi jumătate apar două femei, amândouă în blugi de aceeaşi culoare şi croială. Una e mai scundă, are părul scurt, ca o înotătoare, iar cealaltă are părul împletit în coadă. Ambele poartă pantofi sport, una Nike, iar cealaltă, Asics. Cea înaltă pare să aibă vreo patruzeci de ani, iar cea scundă, treizeci. Prima poartă o cămaşă în carouri şi ochelari, iar cealaltă, o bluză albă. Au în spate câte un rucsăcel şi pe chip nişte expresii întunecate ca cerul plumburiu. Nu spun mai nimic. Oshima le ia bagajele şi ele îşi scot câte un carneţel şi un pix cu un aer morocănos.

  Inspectează fiecare raft în parte şi răsfoiesc cu înfrigurare fişele, notând câte ceva din când în când. Nu citesc nici o carte. Nici măcar nu se aşază. Arată mai degrabă a inspectori de la biroul de taxe şi impozite care verifică inventarul, decât a cititoare. Nu avem nici cea mai vagă idee cine sunt şi ce caută aici. Oshima îmi aruncă o privire cu subînţeles şi ridică din umeri. Nu prevestesc nimic bun.

  La prânz, cât timp Oshima mănâncă în grădină, îi ţin locul la recepţie.

  — Aş avea o întrebare, mă abordează femeia cea înaltă.

  Are o voce ţeapănă, ca o pâine uitată într-un dulap.

  — Desigur. Despre ce este vorba?

  Femeia se încruntă şi se uită la mine ca la un tablou strâmb.

  — Tu nu eşti elev de liceu, ceva?

  — Ba da. Fac practică aici.

  — Fii drăguţ şi cheamă pe cineva cu care să pot discuta ceva.

  Mă duc în grădină şi îl chem pe Oshima. Înghite ce are în gură cu nişte cafea, se scutură de firimiturile de pâine şi vine.

  — Cu ce vă pot ajuta? Se adresează el amiabil.

  — Facem parte dintr-o organizaţie care analizează, din perspectiva femeilor, dotarea, uşurinţa folosirii şi egalitatea accesului în cadrul instituţiilor publice de cultură de pe întreg cuprinsul Japoniei. În decurs de un an, vom vizita toate unităţile, vom inspecta toate facilităţile şi la sfârşit vom publica rezultatele într-un raport. Sunt implicate multe femei în această acţiune. Noi suntem responsabile cu această zonă.

  — Îmi permiteţi să vă întreb care este numele organizaţiei?

  Femeia scoate o carte de vizită şi i-o înmânează. Oshima o studiază cu atenţie, fără să-şi schimbe expresia feţei, o pune apoi pe birou şi îşi ridică privirea către ea cu un zâmbet desăvârşit, atât de fermecător, încât ar fi făcut orice femeie normală să roşească. Aceasta însă nu clinteşte nici o sprânceană.

  — Începând cu concluziile, din păcate, am observat în această bibliotecă anumite puncte problematice.

  — Vreţi să spuneţi din perspectiva femeilor, nu? Întreabă Oshima.

  — Da, din perspectiva femeilor, răspunde ea şi tuşeşte.

  Am dori să aflăm care este părerea consiliului de administraţie vizavi de aceste chestiuni.

  — Mă tem că nu avem o structură de organizare atât de niare. Aţi putea discuta cu mine, dacă nu vă deranjează.

  — În primul rând, aici nu există toaletă specială pentru femei. Am dreptate?

  — Aşa este. În biblioteca noastră nu există toaletă pentru femei. Este comună.

  — Cu toate că este o unitate privată, fiind deschisă publicului, în principiu ar trebui să aibă toalete separate pe sexe, nu-i aşa?

  — În principiu, sublinie Oshima, vrând parcă să confirme spusele femeii.

  — Da. Toaletele publice pot prilejui diverse tipuri de hărţuire. Din studii reiese că majorităţii femeilor le vine foarte greu să folosească toaletele comune. Acesta este, foarte clar, un semn de neglijenţă faţă de femeile care vizitează această unitate.

  — Neglijenţă, spune Oshima şi pe chip îi apare o expresie de parcă a băut din greşeală ceva amar. Se simte că nu prea îi place cum sună acest cuvânt.

  — Este o trecere cu vederea intenţionată.

  — Trecere cu vederea intenţionată, repetă el şi reflectă apoi câteva clipe asupra exprimării necioplite.

  — Ce părere aveţi despre acest aspect? Întreabă femeia cu o uşoară iritare în glas.

  — După cum veţi înţelege dacă priviţi în jur, biblioteca noastră este foarte mică. Din păcate, nu dispunem de spaţiu suficient pentru a avea toalete separate. Nici nu încape discuţie că ar fi de dorit să fie separate pe sexe, dar momentan nu am primit plângeri din partea vizitatorilor. Din fericire sau din nefericire, biblioteca noastră nu este prea aglomerată. Dacă dumneavoastră doriţi să investigaţi mai departe această problemă a toaletelor separate, v-aş sugera să mergeţi la sediul Boeing din Seattle şi să ridicaţi problema toaletelor de la bordul aeronavelor lor. Sunt cu mult mai mari decât biblioteca noastră, mult mai aglomerate şi, din câte ştiu eu, toate toaletele lor sunt comune.

  Femeia cea înaltă se încruntă şi îl scrutează cu privirea pe Oshima. Când şi-a mijit ochii, pomeţii i-au ieşit în relief şi ochelarii i s-au înălţat.

  — Noi nu investigăm aici mijloacele de transport. Ce legătură au aeronavele cu discuţia noastră?

  — Toaleta comună dintr-o aeronavă şi toaleta comună dintr-o bibliotecă nu dau naştere, în principiu, la aceleaşi probleme?

  — Noi investigăm facilităţile din cadrul instituţiilor publice. Nu am venit aici ca să discutăm despre principiiPe chipul lui Oshima flutură un zâmbet extrem de amabil-

  — A, da? Eram convins că tocmai despre principii discutam.

  Femeia îşi dă seama că undeva, a făcut o greşeală.

  Obrajii i se colorează uşor, dar nu datorită sex-appealului lui Oshima. Încearcă să-şi recapete postura.

  — În fine, problema aeronavelor nu are nici o legătură cu cazul de faţă. Vă rog să nu mai divagaţi de la dialogul nostru cu chestiuni lipsite de legătură.

  — Am înţeles. Am să las la o parte avioanele. Ne vom limita la probleme terestre.

  Femeia îl săgetează cu privirea. Inspiră adânc şi continuă:

  — Aş mai avea o întrebare, legată de gruparea scriitorilor în funcţie de sex.

  — Aşa este. Indexarea aceasta a fost făcută de predecesorii noştri. Avem de gând să o refacem, dar până acum nu am reuşit.

  — Nu avem nimic de obiectat în privinţa acestui lucru.

  Oshima îşi înclină uşor capul într-o parte.

  — Problema este că, în toate domeniile, autorii de sex masculin sunt puşi înaintea femeilor. Din punctul nostru de vedere, acesta este un tratament discriminatoriu, care încalcă principiul egalităţii între sexe.

  Oshima ia cartea de vizită, mai citeşte o dată ce scrie pe ea, apoi o pune din nou pe birou.

  — Doamnă Soga, spune el, când se striga catalogul la Şcoală, eraţi probabil înaintea doamnei Tanaka şi după doamna Sekine. Aţi avut ceva de obiectat? Aţi protestat că vreţi să fiţi strigată invers? Se supără litera G din alfabet Pentru că vine după F? Se revoltă pagina şaizeci şi opt dintr-o carte pentru că vine după şaizeci şi şapte?

  — Este cu totul altceva, spune femeia, ridicând vocea, divagaţi intenţionat de la subiect.

  La auzul acestor cuvinte, femeia scundă care îşi ia notiţe în faţa rafturilor, vine cu paşi rapizi.

  — Divaghez intenţionat de la subiect”, repetă Oshima de Parcă ar sublinia cuvintele, literă cu literă.

  — Susţineţi că nu este aşa?

  — Red herring, răspunde Oshima.

  Femeia cu numele de Soga rămâne tăcută, cu gura uşor căscată.

  — Există în engleză expresia red herring. Se referă la ceva care este foarte interesant, dar care se abate de la tema unei discuţii. Hering roşu. De unde vine această expresie, nu ştiu însă.

  — Heringi sau stavrizi, nu contează, dumneavoastră încercaţi să vă eschivaţi de la subiect.

  — Mai precis, schimb analogia. Aristotel spune că este una dintre cele mai eficiente metode oratorice. Cetăţenii din vechea Atena se amuzau zilnic cu astfel de trucuri inteligente. Mare păcat că pe vremea aceea, în Atena, în definiţia cuvântului „cetăţean” nu erau incluse şi femeile.

  — Vă bateţi joc de noi cumva?

  Oshima clatină din cap.

  — Ce vreau eu să spun este următorul lucru: dacă aveţi timp să veniţi la o mică bibliotecă particulară dintr-un mic oraş, să adulmecaţi primprejur şi să căutaţi hibe la toaletă şi la fişe, înseamnă că aţi putea găsi multe alte metode mai eficiente de asigurare a drepturilor femeilor din întreaga ţară. Noi facem tot ce ne stă în putinţă ca această bibliotecă modestă să fie pe cât se poate de folos oamenilor de aici.

  Punem la dispoziţia iubitorilor de cărţi o colecţie de volume de excepţie. Ne străduim să oferim un serviciu cât mai uman. Poate că dumneavoastră nu ştiţi, dar colecţia noastră de materiale de studiu asupra poeziei din perioada Taisho şi până la mijlocul perioadei Showa se bucură de un înalt prestigiu la nivelul întregii ţări. Desigur, există şi o serie de neajunsuri. Există şi limitări. Însă noi facem absolut tot ce ne stă în putere. În loc să vă uitaţi la lucrurile pe care nu le putem face, mai bine aţi acorda atenţie lucrurilor pe care le-am realizat. Nu asta înseamnă corectitudine?

  Femeia înaltă se uită la cea scundă, iar cea scundă la cea înaltă.

  Femeia scundă deschide atunci gura pentru prima dată.

  Are o voce ascuţită.

  — Afirmaţiile dumneavoastră nu sunt decât o încercare deplorabilă de a fugi de responsabilitate, de a evita subiectul problemei. În realitate, ca să apelez la un termen convenabil, doar vreţi să vă justificaţi într-un mod superficial. Dacă îmi permiteţi să spun, sunteţi un exemplar istoric, patetic, de masculinitate.

  — Exemplar istoric, patetic”, repetă Oshima admirativ.

  Din tonul său, se pare că i-a plăcut mult expresia.

  — Cu alte cuvinte, sunteţi un bărbat get-beget, un misogin tipic, adaugă femeia înaltă, fără a-şi mai ascunde iritarea din voce.

  — Bărbat get-beget, repetă din nou Oshima.

  Femeia scundă continuă să îl ignore.

  — Invocând nişte preconcepţii şi logica masculină de doi bani creată pentru a le menţine, coborâţi întregul gen femeiesc la cetăţeni de rang inferior şi le furaţi şi limitaţi drepturile care li se cuvin. O faceţi mai degrabă inconştient decât intenţionat, dar aşa vina este cu atât mai mare. Rămâneţi insensibili la suferinţa altora şi vă protejaţi interesele voastre de bărbaţi. Nu încercaţi nici o clipă să vedeţi în ce măsură inconştienţa voastră le provoacă rău femeilor sau societăţii. Problema toaletei sau a fişelor sunt, desigur, chestiuni minore, însă fără asemenea detalii, nu există unitate. De la ele trebuie să pornim pentru a putea înlătura această mantie de indiferenţă care învăluie societatea.

  Acestea sunt principiile mişcării noastre.

  — Şi aşa gândeşte orice femeie de neam, adaugă inexpresiv femeia înaltă.

  — Cum oare o femeie de neam ar face altfel decât mine văzând nenorocirile […]? Kl Cele două femei rămân mute ca nişte aisberguri.

  — Electra lui Sofocle. O piesă minunată! Am citit-o de nenumărate ori. În treacăt fie spus, termenul „gen” este folosit pentru a indica genul gramatical, iar în cazul diferenţierii între femei şi bărbaţi, mai corect este cuvântul <notă>

  — Sofocle, Antigona. Electra. Traducere de N. Carandino, Editura Eminescu, Bucureşti, 1974.

  „sex”. Aţi utilizat incorect cuvântul „gen”. Este doar o mică observaţie de ordin lingvistic.

  Se aşterne o tăcere îngheţată.

  — În orice caz, ceea ce susţineţi este fundamental greşit, spune Oshima liniştit, dar răspicat. Eu nu sunt un exemplar istoric, patetic, de masculinitate, un bărbat get-beget.

  — Ne-aţi putea explica în termeni simpli de ce este fundamental greşit? Întreabă femeia scundă pe un ton agresiv.

  — Fără eschivări sau etalare de cunoştinţe, adaugă cea scundă.

  — Am înţeles. Voi explica simplu şi direct, fără eschivări sau etalare de cunoştinţe.

  — Vă rugăm, spune femeia înaltă. Cealaltă dă scurt din cap, în semn de aprobare.

  — În primul şi în primul rând, eu nu sunt bărbat.

  Toţi rămânem amuţiţi. Înghit în sec şi îl privesc pe Oshima.

  — Sunt femeie, spune el.

  — Vă rugăm să lăsaţi glumele, spune femeia scundă după ce respiră o dată, dar mai mult pentru că cineva trebuia să spună ceva în acel moment, nefiind convinsă.

  Oshima scoate portofelul din buzunarul de la pantaloni, ia din el permisul de conducere din plastic şi i-l înmânează.

  Femeia citeşte ce scrie, se încruntă şi i-l dă celeilalte. Aceasta îl citeşte şi ea, ezită puţin şi se întunecă la faţă de parcă ar fi tras o carte proastă de joc, apoi i-l înapoiază lui Oshima.

  — Vrei să-l vezi şi tu? Mă întreabă el.

  Clatin din cap fără să spun nimic. Oshima pune permisul înapoi în portofel şi portofelul în buzunar. Se reazemă apoi cu mâinile de birou.

  — După cum vedeţi, din punct de vedere biologic şi legal sunt, incontestabil, femeie. Din acest motiv, afirmaţiile dumneavoastră sunt fundamental greşite. Nu mă pot încadra în definiţia de „bărbat get-beget, misogin tipic”.

  — Dar…, dă să spună femeia înaltă şi se opreşte.

  Cealaltă îşi aranjează gulerul cu mâna dreaptă, cu buzele lipite.

  — Trupul meu e constituit ca femeie, dar mental sunt în totalitate bărbat, continuă Oshima. Din punct de vedere emoţional, trăiesc ca un bărbat. Prin urmare, formula pe care aţi folosit-o, de „exemplar istoric”, poate fi corectă.

  Poate că sunt un misogin notoriu. Doar că, deşi am această constituţie, nu sunt lesbiană. Preferinţele mele sexuale se îndreaptă către bărbaţi. Cu alte cuvinte, deşi sunt femeie, sunt homosexual. Nu mi-am folosit niciodată vaginul; pentru raporturile sexuale folosesc anusul. Îmi simt clitorisul, dar nu şi sfârcurile. Nu am menstruaţie. Deci ce anume discriminez? Îmi poate spune cineva?

  Noi trei rămânem din nou fără cuvinte. Se aude o tuse uşoară, care răsună nepotrivit. Ceasul de pe perete bate cu un ticăit sec.

  — Îmi cer scuze, dar eu tocmai luam masa de prânz, spune Oshima zâmbitor. Mâneam nişte rulouri de spanac cu ton. Eram la jumătatea mesei când am fost chemat. Dacă le las prea mult afară, ar putea să mi le mănânce pisicile din vecini. Sunt foarte multe pisici în zonă pentru că vine lumea şi aruncă pisoi în pădurea de pini de la malul mării.

  Dacă îmi permiteţi, aş vrea să mă întorc la masă. Vă rog să vă simţiţi ca acasă. Biblioteca noastră este deschisă pentru toţi cetăţenii. Puteţi să faceţi ce doriţi, atâta vreme cât respectaţi regulile bibliotecii şi nu îi deranjaţi pe ceilalţi vizitatori. Puteţi să răsfoiţi ce doriţi şi cât doriţi. Sunteţi libere să scrieţi orice în raport. Pe noi nu afectează în nici un fel, indiferent ce aţi scrie. Până acum am făcut totul aşa cum am crezut noi de cuviinţă, fără sprijinul sau instrucţiunile nimănui şi avem de gând*să facem acelaşi lucru şi în continuare.

  După ce pleacă Oshima, cele două femei schimbă o privire, apoi se uită amândouă la mine. Îşi închipuie probabil că sunt iubitul lui Oshima. Eu aranjez fişele fără să spun uimic. Şuşotesc între ele în dreptul rafturilor, apoi îşi strâng lucrurile ca să plece. Au nişte expresii înţepenite. Le înmânez rucsăcelele şi nici măcar nu îmi mulţumesc.

  După un timp, Oshima se întoarce şi îmi dă două rulouri

  ^e spanac. Arată ca nişte tortilla verzi umplute cu legume Si ton, acoperite cu sos alb. Le mănânc pe post de masă de Prânz. Fierb apă şi îmi fac şi un ceai Earl Grey.

  — Tot ce am spus mai devreme e adevărat, îmi zice Oshima după ce mă întorc de la masă.

  — Deci la asta v-aţi referit când mi-aţi spus că sunteţi o persoană ciudată?

  — N-o spuneam ca să mă laud, dar sper că eşti de acord că nu exageram deloc, nu?

  Încuviinţez.

  Oshima râde.

  — Din punct de vedere al sexului, sunt femeie, însă nu am sânii mari şi nici menstruaţie. Dar nu am nici penis, testicule sau barbă. Pe scurt, n-am nimic. Sunt pe cât se poate de aerisit. Probabil că nu ai cum să înţelegi ce înseamnă asta.

  — Probabil.

  — Uneori, nici eu nu mai înţeleg. Până la urmă ce sunt?

  Eu ce sunt?

  Clatin din cap.

  — Dacă e pe aşa, nici eu nu prea ştiu ce sunt.

  — Clasica criză de identitate, încuviinţez.

  — Dar cel puţin tu ai o idee, cât de cât. Eu n-am.

  — Să ştiţi că eu vă plac orice aţi fi, spun eu.

  Este prima dată în viaţa mea când declar aşa ceva. Mă înroşesc la faţă.

  — Îţi mulţumesc, spune el punându-mi o mână pe umăr.

  Este foarte clar că sunt puţin altfel faţă de toată lumea, dar în fond sunt tot om. Aş vrea să înţelegi asta. Nu sunt un monstru, ci un om obişnuit. Simt şi mă comport la fel ca oricine altcineva. Însă, uneori, percep această mică diferenţă ca pe un abis. Desigur, în privinţa acestui lucru, chiar n-ara ce să fac.

  Oshima ia de pe birou creionul lung şi ascuţit şi îl priveşte. Creionul arată ca o prelungire a sa.

  — M-am gândit că ar trebui să-ţi dezvălui acest lucru cât mai repede posibil. Preferam să auzi totul direct, din gura mea, decât de la altcineva. Azi mi s-a părut o ocazie bună.

  Nu pot să spun că a fost o experienţă prea plăcută, nu?

  Încuviinţez.

  — Fiind aşa cum sunt, să ştii că am fost supus la nenumărate discriminări, în nenumărate feluri. Numai cei care au trecut prin aşa ceva pot înţelege ce înseamnă discriminarea şi cât de adânc te poate răni. Suferinţa este diferită pentru fiecare în parte şi lasă propria ei cicatrice. Cred că şi eu îmi doresc corectitudine şi imparţialitate la fel de mult ca oricare altul. Dar şi mai sătul sunt de oamenii lipsiţi de imaginaţie, de acei „oameni găunoşi” ai lui T. S. Eliot. Sunt oameni care îşi umplu acea parte găunoasă, lipsită de imaginaţie, cu paie reci şi merg mai departe fără măcar să bage de seamă şi care încearcă să-şi impună insensibilitatea asupra celorlalţi aruncând cuvinte goale. Pe scurt, oameni precum cele două de mai devreme.

  Oshima oftează şi învârte creionul între degete.

  — Homosexual, lesbiană, heterosexual, feministă, porc fascist, comunist, Hare Krishna, pentru mine nu contează.

  Nu mă interesează ce steag arborează. Ce nu pot eu să suport sunt aceşti indivizi goi. Când sunt pus în faţa lor, simt că nu mai pot să rabd şi spun lucruri de la care ar trebui să mă abţin. Mai devreme ar fi trebuit să le las în pace şi să nu mă afecteze ce spuneau. Sau aş fi putut să o chem pe doamna Saeki şi să las totul în seama ei. S-ar fi descurcat cu ele zâmbind. Dar nu pot. Spun şi fac lucruri de care nu e nevoie. Nu mă pot abţine. Este unul dintre punctele mele slabe. Şi ştii de ce e un punct atât de slab?

  — Pentru că, dacă aţi sta să luaţi în serios fiecare om fără imaginaţie, nu v-ar ajunge o viaţă întreagă.

  — Exact, spune Oshima şi îşi apasă uşor tâmpla cu guma de la creion. Chiar aşa e. Uite, Kafka Tamura, ţine minte un lucru. Cei care l-au omorât pe iubitul din copilărie al doamnei Saeki erau astfel de indivizi. Intoleranţa, mintea îngustă, lipsa de imaginaţie. Teoriile absurde, limbajul de lemn, idealurile uzurpate, sistemul înţepenit. Acestea sunt lucrurile de care mă tem cu adevărat. Le detest şi îmi este groază de ele. Ce e bine şi ce e rău – sigur, e şi asta o Problemă foarte importantă, dar o astfel de eroare de judecată, în cele mai multe cazuri, nu e ireparabilă. O poţi îndrepta, atâta vreme cât ai curajul să recunoşti că ai greşit.

  Însă mintea îngustă, lipsa de imaginaţie, intoleranţa sunt ca nişte paraziţi. Îşi schimbă gazda, îşi schimbă forma şi se perpetuează la nesfârşit. Sunt fără speranţă şi nu am de gând să le permit să intre aici.

  Oshima arată cu creionul spre rafturile de cărţi, dar se referă la întreaga bibliotecă.

  — Aş vrea să pot râde în voie de lucrurile astea şi să le las să treacă pe lângă mine.

  Capitolul 20

  Când şoferul camionului frigorific l-a lăsat pe Nakata în parcarea din zona de servicii Fujigawa de pe autostrada Tomei, era deja trecut de ora opt seara. Nakata şi-a luat Traista şi umbrela şi a coborât de pe scaunul înalt de lângă şofer.

  — Sper să găseşti altă maşină de aici, îi zise şoferul scoţând capul pe geam. Întreabă în jur şi trebuie să dai măcar de una.

  — Vă mulţumesc mult. L-aţi ajutat enorm pe Nakata.

  — Ai grijă, zise şoferul, apoi ridică mâma şi plecă.

  Fu-ji-ga-wa, spusese şoferul. Nakata nu avea nici cea mai vagă idee unde este Fujigawa. Ştia doar că ieşise din Tokyo şi că se îndrepta către vest, puţin câte puţin. O ştia instinctiv, chiar dacă nu avea busolă şi nu putea să citească hărţi. De aici trebuia să ia altă maşină care mergea spre vest.

  I se făcuse foame şi s-a hotărât să mănânce un ramen1.

  S-a gândit că ar fi mai bine să nu se atingă acum de onigiri şi de ciocolata din geantă, ci să le păstreze în caz de urgenţă. Neputând să citească, i-a luat mult timp până a înţeles care era sistemul. Înainte să intre în restaurant, trebuia să cumpere un tichet de masă. Acestea erau puse în vânzare la un automat şi Nakata s-a văzut nevoit să ceară ajutor. „Am vederea foarte slabă şi nu văd să citesc”, a spus el şi atunci o femeie între două vârste a băgat în locul lui banii în aparat, a apăsat butonul şi i-a înmânat restul. Nakata învăţase din experienţă că e mai bine să ascundă faptul că <notă>

  1 tip de supă cu tăiţei chinezeşti.

  Nu ştia să citească, pentru că, dacă o spunea, uneori lumea se uita la el ca la o arătare.

  Şi-a pus apoi geanta pe umăr, şi-a luat umbrela şi a intrat în vorbă cu oamenii din jur care aduceau a şoferi de camion. „Eu mă îndrept către vest, puteţi să mă luaţi şi pe mine cu maşina?” întreba el înjur. Oamenii îl priveau, se uitau la cum era îmbrăcat, apoi clătinau din cap. Era ciudat să vezi un bătrân făcând autostopul şi ei se fereau instinctiv de tot ce era ciudat. Îi răspundeau că le pare rău, dar firma la care lucrează le interzice să ia persoane străine în maşină.

  Durase destul de mult să ajungă din Nakano pe autostradă. Nakata nu mai ieşise niciodată din cartierul său şi nu ştia nici unde se află intrarea pe autostrada Tomei.

  Pentru autobuzele orăşeneşti, dacă avea nevoie, putea folosi permisul special, dar cu metroul sau trenul, unde trebuia să cumpere bilet, nu mersese niciodată singur.

  Îndesase în geantă nişte schimburi, articole de baie şi ceva de mâncare, pusese cu grijă în borseta de brâu banii ascunşi sub rogojină, îşi luase umbrela cea mare şi la ora zece dimineaţa ieşise din casă. „Nu vă supăraţi, cum aş putea să ajung până la autostrada Tomei?” îl întrebase el pe şoferul autobuzului, dar acesta îl luase în râs.

  — Autobuzul ăsta nu merge decât până la staţia Shinjuku. Autobuzele orăşeneşti nu circulă pe autostradă.

  Trebuie să iei un expres.

  — De unde aş putea lua un expres care circulă pe autostrada Tomei?

  — De la staţia Tokyo, spuse şoferul. Mergi acum până la Shinjuku, iei trenul până la staţia Tokyo, îţi cumperi de acolo un bilet cu loc şi te urci în expres. Aşa ajungi pe autostrada Tomei.

  Nakata nu a prea înţeles, dar a mers cu acel autobuz până la staţia Shinjuku. Acolo a descoperit un oraş uriaşErau atât de mulţi oameni pe stradă, încât de-abia putea sa meargă. Erau o groază de trenuri şi Nakata nu avea nici cea mai vagă idee pe care trebuia să-l ia ca să ajungă la staţia Tokyo. Evident, nu putea să se ghideze după indicatoare.

  Le-a cerut îndrumări câtorva oameni, dar explicaţiile lor erau prea rapide şi prea complicate, pline de substantive proprii pe care nu le mai auzise niciodată şi pe care nu reuşea să le ţină minte. E ca şi cum aş vorbi cu domnul Kawamura, şi-a zis Nakata în sinea lui. O variantă era să întrebe la o secţie de poliţie, dar îi era teamă să nu fie luat drept un bătrân senil şi să fie reţinut (lucru care i se mai întâmplase o dată). Învârtindu-se prin jurul gării, a simţit că i se face rău de la aerul poluat şi de la gălăgie. A apucat-o pe o străduţă mai puţin populată şi a ajuns la un mic parc amenajat în mijlocul unui complex de zgârie-nori, unde s-a aşezat pe o bancă.

  Nakata a stat acolo mult timp, complet pierdut. Din când în când mai spunea câte ceva ca pentru sine şi îşi freca cu palma părul tuns scurt. În parc nu era nici o pisică. A apărut un corb care a început să răscolească prin coşurile de gunoi. Nakata şi-a ridicat de câteva ori privirea spre cer ca să vadă pe unde era soarele. Din cauza gazelor de eşapament, cerul avea o culoare stranie.

  La ora prânzului, oamenii care lucrau în clădirile apropiate au ieşit în parc să mănânce. Nakata a mâncat şi el chiflele cu gem de fasole pe care şi le luase la pachet şi a băut ceai din termos. Pe banca de lângă el stăteau două tinere şi Nakata le-a întrebat cum să ajungă la autostrada Tomei. Cele două i-au spus acelaşi lucru ca şoferul de autobuz, şi anume să ia un tren de pe linia Chuo până la staţia Tokyo, iar de acolo un expres.

  — Am încercat să fac asta, dar nu am reuşit, le spuse el smcer. Nakata nu a mai ieşit până acum din sectorul Nakano. Nu ştiu cum să iau trenul, pot să merg doar cu autobuzul. Nu ştiu să citesc şi nu pot să-mi cumpăr bilet.

  Am ajuns până aici cu autobuzul, dar nu izbutesc să merg mai departe.

  Fetele au fost uimite la auzul acestor cuvinte. Nu ştie să citească? Pe de altă parte, părea să fie un bătrânel inofensiv, Zâmbea şi era îmbrăcat îngrijit. Umbrela cea mare era cam nelalocul ei, având în vedere că vremea era frumoasă, dar nu arăta a boschetar. Avea trăsături plăcute şi o privire luminoasă.

  — Dumneata chiar n-ai mai ieşit niciodată din sectorul Nakano? Îl întrebă bruneta.

  — Nu, niciodată. Dacă mă pierd, nu m-ar căuta nimeni.

  — Şi nu ştii să citeşti, zise fata vopsită şaten.

  — Nu, nu ştiu deloc să citesc. Cunosc numerele mai simple, dar nu ştiu să socotesc.

  — Atunci e greu să iei trenul.

  — Da, este foarte greu, pentru că nu pot să-mi cumpăr bilet.

  — Dacă am avea timp, te-am duce până la gară şi te-am urca în tren, dar în curând trebuie să ne întoarcem la lucru.

  Ne pare rău, dar chiar nu avem timp să ajungem până la gară.

  — Vai, vă rog, nu vă cereţi scuze. O să se descurce Nakata cumva şi singur.

  — Auzi, zise bruneta, nu zicea Togeguchi de la vânzări că se duce azi la Yokohama?

  — Da, aşa a zis. Cred că putem să-l rugăm pe el. E cam taciturn, dar nu-i băiat rău, răspunse şatena.

  — Dacă nu ştii să citeşti, mai bine faci autostopul, îl sfătui bruneta.

  — Autostopul?

  — Adică să rogi un şofer să te ia cu maşina. De obicei tirurile te iau, maşinile mici nu prea.

  — Tiruri şi maşini mici… Nakata nu ştie asemenea lucruri complicate.

  — Ei, dacă încerci, te descurci dumneata cumva. Am făcut şi eu autostopul pe vremea studenţiei. Şoferii de camion au fost toţi foarte amabili.

  — Chiar aşa, până unde vrei să ajungi pe autostradă?

  — Nu ştiu.

  — Nu ştii?

  — Nu. Odată ajuns acolo, o să-mi dau eu seama. Deocamdată o iau spre vest pe autostrada Tomei. Mai departe o să mă gândesc la vremea aceea. În orice caz, trebuie s-o apuc spre vest.

  Fetele au schimbat o privire, dar felul în care vorbea Nakata avea ceva foarte convingător. L-au plăcut pe acest bătrânel. După ce au terminat de mâncat, au aruncat resturile la coş şi s-au ridicat.

  — Vino după noi. Cred că putem să te ajutăm cumva, spuse bruneta.

  Nakata le-a urmat şi au intrat într-o clădire uriaşă din apropiere. Nu mai fusese niciodată într-o clădire atât de mare. Fetele i-au spus să se aşeze pe o bancă de la recepţie şi, după ce au schimbat câteva cuvinte cu femeia de acolo, l-au rugat să le aştepte puţin şi au dispărut într-unui din nenumăratele lifturi aliniate în hol. Nakata stătea cu umbrela strânsă în mână şi cu geanta în braţe. Prin faţa lui treceau bărbaţi şi femei care se întorceau din pauza de masă. Şi aceasta era o privelişte cum nu mai văzuse nicicând. Cu toţii erau îmbrăcaţi frumos, de parcă se vorbiseră.

  Aveau cravată la gât, genţi sclipitoare sau pantofi cu toc.

  Toţi se îndreptau cu paşi rapizi în aceeaşi direcţie. Nakata nu avea nici cea mai vagă idee ce puteau face atâţia oameni adunaţi acolo.

  În cele din urmă, cele două fete au apărut însoţite de un bărbat înalt şi subţirel, cu cămaşă albă şi cravată în dungi, pe care i l-au prezentat.

  — Acesta este Togeguchi şi tocmai se pregăteşte să plece spre Yokohama. A zis că te ia cu el. O să te lase în parcarea Kohoku şi de acolo trebuie să găseşti altă maşină. În orice caz, dacă spui că mergi spre vest şi găseşti pe cineva să te ia, când opriţi pe undeva, fă-i cinste şoferului cu ceva de mâncare, ca mulţumire, îl sfătui şatena.

  — Ai bani destui pentru masă? Îl întrebă bruneta.

  — Da, Nakata are bani destui.

  — Uite, Togeguchi, domnul Nakata e o cunoştinţă de-a Noastră. Te rog să fii amabil cu dânsul.

  — Dacă şi voi o să fiţi cu mine…, zise tânărul timid.

  — Mai vedem, răspunse bruneta.

  La plecare, cele două i-au dat lui Nakata nişte onigiri şi o ciocolată.

  — E un mic cadou de despărţire. Să ai ce mânca dacă ţi se face foame, îi spuseră ele.

  — Vă mulţumesc din suflet. Nu cred că am cum să vă răsplătesc pentru cât aţi fost de amabile. O să mă rog să aveţi parte numai de lucruri bune.

  — Sper să-ţi fie ascultate rugăciunile, spuse şatena şi bruneta chicoti.

  Togeguchi l-a urcat pe Nakata într-o Toyota Hiace şi a intrat pe autostrada Târnei. Drumul era aglomerat şi au avut mult timp să stea de vorbă. Şoferul era sfios şi la început nu prea a deschis gura, dar odată ce s-a obişnuit cu prezenţa lui Nakata, a monopolizat toată conversaţia. Avea multe de povestit şi a simţit că poate să-i vorbească deschis bătrânului, pentru că nu avea să îl mai întâlnească vreodată. I-a spus că se despărţise cu câteva luni în urmă de logodnica sa, că ea îşi găsise pe altcineva cu care se vedea de multă vreme, fără ştirea lui; că nu se înţelegea deloc cu şeful lui şi se gândea chiar să-şi dea demisia; că părinţii lui divorţaseră pe când era în gimnaziu şi mama lui se recăsătorise foarte repede, cu un terchea-berchea; că îi împrumutase unui bun prieten o sumă mare de bani, iar acesta nu dădea vreun semn că ar avea de gând să i-i dea înapoi; că studenţii din apartamentul vecin ţineau muzica tare până noaptea târziu şi din cauza lor nu putea să doarmă.

  Nakata îl asculta cu atenţie, dădea din cap din când în când şi îşi mai exprima câte o părere. Când maşina a intrat în parcarea Kohoku, Nakata ştia tot ce era de ştiut despre acest tânăr. Erau multe lucruri pe care nu le înţelesese prea bine, dar, în mare, şi-a dat seama că Togeguchi era un tânăr nefericit care îşi dorea o viaţă împlinită, dar care dădea mereu de necaz.

  — Vă mulţumesc mult că m-aţi adus până aici. Mi-aţi fost de mare ajutor.

  — Mă bucur că am făcut drumul împreună, domnule Nakata. Mulţumită dumneavoastră, m-am mai răcorit puţin. Mi-a făcut bine să pot vorbi cu cineva, pentru că până acum n-am reuşit să vorbesc cu nimeni. Sper că nu v-am supărat prea mult cu toate problemele mele.

  — Nici vorbă. Mă bucur că am stat de vorbă cu dumneavoastră, domnule Togeguchi. Nu m-aţi supărat cu nimic.

  Sunt convins că de acum încolo veţi avea parte de lucruri bune.

  Tânărul a scos o cartelă de telefon din portofel şi i-a dat-o lui Nakata.

  — V-o dau dumneavoastră. Este făcută de firma la care lucrez. Îmi pare rău că nu vă pot oferi altceva drept cadou la despărţire.

  — Vă mulţumesc, spuse Nakata, luă cartela de telefon şi o puse cu grijă în portofel. El nu dădea niciodată telefon şi nici nu ştia cum se foloseşte cartela, dar s-a gândit că nu e frumos să refuze.

  Acestea se întâmplau la ora trei după-amiaza.

  A durat o oră întreagă până să găsească un şofer de camion care să-l ducă la Fujigawa. Şoferul conducea un camion frigorific în care transporta peşte proaspăt. Era trecut de patruzeci de ani şi era mare de statură. Avea burtă şi braţe groase, ca nişte buşteni.

  — Nu te deranjează dacă pute a peşte?

  — Lui Nakata îi place peştele.

  — Eşti cam ciudat, îi zise şoferul râzând.

  — Da, mi s-a mai spus.

  — Mie îmi plac oamenii ciudaţi. La lumea în care trăim, mai degrabă nu poţi avea încredere în tipii care arată şi trăiesc normal.

  — Da?

  — Da, da. Asta e opinia mea.

  — Nakata nu are prea multe opinii. Pot spune totuşi că ln*i place tiparul.

  — E şi asta o opinie, că îţi place tiparul.

  — Tiparul poate să fie o opinie?

  — Da. A spune că îţi place tiparul e o opinie excelentă.

  În acest ritm au ţinut-o până la Fujigawa. Pe şofer îl chema Hagita.

  — Nea Nakata, matale ce crezi că o să se aleagă de lumea asta? Îl întrebă şoferul.

  — Îmi cer mii de scuze, dar Nakata nu e prea deştept şi nu ştie nimic despre asemenea lucruri.

  — A avea o opinie şi a nu fi deştept sunt două lucruri diferite.

  — Dar, domnule Hagita, dacă nu eşti deştept, nu eşti în stare să gândeşti.

  — Dar dumneata ai zis că-ţi place tiparul, nu?

  — Da, tiparul este unul dintre felurile de mâncare preferate ale lui Nakata.

  — Asta este o relaţie.

  — Poftim?

  — Îţi place orezul cu pui şi ou?

  — Da, şi acesta este unul dintre preferatele mele.

  — O nouă relaţie. Dacă aduni mai multe relaţii, apare sensul. Cu cât aduni mai multe, cu atât sensul devine mai profund. Poate să fie tipar, orez cu pui şi ou, meniu fix cu peşte prăjit, orice. Înţelegi?

  — Nu înţeleg prea bine. Vă referiţi la lucruri legate de mâncare?

  — Nu e vorba doar de mâncare. E valabil şi pentru trenuri sau împărat.

  — Nakata nu poate călători cu trenul.

  — Foarte bine. Ce vreau eu să spun e că atât cât trăieşte omul, se nasc înţelesuri între toate lucrurile din jurul său, oricare ar fi ele. Esenţial este dacă ele apar în mod natural sau nu. Nu mă refer la a fi deştept sau nu, ci doar la lucrurile pe care le vezi sau nu cu propriii tăi ochi.

  — Dumneavoastră sunteţi foarte deştept.

  Hagita râse în gura mare.

  — Vezi, asta spuneam, că nu are legătură cu deşteptăciunea. Eu nu-s cine ştie ce deştept. Pur şi simplu am propriul meu mod de gândire şi de aceea toată lumea mă consideră enervant şi mă ia la rost. Dacă încerci să gândeşti cu capul tău, îi calci imediat pe nervi pe ceilalţi.

  — Nakata încă nu prea pricepe, dar parcă era o legătura între faptul că îmi place tiparul şi faptul că îmi place orezul cu pui şi ou.

  — Pe scurt, da. Între dumneata ca persoană şi lucrurile cu care interacţionezi se creează legături. La fel, apare o legătură şi între tipar şi orez. Dacă lărgim schema asta de conexiuni, se nasc în mod natural legături şi între dumneata şi capitalişti sau între dumneata şi proletariat.

  — Pro…'

  — Proletariat, spuse Hagita desprinzându-şi palmele uriaşe de pe volan şi arătându-i-le lui Nakata, căruia i s-au părut cât nişte mănuşi de baseball. Oamenii care muncesc din greu, cu sudoarea frunţii, alcătuiesc proletariatul. Cei care, spre deosebire de ei, stau pe scaun, aruncă cu ordine în stânga şi-n dreapta fără să se mişte din loc şi câştigă de o sută de ori mai bine decât mine sunt capitaliştii.

  — Nakata nu ştie nimic despre capitalişti. Nakata e sărac şi nu cunoaşte oameni importanţi, doar pe domnul prefect din Tokyo. Domnul prefect este şi dânsul capitalist?

  — Păi, da. În general, prefecţii sunt un fel de câini de pază ai capitalismului.

  — Domnul prefect este câine? Întrebă Nakata amintindu-şi de dulăul negru care îl dusese la Johnnie Walker şi suprapunându-l peste imaginea prefectului.

  — Colcăie lumea de câini din ăştia. Sunt nişte potăi.

  — Po-tăi?

  — Da, potaie, potăi.

  — Şi există cumva şi pisici capitaliste?

  Hagita izbucni într-un hohot de râs.

  — Nea Nakata, tare ciudat mai eşti! Îmi placi la nebunie.

  Auzi, pisici capitaliste! O opinie cu totul şi cu totul unică.

  — Domnule Hagita?

  — Da?

  — Nakata e sărac şi în fiecare lună primea un ajutor de la domnul prefect. A fost cumva un lucru rău?

  — Cât primeai?

  Nakata i-a spus şi acesta a clătinat din cap, şocat.

  — E imposibil să te descurci în ziua de azi doar cu atâta.

  — Nici vorbă. Nakata nu foloseşte mulţi bani. Pe lângă aJutor, căutam pisicile dispărute de prin vecini şi primeam bani în schimb.

  — Aha, detectiv de pisici profesionist? Zise Hagita impresionat. Am dat-o naibii! Chiar eşti un om cu totul aparte.

  — Sincer să fiu, eu pot să vorbesc cu pisicile, se destăinui Nakata dintr-odată. Înţeleg ce vorbesc şi aşa izbutesc să dau de urma celor rătăcite.

  Hagita încuviinţă.

  — Înţeleg. Pe matale chiar te cred în stare de aşa ceva.

  Nu mă miră.

  — Dar de ceva timp nu mai pot să vorbesc cu dânsele şi mă întreb de ce.

  — Nea Nakata, lumea se schimbă de la o zi la alta. Vine dimineaţa, dar lumea nu mai e aceeaşi de ieri. Dumneata nu mai eşti acelaşi Nakata de ieri. Înţelegi?

  — Da.

  — Se schimbă şi relaţiile – cine e capitalist şi cine proletar, cine e de dreapta şi cine de stânga. Revoluţia informaţiei, bursa de valori, bunurile lichide, restructurarea profesională, firmele multinaţionale – ce e bine şi ce e rău?

  Linia de demarcaţie a ajuns să dispară. Poate că şi din cauza asta nu mai poţi să vorbeşti cu pisicile.

  — Nakata nu ştie decât care este diferenţa între stânga şi dreapta. Adică, aceasta este stânga, iar aceasta dreapta, nu?

  — Exact, încuviinţă Hagita. E foarte bine.

  Cei doi s-au oprit la un restaurant dintr-o zonă de servicii şi au luat masa. Hagita a comandat două porţii de tipar şi a achitat el nota. Nakata a insistat să plătească el, în semn de mulţumire că l-a luat cu maşina, dar Hagita a scuturat din cap.

  — Nu, nu. Eu nu sunt bogat, dar nici atât de rupt încât să te las să-mi faci cinste din pomana pe care ţi-o dă prefectul.

  — Vă mulţumesc şi vă sunt recunoscător, acceptă Nakata.

  S-a învârtit o oră întreagă printre şoferi, întrebând în stânga şi în dreapta, dar nu a găsit pe nimeni să îl ia. Cu toate acestea, Nakata nici nu s-a impacientat şi nici nu s-a pleoştit. Pentru el, timpul se scurgea într-un ritm foarte lent. Sau nu se scurgea deloc.

  Ca să-şi mai schimbe starea de spirit, a ieşit să se plimbe puţin. Cerul era senin, iar luna se vedea foarte clar. S-a învârtit prin parcare, ciocănind cu vârful umbrelei în asfalt.

  Camioanele uriaşe se odihneau în linişte, ca nenumărate animale aliniate umăr la umăr. Unele aveau vreo douăzeci de roţi, înalte cât un stat de om. Nakata s-a lăsat un timp furat de această privelişte. Atât de multe maşini şi atât de mari, străbăteau drumurile la ora aceasta târzie? Oare ce transportau pe platforme? Nakata nu reuşea să-şi imagineze. Oare dacă ar putea desluşi fiecare literă înscrisă pe containere ar afla ce se află înăuntru?

  După o vreme a zărit spre capătul parcării, unde siluetele maşinilor se împuţinau, un grup de vreo zece motociclete.

  Lângă ele erau câţiva tineri care strigau ceva la unison.

  Stăteau în cerc, în jurul a ceva. Curios, Nakata s-a decis să meargă până acolo. Poate că găsiseră vreun lucru ciudat.

  Apropiindu-se, a văzut că tinerii se strânseseră în jurul cuiva, pe care îl băteau şi îl loveau cu picioarele. Majoritatea erau neînarmaţi, dar unul dintre ei avea un lanţ. Mai era unul care ţinea în mână un baston negru, ca cele din dotarea poliţiştilor. Mai toţi erau vopsiţi şaten sau blond. Purtau cămăşi cu mânecă scurtă descheiate, tricouri sau maiouri, iar câţiva aveau tatuaje pe umăr. Cel căzut, pe care îl băteau, era tot un tânăr, care arăta la fel ca ei. Când Nakata s-a apropiat, ciocănind cu umbrela în asfalt, câţiva s-au întors şi l-au fulgerat cu privirea, dar văzând că era doar un bătrânel inofensiv, şi-au lăsat garda.

  — Tataie, hai, fugi de-aici! Îi zise unul.

  Nakata a continuat să se apropie, netulburat. Tânărului căzut părea să-i curgă sânge din gură.

  — Ii curge sânge. Din asta se moare, spuse el.

  Luaţi prin surprindere, o vreme niciunul nu a spus nimic.

  — Măi, tataie, ia vezi că te caftesc şi pe tine de te las lat, zise până la urmă cel cu lanţul. Ce mi-e unul, ce-mi sunt doi.

  — Nu e voie să omori fără motiv, răspunse Nakata.

  — Nu e voie să omori fără motiv, îl imită unul dintre ei şi ceilalţi izbucniră în râs.

  — Avem noi motivele noastre şi nu-i treaba ta dacă îl omoram sau nu. Hai; ia-ţi umbrela aia tâmpită şi cară-te până nu vine ploaia, se băgă un altul.

  Băiatul de pe jos a început să se mişte şi un individ tuns chilug l-a lovit cu putere în coaste cu bocancii grei.

  Nakata a închis ochii. Simţea cum înăuntrul său ceva începe încet să clocotească, lucru pe care nu îl putea înfrâna.

  L-a trecut un val uşor de greaţă. Amintirea momentului în care l-a înjunghiat pe Johnnie Walker a reînviat dintr-odată în mintea sa. Simţea încă în mâini senzaţia lăsată de cuţitul pe care i l-a împlântat în piept. Relaţie, îşi zise Nakata.

  Oare şi aceasta este una dintre relaţiile despre care vorbea domnul Hagita? Tipar = cuţit = Johnnie Walker. Vocile băieţilor se auzeau distorsionat şi nu mai putea să le distingă una de alta. Vuietul neîncetat al anvelopelor de pe autostradă se suprapunea peste ele, creând un amalgam straniu. Inima i s-a contractat puternic şi a pompat sânge până în toate ungherele trupului său. Noaptea îl învăluia.

  Nakata şi-a ridicat privirea către cer, şi-a deschis alene umbrela şi a ridicat-o deasupra capului. S-a retras apoi câţiva paşi. Văzându-l, băieţii au început să râdă.

  — Meseriaş, tataie ăsta, zise unul. Chiar şi-a deschis umbrela!

  Râsul lor nu a durat mult însă, pentru că din cer au început să cadă nişte lucruri lunecoase, care s-au lipit de pământ, la picioarele lor, cu un plescăit straniu. Băieţii au încetat să-şi mai lovească prada încolţită şi şi-au ridicat pe rând privirea către cer. Nu se vedea nici un nor, dar lucrurile acelea cădeau de undeva din cer, rând pe rând, mai întâi răzleţ, apoi din ce în ce mai multe, până s-au transformat într-un adevărat potop. Erau negre şi lungi de vreo trei centimetri. În lumina felinarelor din parcare, arătau ca o zăpadă neagră şi strălucitoare. Fulgii aceştia întunecaţi se aşterneau pe umerii, braţele şi gâtul lor şi rămâneau lipite acolo. Au încercat să le scuture cu mâna, dar nu se desprindeau.

  — Lipitori! Strigă unul dintre ei.

  Ca la un semnal, băieţii au rupt-o la fugă spre toaletă, urlând la unison. Unul s-a izbit de o maşină care dădea să parcheze, dar nu s-a lovit prea grav, deoarece maşina mergea încet. Tânărul blond a căzut, s-a ridicat, a izbit cu putere în capotă cu palma şi a zbierat o înjurătură către şofer. A zbughit-o apoi spre toaletă, târându-şi un picior.

  Lipitorile au mai căzut un timp cu putere, apoi s-au împuţinat şi s-au oprit. Nakata şi-a închis umbrela, a scuturat-o şi s-a dus să vadă ce face băiatul întins pe jos. În jurul lui colcăiau grămezi întregi de lipitori şi nu s-a putut apropia prea mult. Era acoperit de lipitori şi, mijindu-şi ochii, a văzut că avea arcada spartă şi sângera. Părea să-i lipsească şi câţiva dinţi. Nakata nu putea face nimic. Nu-i rămânea decât să cheme pe cineva. S-a întors în restaurant şi a înştiinţat un angajat că în parcare se afla un tânăr rănit.

  — Chemaţi poliţia, altfel ar putea să moară, i-a spus el.

  Puţin mai târziu, a reuşit să găsească un camionagiu care să-l ia până în Kobe. Era un tânăr de vreo douăzeci şi ceva de ani, cu o faţă adormită. Avea părul prins în coadă, cercel în ureche, o şapcă de baseball cu Chunichi Dragons pe cap şi fuma singur într-un colţ, citind o revistă de benzi desenate. Purta o cămaşă hawaiiană ţipătoare şi o pereche mare de pantofi Nike. Nu era prea înalt. Scruma ţigara fără să ezite în supa rămasă în castron. L-a privit serios pe Nakata, apoi a încuviinţat fără chef: „Bine, te iau. Semeni cu bunicul meu. Şi la cum arăţi, şi la cum vorbeşti, aşa, mai Pe lângă… La sfârşit, bunică-miu se senilizase de tot. A murit acum ceva timp.”

  Tânărul i-a spus că avea să ajungă în Kobe până dimineaţa. Transporta mobilier pe care urma să-l livreze la un depozit de acolo. Către ieşirea din parcare, au văzut că avusese loc un accident. Se mobilizaseră câteva maşini de Poliţie. Girofarurile roşii erau în funcţiune, iar poliţiştii dirijau accesul în şi dinspre parcare cu bastoane fosforescente. Situaţia nu era gravă, dar mai multe maşini se tamponaseră în lanţ. O furgonetă avea aripa înfundată, iar o altă maşină avea stopurile sparte. Şoferul a scos capul pe geam şi a schimbat câteva cuvinte cu poliţistul, apoi a închis geamul.

  — Cică au căzut din cer grămezi întregi de lipitori, zise el indiferent. Le-au strivit maşinile, drumul a devenit alunecos şi şoferii au pierdut controlul volanului. Zice că să conduc cu grijă. Pe lângă asta, a trecut pe aici şi o bandă de motociclişti de prin zonă şi au bătut pe cineva. Lipitori şi motociclişti, ce mai combinaţie! Măcar le dau de lucru şi poliţailor.

  Tânărul s-a îndreptat cu atenţie către ieşire, reducând viteza, dar maşina tot a derapat de câteva ori. A ţinut bine volanul de fiecare dată şi a redresat-o.

  — Măi, să fie! Chiar au căzut o grămadă. E groaznic de alunecos. Lipitorile sunt foarte scârboase. Ţi s-a întâmplat vreodată să se lipească o lipitoare de dumneata?

  — Nu, din câte îmi amintesc, n-am păţit niciodată aşa ceva.

  — Eu am crescut în zonă de munte, în Gifu, şi am păţit-o de nu ştiu câte ori. Odată chiar mă plimbam prin pădure şi a picat una de sus. Dacă intri în gârlă, ţi se lipesc de picioare. Aşa că ştiu o groază despre lipitori. Dacă se lipesc de tine, greu le mai dai jos. Mai ales alea mari sunt puternice şi când tragi de ele, se desprind cu tot cu piele şi-ţi lasă urmă. Trebuie să le arzi ca să pice. Oribil. Se lipesc de tine şi-ţi sug sângele, dup-aia se fac aşa, moi. Scârbos, nu?

  — Da, negreşit.

  — Da' lipitorile nu pică din cer în mijlocul unei parcări de la marginea autostrăzii, că nu sunt ploaie. N-am mai auzit niciodată o asemenea aberaţie. Ăştia de pe-aici nu ştiu o boabă despre ele. Lipitorile nu pică din cer! Păi, nu?

  Nakata nu i-a răspuns nimic.

  — Acum vreo câţiva ani, a fost o invazie de miriapode prin Yamanashi. Şi atunci, la fel, derapau maşinile, groaznic. Aşa era de alunecos pe jos şi au fost multe accidente de circulaţie. S-au oprit şi trenurile, că nu mai puteau să meargă pe şine. Dar alea n-au picat din cer, au apărut de prin pământ. Aşa mai înţelegi, nu?

  — Şi Nakata a fost cândva în Yamanashi. Pe timpul războiului.

  — Ce?! Ce război?

  Capitolul 21

  Sculptorul Koichi Tamura înjunghiat mortal Găsit în birou, într-o baltă de sânge Sculptorul de renume mondial Koichi Tamura (5x ani) a fost găsit mort în reşedinţa sa din Nogata, sectorul Nakano lokyo, de către menajeră, în după-amiaza zilei de 3o'

  Domnul Tamura era întins pe podea, complet gol, într-o balta de sânge. Urmele de luptă indică faptul că este vorba despre o crimă. Lângă trupul victimei a fost găsită arma cnmei, un cuţit de bucătărie luat din casă.

  Ora presupusă a decesului, anunţată de politie, este în noaptea zilei de 28. Domnul Tamura locuia singur şi prin urmare trupul său a fost descoperit abia două zile mai târziu. Victima a fost înjunghiată adânc în piept de mai multe ori cu un cuţit ascuţit pentru tăiat carne şi a decedat pe loc în urma sângerărilor masive provenite din multiple leziuni la inimă şi plămâni. Coastele rupte indică o luptă violenta. Raportul poliţiei nu menţionează încă nimic referitor la amprente sau alte probe de la locul crimei Nu există nici un martor ocular.

  Există ipoteza unei răzbunări personale, deoarece casa nu a fost răscolită, iar portofelul şi alte obiecte de valoare aflate m apropiere, nu au fost atinse. Domiciliul domnului Tamura era într-un cartier liniştit de pe raza sectorului iNakano, insa, la momentul crimei, vecinii nu au auzit nimic suspect şi nu şi-au putut ascunde uimirea la aflarea vestii Victima ducea o viaţă retrasă, nu interacţiona cu vecinii şi nimeni din jur nu a observat nimic neobişnuit la momentul producerii crimei.

  Domnul Tamura locuia împreună cu fiul său (15 ani), dar din spusele menajerei reiese că acesta dispăruse de acasă cu zece zile în urmă. Băiatul a lipsit şi de la ore iar în prezent este căutat de poliţie.

  Pe lângă reşedinţa sa, domnul Tamura mai deţinea în oraşul Musashmo un birou-atelier, iar secretara sa a declarat ca lucrul a decurs în mod obişnuit până în ziua precedenta crimei. În ziua crimei, a încercat de mai multe ori să-l contacteze acasă în legătură cu o anumită problemă, dar de fiecare data a intrat robotul telefonic.

  Domnul Tamura s-a născut în Kokubunji, Tokyo. A urmat departamentul de sculptură din cadrul Institutului de Arte din lokyo şi a produs, încă din vremea studenţiei o serie de opere cu un puternic caracter individual, considerate un nou val m lumea sculpturii. Tema de bază a creaţiilor sale era exprimarea inconştientului uman, iar stilul său original, care depăşeşte tiparele, i-a adus un înalt renume mondial, feeria de mare amploare „Labirintul”, care cuprinde cele mai cunoscute opere ale sale, explorează frumuseţea şi inspiraţia găsite în forma labirintului, cu o nestăvilită putere de imaginaţie. În prezent preda la un institut de arte iar cu ooi ani înainte, la expoziţia organizată la Muzeul de Artă Modernă din New York…

  * * *

  Aici mă opresc din citit ziarul. Mai sunt două fotografii, una cu poarta de acasă şi cealaltă cu chipul tatălui meu, mai tânăr. Ambele îi dau paginii un aspect sumbru. Împăturesc ziarul în patru şi îl pun pe masă. Stau pe pat fără să spun nimic şi îmi apăs ochii cu degetele. În urechi îmi răsună încontinuu un sunet înfundat, pe o frecvenţă fixă.

  Îmi scutur capul de câteva ori, dar nu reuşesc să scap de el.

  Sunt în cameră. E ora şapte. Tocmai am închis biblioteca Împreună cu Oshima. Doamna Saeki s-a urcat în Volkswagenul Golf şi a plecat ceva mai devreme. În bibliotecă am mai rămas doar noi doi. Zgomotul acela enervant continuă să-mi sune în urechi.

  — E ziarul de alaltăieri. Articolul a apărut când erai tu la cabană. După ce l-am citit, mi-am zis că, cine ştie, poate acest Koichi Tamura este tatăl tău. Sunt mai multe circumstanţe care se potrivesc la fix. Ar fi trebuit să ţi-l arăt de ieri, dar m-am gândit că ar fi bine să te las să te acomodezi aici mai înainte.

  Încuviinţez. Încă îmi mai apăs ochii. Oshima stă pe scaunul rotativ de la birou, picior peste picior, şi mă priveşte. Nu spune nimic.

  — Nu eu l-am omorât!

  — Bineînţeles. În ziua aceea ai stat aici până seara şi ai citit. Nu aveai când să te întorci în Tokyo, să-ţi omori tatăl, apoi să vii înapoi în Takamatsu.

  Însă eu nu sunt atât de sigur. Fac un calcul rapid în minte şi descopăr că tata a fost ucis chiar în ziua în care m-am umplut de sânge pe tricou.

  — Totuşi, din câte spune articolul, poliţia te caută. Probabil în calitate de martor principal.

  Încuviinţez.

  — Ar fi mai simplu să mergi acum la poliţie şi să le dovedeşti că ai un alibi decât să te ascunzi şi să fugi dintr-un loc în altul. Pot să depun mărturie pentru tine.

  — Dar dacă fac asta, mă vor duce înapoi la Tokyo.

  — Da, aşa cred. La urma urmei, ai o vârstă la care trebuie să urmezi învăţământul obligatoriu. Nu poţi să te duci unde vrei, de unul singur. În principiu, ţie îţi trebuie un tutore.

  Clatin din cap.

  — N-am chef să dau nimănui nici o explicaţie. Nu vreau să mă întorc nici la Tokyo, nici la şcoală.

  Oshima mă priveşte drept în ochi, fără să spună nimic

  — Este hotărârea ta, spune el liniştit, într-un târziu. Ai dreptul de a trăi aşa cum vrei. Nu contează dacă ai cincisprezece sau cincizeci şi unu de ani. Din păcate însă, aceasta nu este şi părerea generală a societăţii. În plus, dacă spui „nu vreau să dau nici o explicaţie, lăsaţi-mă în pace!”, dacă alegi calea aceasta, ar însemna ca de acum încolo să fugi mereu de poliţie şi de societate şi ai duce o viaţă foarte grea.

  Ai cincisprezece ani şi mai ai mulţi ani înainte. Te simţi în stare de aşa ceva?

  Nu spun nimic. Oshima ia ziarul şi reciteşte articolul.

  — Articolul susţine că în afară de tine, tatăl tău nu mai avea nici o rudă.

  — Mai sunt mama şi sora mea, dar au plecat acum mult timp de acasă şi nu ştiu nimic de ele. Şi chiar dacă aş şti unde sunt, tot nu s-ar duce la înmormântare.

  — Atunci, în lipsa ta, cine rămâne să se ocupe de tot?

  Mă refer la înmormântare, la problemele administrative.

  — După cum spune ziarul, e secretara de la birou şi se va ocupa ea de toată partea aceasta. Ştie cum merg treburile, aşa că se descurcă ea cumva dacă rămâne totul în seama ei. Eu nu vreau nimic moştenire de la tata, poate să facă ce vrea şi cu casa, şi cu toată averea.

  Tot ce am moştenire de la tata sunt genele mele. Aşa consider eu.

  — Dacă impresia mea este corectă, moartea tatălui tău Aici nu te întristează, nici nu-ţi provoacă păreri de rău.

  — Îmi pare rău de ce s-a întâmplat. La urma urmei, e tatăl meu, de care sunt legat prin sânge. Dar, sincer să fiu, mai degrabă îmi pare rău că nu a murit mai devreme. Ştiu că e oribil să vorbesc aşa despre un om mort…

  Oshima clatină din cap.

  — Nu-i nimic. Tocmai în asemenea momente ai tot dreptul să fii sincer.

  — Atunci, eu…

  Vocea mea nu are gravitatea necesară. Cuvintele pe care yreau să le rostesc nu îşi găsesc destinaţia şi sunt înghiţite În gol. Oshima se ridică de pe scaun şi se aşază lângă mine.

  — În jurul meu se întâmplă tot felul de lucruri. Pe unele an> ales eu, pe altele, nu, dar nu prea mai reuşesc să le disting unele de altele. Adică, până şi lucrurile pe care cred că le-am ales eu însumi par să fi fost menite să se întâmple dinainte ca eu să fac alegerea. Am senzaţia că pur şi simplu urmez o cale hotărâtă dinainte de altcineva. Oricât aş judeca singur, oricât m-aş strădui, e complet inutil. Parcă din contră, cu cât mă chinui mai mult, cu atât mă îndepărtez de mine însumi şi de calea mea. E ceva cumplit pentru mine sau, nu ştiu, mai degrabă înfricoşător. Când mă gândesc la asta, simt că mă trec toţi fiorii.

  Oshima îşi pune mâna pe umărul meu. Ii simt căldura palmei.

  — Să zicem că aşa e, chiar dacă alegerile şi eforturile tale sunt destinate să nu ducă la nimic, tu eşti totuşi tu însuţi şi nimic altceva. Mergi mai departe ca tine însuţi, nu te îngrijora.

  Îmi ridic privirea spre el. Felul în care vorbeşte este straniu de convingător.

  — De ce credeţi asta?

  — Pentru că e ironia la mijloc.

  — Ironia?

  Oshima se uită adânc în ochii mei.

  — Uite, Kafka, ceea ce simţi tu acum este laitmotivul multor tragedii greceşti. Nu oamenii îşi aleg destinul, ci: destinul îi alege pe oameni. Acesta este modul de a privi lumea care stă la baza tragediilor greceşti. Acest tragism – definit de Aristotel – este provocat în mod ironic, nu de defectele persoanei în cauză, ci de virtuţile sale. Înţelegi ce spun? Oamenii sunt traşi în vâltoarea tragediei nu de defectele, ci de calităţile lor. Oedip rege a lui Sofocle este un exemplu elocvent. În cazul regelui Oedip, tragedia este provocată nu de lene sau prostie, ci de curajul şi onestitatea lui. De aici se naşte, inevitabil, ironia.

  — Dar este o situaţie fără ieşire.

  — Depinde de la caz la caz. Uneori nu există cale de ieşire. Însă ironia îţi dă profunzime, te ajută să creşti. Este calea către o salvare mai înaltă, în care poţi găsi dorinţe universale. Acesta este motivul pentru care numeroşi oameni citesc şi în ziua de azi tragedie greacă şi pentru care este considerată o artă arhetipală. S-ar putea să mă repet, dar totul pe lume este metaforă. Nimeni nu îşi ucide tatăl şi se culcă cu propria sa mamă, nu? Cu alte cuvinte, primim ironia prin intermediul acestui procedeu, al metaforei. Şi ne dezvoltăm.

  Eu tac, adâncit în propriile mele gânduri.

  — Cine mai ştie că eşti în Takamatsu?

  — Am plănuit totul singur şi am venit singur, răspund eu, clătinând din cap. Nu am spus nimănui. Nu cred că ştie nimeni.

  — Atunci poţi să stai o vreme ascuns aici. Nu mai lucrezi la recepţie. Nu cred că poliţia va putea să-ţi dea de urmă.

  În plus, dacă e ceva, poţi să te duci înapoi la cabană, în Kochi.

  Îl privesc pe Oshima şi spun:

  — Dacă nu v-aş fi întâlnit pe dumneavoastră, n-aş fi avut încotro s-o apuc acum, complet singur şi fără nimeni care să-mi dea o mână de ajutor.

  Oshima zâmbeşte. Îşi ridică mâna de pe umărul meu şi o priveşte.

  — Ei, nici vorbă. Dacă nu ai fi dat de mine, ai fi găsit tu altă cale. Asta e senzaţia mea. Ceva îmi spune că aşa s-ar fi întâmplat.

  Oshima se ridică şi aduce un alt ziar de pe birou.

  — Apropo, cu o zi înainte, a apărut acest articol. Este micuţ, dar l-am ţinut minte pentru că mi s-a părut foarte interesant. Poate că este o simplă coincidenţă, dar este vorba de ceva ce s-a întâmplat foarte aproape de casa ta, îmi spune el şi îmi întinde ziarul.

  Plouă cu peşti!

  Două mii de sardine şi stavrizi cad într-un centru comercial din Nakano În seara zilei de 29, în jurul orei şase, aproximativ două P4i de sardine şi stavrizi căzuţi din cer în Nogata, sectorul Nakano, i-au înspăimântat pe locuitori. Două doamne care xŞi făceau cumpărăturile în centrul comercial au suferit răni uşoare la fată din pricina peştilor, dar nu s-au înregistrat alte victime. La ora aceea, cerul era senin, fără urmă de nori şi nu bătea nici vântul. Mulţi dintre peşti erau încă vii Şi se zvârcoleau pe străzi…

  *

  Citesc acel articol scurt şi îi înapoiez ziarul lui Oshima.

  Reporterul a emis câteva ipoteze cu privire la cauzele incidentului, dar niciuna nu este convingătoare. Poliţia ia în calcul şi posibilitatea unui furt sau a unei farse. Centrul de meteorologie declară că nu s-au semnalat condiţii meteorologice care să favorizeze producerea unui astfel de fenomen. Purtătorul de cuvânt al Ministerului Apelor şi Pădurilor nu avea deocamdată nimic de comentat.

  — Îţi spune ceva povestea asta? Mă întreabă Oshima.

  Clatin din cap. Chiar nu îmi spune nimic.

  — La o zi după ce tatăl tău a fost omorât, în apropiere a plouat cu două mii de peşti. Probabil e o coincidenţă, nu?

  — Da.

  — În ziar mai era un articol în care se spunea că în aceeaşi zi, în cursul nopţii, în zona de servicii Fujigawa de pe autostrada Târnei, a căzut din cer o cantitate enormă de lipitori, pe o arie foarte restrânsă. Din cauza lor s-au produs câteva tamponări uşoare. Se pare că lipitorile erau foarte mari. Nimeni nu e în stare să explice fenomenul. Vântul nu bătea, era o noapte cu cer senin. Nici asta nu îţi spune nimic?

  Clatin din nou din cap.

  — Aşadar, în lume se întâmplă o mulţime de lucruri inexplicabile, spune Oshima şi împătureşte ziarul. Desigur, între ele e posibil să nu existe nici o legătură. Pot fi simple coincidenţe. Dar, cumva, nu-mi dau pace. E ceva cu ele.

  — Poate că este tot o metaforă.

  — Mda, poate. Dar ce fel de metaforă sunt nişte sardine, stavrizi şi lipitori care cad din cer?

  Rămânem un timp tăcuţi. Într-un final, reuşesc să rostesc nişte cuvinte cărora multă vreme nu am fost în stare să le dau grai.

  — Ştiţi, cu mulţi ani în urmă, tata mi-a făcut o prezicere.

  — O prezicere?

  — N-am mai spus nimănui asta pentru că mi-am zis că nimeni nu m-ar crede, oricât de serios aş vorbi.

  Oshima tace, însă tăcerea lui îmi dă curaj.

  — Este mai degrabă ca un blestem, pe care tata mil-a repetat de nenumărate ori şi parcă mil-a încrustat cu dalta în minte, literă cu literă.

  Trag adânc aer în piept şi îmi reconfirm ceea ce am de spus. Ce fac e inutil, deoarece am totul în minte. Este mereu acolo. Însă trebuie să cântăresc din nou gravitatea acelor cuvinte.

  — „într-o bună zi, o să-ţi ucizi tatăl şi o să te culci cu mama ta.”

  Odată ce o spun, odată ce pun totul în cuvinte, simt cum înăuntrul meu se cască un gol, în care inima îmi bate cu ecouri seci, metalice. Oshima mă priveşte mult timp, cu o expresie neschimbată.

  — Într-o bună zi, o să-ţi ucizi tatăl şi o să te culci cu mama ta, asta ţi-a spus tatăl tău?

  Dau din cap de mai multe ori.

  — Este exact prezicerea care i-a fost făcută lui Oedip.

  Presupun că ştiai asta deja, nu?

  Încuviinţez.

  — Dar asta nu e tot. Mai e ceva în plus. Eu mai am o soră, cu şase ani mai mare şi tata a zis că o să mă culc şi cu ea.

  — Asta ţi-a prezis ţie tatăl tău?

  — Da. Pe atunci eram încă elev în clasele primare şi nu Ştiam ce înseamnă a te culca cu cineva. Am aflat de-abia câţiva ani mai târziu.

  Oshima nu spune nimic.

  — Tata mi-a zis că, oricât m-aş strădui, nu am cum să scap de acest destin, că prezicerea este îngropată în genele mele, ca un mecanism cu ceas, şi că orice aş face, nu am cum să o schimb. O să-mi omor tatăl şi o să mă culc cu mania şi cu sora mea.

  Oshima rămâne cufundat în tăcere. Pare că analizează hecare cuvânt în parte, încercând să găsească un indiciu, ceva.

  — Ce i-o fi venit tatălui tău să-ţi prezică ceva atât de cumplit? Spune el într-un final.

  — Nu ştiu. Nu mi-a dat nici o explicaţie, îi răspund eu, clătinând din cap. Poate că a vrut să se răzbune pe mama şi pe sora mea pentru că l-au părăsit. Poate voia să le pedepsească, prin intermediul meu.

  — Chiar dacă aşa îţi făcea ţie rău.

  — Da. Pentru tata, eu nu eram decât o lucrare, o sculptură de-a lui, pe care avea toată libertatea să o strice sau să îi facă rău.

  — Dacă e aşa, mi se pare un fel foarte strâmb de a gândi.

  — Ştiţi, în locul în care am crescut eu totul era strâmb.

  Atât de strâmb, încât până şi lucrurile drepte păreau deformate. De mult timp am realizat asta, dar pe atunci eram doar un copil şi nu aveam alt loc în care să mă duc.

  — Am văzut câteva din operele tatălui tău. A fost un sculptor strălucit, foarte talentat. Original, provocator, integru, puternic. Lucrările sale sunt cu adevărat nişte capodopere.

  — Aşa o fi, dar toate resturile rămase în urma lor le-a împroşcat în jur ca pe un venin. I-a murdărit şi i-a rănit pe toţi oamenii din jurul său. Nu ştiu dacă o făcea intenţionat.

  Poate că nu se putea abţine. Poate că aşa era el făcut. In orice caz, din acest punct de vedere, cred că tata avea legături cu ceva neobişnuit. Înţelegeţi ce vreau să spun?

  — Cred că da. Ceva dincolo de graniţa binelui sau a răului, pe care cred că îl pot numi sursa puterii sale.

  — Iar eu am moştenit jumătate din genele sale. Poate că şi mama m-a părăsit tocmai din cauza asta. M-a aruncat pentru că sunt născut din această sursă sinistră, pângărit şi stricat.

  Oshima se gândeşte, apăsându-şi tâmplele cu vârful degetelor, apoi mă priveşte mijindu-şi ochii.

  — Nu este posibil ca el să nu fie tatăl tău biologic?

  Clatin din cap.

  — Acum câţiva ani am făcut o analiză. Am mers cu el la spital, ne-au luat sânge şi au făcut un test genetic. Din punct de vedere biologic, suntem sută la sută tată şi fiuMi-a arătat şi buletinul cu rezultatul.

  — Foarte prevăzător.

  — Da, a vrut să se asigure că ştiu asta, că sunt o creaţie de-a lui. E ca şi cum i-aş purta semnătura.

  Oshima îşi ţine mai departe degetele la tâmplă.

  — Dar prezicerea tatălui tău nu s-a adeverit. Nu tu l-ai omorât. La acel moment erai în Takamatsu. Altcineva a fost în Tokyo şil-a omorât, nu?

  Îmi desfac palmele fără să spun nimic şi le privesc. Palmele care în noaptea aceea adâncă erau mânjite de sânge negru.

  — Sincer să fiu, eu nu sunt foarte sigur de asta.

  Îi dezvălui totul lui Oshima. Îi spun că în seara aceea, după ce am plecat de la bibliotecă, mi-am pierdut cunoştinţa timp de câteva ore, iar când m-am trezit, în pădurea din curtea unui templu, aveam tricoul plin de sânge. Că m-am spălat de sânge la toaleta de la templu. Că îmi lipseşte complet amintirea acelor ore. Ca să nu mă lungesc prea mult, omit faptul că am rămas la Sakura peste noapte.

  Oshima mă mai întreabă câte ceva, confirmă mici amănunte şi reţine totul. Dar nu îmi spune ce crede.

  — Nu am nici cea mai vagă idee de unde m-am umplut de sânge sau al cui era sângele acela. Dar lăsând la o parte metafora, e posibil să-l fi omorât chiar eu, cu mâinile mele.

  Asta este senzaţia mea. Sigur, nu m-am întors la Tokyo în acea zi. După cum aţi spus, am fost tot timpul aici, în Takamatsu. Asta e cert. Dar „în vis începe responsabilitatea”, nu?

  — Versurile lui Yeats.

  — Poate că l-am omorât pe tata prin intermediul visului.

  Am pătruns într-un circuit special şi l-am omorât.

  — O fi valabil pentru tine, dar nici poliţia, nici nimeni altcineva nu te va urmări pentru responsabilităţile tale Poetice. Orice ar fi, un om nu poate fi în două locuri deodată.

  Este un fapt dovedit ştiinţific de Einstein, recunoscut şi de lege.

  — Dar acum eu nu vorbesc despre ştiinţă sau lege.

  — Kafka Tamura, ce spui tu nu este decât o ipoteză, şi una chiar foarte îndrăzneaţă şi suprarealistă. Sună a roman Ştiinţifico-fantastic.

  — Sigur că este doar o ipoteză. Da, ştiu asta. Sunt convins că nu ar crede nimeni o poveste atât de aiurită. Dar tata spunea mereu că ştiinţa nu progresează atunci când nu ai contraargumente la o ipoteză, că ipotezele sunt câmpul de bătaie al creierelor. Îi plăcea să spună asta mereu. Iar acum, nu îmi vine în minte nici un contraargument care să-mi infirme ipoteza.

  Oshima tace. Nici eu nu mai ştiu ce să spun.

  — În orice caz, acesta este motivul pentru care ai bătut atâta cale până în Shikoku, ca să scapi de blestemul tatălui tău.

  Încuviinţez şi arăt cu degetul spre ziarul împăturit.

  — Dar se pare că n-am reuşit să scap.

  Nu îţi pune speranţele în distanţă, spune tânărul numit Corbul.

  — Cert este că ai nevoie de o ascunzătoare, spune Oshima. Mai mult de atât nu pot nici eu să spun.

  Realizez că sunt cumplit de obosit. Dintr-odată îmi vine greu să-mi mai susţin trupul. Mă las pe pieptul lui Oshima, care stă lângă mine. Mă strânge în braţe şi eu îmi lipesc faţa de pieptul său plat.

  — Eu chiar nu vreau să fac aşa ceva! Nu voiam să-l omor pe tata. Nu vreau să mă culc cu mama şi cu sora mea.

  — Normal, spune el, trecându-şi degetele prin părul meu scurt. Nici nu încape vorbă.

  — Nici măcar în vis.

  — Sau metaforă, spune Oshima. Sau alegorie, sau analogie.

  — Dacă vrei, rămân cu tine peste noapte, spune el puţin mai târziu. Pot să mă culc pe scaun.

  Refuz şi îi spun că ar fi mai bine să rămân singur.

  Oshima îşi dă bretonul pe spate şi, după câteva clipe de ezitare, spune:

  — Ştiu că sunt o femeie homosexuală cu tulburări de identitate sexuală, şi dacă asta te îngrijorează cumva…

  — Nici vorbă. În nici un caz. Doar că aş vrea să stau singur în noaptea asta şi să mă gândesc. S-au întâmpla* multe lucruri deodată. Atâta tot.

  Oshima scrie un număr de telefon pe o foaie de carneţel.

  — Dacă în timpul nopţii simţi nevoia să vorbeşti cu cineva, nu ezita să mă suni la numărul ăsta. Oricum am un somn foarte uşor.

  Îi mulţumesc.

  În noaptea aceea văd o fantomă.

  Capitolul 22

  Camionul în care se urcase Nakata a intrat în Kobe pe la ora cinci dimineaţa. Se făcuse lumină de-a binelea, dar depozitul era încă închis şi şoferul nu putea lăsa încărcătura. S-au hotărât să oprească pe o şosea din apropierea portului şi să tragă un pui de somn. Tânărul s-a întins pe locul din spate şi a adormit cu sforăieli. Nakata se mai trezea din cauza sforăitului, dar somnul dulce îl fura repede la loc. Insomnia era un fenomen pe care Nakata nu îl resimţise niciodată.

  Cu puţin înainte de ora opt, tânărul s-a trezit şi a căscat din răsputeri.

  — Auzi, nene, ţie nu ţi-e foame? Îl întrebă el, bărbierindu-se în oglinda retrovizoare cu un aparat de ras electric.

  — Da, şi lui Nakata i s-a făcut puţin foame.

  — Atunci hai să mergem aici aproape să mâncăm ceva.

  Nakata dormise mai tot timpul drumului de la Fujigawa până în Kobe. Tânărul ascultase un program de radio de noapte şi condusese fără să scoată o vorbă, fredonând din când în când câte un cântec. Nakata nu mai auzise niciodată niciunul din cântecele acelea. Erau probabil în japoneză, dar el nu reuşise să desluşească versurile, ci doar mici frânturi de cuvinte. Scosese din traistă ciocolata şi onigiri pe care le primise cu o zi înainte de la cele două fete şi le împărţise cu tânărul.

  Ca să se ţină treaz, tânărul fumase încontinuu şi până să ajungă în Kobe, hainele lui Nakata erau îmbibate de miros de tutun.

  Nakata şi-a luat geanta şi umbrela şi a coborât din maşină.

  — Poţi să le laşi înăuntru. E foarte aproape şi ne întoarcem imediat cum terminăm de mâncat.

  — Aveţi dreptate, dar Nakata nu se simte liniştit fără ele.

  — Hm, pufni tânărul şi-l privi cu atenţie. Ei, treaba matale! Faci cum vrei, că nu eu le car după mine.

  — Vă mulţumesc.

  — Pe mine mă cheamă Hoshino. Exact ca pe managerul de la Chunichi Dragons. Dar nu suntem rude.

  — Îmi pare bine de cunoştinţă, domnule Hoshino. Eu sunt Nakata.

  — Da, ştiam deja.

  Cu un aer familiarizat cu zona, tânărul a pornit din loc cu paşi mari. Nakata aproape că alerga ca să se ţină după el. Au intrat într-o cârciumioară de pe o străduţă dosnică, plină cu şoferi şi hamali de prin port. Nimeni nu purta cravată. Muşteriii îşi mâncau micul dejun în tăcere, cu feţe serioase, de parcă se realimentau cu combustibil. În cârciumă răsunau clinchetul vaselor, vocea chelneriţei care lua comanda şi a prezentatoarei de ştiri de la NHK.

  Tânărul a arătat cu degetul spre meniul lipit pe perete.

  — Poţi să comanzi ce-ţi place. Locul ăsta e super-bun şi ieftin.

  — Da, spuse Nakata şi îşi ridică privirea spre meniu, dar îşi aminti imediat că nu ştie să citească.

  — Îmi cer mii de scuze, domnule Hoshino, dar Nakata nu este prea deştept şi nu ştie să citească.

  — Hm! Exclamă Hoshino impresionat. Nu ştii să citeşti?

  Asta e cam ciudat în zilele noastre. Bine, eu îmi iau nişte peşte prăjit şi omletă, vrei şi dumneata la fel?

  — Da, lui Nakata îi place şi peştele prăjit, şi omleta.

  — Mă bucur.

  — Îmi place şi tiparul.

  — Da, şi mie. Dar nu poţi să mănânci tipar de dimineaţă.

  — Aşa este. În plus, aseară, un anume domn Hagita mi-a făcut cinste cu ţipar.

  — Mă bucur. Două meniuri fixe cu peşte prăjit plus omletă, două persoane! Unul cu porţie mare de orez, îi strigă el chelneriţei.

  — Meniu cu peşte, omletă, două persoane. Un orez mare!

  Strigă aceasta, la rândul ei.

  — E greu să nu ştii să citeşti, nu?

  — Da, uneori dau de necaz. Atâta vreme cât sunt în Tokyo, în sectorul Nakano, nu mi-e greu, dar acum e foarte complicat.

  — Păi, da, Kobe e departe de Nakano.

  — Aşa este. Şi nu ştiu nici care este nordul sau sudul.

  Ştiu doar dreapta şi stânga. Cu atâta, risc să mă rătăcesc şi nu pot nici să cumpăr bilete.

  — Dar te-ai descurcat să ajungi până aici.

  — Aşa este. Peste tot am întâlnit oameni foarte amabili.

  Dumneavoastră sunteţi unul dintre ei. Nici nu vă pot spune cât vă sunt de recunoscător.

  — N-am ce zice, e nasol să nu ştii să citeşti. Până şi bunicul meu, care era cam ramolit, ştia să citească.

  — Da, Nakata nu este prea deştept.

  — Toate rudele matale sunt la fel?

  — Nu, nu. Am doi fraţi mai mici. Cel mare este şef de de-par-ta-ment la o firmă, Itochu, iar celălalt lucrează într-o instituţie care se cheamă MIC.

  — Pe bune? Zise tânărul admirativ. Uau, ce oameni deştepţi! Înseamnă că doar dumneata eşti puţin mai ciudat.

  — Da. Nakata a avut un accident şi nu mai e deştept. De aceea mi se atrage mereu atenţia să nu îi supăr pe fraţii, nepoatele şi nepoţii mei şi să nu ies prea mult din casă.

  — Asta fiindcă nu dă bine pentru ei să se afişeze cu unul ca dumneata.

  — Nakata nu prea înţelege lucrurile complicate, dar oricum, atâta vreme cât eram în sectorul Nakano, reuşeam să nu mă rătăcesc. Domnul prefect mă ajuta şi mă înţelegeam bine şi cu pisicile. O dată pe lună mă tundeam şi din când în când mâneam tipar. Dar după ce a apărut domnul Johnnie Walker, nu am putut să mai rămân în sectorul Nakano.

  — Johnnie Walker?

  — Da. Este un domn care poartă cizme, o pălărie neagră, înaltă şi veston. Are în mână un baston. Adună pisici şi le scoate sufletul.

  — Bine, bine, zise Hoshino. Nu prea-mi place vorba lungă. În fine, mai pe scurt, dumneata ai plecat din Nakano.

  — Da, Nakata a plecat din sectorul Nakano.

  — Şi acum încotro?

  — Încă nu ştiu. Ce am aflat odată ajuns aici e că mai departe trebuie să traversez un pod, un pod mare, care se află în apropiere.

  — Adică mergi în Shikoku?

  — Îmi cer mii de scuze, domnule Hoshino, dar Nakata nu ştie geografie. Dacă treci podul ajungi în Shikoku?

  — Da. Podurile mai mari de pe aici duc în Shikoku. Sunt trei, unul din Kobe, care ajunge la Insula Awaji şi merge până în Tokushima. Al doilea pleacă de jos, din Kurashiki şi ţine până la Sakaide. Ultimul leagă Onomichi de Imabari.

  Ajungea doar unul, dar s-au amestecat politicienii şi până la urmă au făcut trei.

  Tânărul a vărsat nişte apă pe masa din pal şi a schiţat cu degetul o hartă a Japoniei, adăugând apoi cele trei poduri care leagă Shikoku de Honshu.

  — Sunt mari aceste poduri? Întrebă Nakata.

  — Sunt babane, nu glumesc.

  — Aha. În orice caz, Nakata o să traverseze pe unul dintre ele. Cred că pe cel mai apropiat. Mai departe mă gândesc după aceea.

  — Să înţeleg că ai acolo nişte cunoştinţe, ceva?

  — Nu, Nakata nu are nici o cunoştinţă.

  — Doar treci podul în Shikoku şi te duci undeva.

  — Da. Exact cum spuneţi.

  — Dar nu ştii unde anume.

  — Nu, deloc. Cred că o să aflu când ajung acolo.

  — Măi, să fie! Exclamă Hoshino, îşi netezi părul, îşi pipăi c°ada să se asigure că e la locul ei şi îşi puse pe cap şapca cu Chunichi Dragons.

  Sosi şi mâncarea şi cei doi mâncară în linişte.

  — Bune ouăle, nu? Zise Hoshino.

  — Da, sunt foarte gustoase, cu totul diferite de cele pe care le mâneam în Nakano.

  — Asta e omletă de Kansai, nu porcărie de-aia uscată ca rumeguşul din Tokyo.

  Cei doi au mâncat în tăcere omleta, sardinele prăjite, supa miso cu scoici, napul murat, garnitura de spanac, algele şi orezul, până la ultimul bob. Nakata mesteca întotdeauna fiecare îmbucătură de exact treizeci şi două de ori, drept pentru care a durat mult până a terminat.

  — Te-ai săturat?

  — Da, Nakata s-a săturat. Dumneavoastră?

  — Da, şi eu, clar. Parcă te simţi mai fericit aşa, după un mic dejun copios, nu?

  — Da, Nakata se simte foarte fericit.

  — Auzi, n-ai nevoie să faci treaba mare?

  — Ba da, Nakata are nevoie.

  — Atunci du-te, buda e acolo.

  — Se poate?

  — Eu mă duc mai încolo, în linişte. Poţi să te duci înainte.

  — Vă mulţumesc. Mă duc să fac treaba mare şi mă întorc imediat.

  — N-o spune în gura mare, că nu e nevoie să audă toată lumea! Ceilalţi încă mai mănâncă.

  — Aşa este, îmi cer scuze. Ştiţi, Nakata nu este prea deştept.

  — Bine, bine. Hai, du-te mai repede!

  — Vă deranjează dacă mă spăl şi pe dinţi?

  — Bine, spală-te şi pe dinţi. Fă ce vrei, că mai avem timp. Ai putea totuşi să laşi aici umbrela, nu? Că doar dai o fugă la toaletă.

  — Da, las aici umbrela.

  Când s-a întors, Hoshino achitase deja nota de plată.

  — Domnule Hoshino, am bani şi pot să plătesc pentru micul dejun.

  Tânărul clătină din cap.

  — Stai liniştit, că nu e mare lucru. I-am rămas dator bunicului meu de pe vremea când eram mai zbanghiu.

  — Dar eu nu sunt bunicul dumneavoastră.

  — Asta e problema mea, nu-ţi face griji. Mai bine lasă protestele şi dă-mi voie să-ţi fac cinste.

  După câteva clipe de gândire, Nakata se hotărî să accepte.

  — Vă mulţumesc. Sărut mâna pentru masă.

  — E doar o omletă cu peşte într-o cârciumă prăpădită.

  Nu-i nevoie să-mi mulţumeşti aşa pompos.

  — Domnule Hoshino, dar dacă stau să mă gândesc, mereu am primit ajutor şi de când am plecat din Nakano, nu am cheltuit nici un ban.

  — Ăsta e mare lucru, spuse Hoshino admirativ. E ceva!

  La rugămintea lui Nakata, chelneriţa i-a umplut termosul cu ceai cald. Acestal-a luat şil-a pus cu grijă în traistă.

  Cei doi s-au întors în locul unde era parcat camionul.

  — Ascultă, apropo de Shikoku…

  — Da?

  — Ce ai de gând să faci acolo?

  — Nici Nakata nu ştie prea bine.

  — Dacă nu ai un scop anume, nu ştii nici încotro s-o apuci exact. Deci până una, alta, mergi în Shikoku.

  — Da. O să traversez un pod mare.

  — Şi după ce traversezi podul o să se mai clarifice lucrurile?

  — Da, aşa cred. Dar până nu traversez podul, nu am cum să-mi dau seama.

  — Hm! Deci e important să treci podul.

  — Da, este extrem de important să trec podul.

  — Măi, să fie! Exclamă Hoshino, scărpinându-se în cap.

  Tânărul a plecat să descarce mobila la depozit. Nakata s~a aşezat pe o bancă, într-un părculeţ din apropierea portului, aşteptând să treacă timpul.

  — Tataie, te rog să nu te mişti de aici! I-a spus tânărul.

  Ai aici şi toaletă, şi o cişmea. Ai tot ce-ţi trebuie. Dacă pleci aiurea, poţi să te rătăceşti şi n-o să mai ştii să te întorci.

  — Da, pentru că aici nu suntem în Nakano.

  — Exact. Nu mai suntem în Nakano. Aşa că stai cuminte.

  Să nu te mişti de-aici, da?

  — Am înţeles. Nu mă mişc de aici.

  — Aşa. Eu las încărcătura şi vin înapoi.

  Nakata s-a conformat şi nu s-a depărtat nici cu un pas de lângă bancă. Nu s-a dus nici la toaletă. Lui nu îi venea deloc greu să stea într-un loc şi să piardă vremea. Din contră, se poate spune că era unul din punctele sale forte.

  De pe bancă se zărea marea, pe care nu o mai văzuse de mult. Când era mic, mersese de mai multe ori la plajă împreună cu familia. Se îmbrăcase în costum de baie şi se jucase în apă. Mersese şi la adunat scoici. Însă amintirile din vremea aceea erau foarte vagi, de parcă totul se petrecuse într-o altă lume. De atunci nu-şi mai amintea să fi văzut marea.

  După accidentul straniu de pe dealul din prefectura Yamanashi, s-a întors în Tokyo, însă după ce a ieşit din comă şi şi-a revenit fizic, nu a mai reuşit să-şi recupereze memoria sau capacitatea de a citi şi a scrie. Nu mai putea să citească manualele şi nici să dea examene. I s-au şters toate cunoştinţele pe care le dobândise, iar capacitatea de a gândi abstract i s-a diminuat puternic. I s-a permis totuşi să promoveze. Nu putea să înţeleagă nimic din ce i se preda la ore, dar stătea cuminte într-un colţ. Dacă învăţătoarea îl punea să facă ceva, o asculta întocmai. Nu crea probleme nimănui. Prin urmare, profesorii uitau în general de existenţa lui. Era privit mai degrabă ca un musafir decât ca o povară.

  Lumea a uitat repede că înainte de accident fusese un elev strălucit. Era exclus din toate evenimentele de la şcoală şi nu mai putea să-şi facă nici prieteni. Nakata însă nu punea la suflet aceste lucruri. Dimpotrivă, fiind nebăgat în seamă, putea să se cufunde în voie în lumea lui. Ceea ce îl absorbea complet dintre toate activităţile de la şcoală era sa vadă de animalele pe care le creşteau acolo (iepuri, capre), să îngrijească rândurile de flori şi să facă curat prin clasă.

  Se cufunda în aceste îndeletniciri, fără să se sature o clipă întotdeauna cu un zâmbet pe faţă. Nu doar cei de la şcoală, ci şi cei de acasă uitau de existenţa sa. Când fiul lor mai mare şi-a pierdut abilitatea de a citi şi de a-şi continua studiile, părinţii săi, care preţuiau mult educaţia, şi-au îndreptat grija asupra fraţilor mai mici, ignorându-l cu desăvârşire. Cum era imposibil să continue cu gimnaziul la scoală de sector, după ce a terminat clasele primare, l-au lăsat în grija unor rude din Nagano, locul de baştină al mamei sale. Acolo a mers la o şcoală cu profil agricol. Neputând să citească, manualele îi dădeau mult de furcă, însă practica agricolă era tocmai pe gustul său. Dacă nu ar fi fost atât de brutalizat la şcoală, poate că ar fi urmat calea agriculturii, însă colegii săi nu ratau nici o ocazie să-l bată pe Nakata, intrusul venit de la oraş. Rănile sale deveneau din ce în ce mai grave (atunci i-a fost distrus lobul urechii) şi bunicii au hotărât să nu îl mai trimită la şcoală. De atunci a crescut ajutând la treburile casei. Fiind un copil serios şi foarte ascultător, aceştia îl îndrăgeau mult.

  Tot în perioada aceea, Nakata a învăţat să vorbească cu pisicile. Bunicii lui aveau mai multe pisici pe lângă casă şi Nakata s-a împrietenit cu ele la cataramă. La început înţelegea mici frânturi, dar şi-a cultivat încet şi cu multă răbdare această abilitate, ca şi cum ar fi învăţat o limbă străină, şi până la urmă a ajuns să poată purta conversaţii lungi cu ele. Cum prindea o clipă liberă, se aşeza pe prispă Şi stăteau la taclale. Pisicile l-au învăţat tot felul de lucruri despre lume şi despre natură. De fapt, mai toate cunoştinţele de bază despre mersul lumii şi le însuşise de la pisici.

  La vârsta de cincisprezece ani, a început să lucreze ca tâmplar la o firmă producătoare de mobilă din apropiere.

  Această firmă era de fapt o tâmplărie în care se lucra mobilă rustică, iar scaunele, mesele şi dulapurile pe care le făceau acolo, le trimiteau la Tokyo. Nakata a îndrăgit pe loc munca de tâmplar. Avea mâini pricepute şi lucra minuţios, fără să sară peste părţile mărunte şi supărătoare, fără să piardă vremea stând la vorbă şi fără să se plângă de nimic, motiv Pentru care patronull-a îndrăgit. Nu se pricepea la citit schiţe sau la făcut calcule, dar altfel se descurca de minune cu orice. Odată ce învăţa toţi paşii care trebuiau parcurşi, repeta neobosit acelaşi lucru, la nesfârşit. După doi ani de ucenicie, a fost avansat la normă întreagă de lucru.

  Aşa a trăit până după ce a împlinit vârsta de cincizeci de ani. Nu a avut nici un accident şi nu s-a îmbolnăvit niciodată. Nu bea, nu fuma, nu stătea până noaptea târziu şi nu mânca în exces. Nu se uita la televizor, iar de la radio asculta doar programul matinal de gimnastică. Zi după zi continua să facă mobilă. Intre timp i-au murit şi bunicii, şi părinţii. Lumea din jurul său era amabilă cu el, dar nu avea nici un prieten apropiat. Pur şi simplu aşa stăteau lucrurile, în zece minute de discutat cu el, oamenii epuizau toate subiectele de conversaţie.

  Lui Nakata nu i se părea că duce o viaţă tristă sau nefericită. Nu avea deloc apetit sexual şi nici nu simţea nevoia de a fi cu cineva. Ştia că era diferit de ceilalţi.

  Observase că umbra pe care corpul său o proiecta pe pământ era mai subţire decât a celorlalţi (nimeni altcineva nu mai observase acest lucru). Pisicile erau singurele care îl înţelegeau, în zilele libere, mergea în parcul din apropiere şi stătea până seara pe o bancă, de vorbă cu ele. Straniu, dar cu ele nu se epuizau niciodată subiectele de conversaţie.

  Când Nakata a împlinit cincizeci şi doi de ani, patronul firmei a murit şi, la scurt timp, tâmplăria s-a închis. Mobila aceea rustică, în nuanţe închise, nu se mai vindea ca odinioară. Muncitorii îmbătrâniseră, iar tinerii nu erau interesaţi de această muncă manuală tradiţională. În jurul tâmplăriei, care înainte era în mijlocul unui câmp, s-au construit case şi primeau un potop de plângeri din cauza zgomotului şi a fumului rezultat din arderea resturilor de lemn. Fiul patronului, care avea în oraş o firmă de contabilitate, nu a vrut să preia tâmplăria şi, imediat ce tatăl său a murit, a închis-o şi a vândut-o unei agenţii imobiliare.

  Aceasta a demolat atelierul, a curăţat pământul şi & vândut-o mai departe unui antreprenor care a construit un bloc de locuinţe cu şase etaje. Apartamentele s-au epuizat chiar în ziua în care au fost scoase la vânzare.

  Aşa şi-a pierdut Nakata locul de muncă. Firma a avut nişte datorii de achitat, motiv pentru care s-a ales cu o pensie de nimic. Alt loc de muncă nu a mai găsit. Un bărbat de peste cincizeci de ani, analfabet, calificat doar ca tâmplar de mobilă rustică nu are nici o şansă să se reangajeze.

  Nakata lucrase timp de treizeci şi şapte de ani, fără să îşi ia nici o zi liberă, drept pentru care strânsese o sumă frumuşică în contul de la poşta locală. Cheltuielile sale zilnice erau aproape nule, aşa că economiile îi puteau ajunge să-şi ducă bătrâneţile fără să mai muncească. De acest cont se ocupa un văr binevoitor, funcţionar la primărie, care era un om sufletist, dar puţin cam nechibzuit. A fost înşelat de un broker să se amestece într-o investiţie cu un complex turistic de schi şi s-a ales cu nişte datorii uriaşe. Chiar la vremea când Nakata a rămas fără loc de muncă, acesta şi-a luat familia şi a dispărut, urmărit fiind de un grup violent de creditori. Nimeni nu ştia unde plecase, nici dacă mai era sau nu în viaţă.

  Când Nakata s-a dus la poştă, însoţit de o cunoştinţă, ca să vadă situaţia contului, a mai găsit în el doar câteva zeci de mii de yeni. Pensia, care îi fusese virată doar cu puţin timp în urmă, dispăruse şi ea. Nu se poate spune decât că fusese extrem de ghinionist, rămânând şi fără serviciu, şi fără un ban în acelaşi timp. Rudele sale îl compătimeau, dar toţi avuseseră mai mult sau mai puţin de suferit de pe urma acelui văr. Rămăseseră cu împrumuturi nereturnate sau fuseseră trecuţi ca garanţi pentru el şi nu puteau să îl ajute.

  În cele din urmă, fratele mijlociu care trăia în Tokyol-a luat pe Nakata în grija sa. Avea în Nakano o clădire cu garsoniere (moştenită de la părinţi) şi i-a oferit o cameră.

  Tot el administra banii lăsaţi moştenire lui Nakata – o sumă nu prea mare – şi a aranjat să primească şi un ajutor Pentru persoanele cu handicap psihic. Cam aceasta a fost „grija” fratelui său. În ciuda faptului că era analfabet, Nakata vedea singur de toate treburile zilnice şi, atâta timp cat cheltuielile pentru casă şi masă erau acoperite, se descurca fără ajutorul nimănui.

  Fraţii lui Nakata nu ţineau deloc legătura cu el. De văzut, s-au văzut doar la început. Nakata stătuse oricum timp de treizeci de ani departe de ei, iar mediile în care trăiau erau foarte diferite. Nu simţea o apropiere frăţească faţă de ei şi chiar dacă ar fi simţit, ei erau prinşi cu treburile lor şi nu aveau timp să se ocupe de un frate mai mare, handicapat mintal.

  Chiar dacă rudele sale de sânge îl tratau cu indiferenţă, lui Nakata nu îi venea greu. Era obişnuit să fie singur şi se simţea mai degrabă încordat atunci când cineva era amabil cu el sau se arăta îngrijorat. Nu s-a înfuriat nici pentru că vărul său îi pierduse economiile de-o viaţă. Desigur, era conştient că „dăduse de necaz”, dar nu se simţea descurajat.

  El nu înţelegea ce era acela un „complex turistic” sau o „investiţie” şi nici măcar ce însemna să contractezi un împrumut. Nakata trăia în mijlocul unui vocabular extrem de limitat.

  Suma maximă de bani pe care putea să o conştientizeze era de cinci mii de yeni. Orice depăşea această sumă, o sută de mii, un milion, zece milioane, pentru el era totuna, şi anume „mulţi bani”. Avea economii, dar nu le văzuse niciodată. De fiecare dată i se comunica o cifră care reprezenta „suma existentă în contul de economii”. Cu alte cuvinte, doar un concept abstract. Prin urmare, când toţi aceşti bani au dispărut subit, el nu a realizat exact ce anume pierduse.

  Prin urmare, Nakata ducea un trai liniştit în garsoniera oferită de fratele său, primind ajutor de la stat, folosindu-şi permisul „special” ca să ia autobuzul şi vorbind cu pisicile din parc. Acea porţiune din Nakano a devenit noua lui lume.

  Şi-a stabilit perimetrul în care se putea mişca în voie, aşa cum fac pisicile sau câinii, şi pe care nu îl părăsea decât în situaţii excepţionale. Atâta vreme cât era acolo, putea să trăiască liniştit, zi după zi, fără griji şi fără supărări. Nu se simţea singur, nu îşi făcea probleme de viitor şi nu avea parte de neajunsuri, ci se bucura de fiecare zi în parte. A dus această viaţă timp de mai bine de zece ani.

  Până a apărut Johnnie Walker.

  Nakata nu mai stătuse niciodată să privească marea mult timp. Nu avusese unde să o vadă nici în Nagano, nici în Nakano. În acel moment a realizat pentru prima oară cât de mult timp marea fusese pierdută pentru el. Nici nu se mai gândise vreodată la ea. Vrând parcă să-şi confirme acest lucru, a dat de câteva ori din cap, ca pentru sine. Şi-a scos pălăria şi şi-a frecat cu palma părul tuns scurt. Şi-a pus apoi pălăria la loc şi a privit din nou marea. Tot ce ştia despre ea era că este foarte întinsă, că în ea trăiesc peşti şi că e sărată.

  Aşezat pe bancă, Nakata adulmeca vântul care bătea dinspre mare şi privea pescăruşii care străbăteau cerul în zbor şi corăbiile ancorate în larg. Nu se putea sătura de această privelişte. Din când în când, câte un pescăruş alb mai apărea în parc şi poposea pe iarba crudă de vară.

  Combinaţia aceea de culori era minunată. Nakata a încercat să strige un pescăruş care se plimba prin iarbă, dar acesta doar i-a aruncat o privire rece, fără să-i răspundă. Nu şi-a făcut apariţia nici o pisică. Singurele animale care veneau în acel parc erau pescăruşii şi vrăbiile. Nakata îşi scosese termosul şi bea nişte ceai când a început să picure. Şi-a deschis umbrela pe care o purta cu atâta grijă după el.

  Înainte de ora douăsprezece, când a apărut Hoshino, ploaia se oprise deja. Nakata îşi închisese umbrela şi stătea pe bancă în aceeaşi poziţie, cu privirea spre mare. Tânărul lăsase camionul pe undeva şi se întorsese cu taxiul.

  — Scuză-mă că am întârziat atâta! Zise el, lăsând jos geanta de voiaj din vinii. Trebuia să termin mai devreme, dar au apărut tot felul de probleme. Când ai de făcut o livrare, peste tot se găseşte câte unul cu gura mare, care să te frece la cap cu toate nimicurile.

  — Nu mă deranjează câtuşi de puţin. Am stat aici şi am Privit marea.

  — Aha, zise tânărul şi s-a uitat şi el în direcţia în care Privea Nakata, dar nu se vedeau decât nişte diguri prăpădite şi marea plină de ulei.

  — Nakata nu a văzut marea de mult timp.

  — A, da?

  — Ultima dată am văzut-o pe când eram elev în clasele primare. Am fost pe coastă, într-un loc numit Enoshima.

  — Multă vreme de-atunci!

  — La vremea aceea, Japonia era sub ocupaţie americană, iar ţărmul de la Enoshima era plin de soldaţi americani.

  — Dumneata râzi de mine!

  — Nu, nu râd.

  — Ei, hai, zise tânărul, cum să fie Japonia sub ocupaţie americană?

  — Nakata nu ştie amănunte, dar americanii aveau nişte avioane B-29 din care au aruncat multe bombe mari în Tokyo şi de aceea Nakata s-a dus în prefectura Yamanashi.

  Acolo m-am îmbolnăvit.

  — Hm… În fine… Nu-mi place vorba lungă. Hai să plecăm, că s-a făcut mai târziu decât mă aşteptam şi dacă ne mai lungim mult, ne apucă noaptea.

  — Unde mergem?

  — Păi, în Shikoku. Trecem podul. Nu în Shikoku ziceai că mergi?

  — Ba da, dar serviciul dumneavoastră…

  — Lasă, lasă, că văd eu ce-oi face cu el. Chiar m-am cam cocoşat de muncă în ultima vreme şi mă gândeam că e cazul să iau o pauză. Adevărul e că n-am mai fost niciodată în Shikoku şi n-ar fi rău să ajung pe-acolo. Şi dacă dumneata nu ştii să citeşti, ţi-ar fi mai uşor cu mine, ca să-ţi iei bilete, de exemplu. Sau te deranjez dacă vin?

  — Nu, nu este absolut nici un deranj.

  — Atunci aşa rămâne. M-am interesat şi de programul autobuzelor. Gata, mergem în Shikoku!

  Capitolul 23 în noaptea aceea văd o fantomă.

  Nu ştiu dacă „fantomă” este cuvântul corect. În orice caz, nu este un corp însufleţit. Îmi dau seama dintr-o privire că nu aparţine acestei lumi.

  Ceva mă face să mă trezesc şi dau cu ochii de ea. Deşi e miezul nopţii, în cameră nu e întuneric. Lumina lunii pătrunde prin fereastră. Am tras draperiile înainte să mă culc, dar acum sunt desfăcute larg. Silueta ei se profilează cu claritate în razele lunii, scăldată într-o lumină albă ca osul.

  Fata este cam de o vârstă cu mine, cincisprezece sau şaisprezece ani. Sigur cincisprezece, judec eu. Între cincisprezece şi şaisprezece ani este o diferenţă mare. Are un trup micuţ şi zvelt, stă dreaptă şi nu pare deloc firavă. Are părul drept, până la umeri şi bretonul îi cade pe frunte.

  Poartă o rochie cloş, de un albastru pal, nici prea lungă, nici prea scurtă. Nu are nici ciorapi, nici pantofi în picioare. Toţi nasturii de la rochie sunt încheiaţi cu grijă. Are un guler rotund şi larg, care îi scoate în evidenţă gâtul frumos conturat.

  E aşezată la birou, cu bărbia în palmă şi priveşte un Punct de pe perete. Stă şi se gândeşte, dar nu la ceva Profund. Pare cufundată în nişte amintiri calde, dintr-un trecut nu prea îndepărtat. Din când în când, pe buze îi flutură un zâmbet şters, dar este în umbră şi nu reuşesc să descifrez subtilităţile expresiei sale. Mă prefac că dorm Pentru că nu vreau să o deranjez, orice ar face ea acolo.

  Respir încet şi încerc să trec neobservat.

  Îmi dau seama că este o fantomă. În primul rând, este prea frumoasă. Nu este frumoasă doar la chip, ci în întregime, prea desăvârşită ca să fie adevărată. Pare desprinsă dintr-un vis. Frumuseţea ei pură trezeşte în mine ceva asemănător cu tristeţea, un sentiment foarte firesc, dar neaşteptat.

  Stau ghemuit sub plapumă, cu răsuflarea tăiată. Ea rămâne nemişcată, cu bărbia sprijinită în palmă. Din când în când îşi mută puţin palma de pe bărbie, schimbându-şi doar o idee poziţia capului. Aceasta este singura mişcare din cameră. Pe fereastră se vede uriaşul sânger înflorit strălucind liniştit în lumina lunii. Vântul nu bate şi nici un sunet nu răzbate până la urechile mele. Am senzaţia că am murit fără să îmi dau seama, că sunt mort şi mă scufund împreună cu ea spre fundul unui lac vulcanic.

  Fata îşi ridică deodată bărbia din palmă şi îşi sprijină mâinile pe genunchi. Doi genunchi mici şi albi se văd în dreptul tivului rochiei. Îşi ia privirea de la perete, de parcă ar fi realizat ceva dintr-odată, se întoarce şi se uită spre mine. Îşi duce mâna la frunte şi îşi atinge bretonul. Degetele ei delicate zăbovesc câteva clipe pe frunte, încercând parcă să trezească o amintire. Mă priveşte. Inima îmi bate sec.

  Este straniu, dar nu mă simt privit. Poate că nu se uită la mine, ci dincolo de mine.

  Fundul lacului vulcanic în care ne scufundăm este învăluit în linişte. Vulcanul a încetat de mult să mai erupă.

  Singurătatea se adună în valuri, ca nămolul. Lumina slabă care răzbate prin apă învăluie totul în alb, ca rămăşiţele unor amintiri îndepărtate. Pe fundul adânc nu se vede nici un semn de viaţă. Oare cât timp m-a privit – pe mine sau locul în care mă aflu? Îmi dau seama că am pierdut noţiunea timpului. Timpul se dilată sau se contractă după nevoia inimii. Dar fata se ridică deodată de pe scaun şi se îndreaptă către uşă cu paşi stinşi. Uşa nu se deschide, dar ea dispare fără zgomot îndărătul ei.

  Rămân nemişcat sub plapumă, cu ochii întredeschisa fără să clintesc din loc. Poate se va întoarce, îmi spun eu.

  Chiar vreau să se întoarcă. Însă, oricât aştept, ea nu mai vine. Ridic capul şi privesc limbile fosforescente ale ceasului de la capul patului. Trei şi douăzeci şi cinci. Mă dau jos din pat şi ating scaunul pe care a stat. Nu îl simt cald. Mă uit şi pe pernă, poate a căzut vreun fir de păr pe ea, însă nu găsesc nimic. Mă aşez pe scaun, îmi frec obrajii cu palmele de câteva ori şi oftez adânc.

  Nu mai pot să dorm. Trag draperiile şi mă bag sub plapumă, dar nu mă fură somnul. Îmi dau seama că sunt neobişnuit de puternic atras de această fată enigmatică.

  Simt că ceva puternic se naşte în inima mea, prinde rădăcini şi creşte. Inima mea fierbinte închisă în cutia toracică se contractă şi se dilată independent de voinţa mea. Se dilată, se contractă.

  Aprind din nou lumina şi aştept zorii ridicat în pat. Nu sunt în stare nici să citesc, nici să ascult muzică. Nu pot să fac nimic. Nu-mi rămâne decât să aştept treaz să vină dimineaţa. După ce începe să se lumineze de ziuă, reuşesc să mai aţipesc puţin. Cred că am plâns în somn, pentru că găsesc perna umedă şi rece când mă trezesc, dar nu ştiu de ce am vărsat acele lacrimi.

  După ora nouă se aude motorul Mazdei, Oshima apare şi ne pregătim să deschidem biblioteca. După ce terminăm, îi prepar o cafea. Îmi arată el cum să o fac. Râşnesc boabele, fierb apă într-un vas special, cu gura foarte îngustă, o las un pic să se liniştească, pun cafeaua într-un filtru de hârtie şi torn apa încet. Oshima îi adaugă la sfârşit doar un strop de zahăr. Lapte nu pune şi susţine că aşa se serveşte cea mai bună cafea. Eu îmi fac un ceai Earl Grey. Oshima poartă o cămaşă superbă maro, cu mânecă scurtă şi pantaloni albi de in. Scoate din buzunar o batistă nou-nouţă, îşi şterge ochelarii şi mă priveşte.

  — Arăţi nedormit, îmi spune el.

  — Aş avea o rugăminte.

  — Da, spune.

  — Aş vrea să ascult Kafka pe malul mării. Puteţi să faceţi rost de disc?

  — Nu CD?

  — Aş prefera un disc vechi, dacă se poate, pentru că vreau să-l ascult aşa cum suna odinioară. Asta înseamnă că am nevoie şi de un pick-up.

  Oshima îşi duce degetele la tâmplă şi se gândeşte.

  — Că veni vorba, cred că avem în debara un pick-up vechi, dar nu sunt sigur dacă mai merge.

  Debaraua este o cămăruţă cu faţa la parcare, cu un luminator, foarte înalt. Este plină de tot felul de obiecte adunate de-a lungul timpului, puse claie peste grămadă – mobilă, vase, reviste, haine, tablouri, lucruri cu o oarecare valoare sau nimicuri.

  — Cineva tot trebuie să facă ordine aici, dar nu s-a găsi nimeni suficient de curajos…, spune Oshima mohorât.

  În încăperea aceea în care timpul pare să fi îngheţat, descoperim un pick-up Sansui vechi. Aparatul în sine este foarte robust, dar cu siguranţă au trecut vreo douăzeci şi cinci de ani de când a fost scos din cutie. Este acoperit de un strat de praf alB. Întregul set e compus dintr-un amplificator, playerul automat şi boxe. Alături de el descoperim şi o colecţie de LP-uri vechi. Beatles, Rolling Stones, Beach Boys, Simon & Garfunkel, Stevie Wonder – vreo treizeci de discuri, toate cu muzică la modă în anii şaizeci. Iau unul şi îl scot din copertă. Pare folosit cu grijă, pentru că nu are nici o zgârietură. Nici nu e mucegăit.

  În debara e şi o chitară, care are toate coardele. Într-un colţ zace un vraf de reviste cu un nume de care nu am mai auzit niciodată. Mai e şi o rachetă de tenis veche. Totul arată ca nişte relicve dintr-un trecut nu prea îndepărtat.

  — Discurile, chitara, racheta de tenis au fost probabil ale iubitului doamnei Saeki, spune Oshima. Ţi-am mai spus că locuia aici şi văd că tot aici i-au depozitat şi lucrurile.

  Pick-up-ul pare să fie ceva mai nou.

  Cărăm în cameră aparatul şi colecţia de discuri. Îl ştergem de praf, îl băgăm în priză, conectăm amplificatorul şi apăsam butonul de pornire. Se aprinde ledul verde de la amplificator şi placa începe să se învârtă lin. După câteva clipe de ezitare, ledul care indică rotaţia se hotărăşte să nu mai clipocească. Verific acul să fie cât de cât bun şi pun discul roşu cu Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Bând, al celor de la The Beatles. Cunoscutul intro se revarsă din boxe. Sunetul este mult mai limpede decât mă aşteptam.

  — O fi având ţara noastră multe probleme, dar la tehnică e de tot respectul, spune Oshima admirativ. Se aude perfect, deşi n-a mai fost folosit de foarte mult timp.

  Stăm un timp şi ascultăm Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Bând. Pare să fie cu totul alt cântec decât ce am mai auzit eu până acum pe CD.

  — Ţi-am găsit şi aparat, dar s-ar putea să fie mai greu să dau de discul cu Kafka pe malul mării. Acum este o adevărată raritate. Am s-o întreb pe mama, s-ar putea să-l aibă ea. Dacă nu, poate ştie pe cineva care îl are.

  Încuviinţez.

  Oshima ridică degetul arătător, ca un profesor care îşi atenţionează elevul.

  — Dar, după cum ţi-am mai spus, nu care cumva să pui acest cântec atâta vreme cât doamna Saeki este aici. Sub nici o formă! Înţelegi, da?

  Încuviinţez.

  — Exact ca în Casablanca, spune el şi fredonează începutul de la As Time Goes By. Cântecul ăsta să nu-l pui, da?

  — Am o întrebare, mă trezesc eu spunând. Este prin zonă vreo fată de cincisprezece ani care vine pe aici?

  — Aici, adică la bibliotecă?

  Încuviinţez. Oshima îşi înclină puţin capul într-o parte şi se gândeşte câteva clipe.

  — Cel puţin din câte ştiu eu, nu e nici o fată de cincisprezece ani prin zonă, spune el, apoi mă scrutează cu Privirea de parcă s-ar uita pe fereastră într-o cameră. De ce mă întrebi aşa ceva?

  — Pentru că am senzaţia că am zărit-o de curând.

  — Ce însemnă „de curând”?

  — Aseară.

  — Aseară ai văzut aici o fată de cincisprezece ani.

  — Da.

  — Ce fel de fată?

  — Păi, obişnuită, răspund eu roşind puţin. Avea părul până la umeri şi purta o rochie albastră.

  — Era frumoasă?

  Încuviinţez.

  — Poate că era o fantasmă plăsmuită de libidoul tău spune Oshima zâmbind. Se întâmplă multe lucruri stranii pe lumea asta. Nu cred că este nimic anormal pentru un tânăr de vârsta ta, sănătos, heterosexual.

  Îmi amintesc când Oshima m-a văzut la munte în pielea goală şi mă înroşesc şi mai tare.

  În pauza de prânz, îmi dă pe furiş single-ul Kafka pe malul mării, pus într-un plic pătrat.

  — Îl avea mama. Mai mult, are chiar vreo cinci exemplare. E foarte strângătoare. Nu e în stare să arunce nimic.

  Asta e o trăsătură proastă de caracter, dar uite că acum ne-a fost de folos.

  — Mulţumesc.

  Mă întorc în cameră şi scot discul din plic. Arată ca nou, nefolosit nici măcar o dată şi păstrat cu grijă. În primul rând mă uit la fotografia de pe copertă, cu doamna Saeki la vârsta de nouăsprezece ani. Este aşezată în faţa pianului, în studioul de înregistrări şi se uită în obiectivul aparatului de fotografiat. Stă cu capul puţin lăsat într-o parte, bărbia în palmă, se sprijină pe suportul pentru partitură, iar pe chip îi flutură un zâmbet timid, dar natural. Are buzele lipite, plăcut alungite, care formează câteva cute mici şi fermecătoare în colţuri. Nu pare deloc fardată. Are bretonul prins cu o clamă din plastic, ca să nu îi vină în ochi. Urechea stângă se întrezăreşte pe jumătate printre şuviţele de păr.

  Este îmbrăcată cu o rochie simplă, de un albastru deschis, cu mâneci scurte, lejeră. La mâna stângă are o brăţară argintie, singurul accesoriu pe care îl poartă. Picioare frumoase, desculţe. Lângă scaunul de la pian zace aruncată o pereche de sandale delicate.

  Arată de parcă ar simboliza ceva, un anume timp, un anume loc. O stare de spirit. E ca un spiriduş întrupat dintr-o fericită întâlnire întâmplătoare. Un aer de inocenţă, de naivitate ce nu poate fi nicicând distrusă, pluteşte în jurul ei ca sporii primăvara. Timpul a împietrit în această fotografie. Anul 1969 – un cadru de dinainte de a mă fi născut.

  Mi-am dat seama de la bun început că fata care a venit aseară în camera mea era doamna Saeki. Nici n-a încăput îndoială. Doar am vrut să confirm acest lucru.

  În fotografie, doamna Saeki arată puţin mai matură decât la cincisprezece ani. Conturul feţei – forţând o comparaţie – pare mai ascuţit. Neliniştea pare să fi dispărut de pe chipul ei. Însă, în mare, arată cam la fel ca la cincisprezece ani. Are acelaşi zâmbet pe care l-am văzut şi eu aseară, exact acelaşi fel de a-şi ţine bărbia în palmă şi capul înclinat.

  Evident, trăsăturile feţei şi aerul său au fost moştenite întocmai de doamna Saeki de acum. În expresiile şi gesturile sale o regăsesc pe fata de nouăsprezece sau cincisprezece ani. Trăsăturile regulate ale feţei, aerul său rupt de realitate le are şi acum. Nici silueta nu i s-a schimbat aproape deloc.

  Şi asta mă bucură.

  Totuşi fotografia păstrează cu claritate ceva ce doamna Saeki ajunsă la maturitate a pierdut. Este ca un şuvoi de forţă, dar nu ostentativ sau ţipător, ci incolor şi transparent ca apa cristalină care izvorăşte în taină dintre stânci, o atracţie pură, naturală, care îţi ajunge drept în suflet. Forţa aceea e ca o strălucire aparte, care se revarsă din tot corpul fetei de nouăsprezece ani, aşezată la pian. Doar privind acel zâmbet de pe buzele ei poţi să regăseşti frumoasa cale pe care sufletul său fericit a urmat-o. Este ca o dâră de lumină pe care o lasă licuriciul în beznă şi care îţi zăboveşte pe retină.

  Stau mult timp aşezat pe pat, cu coperta cu fotografia ei m mână. Nu mă gândesc la nimic, doar las timpul să treacă.

  Deschid ochii, mă duc în dreptul ferestrei şi inspir adânc aerul de afară. Vântul care trece printre pini aduce cu el mirosul mării. Cea pe care am văzut-o aici aseară era doamna Saeki la cincisprezece ani, sunt absolut sigur. Adevărata doamnă Saeki este, desigur, în viaţă. Este o femeie de vreo cincizeci de ani, care duce o viaţă reală, într-o lume reală.

  Chiar în acest moment stă la birou şi lucrează în camera de la etaj. Dacă ies şi urc scările, pot să mă întâlnesc cu ea. Pot şi să vorbesc cu ea. Şi totuşi, eu am văzut aici „fantoma” ei.

  Oshima a spus că un om nu poate fi în două locuri deodată, dar în unele cazuri acest lucru se poate întâmpla. Sunt ferm convins de asta. Oamenii se pot transforma în fantome, chiar în viaţă fiind.

  Şi încă un lucru foarte important: eu sunt atras de această „fantomă”. Sunt atras nu de doamna Saeki care este acum aici, ci de doamna Saeki de la cincisprezece ani, care nu este acum aici. Şi încă tare, atât de tare, încât nu pot explica în cuvinte. Orice ar fi, acesta este un fapt real.

  Tânăra aceea poate că nu există în realitate, dar în mine pulsează o inimă reală, la fel de reală ca sângele de pe pieptul meu din acea seară.

  Când se apropie ora închiderii, doamna Saeki coboară.

  Tocurile sale se aud ca întotdeauna pe fiecare treaptă. Când o văd, mă încordez tot şi îmi aud inima pulsând. O văd în ea pe fata de cincisprezece ani. Stă ghemuită şi doarme înăuntrul ei, ca un mic animal care hibernează.

  Doamna Saeki mă întreabă ceva, dar nu sunt în stare să răspund. Nici nu pricep prea bine întrebarea. Cuvintele sale îmi pătrund în urechi, fac timpanul să vibreze, iar vibraţia se transmite în creier, care o transformă în limbaj, însă eu nu reuşesc să descifrez legătura dintre cuvinte şi sensul lor.

  Mă fâstâcesc, mă înroşesc şi bolborosesc ceva. Oshima răspunde în locul meu, iar eu încuviinţez. Doamna Saeki zâmbeşte, ne spune la revedere şi pleacă.

  Din parcare se aude motorul Volkswagenului Golf. Se îndepărtează, apoi se stinge. Oshima rămâne şi mă ajută să închid biblioteca.

  — Nu cumva eşti îndrăgostit? Spune el. Pari foarte cu capul în nori.

  Nu ştiu ce să răspund, aşa că tac. Apoi îl întreb:

  — S-ar putea ca întrebarea mea să vi se pară ciudată, dar se poate ca un om să se transforme în fantomă cât este încă în viaţă?

  Oshima se opreşte din făcut ordine pe biroul de la recepţie şi mă priveşte.

  — Este o întrebare foarte interesantă. Vorbeşti despre alcătuirea sufletească a omului din perspectivă literară, adică în sens metaforic, nu? Sau în sens realist?

  — În sens realist.

  — Presupunând că fantomele există cu adevărat?

  — Da.

  Oshima îşi scoate ochelarii, îi şterge cu batista, apoi şi-i pune la loc.

  — Se numesc „spirite rătăcitoare”. Nu ştiu cum este în străinătate, dar în Japonia ele apar des în operele literare.

  De exemplu, lumea din Povestea lui Genji este plină de astfel de spirite. În perioada Heian, sau cel puţin în concepţia oamenilor din perioada Heian, în anumite situaţii, oamenii se transformau în spirite, fiind încă în viaţă, se deplasau în spaţiu şi îşi puteau duce la îndeplinire dorinţele.

  Ai citit Povestea lui Genji?

  Clatin din cap.

  — Poţi s-o citeşti, avem câteva volume transpuse în limbă modernă chiar aici, în bibliotecă. De exemplu, doamna Rokujo, iubita lui Genji, măcinată de o gelozie cumplită la adresa doamnei Aoi, soţia lui legală, se transformă într-un spirit malefic şi o posedează. Noapte după noapte, o atacă în iatacul său şi până la urmă o omoară. Aoi era însărcinată cu copilul lui Genji, iar vestea aceasta îi atrăsese toată pizma lui Rokujo. Genji a chemat călugării şi s-au rugat, încercând să alunge spiritul malefic, dar răutatea ei era atât de mare, încât nu a fost chip să o înlăture.

  Însă aspectul cel mai interesant al acestei poveşti este faptul că doamna Rokujo nu realizează nici o clipă că se transformase în spirit rătăcitor. Este chinuită de coşmaruri Şi când se trezeşte, descoperă în părul său lung şi negru, un miros străin de susan, lucru care o nedumereşte. Era de fapt susanul ars în timpul rugilor pentru Aoi. Fără să îşi dea seama, ea depăşise bariera spaţiului, alunecase prin tunelul adânc al subconştientului său, ajungând până în iatacul doamnei Aoi. Aceasta este una dintre părţile cele mai stranii şi palpitante din Povestea lui Genji. Mai târziu, doamna Rokujo află ce făcuse fără să îşi dea seama şi, îngrozită de karma sa, îşi taie părul şi se călugăreşte.

  Lumea grotescului este întunericul din propriul nostru suflet. Înainte ca Freud sau Jung să arunce lumină asupra subconştientului prin analizele lor, oamenilor li se părea evidentă corelaţia dintre cele două forme de întuneric şi o acceptau ca atare, fără să-şi ridice întrebări. Nu era nici măcar o metaforă. Dacă o urmăm şi mai în trecut, nu era nici măcar o corelaţie. Până ca Edison să inventeze becul, cea mai mare parte a lumii era cufundată, literalmente, într-o beznă adâncă. Între întunericul fizic, exterior, şi cel al sufletului, interior, nu exista o linie de demarcaţie, ci se contopeau unul în celălalt, se legau direct. Aşa.

  Oshima îşi lipeşte perfect palmele.

  — În vremea în care trăia Murasaki Shikibu, spiritele rătăcitoare erau, totodată, un fenomen grotesc, cât şi o stare sufletească perfect firească şi la îndemână. Cred că oamenilor de atunci le era imposibil să conceapă separat aceste două feluri de întuneric. Însă, în lumea în care trăim noi, lucrurile nu mai stau aşa. Întunericul lumii exterioare a dispărut complet, dar cel din suflet a rămas neschimbat.

  Ceea ce noi numim ego sau conştient este în mare parte cufundat în întuneric, asemenea unui aisberg. În unele cazuri, această discrepanţă produce în noi contradicţii şi derută.

  — În jurul cabanei de la munte era un întuneric adevărat.

  — Da, exact. Acolo încă mai există întunericul adevărat.

  Uneori merg acolo doar ca să-l privesc.

  — Cauzele pentru care oamenii se transformă în spirite rătăcitoare sunt întotdeauna astfel de sentimente negative?

  — Nu am o bază suficientă pentru a putea trage această concluzie dar, din vagile mele cunoştinţe, toate spiritele acestea au apărut din trăiri negative. Emoţiile puternice pe care le încearcă omul sunt în mare parte foarte individuale şi negative. Spiritele rătăcitoare se întrupează spontan din aceste sentimente negative. Din păcate nu există cazuri de astfel de spirite apărute ca să aducă pacea pe pământ sau pentru a demonstra o anumită logică.

  — Dar din dragoste?

  Oshima se aşază pe scaun şi se gândeşte.

  — Este o întrebare dificilă, la care nu prea ştiu să răspund. Tot ce pot să spun e că nu am dat niciodată peste un exemplu concret în acest sens. În închipuirile lunii şi ale ploii există povestirea Legământul crizantemei. Ai citit-o?

  — Nu.

  — Cartea a fost scrisă de Ueda Akinari pe la sfârşitul perioadei Edo şi acţiunea se desfăşoară în perioada războaielor interne, ceea ce îl face un autor cu înclinaţii spre vechi, spre nostalgic.

  Doi samurai devin buni prieteni şi se leagă fraţi de cruce prin jurământ. Aceasta este o relaţie foarte importantă pentru samurai, pentru că atunci când te legi printr-un astfel de jurământ, îţi încredinţezi viaţa celuilalt. Îţi dai viaţa pentru celălalt. Asta înseamnă fraţi de cruce.

  Cei doi trăiau în ţinuturi îndepărtate şi serveau stăpâni diferiţi. Când vor înflori crizantemele, am să vin negreşit să te văd, a spus unul dintre ei. Atunci mă pregătesc şi te aştept, răspunde celălalt. Însă cel care urma să facă această vizită este amestecat în nişte probleme de pe domeniu şi e închis. Nu i se permitea să iasă afară. Nu i se permitea nici să trimită scrisori. Trece vara, toamna se adânceşte şi vine anotimpul în care înfloresc crizantemele, iar el nu poate să-şi îndeplinească promisiunea făcută prietenului său.

  Pentru un samurai, făgăduiala este cel mai important lucru, mai presus decât loialitatea sau viaţa. Prin urmare, acest samurai îşi face harakiri, se transformă în spirit şi aleargă cale lungă până la casa prietenului său. Acolo cei doi stau de vorbă după pofta inimii în faţa crizantemelor înflorite, apoi spiritul piere de pe faţa pământului. Este o poveste foarte frumoasă.

  — Dar, ca să devină spirit, a trebuit să moară.

  — Aşa e. Se pare că oamenii nu se pot preschimba în spirite rătăcitoare din loialitate, afecţiune sau prietenie.

  Trebuie neapărat să moară mai întâi. Doar o inimă rea face Posibil acest lucru cât omul este încă în viaţă. Gândurile negative.

  Rămân câteva clipe pe gânduri.

  — Dar, cum zici şi tu, poate că există şi cazuri de spirite rătăcitoare născute din dragoste. Nu am aprofundat niciodată această problemă în detaliu. Poate este posibil. Se spune că dragostea poate reclădi lumea, deci orice e posibil.

  — Aţi fost vreodată îndrăgostit?

  Oshima mă priveşte uimit.

  — Măi, măi, dar tu ce părere îţi faci? Nu sunt nici stea de mare şi nici arbust de piper! Îmi curge sânge prin vine.

  Sigur că am fost îndrăgostit!

  — Nu aşa am vrut să sune, spun eu înroşindu-mă.

  — Ştiu, îmi răspunde el şi zâmbeşte.

  După ce pleacă Oshima, mă întorc la mine în cameră, pornesc pick-upul şi pun Kafka pe malul mării. Potrivesc turaţia la patruzeci şi cinci de rotaţii şi cobor acul. Ascult apoi cântecul, urmărind versurile de pe copertă.

  Când eşti la marginea lumii, Eu sunt într-un crater stins.

  Iar în umbra uşii Sunt cuvinte ce şi-au pierdut slovele.

  Luna-şi aruncă razele peste o şopârlă adormită, Peştişori cad din cer.

  Dincolo de fereastră Sunt soldaţi cu suflete încremenite.

  (refren)

  Kafka stă pe un scaun pe malul mării, Cu gândul la pendulul ce mişcă lumea.

  Când cercul inimii se închide, Umbra nemişcată a Sfinxului, Se preschimbă în cuţit Şi îţi străpunge visul.

  Degetele fetei înecate Caută piatra de intrare.

  Ridicându-şi poalele veşmântului albastru îl priveşte pe Kafka pe malul mării.

  Ascult discul de trei ori. Prima întrebare care îmi vine în minte este cum de un cântec cu asemenea versuri a ajuns un hit cu vânzări de peste un milion de exemplare? Cuvintele sunt, dacă nu de neînţeles, atunci extrem de simbolice, chiar cu o tentă suprarealistă. În orice caz, nu sunt genul de versuri pe care să le poţi fredona imediat ce le-ai auzit.

  Dar ascultându-le de mai multe ori, încep, treptat, să sune familiar. Fiecare cuvânt în parte îşi găseşte un loc în inima mea şi rămâne acolo. Este o senzaţie stranie. Imagini dincolo de orice sens se ridică aidoma unor colaje de hârtie şi încep să umble. Parcă ar fi un vis foarte profund.

  Melodia este superbă. Frumoasă şi simplă, însă în nici un caz banală. Vocea doamnei Saeki se armonizează perfect cu ea. Nu are volumul unui cântăreţ profesionist şi nici tehnică, însă îţi pătrunde uşor în suflet, ca o ploaie de primăvară ce spală pietrele unei alei din grădină. La început cântă acompaniată de pian, apoi intră coardele şi oboiul.

  Probabil şi din motive legate de buget, mixajul este extrem de simplu chiar şi pentru vremea aceea, dar, neîncărcându-l cu nimic, efectul pe care îl produce este mai degrabă de prospeţime.

  La refren se adaugă două acorduri stranii. Restul sunt foarte simple, obişnuite, dar acestea două sunt foarte surprinzătoare, originale. Nu le poţi descifra imediat de la Prima ascultare. Dar când le-am auzit prima dată, am rămas o clipă nedumerit. Exagerând puţin, am avut chiar senzaţia ca sunt înjunghiat pe la spate. Sunetul atât de neaşteptat nu-a zguduit inima şi m-a neliniştit. A fost ca un curent rece de aer care se revarsă deodată dintr-o crăpătură. La terminarea refrenului, revine melodia frumoasă de la început care te poartă înapoi spre tărâmul armoniei şi al famiharului. Nu se mai simte curentul. Cântecul se încheie, Pianul produce o ultimă notă, coardele păstrează ultimele acorduri, iar oboiul încheie melodia, lăsând în urmă un ecou prelung.

  Ascultându-l din nou, încep să înţeleg în linii mari motivul pentru care Kafka pe malul mării a cucerit inimile atâtor oameni. Este o combinaţie de talent şi candoare izvorâtă dintr-un suflet dezinteresat. O combinaţie miraculos de desăvârşită. O tânără sfioasă de nouăsprezece ani, dintr-un orăşel de provincie scrie nişte versuri despre iubitul ei aflat departe, îi compune un cântec la pian şi îl cântă cu modestie. II scrie nu ca să fie ascultat de alţii, ci pentru ea însăşi, ca să-şi mai încălzească puţin sufletul. Inocenţa sa răzbate în sufletul oamenilor, încet, dar sigur.

  Îmi încropesc o cină frugală cu ce găsesc prin frigider, apoi pun din nou Kafka pe malul mării. Stau pe scaun cu ochii închişi şi mi-o imaginez pe doamna Saeki la nouăsprezece ani cântând acest cântec în studioul de înregistrări, acompaniindu-se la pian. Mă gândesc la sentimentele pătimaşe pe care le avea în timp ce cânta, la cât de neaşteptat au fost secerate printr-un act de violenţă absurdă.

  Discul se termină, acul se ridică şi braţul revine la locul lui.

  Oare aici o fi scris doamna Saeki versurile de la Kafka pe malul mării? Aceasta este convingerea la care ajung ascultând discul de nenumărate ori. Iar Kafka pe malul mării este tânărul din pictura în ulei de pe perete. Mă aşez pe scaun, îmi sprijin bărbia în palmă, aşa cum a făcut ea aseară, şi îmi întorc capul în acelaşi unghi. Privirea mea întâlneşte tabloul. Nu cred că mă înşel. Doamna Saeki a stat în camera aceasta şi a scris versurile cântecului cu gândul la acest tânăr. Poate la ora cea mai târzie din noapte.

  Mă opresc în dreptul peretelui şi privesc din nou tabloul de aproape. Tânărul se uită în depărtare. Ochii săi reflectă o adâncime enigmatică. Pe petecul de cer spre care priveşte plutesc câţiva nori bine conturaţi. Norul cel mai mare aduce cu un sfinx ghemuit. Sfinxul – îmi răscolesc eu amintirile – e cel pe care îl învinge tânărul Oedip rezolvând ghicitoarea.

  Când realizează că a fost învins, monstrul se sinucide aruncându-se de pe o stâncă. Astfel Oedip ajunge regele Tebei şi se căsătoreşte cu regina, care este propria sa mamă.

  Apoi numele de Kafka – presupun că doamna Saeki a perceput singurătatea enigmatică ce pluteşte în jurul tânărului din tablou ca pe ceva legat de lumea din romanele lui Kafka şi din acest motivl-a numit aşa. Un suflet singuratic ce rătăceşte pe o plajă absurdă. Probabil că asta înseamnă Kafka.

  În afară de partea cu numele şi cu Sfinxul, mai sunt câteva versuri care se potrivesc cu situaţia în care mă aflu eu. „Peştişori cad din cer” este exact ce s-a întâmplat pe strada comercială din Nakano, când a plouat cu sardine şi stavrizi. „Umbra nemişcată a Sfinxului/Se preschimbă în cuţit/Şi îţi străpunge visul” pare să se refere la tatăl meu, înjunghiat. Copiez versurile într-un carneţel, rând cu rând, şi le citesc de mai multe ori. Subliniez cu creionul părţile care mă interesează. Însă totul este atât de plin de conotaţii, încât mă simt complet pierdut.

  Iar în umbra uşii Sunt cuvinte ce şi-au pierdut slovele…

  Degetele fetei înecate Caută piatra de intrare…

  Dincolo de fereastră Sunt soldaţi, cu suflete încremenite…

  Astea ce naiba pot să însemne? Să fie nişte simple coincidenţe? Mă duc lângă fereastră şi privesc grădina. Afară începe să se lase întunericul. Mă aşez pe canapeaua din camera de lectură şi deschid Povestea lui Genji, în traducerea lui Tanizaki. La ora zece mă bag în pat, sting veioza, mchid ochii şi o aştept pe doamna Saeki de cincisprezece ani să se întoarcă în această cameră.

  Capitolul 24

  Când autobuzul a ajuns la staţia din Tokushima, se făcuse deja ora opt seara.

  — Gata, suntem în Shikoku, nene Nakata.

  — Da. Podul este extraordinar. Nakata nu a mai văzut niciodată un pod atât de mare.

  Cei doi au coborât din autobuz şi s-au aşezat pe o bancă din staţie, privind împrejurimile.

  — Acum ai vreo revelaţie, ce să facem, unde să mergem?

  Îl întrebă tânărul.

  — Nu. Nakata încă nu ştie nimic.

  — Nasol.

  Nakata se frecă un timp cu mâna pe cap, părând că se gândeşte.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Îmi cer mii de scuze, dar aş vrea să mă culc. Îmi este foarte somn. Îmi vine să adorm chiar aici.

  — Stai aşa! Zise tânărul în grabă. Nu te culca acum!

  Uite, mă duc imediat să caut o cameră, aşa că mai rezistă puţin.

  — Da, Nakata încearcă să mai reziste puţin fără să adoarmă.

  — Şi cu masa ce faci?

  — Nu îmi este foame. Îmi este doar somn.

  Hoshino s-a interesat în grabă la un punct de informare turistică, a găsit un ryokan1 nu prea scump cu mic dejun inclus şi a verificat prin telefon dacă aveau camere libere.

  <notă>

  1. Han tradiţional japonez.

  Fiind cam departe de staţie, cei doi au luat un taxi până acolo. Cum au ajuns, camerista le-a desfăcut aşternuturile.

  Nakata s-a dezbrăcat, s-a băgat în futon fără să mai facă baie şi în clipa următoare dormea liniştit.

  — Nakata o să doarmă mult, aşa că să nu vă alarmaţi, i-a spus lui Hoshino înainte să adoarmă.

  — Eu nu te deranjez, dormi cât vrei, i-a răspuns el lui Nakata, care deja dormea buştean.

  Hoshino a făcut o baie lungă, apoi a ieşit singur în oraş.

  A hoinărit o vreme pe străzi, ca să ia pulsul locului, apoi a intrat într-un restaurant de sushi, a băut o bere şi a mâncat.

  Nefiind prea rezistent la alcool, după o sticlă de mărime medie de bere era vesel şi roşu în obraji. După aceea s-a dus la o sală de pachinko şi a cheltuit trei mii de yeni într-o oră.

  A stat tot timpul cu şapca sa cu Chunichi Dragons pe cap, drept pentru care mai mulţi oameni i-au aruncat priviri ciudate. Oi fi singurul din Tokushima care poartă şapcă cu Chunichi Dragons, şi-a zis el.

  Când s-a întors la ryokan, Nakata dormea dus în aceeaşi poziţie în care îl văzuse înainte să plece. Lumina era aprinsă, dar nu părea să-l deranjeze câtuşi de puţin. Ce relaxat e, îl admiră Hoshino. Şi-a scos şapca, cămaşa hawaiiană, pantalonii şi s-a băgat în aşternut doar în chiloţi. A stins lumina, dar pentru că era într-un loc nou şi se simţea agitat, nu reuşea să adoarmă. Măi, măi, mai bine mă duceam la un bordel şi trăgeam o partidă! Îşi zise el. Însă, auzindu-i respiraţia regulată şi liniştită a lui Nakata, a simţit că era complet nepotrivit să aibă asemenea gânduri. Nu-şi dădea nici el prea bine seama de ce, dar îi era ruşine că îi trecuse Prin minte ideea de bordel.

  Stând pe întuneric, cu ochii în tavan, într-o cameră ieftină de ryokan din Tokushima, alături de un bătrân necunoscut, Hoshino a început să se simtă nesigur pe el. Acum ar fi trebuit să fie la volan, în drum spre Tokyo. La ora asta ar fi fost pe undeva lângă Nagoya. Nu îi displăcea munca sa Şi chiar avea în Tokyo o fată pe care trebuia doar s-o sune şi s-ar fi întâlnit cu el. Dar după ce terminase de livrat marfa, mânat de impuls, luase legătura cu un coleg din Kobe, care făcuse drumul înapoi la Tokyo în locul său.

  Telefonase la firmă, îşi luase trei zile de concediu şi venise apoi cu Nakata până în Shikoku, având la el doar o geantă cu câteva schimburi şi articole de baie.

  De la bun început Nakata îi stârnise interesul deoarece arăta şi vorbea ca bunicul său care se prăpădise. Totuşi, după un timp, impresia de asemănare cu bunicul său se disipase, iar acum Nakata în sine îl făcea curios. Felul său de a vorbi era bizar, la fel şi ceea ce spunea, dar avea ceva fascinant care îl îmboldea să vrea să ştie încotro se îndrepta Nakata şi ce urma să facă mai departe.

  Hoshino se născuse într-o familie de fermieri, al treilea din şase fraţi, toţi băieţi. În şcoala generală fusese destul de cuminte dar, când începuse liceul industrial, intrase într-un anturaj rău şi se ţinuse numai de prostii. De câteva ori a avut chiar probleme cu poliţia. A reuşit cumva să absolve, dar nu a izbutit să-şi găsească un loc decent de muncă şi, având şi niscaiva probleme cu o fată, s-a văzut nevoit să se înroleze în Forţele de Apărare. Îşi dorea să conducă tancuri, însă a fost respins la examenul de calificare şi, cât a fost în serviciul lor, a condus vehicule de transport de mare tonaj. După trei ani a părăsit Forţele de Apărare şi s-a angajat la o firmă de transporturi, iar în următorii şase ani a condus tiruri.

  Meseria de şofer de camion i se potrivea. Mecanica îi plăcuse dintotdeauna, iar când stătea cocoţat pe scaunul său înalt, cu mâinile pe volanul mare, se simţea ca în propriul său castel. Munca era grea, iar programul de lucru obositor, dar nu ar fi suportat să meargă dimineaţă de dimineaţă la un serviciu de doi bani, la o firmă de doi bani, unde şefii să stea mereu cu ochii pe el.

  Dintotdeauna fusese cam scandalagiu. Era slab şi mic de statură şi nu părea forţos, dar avea putere. Odată aţâţat, îşi pierdea autocontrolul, iar nebunia din privirile sale îl făcea pe agresor să se clatine. Şi cât fusese în Forţele de Apărare, şi ca şofer, se luase des la bătaie. Uneori câştigase, alteori pierduse, însă de curând înţelesese că victoria sau înfrângerea nu duceau la nimic. Se mira şi el că nu se alesese cu prea multe răni grave.

  În vremea de nebunie din liceu, bunicul său era cel care venea mereu după el la poliţie. Se pleca în faţa poliţiştilor şi îl lua de acolo. La întoarcere, se opreau mereu la un restaurant şi mâncau ceva bun. Nici în asemenea momente nu îi ţinea vreo predică lui Hoshino. Părinţii lui nu veniseră nici măcar o dată să îl ia. Erau săraci, de-abia dacă se descurcau şi nu aveau timp să stea după cel de-al treilea băiat al lor, un nesăbuit. Dacă nu era bunicul, eu ce m-aş fi făcut? Se întreba Hoshino uneori. Era singurul care îi observa existenţa şi avea grijă de el.

  Cu toate acestea, Hoshino nu îi mulţumise niciodată.

  Nici nu ştia cum să-şi arate recunoştinţa şi era oricum prea preocupat să supravieţuiască. La scurt timp după ce se înrolase în Forţele de Apărare, bunicul său murise de cancer. Spre sfârşit era senil şi nici măcar nu îl mai recunoştea pe Hoshino. După moartea sa, nu se mai întorsese deloc la casa părintească.

  Când s-a trezit a doua zi, la ora opt, Nakata încă mai dormea dus, respirând la fel de regulat. Hoshino a coborât şi a luat micul dejun alături de ceilalţi clienţi. Nu a fost o masă foarte îmbelşugată, dar supa miso şi orezul s-au servit la discreţie.

  — Tovarăşul dumneavoastră nu serveşte micul dejun? Îl întrebă camerista.

  — Încă mai doarme dus. Nu pare să vrea mic dejun. Aţi putea, vă rog, să mai lăsaţi aşternuturile desfăcute un timp?

  La prânz Nakata încă mai dormea şi Hoshino s-a hotărât să prelungească şederea la ryokan cu o zi. A mers într-un restaurant unde a mâncat o porţie de orez cu pui şi ou.

  După masă s-a plimbat puţin, apoi a intrat într-o cafenea, a băut o cafea, a fumat şi a răsfoit câteva reviste de benzi

  ^senate puse la dispoziţia clienţilor.

  Când s-a întors, l-a găsit pe Nakata tot dormind. Era aProape două după-amiaza. Îngrijorat, tânărul i-a pus mâna Pe frunte, dar nu a simţit nimic neobişnuit. Nu avea nici febră, nu era nici prea rece. Respira la fel de regulat şi liniştit, iar în obraji avea o roşeaţă sănătoasă. Nu părea să aibă ceva. Doar dormea dus, neîntors.

  — E normal să doarmă aşa de mult? Dacă este bolnav?

  Întrebă îngrijorată camerista, care venise să vadă ce face.

  — Era foarte obosit, răspunse Hoshino. Ar fi bine să-l lăsăm să se odihnească în voie.

  — Bine. Dar n-am mai văzut niciodată pe cineva să doarmă atât de dus.

  Nakata nu s-a trezit nici până la ora cinei. Tânărul a mers la un restaurant şi a mâncat o porţie mare de curry cu carne de vită şi o salată. S-a dus apoi la aceeaşi sală de pachinko, unde a stat o oră. De data aceasta, cu mai puţin de o mie de yeni a reuşit să câştige două cartuşe de Marlboro. La nouă şi jumătate s-a întors la ryokan şi, spre uimirea lui, l-a găsit pe Nakata tot dormind.

  A făcut un calcul şi a văzut că dormea de mai bine de douăzeci şi patru de ore. Îl avertizase că o să doarmă mult şi să nu se îngrijoreze, dar era prea mult. Tânărul a simţit cum i se strânge inima. Dacă Nakata nu se mai trezea?

  — Am dat de naiba! Zise el clătinând din cap.

  Când s-a trezit însă a doua zi, la ora şapte, Nakata era deja în picioare şi se uita pe fereastră.

  — În sfârşit, te-ai trezit! Exclamă Hoshino uşurat.

  — Da, m-am trezit de ceva timp. Nu ştiu cât timp am dormit, dar am senzaţia că mult. Parcă am renăscut.

  — Mult” e puţin spus. Ai dormit de alaltăieri de la nouă, adică vreo treizeci şi patru de ore încontinuu. Ce eşti, Albă-ca-Zăpada?

  — Lui Nakata îi este foame.

  — Păi, cred şi eu! N-ai mai mâncat de aproape două zile!

  Cei doi au coborât şi au luat micul dejun. Nakata a înfulecat atât de mult, încât a speriat-o pe cameristă.

  — Dormiţi mult, dar odată trezit, mâncaţi pe măsură, cât pentru două zile! Remarcă ea.

  — Da. Nakata trebuie să mănânce zdravăn.

  — Sunteţi foarte sănătos.

  — Da. Nu ştiu să citesc, dar nu am nici o carie şi nici nu am nevoie de ochelari. Nu a trebuit să merg niciodată la doctor. Umerii nu îmi înţepenesc şi ies la toaletă în fiecare dimineaţă.

  — Ăsta e mare lucru, spuse femeia admirativ. Apropo, ce planuri aveţi pentru astăzi?

  — Ne îndreptăm către vest, anunţă Nakata răspicat.

  — Aha, deci spre vest. Adică spre Takamatsu, nu?

  — Nakata nu este deştept şi nu ştie geografie.

  — În fine, deocamdată mergem la Takamatsu, da? Zise Hoshino. Mai vedem dup-aia ce facem.

  — Da, deocamdată mergem la Takamatsu. Mai vedem după aceea ce facem.

  — O călătorie cu totul aparte, bag de seamă, spuse camerista.

  — Aşa şi este, răspunse Hoshino.

  Când s-au întors în cameră, Nakata s-a dus imediat la toaletă. Intre timp, îmbrăcat în yukata1, Hoshino s-a întins pe burtă pe tatami şi s-a uitat la ştiri. Nimic interesant.

  Ancheta în cazul uciderii renumitului sculptor din Nakano nu avansase. Nu existau martori şi nu găsiseră nici un indiciu. Poliţia era pe urmele fiului său de cincisprezece ani, fugit de acasă cu ceva timp înainte de crimă.

  Măi, să fie! Altul de cincisprezece ani, îşi zise Hoshino.

  De ce atâtea acte de violenţă în rândul tinerilor de cincisprezece ani în ultima vreme? La vârsta aceea, el furase o motocicletă dintr-o parcare şi se plimbase cu ea fără să aibă permis, deci nu avea dreptul să zică nimic. Sigur, una e să „împrumuţi” o motocicletă şi alta e să-ţi înjunghii tatăl.

  Poate că sunt eu norocos că am reuşit să nu-l omor până acum. Că bătaie doar am mâncat destulă de la el, îşi spuse el.

  Tocmai când se terminau ştirile, Nakata a ieşit de la toaletă.

  — Domnule Hoshino, aş putea să vă întreb ceva?

  <notă>

  1 Kimono lejer, de vară.

  — Ce anume?

  — Nu cumva vă dor şalele?

  — Ba da, că sunt şofer de multă vreme. Nu e şofer de cursă lungă să nu-l doară şalele, cum nu e lansator la baseball să nu-l doară umerii. Dar ce-ţi veni să întrebi?

  — La asta m-am gândit când v-am văzut spatele.

  — Aha.

  — Pot să vă ating puţin?

  — De ce nu?

  Nakata s-a urcat pe spinarea tânărului, şi-a pus mâinile puţin deasupra coloanei vertebrale şi a rămas nemişcat, între timp, Hoshino se uita la un program de divertisment cu bârfe despre vedete. O actriţă cunoscută se logodise cu un scriitor mai tânăr şi mai puţin cunoscut. Nu îl interesau asemenea poveşti, dar nu avea la ce altceva să se uite.

  Venitul actriţei era de zece ori mai mare decât al scriitorului, care nu era nici prea frumos şi nu arăta nici prea deştept.

  Hoshino clătină din cap.

  — N-are cum să le meargă bine. E o greşeală, nu se poate.

  — Domnule Hoshino, aveţi oasele deplasate.

  — Cred şi eu, că deplasată e şi viaţa pe care am dus mult timp.

  — Dacă rămân aşa, puteţi păţi ceva grav.

  — Zău?

  — O să vă dea dureri de cap, n-o să mai ieşiţi la toaletă şi o să vă înţepenească spatele.

  — Aoleu, asta nu e bine!

  — O să vă doară puţin, dar îmi permiteţi?

  — Da, sigur.

  — De fapt, o să doară foarte tare.

  — Eu de când m-am născut, şi acasă, şi la şcoală, şi în Forţele de Apărare am tot încasat-o. Nu vreau să mă laud, dar pot să număr pe degete zilele în care nu am luat bătaie.

  Că doare, frige, mă mănâncă, mă gâdilă, e dulce sau sărat, ce mai contează acum? Fă ce vrei!

  Nakata şi-a încordat privirea, s-a concentrat şi a căutat cu atenţie poziţia exactă în care să-şi pună degetele mari pe coloana lui Hoshino. Odată fixat locul, a început să apese din ce în ce mai tare. A tras aer în piept şi cu un ţipăt scurt, ca de pasăre de iarnă, a apăsat cu toată puterea între os şi muşchi. Durerea carel-a străbătut pe Hoshino a fost cumplită, dincolo de limitele imaginabilului. Un fulger uriaş i-a săgetat capul şi totul a dispărut în ceaţă. I s-a tăiat respiraţia şi a simţit că plonjează din vârful unui turn înalt până în străfundurile iadului. Nu a fost în stare să scoată nici măcar un geamăt.

  Durerea cumplităl-a împiedicat să mai gândească. Toate gândurile sale se împrăştiaseră arse în toate direcţiile şi toate simţurile sale se concentraseră în durere. Avea senzaţia că întregul său corp se desfăcuse în bucăţi. Moartea însăşi nu putea fi atât de nimicitoare. Nu putea nici să deschidă ochii. Rămăsese culcat pe burtă, la capătul puterilor, iar saliva i se prelingea din gură pe tatami. Ii curgeau şi lacrimile. Starea aceea cumplită a durat aproape treizeci de secunde.

  Într-un final, tânărul a tras aer în piept, s-a sprijinit în coate şi s-a ridicat împleticindu-se. Tatami-vl se clătina ameninţător, ca marea înainte de furtună.

  — A durut, nu-i aşa?

  Hoshino şi-a scuturat capul de câteva ori, de parcă voia să se asigure că încă mai trăieşte.

  — Ce durut?! Mă simt de parcă am fost jupuit, pus în frigare, mărunţit cu pisălogul şi călcat în picioare de o cireada de tauri furioşi! Ce naiba mi-ai făcut?

  — Am pus oasele la locul lor. Deocamdată totul o să fie bine. Nu o să vă mai doară spatele şi o să ieşiţi la toaletă.

  Când valul de durere s-a retras, tânărul a observat că îşi simţea spatele mai relaxat. Îi dispăruse acea senzaţie greoaie, de moleşeală, pe care o avea mereu. Avea capul hmpede în zona tâmplelor şi respira mai uşor. Ba chiar îi venea să se ducă la toaletă.

  — Clar, mă simt mai bine pe ici, pe colo.

  — Toate erau din cauza coloanei.

  — Şi totuşi a durut groaznic, zise Hoshino oftând.

  De la gara din Tokushima au luat un expres de pe linia JR către Takamatsu. Hoshino a plătit şi cazarea, şi biletele de tren. Nakata a insistat să-şi achite singur totul, dar tânărul nici nu a vrut să audă.

  — Dau eu acum şi ne socotim noi mai încolo. Nu-mi place când oamenii mari se ceartă care să plătească.

  — Da. Voi lăsa totul în seama dumneavoastră, pentru că nu prea mă descurc cu banii.

  — În orice caz, mi-ai făcut shiatsu şi mă simt excelent.

  Vreau să mă revanşez şi eu cumva. De mult nu m-am mai simţit atât de bine. Parcă sunt un om nou.

  — Mă bucur din tot sufletul. Nakata nu ştie ce este acela shi-a-tsu, dar oasele sunt extrem de importante.

  — Shiatsu, chiropraxie, osteopatie, nu ştiu nici eu cum să-i zic, dar să ştii că eşti foarte talentat. Dacă ai intra în afaceri, te-ai umple de bani, ţi-o garantez. Ai strânge o mică avere numai de la colegii mei şoferi.

  — Când v-am văzut spatele, mi-am dat seama că aveaţi oasele deplasate. Când văd ceva deplasat, îmi vine să-l pun la locul lui. Poate e din cauză că am lucrat mult timp ca tâmplar, dar când am în faţa ochilor ceva strâmb, simt nevoia să îl îndrept. Aşa este firea mea. Insă este prima dată când îndrept oase.

  — Asta înseamnă să ai talent, zise tânărul admirativ.

  — Înainte puteam să vorbesc cu pisicile.

  — Serios?

  — Dar de ceva timp încoace nu mai reuşesc. Cred că din cauza lui Johnnie Walker.

  — Aha…

  — După cum ştiţi, Nakata nu este deştept şi nu înţelege lucrurile complicate. Dar în ultima vreme s-au întâmplat multe lucruri complicate. De exemplu, a plouat cu peşti şi cu lipitori.

  — Hm…

  — Dar mă bucur foarte mult că v-am îndreptat spatele.

  Dacă vă simţiţi bine, şi eu mă simt bine.

  — Iar eu mă bucur enorm.

  — Ce bine!

  — Auzi, apropo de lipitorile alea de la Fujigawa…

  — Da, mi le amintesc foarte bine.

  — Ai avut cumva vreo legătură cu ele?

  În mod straniu, Nakata a rămas pe gânduri câteva clipe.

  — Nu ştiu nici eu prea bine, dar când am deschis umbrela, au început să cadă din cer.

  — Hm…

  — Orice ar fi, nu e bine să omori oameni, spuse Nakata dând vârtos din cap.

  — Asta aşa e. Nu e bine să omori oameni, încuviinţă tânărul.

  — Nu, nu, răspunse Nakata dând din nou cu hotărâre din cap.

  Cei doi au coborât la staţia Takamatsu. Au intrat într-un restaurant de udon din gară şi au mâncat de prânz. De la fereastră se vedeau câteva macarale uriaşe din port, pe care poposiseră pescăruşii. Nakata şi-a mâncat porţia de udon savurând fiecare pastă în parte.

  — Udon-ul este delicios, spuse el.

  — Mă bucur că-ţi place. Deci ce zici, e bun locul ăsta?

  — Da, Nakata crede că este un loc foarte bun.

  — Perfect. Şi mai departe?

  — Caut piatra de intrare.

  — Piatra de intrare?

  — Da.

  — Hm… Pun pariu că şi asta e poveste lungă.

  Nakata şi-a înclinat castronul şi a băut supa până la ultima picătură.

  — Da, povestea este lungă. Este prea lungă şi Nakata nu Ştie amănunte. Cred că, odată ajuns acolo, o să înţeleg.

  — Ca de obicei, o să ştii când ajungi acolo.

  — Da, întocmai.

  — Şi până nu ajungi acolo, nu ştii.

  — Nu. Până nu ajunge acolo, Nakata nu ştie nimic.

  — Bine, bine. Sincer să fiu, nu-mi place vorba lungă.

  Peci, până una alta, trebuie să găsim această „piatră de intrare”.

  — Da, întocmai.

  — Şi pe unde e?

  — Nakata nu are nici cea mai vagă idee.

  — Nici nu ştiu de ce am mai întrebat, zise tânărul clătinând din cap.

  Capitolul 25

  Aţipesc şi mă trezesc de mai multe ori la rând. Vreau să prind clipa în care apare, dar realizez dintr-odată că e deja pe scaun, ca aseară. Ceasul de la capul patului arată că e puţin peste ora trei. Draperiile, pe care ştiu sigur că le-am tras înainte să mă culc, acum sunt date în lături. Exact ca aseară. Singurul lucru diferit este că nu străluceşte luna.

  Cerul e acoperit de nori groşi şi poate chiar plouă puţin. În cameră este mai întuneric decât aseară. Doar lumina felinarelor din depărtare răzbate palidă printre copacii din grădină, îmi ia ceva timp până îmi obişnuiesc ochii cu întunericul.

  Stă cu bărbia în palmă şi priveşte tabloul de pe perete.

  Poartă aceleaşi haine. Din cauza beznei, nu reuşesc să-i disting chipul nici dacă îmi încordez privirea. Totuşi silueta i se conturează surprinzător de clar, plutind în întuneric.

  Nu ara nici urmă de dubiu că o am în faţa ochilor pe doamna Saeki adolescentă.

  Pare adâncită în gânduri sau poate e cufundată într-un vis lung şi adânc. Sau poate că ea însăşi e visul lung şi adânc al doamnei Saeki. Oricum, eu respir cât mai încet, pentru a nu strica echilibrul acestui loc. Nu fac nici o mişcare. Doar îmi mai arunc din când în când un ochi la ceas.

  Timpul se scurge încet, dar constant, cu certitudine.

  Deodată, inima începe să-mi bată puternic, cu un sunet sec asemenea unor ciocănituri repetate la uşă. Bătăile reverberează cu hotărâre în camera liniştită, cufundată în întuneric, şi mă surprind atât de tare, încât aproape că sar din Pat.

  Silueta ei întunecată tremură uşor. Îşi ridică privirea şi ciuleşte urechile. Îmi aude bătăile inimii. Îşi înclină puţin capul într-o parte, ca un animal din pădure care îşi încordează auzul la un zgomot necunoscut, apoi îşi întoarce faţa către patul meu. Însă îmi dau seama că privirea ei nu mă întâlneşte. Eu nu fac parte din visul său. Suntem despărţiţi de o graniţă invizibilă care separă lumile noastre.

  Într-un târziu, bătăile violente ale inimii mele se potolesc la fel de neaşteptat cum au început. Respiraţia îmi revine la normal, iar ea nu mai ascultă cu atenţie. Îşi întoarce privirea la „Kafka pe malul mării”. Îşi sprijină bărbia în palmă, iar inima îi fuge din nou către tânărul din tabloul cu peisajul de vară.

  După vreo douăzeci de minute, fata pleacă. Desculţă, se ridică de pe scaun, se îndreaptă în linişte spre uşă şi dispare prin ea fără să o deschidă, la fel ca aseară. Las un timp să treacă, apoi mă ridic din pat. Fără să aprind lumina, mă aşez pe scaunul pe care a stat ea, îmi sprijin mâinile pe birou şi mă las învăluit de urmele prezenţei sale. Închid ochii, prind în căuşul palmei tremurul inimii ei şi îl sorb într-a mea.

  Îmi dau seama că noi doi avem un punct în comun.

  Amândoi iubim pe cineva care a dispărut deja din lumea aceasta.

  Puţin mai târziu adorm, dar somnul mi-e neliniştit. Trupul meu încearcă să adoarmă, iar mintea să rămână trează. Mă clatin între cele două stări ca un pendul. Însă nici nu apucă bine să se lumineze, că păsările încep să zboare vesel prin grădină, iar ciripitul lor mă trezeşte complet.

  Îmi trag pe mine blugii, un tricou şi o cămaşă cu mânecă lungă şi ies afară. Este de-abia trecut de ora cinci şi încă nu se văd oameni pe stradă. Las în urmă şirurile de case vechi, străbat păduricea de pini, plantată ca scut împotriva vântului, traversez un dig şi ajung la malul mării. Nu simt nici o adiere de vânt. Cerul este acoperit de un strat de nori cenuşii, dar nu sunt semne de ploaie. Este o dimineaţa liniştită. Norii absorb zgomotele de pe pământ ca o prelata antifonică.

  Mă plimb pe o alee de-a lungul ţărmului şi îmi imaginez că şi tânărul din tablou a stat pe şezlongul său undeva pe plaja de aici, însă nu pot să fixez cu precizie locul. Peisajul din tablou e compus doar din nisip, orizont, cer şi nori. Şi o insulă. Insă insule sunt mai multe şi nu-mi amintesc exact forma celei din tablou. Mă aşez pe plajă şi decupez cu degetul în aer conturul tabloului. Adaug şi silueta tânărului aşezat pe scaun. Un pescăruş alb traversează nehotărât văzduhul împietrit. Valuri mici se sparg regulat de ţărm, trasează pe nisip curbe moi şi se retrag, lăsând în urmă dâre de spumă.

  Realizez că sunt gelos pe tânărul din tablou.

  — Eşti gelos pe tânărul din tablou, îmi şopteşte în ureche tânărul numit Corbul.

  Eşti gelos pe un biet om care a fost confundat cu altcineva şi ucis fără sens pe când de-abia împlinise douăzeci de ani – şi de atunci au trecut vreo treizeci de ani. Eşti atât de gelos, încât de-abia mai poţi respira. Este prima dată în viaţa ta când te încearcă acest sentiment. Acum înţelegi bine ce înseamnă acest lucru. Iţi arde inima ca un foc ce pârjoleşte câmpurile.

  Nu ai mai fost niciodată invidios şi nici nu ţi-ai dorit vreodată să fii altcineva, însă acum te roade o invidie cumplită la adresa acestui tânăr. Dacă ai putea, ai vrea să fii în locul lui, chiar dacă ştii dinainte că vei fi torturat şi ucis cu lovituri de rangă. Ai vrea să fii el, să o iubeşti necondiţionat pe doamna Saeki cea în carne şi oase, de la cincisprezece până la douăzeci de ani, şi să fii iubit de ea necondiţionat. Vrei să vă îmbrăţişaţi fără reţinere şi să faceţi dragoste la nesfârşit, să îi atingi fiecare părticică din trup şi ea să te atingă pe tot corpul. Iar după moartea ta, să rămâi înfierat în inima ei ca o poveste, ca o imagine.

  Şi vrei să fii iubit în amintiri, noapte de noapte.

  Eşti pus într-o situaţie foarte stranie. Iubeşti o fată care nu mai e de mult şi eşti gelos pe un tânăr care a murit. Cu toate acestea, ce simţi acum este mai real Şi mai dureros decât orice altă trăire pe care ai avut-o vreodată. Şi nu ai cale de scăpare, nici măcar şansa să găseşti aşa ceva. Rătăceşti prin labirintul timpului, dar principala problemă este că nu vrei deloc să scapi din el, nu-i aşa?

  Oshima vine mai târziu decât ieri. Până să apară, am dat cu aspiratorul la parter şi la etaj, am şters de praf pupitrele şi scaunele, am deschis ferestrele şi le-am spălat, am curăţat baia, am golit coşurile de gunoi şi am schimbat apa la flori.

  Aprind luminile şi deschid computerul. Mai rămâne doar să deschid poarta. Oshima inspectează totul şi dă din cap mulţumit.

  — Văd că prinzi repede şi te mişti şi rapid.

  Fierb apă şi îi fac cafea. Ca şi ieri, mie îmi fac un ceai negru Earl Grey. Afară a început să plouă torenţial. Se aud şi tunete în depărtare. Deşi nu e nici ora prânzului, e întuneric ca noaptea.

  — Aş avea o rugăminte.

  — Despre ce e vorba?

  — Aţi putea să-mi faceţi rost de partitura de la Kafka pe malul mării?

  Oshima cade câteva clipe pe gânduri.

  — E posibil s-o găsim pe internet, în catalogul unei edituri care publică aşa ceva şi s-o putem descărca în schimbul unei sume de bani. O să caut mai târziu.

  — Mulţumesc.

  Oshima se aşază la un capăt al biroului, îşi pune în cafea un cub minuscul de zahăr şi amestecă bine cu linguriţa.

  — Ţi-a plăcut cântecul?

  — Foarte mult.

  — Şi mie îmi place. Este frumos şi unic. Blând, dar are ceva adânc. Spune multe despre autoarea sa.

  — Versurile sunt însă destul de simbolice.

  — Poezia şi simbolismul au fost din vremuri străvechi două lucruri inseparabile. Ca piratul şi romul.

  — Credeţi că doamna Saeki ştia exact ce înseamnă acele cuvinte?

  Oshima îşi înalţă capul, ciuleşte urechea la un tunet îndepărtat, cântăreşte distanţa de la care se aude şi ma priveşte. Apoi clatină din cap.

  — Nu neapărat. Simbolismul şi semnificaţia sunt două lucruri diferite. Poate că ea a sărit peste anumite procese prolixe, cum ar fi înţelesul şi logica, şi a reuşit să găsească exact cuvintele potrivite. Poţi prinde cuvintele în vis aşa cum ai prinde un fluture din zbor, apucându-i cu blândeţe aripile. Adevăraţii artişti sunt cei care eludează prolixul.

  — Vreţi să spuneţi că poate doamna Saeki a găsit acele cuvinte într-un alt spaţiu, ca de exemplu, într-un vis?

  — Un poem strălucit asta este, mai mult sau mai puţin.

  Dacă versurile sale nu reuşesc să găsească un tunel profetic între el şi cititor, înseamnă că nu îşi îndeplineşte funcţia poetică.

  — Dar multe poezii pretind că izbutesc.

  — Exact. Nu e greu să faci asta, odată ce ai prins şmecheria. Dacă foloseşti cuvinte care par simbolice, dai aspectul unui poem.

  — Dar în versurile din Kafka pe malul mării se simte ceva serios, presant.

  — Da, şi eu cred la fel. Cuvintele sale nu sunt de suprafaţă, în mintea mea, versurile şi melodia se contopesc perfect şi nu mai pot să iau poemul în formă pură şi să-i discern independent puterea de convingere, spune Oshima şi clatină uşor din caP. În orice caz, doamna Saeki era plină de talent şi avea simţ muzical. Era şi suficient de isteaţă să prindă ocazia atunci când i se ivea. Dacă nu s-ar fi întâmplat acel incident regretabil şi ea nu s-ar fi retras din viaţă, şi-ar fi etalat acest talent şi mai liber. Mare păcat de ce s-a întâmplat, din mai multe puncte de vedere.

  — Şi oare unde s-a dus tot acest talent?

  — Unde s-a dus talentul doamnei Saeki după ce i-a murit iubitul? Mă întreabă Oshima privindu-mă.

  Încuviinţez.

  — Dacă talentul este ca un fel de energie naturală, atunci nu îşi găseşte o cale de ieşire?

  — Nu ştiu, răspunde Oshima. Nu se poate prezice încotro se îndreaptă talentul. Uneori, pur şi simplu dispare complet.

  Sau poate că se prelinge în pământ, ca o apă subterană şi curge mai departe cine ştie unde.

  — Poate că doamna Saeki şi-a concentrat această putere şi a folosit-o la altceva, nu la muzică.

  — Altceva? Îşi apropie Oshima sprâncenele cu interes.

  Ca de exemplu ce?

  Rămân fără cuvinte.

  — Nu ştiu, doar aşa mi s-a părut. De exemplu, în ceva nematerializat.

  — Nematerializat?

  — Adică ceva nevăzut de alţii, menit doar pentru sine.

  Nu ştiu dacă să-i spun o „acţiune interioară”.

  Oshima îşi duce mâna la frunte şi îşi dă bretonul pe spate. Şuviţele de păr i se răsfrâng printre degetele delicate.

  — Un punct de vedere foarte interesant. Ce-i drept, după ce a părăsit oraşul e posibil să-şi fi canalizat talentul, puterea, în ceva nematerializat, după cum spui tu. Dar a fost dispărută timp de douăzeci şi cinci de ani şi nu ai cum să afli unde a fost şi ce a făcut decât de la ea.

  După câteva clipe de ezitare, spun dintr-odată:

  — Pot să pun o întrebare foarte prostească?

  — Foarte prostească?

  Mă înroşesc la faţă.

  — Aberantă.

  — Da, sigur. Nu-mi displac neapărat lucrurile aberante, foarte prosteşti.

  — Nu-mi vine nici mie să cred că spun aşa ceva, dar…

  Oshima îşi înclină uşor capul.

  — Credeţi că este posibil ca doamna Saeki să fie mama mea?

  Oshima tace. Stă rezemat de birou şi îşi caută îndelung cuvintele, timp în care eu doar ascult ticăitul ceasului.

  — Pe scurt, ceea ce spui tu e că la douăzeci de ani, disperată, doamna Saeki a plecat din Takamatsu să trăiască undeva ascunsă, timp în care poatel-a întâlnit chiar pe Koichi Tamura, tatăl tău, s-au căsătorit, te-ai născut tu, iar patru ani mai târziu ceva s-a întâmplat, te-a abandonat şi a plecat, după care a urmat o perioadă învăluită în mister, ca apoi să se întoarcă în Shikoku, pe tărâmurile natale.

  — Da.

  — Nu pot să spun că nu există această posibilitate. Sau cel puţin deocamdată nu există dovezi care să-ţi infirme ipoteza. O mare parte din viaţa ei este o enigmă. Sunt zvonuri că ar fi trăit în Tokyo. În plus, e cam de-o vârstă cu tatăl tău. Însă în Takamatsu s-a întors singură. Sigur, dacă ar avea o fiică, se poate să locuiască singură în altă parte. Câţi ani ziceai că are sora ta?

  — Douăzeci şi unu.

  — Ca mine, spune Oshima. Dar eu sigur nu sunt sora ta.

  Am şi părinţi, şi un frate. Toţi legaţi prin sânge şi prea buni pentru mine.

  Oshima îşi încrucişează braţele şi mă priveşte un timp.

  — Am şi eu o întrebare pentru tine, spune el. Te-ai uitat vreodată în registrul de familie? Aşa afli imediat şi numele, şi vârsta mamei tale.

  — Sigur că m-am uitat.

  — Şi ce nume era trecut la mama ta?

  — Niciunul.

  — Nici un nume? Întreabă el mirat. Cum e posibil?

  — Nu ştiu, dar nu e era. Serios. Din registrul de familie reiese că nu am nici mamă, nici soră. Suntem trecuţi doar eu şi tata. Ceea ce înseamnă că, legal, eu sunt un copil nelegitim. Pe scurt, un bastard.

  — Dar în realitate ai avut şi mamă, şi soră.

  — Da, până la patru ani am avut şi mamă, şi soră. Am fost o familie de patru oameni, care trăiau împreună. Îmi amintesc foarte clar, nu este o închipuire! Imediat după ce am împlinit patru ani, ele două au plecat.

  Scot din portofel fotografia cu mine şi cu sora mea jucându-ne pe malul mării. Oshima o priveşte un timp, apoi mi-o înapoiază zâmbind.

  — Kafka pe malul mării”, spune el.

  Încuviinţez şi pun fotografia la loc în portofel. Vântul dansează, iar stropii de ploaie lovesc în geam. Lumina din tavan ne proiectează umbrele pe podea. În lumea reflectată, cele două umbre par să poarte o discuţie tainică, rău prevestitoare.

  — Nu mai ştii cum arată mama ta? Dacă aţi trăit împreună până la vârsta de patru ani, atunci poate mai îţi mai aminteşti măcar puţin chipul ei.

  Clatin din cap.

  — Nu, nu mi-o amintesc. Nu ştiu de ce, dar în amintirile mele doar partea cu chipul ei este întunecată, acoperită de umbră.

  Oshima meditează câteva clipe.

  — Vrei să îmi explici mai amănunţit de ce crezi că doamna Saeki ar putea să fie mama ta?

  — Nu, ajunge. Mai bine lăsăm povestea asta. Sigur mă gândesc eu prea departe.

  — Poţi să-mi spui absolut orice îţi trece prin minte şi stabilim noi mai apoi dacă te gândeşti prea departe sau nu.

  Umbra lui Oshima se mişcă în tandem cu el. Mişcările umbrei par puţin mai ample decât ale lui.

  — Între mine şi doamna Saeki există surprinzător de multe coincidenţe, care se potrivesc perfect, ca piesele dintr-un puzzle. Mi-am dat seama când am ascultat Kafka pe malul mării. În primul rând, am ajuns la biblioteca aceasta parcă mânat de destin. În linie dreaptă, din Nakano până în Takamatsu. E foarte ciudat, nu?

  — Da, sună ca o tragedie greacă.

  — În plus, o iubesc.

  — Pe doamna Saeki?

  — Da, poate.

  — Poate? Întreabă Oshima încruntându-se. Poate pe doamna Saeki o iubeşti sau poate o iubeşti pe doamna Saeki?

  Mă înroşesc tot.

  — Nu prea sunt în stare să explic. Totul e foarte încâlcit şi încă nu înţeleg o mulţime de lucruri.

  — Dar poate o iubeşti poate pe doamna Saeki?

  — Da. Foarte tare.

  — Poate, dar foarte tare.

  Încuviinţez.

  — În acelaşi timp, rămâne şi posibilitatea ca ea să fâe mama ta.

  Încuviinţez din nou.

  — Pentru un tânăr de cincisprezece ani căruia nici nu i-au dat tuleiele, duci prea multe în cârcă, spune Oshima sorbind cu atenţie o gură de cafea şi punând ceaşca la loc pe farfurioară. Nu spun că asta nu e bine, doar că totul are un punct critic.

  Rămân tăcut.

  Oshima îşi duce degetele la tâmplă şi se gândeşte. Îşi împreunează apoi mâinile pe piept.

  — Mai bine îţi fac rost cât mai repede de partitura de la Kafka pe malul mării. Mai departe mă descurc singur aici, aşa că poţi să te duci la tine în cameră dacă vrei.

  La ora prânzului îi iau locul lui Oshima la birou. Din cauza ploii, în bibliotecă sunt mai puţini oameni ca de obicei.

  Când se întoarce din pauză, îmi dă un plic mare cu partitura cântecului, scoasă la imprimantă.

  — Ce lume comodă! Spune el.

  — Mulţumesc.

  — N-ai vrea să duci tu nişte cafea sus? Că o faci foarte bună.

  Prepar cafea proaspătă, o pun pe o tavă şi o duc la etaj, în biroul doamnei Saeki. E fără zahăr şi fără lapte. Ca de obicei, uşa e larg deschisă. Ea stă la birou şi scrie. Când las ceaşca pe birou, se uită la mine şi zâmbeşte. Pune apoi capacul la stilou şi îl lasă pe hârtii.

  — Te-ai mai obişnuit aici?

  — Puţin câte puţin.

  — Ai un pic de timp?

  — Da.

  — Atunci ia un loc, îmi spune ea arătând spre un scaun de lemn de lângă birou. Hai să stăm puţin de vorbă!

  Încep din nou tunetele. Sunt încă departe, dar par să se aPropie treptat. Mă aşez pe scaun.

  — Chiar aşa, câţi ani ai? Şaisprezece?

  — Cincisprezece, de-abia împliniţi.

  — Ai fugit de acasă, nu?

  — Da.

  — Ai avut vreun motiv anume să fugi?

  Clatin din cap. Ce aş putea să-i spun?

  Doamna Saeki ridică ceaşca şi ia o gură de cafea, aşteptându-mi răspunsul.

  — Aveam senzaţia că acolo aş fi fost rănit iremediabil.

  — Rănit? Spune doamna Saeki încordându-şi privirea.

  — Da.

  Aşteaptă puţin timp, apoi spune:

  — Mi se pare ciudat ca un băiat de vârsta ta să folosească un asemenea cuvânt. Aş putea chiar să spun că îmi aţâţă interesul… Mai concret, la ce te referi prin „rănit”?

  Îmi caut cuvintele. Mă uit după tânărul numit Corbul, dar nu se vede pe nicăieri. Îmi caut singur cuvintele. Durează mult, dar doamna Saeki aşteaptă răbdătoare. Un fulger brăzdează cerul şi puţin mai târziu se aude şi tunetul în depărtare.

  — Adică m-aş fi preschimbat în ceva ce nu trebuia.

  Doamna Saeki mă priveşte cu interes.

  — Dar atâta vreme cât există timpul, oricine este rănit şi se schimbă, mai devreme sau mai târziu, nu?

  — Oricât ai fi de rănit, ai nevoie de un loc în care să poţi reveni.

  — Un loc în care să poţi reveni?

  — Adică un loc în care să merite să te întorci.

  Doamna Saeki mă priveşte drept în faţă.

  Mă înroşesc, dar îmi fac curaj şi ridic capul. Este îmbrăcată cu o rochie bleumarin cu mânecă scurtă. Se pare că are o mulţime de rochii în nuanţe de albastru. Ca accesorii, poartă doar un lănţişor de argint şi un ceas mic de mâna cu curea neagră, din piele. O caut în ea pe adolescenta de cincisprezece ani şi o găsesc numaidecât. Stă ascunsă în pădurea sufletului ei, ca într-un trompe l'oeil, şi doarme profund. Dar dacă îmi încordez privirea, îi disting silueta.

  Inima îmi pulsează din nou cu sunete seci. Cineva îmi bate în inimă un cui lung cu un ciocan.

  — De-abia ai împlinit cincisprezece ani, dar vorbeşti foarte cumpătat.

  Nu ştiu ce să răspund, aşa că tac.

  — Şi eu, când aveam cincisprezece ani, voiam să plec într-o altă lume, spune ea zâmbind. Undeva unde să nu mă găsească nimeni. Într-un loc în care timpul nu trece.

  — Dar în lumea noastră nu există un asemenea loc.

  — Aşa e. De aceea trăiesc mai departe într-o lume în care lucrurile se năruie, inimile se schimbă la nesfârşit, iar timpul trece fără încetare, spune ea şi tace câteva clipe, parcă pentru a sugera scurgerea timpului. Dar la cincisprezece ani eram convinsă că există un astfel de loc şi credeam că pot găsi intrarea în acea lume.

  — Vă simţeaţi singură pe atunci?

  — Într-un fel, da. Nu eram singură, dar mă simţeam cumplit de singură pentru că ştiam că nu aveam să fiu niciodată mai fericită ca atunci. O ştiam clar şi de aceea îmi doream să pătrund, aşa cum eram, într-un spaţiu lipsit de timp.

  — Eu aş vrea să cresc mai repede.

  Doamna Saeki se trage puţin în spate şi îmi cercetează expresia feţei.

  — Tu eşti mai puternic decât mine şi ai spirit de independenţă. Eu pe atunci aveam doar iluzia fugii de realitate, pe când tu dai piept cu ea, o înfrunţi. E o mare diferenţă.

  Eu nu sunt puternic şi nici nu am spirit de independenţă.

  Doar mă împinge realitatea cu forţa înainte. Nu spun însă nimic.

  — Îmi aduci aminte de un băiat de cincisprezece ani, de demult.

  — Seamănă cu mine? Întreb eu.

  — Tu eşti mai înalt şi mai bine făcut, dar cred că semănaţi. Nu se înţelegea cu ceilalţi băieţi de vârsta lui, stătea mereu singur, închis în cameră şi citea sau asculta muzică,

  ^ând vorbea despre ceva serios, îi apăreau cute între sprâncene, ca ţie. Şi tu citeşti mult, nu?

  Dau din cap că da.

  Doamna Saeki se uită la ceas.

  — Mulţumesc pentru cafea.

  Mă ridic şi dau să ies din cameră. Doamna Saeki ia stiloul negru, îi scoate încet capacul şi se pregăteşte să se reapuce de scris. Un fulger brăzdează din nou cerul, aruncând în încăpere o lumină stranie. Puţin mai târziu se aude tunetul. Intervalul pare să se fi micşorat.

  — Tamura!

  Mă opresc în prag şi mă întorc.

  — Mi-am adus dintr-odată aminte că pe vremuri am scris o carte despre fulgere.

  Nu spun nimic. O carte despre fulgere?

  — Am căutat în toată ţara oameni care au supravieţuit după ce au fost fulgeraţi şi i-am intervievat, pe durata mai multor ani. Am strâns multe interviuri şi toate poveştile erau foarte interesante. O editură mică mi-a publicat cartea, dar nu s-a vândut deloc. Nu ofeream nici o concluzie şi nimeni nu voia să citească o carte fără concluzii. Mie mi se părea foarte firească lipsa ei.

  Ciocănelul bate repetat într-unui din sertarele capului meu, cu încăpăţânare. Încerc să îmi amintesc ceva foarte important, dar nu ştiu ce. Doamna Saeki se reapucă de scris, iar eu renunţ şi mă întorc în cameră.

  Potopul ţine o oră întreagă. Tunetele sunt atât de puternice, încât toate geamurile din bibliotecă par la un pas de a se face ţăndări. Când fulgeră, vitraliul de pe palier aruncă pe pereţii albi o lumină fantomatică. Pe la două însă, ploaia se opreşte şi razele soarelui se revarsă printre nori, de parcă lumea şi-a găsit, în cele din urmă, pacea. În lumina blândă a soarelui, doar stropii de ploaie reverberează la nesfârşit. Se lasă şi înserarea şi mă pregătesc să închid.

  Doamna Saeki îşi ia rămas bun şi pleacă. Se aude motorul Volkswagenului Golf şi mi-o imaginez la volan, învârtind cheia în contact. Îi spun lui Oshima că mă descurc singur cu ce mai e de făcut. Se spală pe faţă şi pe mâini fredonând o arie dintr-o operă şi pleacă. Motorul Mazdei se aude îndepărtându-se, apoi dispare, iar eu rămân singur în biblioteca mai liniştită ca de obicei.

  Mă întorc în cameră şi mă uit pe partitura cântecului, scoasă la imprimantă de Oshima. După cum mi-am imaginat, acordurile sunt foarte simple. Doar la refren sunt două note foarte complicate. Mă duc în sala de lectură, mă aşez la pianină şi încerc să le cânt. Digitaţia este incredibil de complicată. Exersez de câteva ori ca să-mi obişnuiesc degetele şi reuşesc cumva să produc acele sunete. La început, notele sună greşit şi mă întreb dacă nu o fi o eroare de tipar. Sau poate că nu e acordat pianul. Dar ascultând cele două note cu atenţie de mai multe ori, alternativ, realizez că ele sunt însăşi temelia cântecului Kafka pe malul mării. Ele îi dau adâncimea pe care un cântec pop obişnuit nu o are. Dar oare cum i-au venit doamnei Saeki aceste acorduri atât de neobişnuite?

  Mă întorc în cameră, fierb apă în cana electrică şi îmi fac un ceai. După aceea pun la pick-up discurile aduse din debara. Bob Dylan cu Blonde on Blonde, The Beatles cu The White Album, Otis Redding cu The Dock of the Bay, Stan Getz cu Getz/Gilberto. Toate au fost la modă în a doua jumătate a anilor şaizeci. Tânărul care stătea aici – cu doamna Saeki lângă el – punea discurile la pick-up, lăsa acul şi asculta muzica revărsându-se din boxe, aşa cum fac eu acum. Am senzaţia că muzica poartă întreaga cameră, cu tot cu mine, spre un alt timp şi într-o lume în care eu nici nu mă născusem. Încerc să rederulez în minte cât mai fidel conversaţia pe care am purtat-o cu doamna Saeki azi la prânz, în biroul ei.

  „Dar la cincisprezece ani eram convinsă că există un asemenea loc şi credeam că pot găsi intrarea în acea lume.”

  Vocea ei îmi răsună în urechi. În capul meu, cineva ciocane din nou la uşă, cu insistenţă.

  „Intrare”?

  Scot discul cu Getz/Gilberto şi pun Kafka pe malul mării.

  Las acul. Ea începe să cânte.

  Degetele fetei înecate Caută piatra de intrare.

  Ridicându-şi poalele veşmântului albastru îl priveşte pe Kafka pe malul mării.

  Fata care mă vizitează a reuşit să găsească „piatra de intrare”. A rămas în altă lume, împietrită la cincisprezece ani, iar când se înnoptează vine aici, în cameră. Poartă o rochie albastră deschis şi îl priveşte pe Kafka pe malul mării.

  Dintr-odată îmi amintesc: tata povestea cândva că a fost lovit de fulger. Nu am auzit-o direct de la el, ci am citit într-un interviu dintr-o revistă. S-a întâmplat pe când era student la Arte şi muncea cu jumătate de normă la un teren de golf, pe post de asistent pentru jucători. Într-o după-

  — Amiază de iulie, pe când urma un jucător cărându-i crosele, cerul s-a înnorat deodată şi a început un potop cu tunete şi fulgere. Copacul sub care se adăposteau a fost trăsnit. S-a despicat chiar în două, iar jucătorul pe care îl însoţea şi-a pierdut viaţa, dar tata a scăpat pentru că a avut o presimţire şi a fugit de sub copac chiar înainte să cadă fulgerul. Afc suferit arsuri uşoare, i s-a pârlit părul şi şi-a pierdut cunoştinţa în momentul în care şocull-a proiectat cu capul de o piatră. Rămăsese cu o cicatrice mică pe frunte. Asta mă chinuiam să-mi amintesc când m-am oprit la prânz în pragul uşii, ascultând-o pe doamna Saeki vorbind despre fulgere.

  Tata şi-a început munca de sculptor după ce i s-au vindecat rănile de pe urma trăsnetului.

  Poate căl-a întâlnit pe tata când aduna materiale despre oameni fulgeraţi. Este posibil. Nu cred că sunt prea mulţi oameni pe lume care au supravieţuit unui fulger.

  Cu răsuflarea tăiată, aştept să vină noaptea. Norii se sparg şi luna luminează copacii din grădină. Sunt prea multe coincidenţe. O mulţime de lucruri încep să se concentreze cu repeziciune într-un singur loc.

  Capitolul 26

  Era deja după-amiază târziu şi trebuia să-şi asigure un loc de dormit. Hoshino s-a dus la punctul de informare turistică din staţia Takamatsu, unde i-au făcut rezervări la un ryokan. Nu era el prea răsărit, dar se putea ajunge pe jos până la gară şi cei doi nu s-au arătat nemulţumiţi. Atâta vreme cât se puteau băga într-un futon şi dormi, nu mai conta unde erau. Şi aici aveau doar micul dejun inclus, fără cină. Acest lucru îi convenea mai ales lui Nakata, care risca să adoarmă în orice moment.

  Odată ajunşi în cameră, Nakatal-a pus din nou pe Hoshino să se întindă pe jos, s-a urcat pe el şi i-a inspectat minuţios cu degetele tot spatele, cu toate încheieturile şi muşchii. De data aceasta nu a mai apăsat cu putere, ci doar a urmat conturul oaselor şi a verificat elasticitatea muşchilor.

  — E vreo problemă? Întrebă tânărul neliniştit, speriat să nu se pomenească din nou cu durerea aceea cumplită.

  — Nu, totul este bine. Nu mai găsesc nimic nelalocul lui.

  Oasele şi-au revenit la forma corectă.

  — Mă bucur. Sincer să fiu, n-aş vrea să mai păţesc iar aŞa ceva.

  — Da. Îmi cer mii de scuze. Aţi spus că nu vă deranjează durerea şi de aceea Nakata a apăsat cu toată puterea.

  — Asta aşa e. Am zis eu ce-am zis, dar să ştii că toate lucrurile au o limită. Există bun-simţ pe lume. În fine, nu pot să mă plâng, fiindcă mi-ai vindecat spatele, dar să ştii că durerea aia a fost aparte. A fost cumplită, de neimaginat.

  Parcă m-am făcut tot bucăţele. Am simţit că am murit şi am înviat la loc.

  — Nakata a fost odată mort timp de trei săptămâni.

  — Hm…, făcu tânărul şi, întins pe burtă, luă o gură de ceai şi molfăi nişte alune cumpărate de la un non-stop. Zici că ai fost mort trei săptămâni?

  — Da.

  — Şi unde ai fost în timpul ăsta?

  — Nu îmi amintesc. Îmi vine a crede că eram undeva departe şi făceam altceva. Insă aveam mintea înceţoşată şi nu reuşesc să-mi amintesc nimic. Apoi m-am întors aici, mi s-a stricat capul şi n-am mai putut să scriu şi să citesc.

  — Ţi-ai lăsat dincolo abilitatea de a scrie şi a citi, pun pariu.

  — Este posibil.

  Cei doi au rămas un timp tăcuţi. Hoshino se hotărâse să creadă ca atare tot ce spunea bătrânul, oricât de dubios sau excentric ar fi sunat. Pe de altă parte, îl neliniştea gândul că, dacă ar investiga mai îndeaproape problema „am fost mort trei săptămâni”, s-ar trezi azvârlit într-o buimăceală fără scăpare. Prin urmare, s-a hotărât să schimbe subiectul, alegând o problemă mai realistă, de actualitate.

  — Şi ce-ai de gând să faci, acum că ai ajuns în Takamatsu?

  — Nu ştiu, spuse Nakata. Nu prea ştiu ce să fac.

  — Nu trebuia să căutăm „piatra de intrare”?

  — Da, aşa este. Nakata uitase cu desăvârşire. Trebuie să căutăm piatra, dar deocamdată nu am habar unde. Am mintea în ceaţă şi nu vrea să se limpezească. Eu oricum nu sunt deştept şi asta nu ajută deloc.

  — Păi nu e bine.

  — Nu, nu este bine.

  — Dar dacă stăm degeaba, nu e nici palpitant şi nici nu ajungem nicăieri.

  — Aveţi perfectă dreptate.

  — Ce zic eu e să întrebăm şi noi în stânga şi-n dreapta dacă nu e vreo piatră din asta pe-aici.

  — Dacă asta credeţi, atunci aşa să facem. Să întrebăm în stânga şi în dreapta. Nu vreau să mă laud, dar pentru ca nu sunt deştept, m-am obişnuit să pun întrebări.

  — Îhî. Bunicul îmi spune mereu că să întrebi e o ruşine de moment, să nu întrebi e o ruşine de-o viaţă.

  — Este foarte adevărat. Când mori, se duc cu tine toate lucrurile pe care le ştii.

  — Nu, nu cu sensul ăsta era, zise tânărul scărpinându-se în caP. În fine… Dar n-ai idee, măcar în mare, cam ce fel de piatră e, ce mărime, formă, culoare are sau la ce e bună?

  Dacă nu ştim nici atâta, atunci ce să întrebăm? „Nu vă supăraţi, există pe aici o piatră de intrare?” N-ar înţelege nimeni nimic şi ne-ar lua drept scrântiţi, nu?

  — Da. Nakata nu este deştept, dar nu este nici scrântit.

  — Mda.

  — Piatra pe care o caut este una specială. Nu e prea mare. Este albă la culoare şi nu are miros. Nu prea ştiu la ce se foloseşte. Este rotundă, ca o prăjitură de orez.

  Nakata descrise cu degetele un cerc de mărimea unui disc LP.

  — Aha. Dacă e s-o vezi, o recunoşti? Zici „uite, asta-i piatra”?

  — Da. O recunosc dintr-o privire.

  — O fi vreo piatră faimoasă, cu o poveste, o legendă?

  Poate e expusă undeva, la un templu, într-un loc special?

  — Nu ştiu, dar este posibil.

  — Sau poate că o foloseşte cineva ca greutate la borcanul cu murături.

  — Nu, nu se poate.

  — De unde ştii?

  — Pentru că nu oricine o poate urni din loc.

  — Iar dumneata poţi.

  — Da, cred că da.

  — Şi dacă o mişti ce se întâmplă?

  Straniu, dar Nakata a căzut din nou pe gânduri. Cel Puţin aşa părea. Îşi freca vârtos cu palma creştetul acoperit cu păr alb, tuns scurt.

  — Lucrul acesta nu îl ştiu. Tot ce ştiu este că cineva trebuie să facă asta cât mai repede.

  Tânărul căzu pe gânduri.

  — Şi acel cineva eşti dumneata, nu? În momentul de faţă.

  — Da, întocmai.

  — Piatra asta nu e de găsit decât în Takamatsu?

  — Nu, nu. Poate fi oriunde. În acest moment se află aici.

  Dacă era mai aproape, în Nakano, ar fi fost mai bine.

  — Dar nu e periculos să te apuci să muţi din loc o piatră specială ca asta?

  — Ba da, domnule Hoshino. Este destul de periculos.

  — Am dat de naiba, zise tânărul şi, clătinând uşor din cap, îşi puse pe cap şapca cu Chunichi Dragons, apoi îşi scoase coada prin gaura de la spate. Parcă am fi într-un film cu Indiana Jones.

  A doua zi dis-de-dimineaţă, cei doi s-au dus la punctul de informare turistică şi au întrebat dacă nu cumva există vreo piatră renumită în Takamatsu sau prin împrejurimi.

  — O piatră? Întrebă tânăra de la ghişeu, încruntându-se uşor. Era vădit încurcată de o asemenea întrebare de specialitate. Pregătirea ei cuprindea doar informaţii cu privire la destinaţiile turistice obişnuite.

  — Despre ce piatră este vorba?

  — E cam atât de mare, zise tânărul descriind ca Nakata un cerc de mărimea unui disc LP. Se numeşte „piatra de intrare”.

  — Piatra de intrare”.

  — Da, acesta este numele său. Cred că este destul de cunoscută.

  — Despre ce intrare este vorba?

  — Dacă ştiam, nu vă mai deranjam acum.

  Fata s-a gândit câteva clipe, timp în care Hoshino i-a examinat faţa. Nu era rea deloc, dar avea ochii puţin cam depărtaţi, ceea ce îi dădea aerul unui animal erbivor precaut. A dat câteva telefoane şi a întrebat dacă ştie cineva ceva despre o piatră de intrare, dar nu a aflat nimic folositor.

  — Îmi pare rău, dar se pare că nimeni nu a auzit de o piatră cu acest nume.

  — Deloc?

  Fata clătină din cap.

  — Îmi cer scuze că vă întreb, dar aţi venit special de departe în căutarea acestei pietre?

  — Mda. Mă rog, special sau nu, eu am venit de la Nagoya, iar dânsul taman de la Tokyo, din Nakano.

  — Da, Nakata vine din oraşul Tokyo, sectorul Nakano.

  Am călătorit cu mai multe camioane şi chiar mi s-a făcut cinste cu tipar. Am ajuns până aici fără să cheltuiesc un ban.

  — Da?

  — În fine, dacă nimeni nu ştie de ea, asta e. Nu e vina dumitale. Dar nu e nici o piatră cunoscută pe aici, nu neapărat cu numele ăsta? Vreuna de patrimoniu, cu o poveste, la care se roagă oamenii?

  Fata îi aruncă o privire timidă lui Hoshino cu ochii ei depărtaţi, cercetându-i şapca cu Chunichi Dragons, coada, ochelarii de soare cu lentile verzi, cercelul şi cămaşa hawaiiană din vâscoză.

  — Dacă îmi permiteţi, v-aş sugera să vizitaţi biblioteca orăşenească unde aţi putea afla aceste informaţii. Eu nu ştiu prea multe despre pietre.

  Nici la bibliotecă nu au avut mai mult succes. Nu au găsit nici o carte de specialitate despre pietrele din zona Takamatsu. Bibliotecara responsabilă cu îndrumările bibliografice le-a pus în faţă un maldăr de cărţi de genul Tradiţii din prefectura Kagawa, Legendele lui Kobâ Daishi în Shikoku sau Istoria zonei Takamatsu, spunându-le să caute în ele, pentru că era posibil să găsească menţiuni despre Pietre. Oftând, Hoshino a stat şi le-a răsfoit până pe seară.

  În acest timp, Nakata s-a uitat pe un album cu poze intitulat Pietre renumite din Japonia, sorbind atent pagină cu Pagină.

  — Pentru că nu ştiu să citesc, este prima dată când vin Ia bibliotecă, spuse Nakata.

  — Nu e lucru de laudă, dar eu ştiu să citesc şi tot prima dată e când calc într-o bibliotecă, răspunse tânărul.

  — Mi se pare un loc foarte distractiv.

  — Mă bucur.

  — Şi în Nakano sunt biblioteci. De acum încolo, am de gând să mă duc. Cel mai important este că nu există taxă de intrare. Nu am ştiut că poţi să mergi la bibliotecă chiar dacă nu ştii să citeşti.

  — Eu am un văr care s-a născut orb, dar care merge foarte des la cinema. Nu pricep deloc ce poate să-i placă.

  — Da? Eu văd, dar nu am fost niciodată la cinema.

  — Serios? Păi o să te duc o dată.

  Bibliotecara s-a apropiat de masa la care stăteau cei doi şi le-a atras atenţia să nu mai vorbească atât de tare.

  Amândoi au lăsat sporovăitul şi s-au concentrat asupra cărţilor. Când a terminat cu Pietre renumite din Japonia, Nakata a dus-o înapoi în raft şi s-a cufundat în Pisicile lumii.

  Bombănind încontinuu, Hoshino a reuşit să treacă o dată prin muntele de cărţi. Din păcate nu conţineau prea multe referinţe la pietre. Existau mai multe relatări despre zidul de piatră al castelului Takamatsu, dar un bolovan din acel zid ar fi fost prea mare, peste puterile lui Nakata. Şi în cartea despre Kobo Daishi erau câteva legende legate de pietre. Se spunea că, aflat undeva într-un loc pustiu, a dat la o parte o piatră de sub care a ţâşnit apă şi pământul s-a transformat într-un câmp bogat. Într-un templu exista o renumită „piatră a binecuvântării cu copii”, însă era înaltă de un metru şi în formă de falus, deci imposibil să fie cea pe care o căuta Nakata.

  Cei doi au renunţat şi au părăsit biblioteca. S-au dus într-un restaurant din apropiere şi au mâncat câte un tendon1. Hoshino a mai comandat şi o porţie de kakeudon

  — A fost foarte interesant la bibliotecă, spuse Nakata.

  Nu ştiam că în lume există atâtea feluri de pisici.

  — Despre piatră nu am aflat nimic, dar asta e. Suntem de-abia la început. Să dormim bine la noapte şi să sperai” mai multe de la ziua de mâine.

  <notă>

  1. Orez cu peşte prăjit.

  2. Paste groase în supă simplă.

  A doua zi s-au întors la bibliotecă. Hosbino a ales din nou un teanc de cărţi care promiteau să conţină referinţe la pietre şi le-a răsfoit de la cap la coadă. În viaţa lui nu citise atât de mult. Cu această ocazie, a ajuns să se familiarizeze binişor cu istoria regiunii Shikoku şi a aflat că pietrele au fost obiectul veneraţiei oamenilor încă din timpuri străvechi.

  Cu toate acestea, nu a găsit nici un cuvânt despre „piatra de intrare”. Pe după-amiază a început să-l doară capul de la atâta citit. Au părăsit biblioteca, s-au întins pe iarbă într-un parc şi au privit norii multă vreme. Hoshino a fumat câteva ţigări, iar Nakata a băut ceai din termos.

  — Mâine o să vină multe fulgere.

  — Tot chemate de dumneata?

  — Nu, Nakata nu cheamă fulgerele. Nu are o asemenea putere. Fulgerele vin de la dânsele.

  — Mă bucur.

  Ajunşi la ryokan, Nakata a făcut baie, s-a băgat în futon şi a adormit numaidecât. Hoshino s-a uitat la un meci de baseball cu sonorul dat încet, dar pentru că echipa Giants câştiga departajat în fata celor de la Hiroshima, a închis nemulţumit televizorul. Încă nu îi era somn şi îl ardea gâtul după o bere, drept pentru care a ieşit în oraş. A intrat în prima berărie care i-a ieşit în cale şi a cerut o halbă şi inele de ceapă. S-a gândit să intre în vorbă cu fata de lângă el, dar a renunţat, zicându-şi că nu era momentul de aşa ceva.

  A doua zi trebuia să reia căutatul pietrei.

  Când a terminat berea, a ieşit, şi-a pus şapca pe cap şi s-a plimbat haihui. Oraşul nu era prea interesant, dar senzaţia de a umbla alene printr-un loc necunoscut nu era tocmai rea. Lui oricum îi plăcea să se plimbe. Cu un Marlboro în colţul gurii şi mâinile în buzunare, cutreiera stradă după stradă, alee după alee. Când nu fuma, fluiera.

  Unele zone erau animate, altele cufundate în tăcere. Tână-

  ^ însă mergea înainte, fără să schimbe pasul. Era tânăr, Sănătos şi liber şi nimic nu-l speria.

  Lăsând în urmă o stradă plină cu baruri karaoke şi Patiserii (genul de localuri care îşi schimbă numele o dată la şase luni), a ajuns într-o zonă mai întunecată şi fără trecători, când s-a auzit strigat din spate. „Hoshino, Hoshino!” a auzit el o voce chemându-l.

  La început nu şi-a dat seama că pe el îl striga. Nu îl cunoştea nimeni în Takamatsu şi şi-a închipuit că era vorba de un alt Hoshino. Nu avea un nume foarte răspândit, dar nici neobişnuit. A mers mai departe, fără să se uite înapoi.

  Cu toate acestea, persoana respectivă a continuat să strige cu încăpăţânare, în gura mare, de parcă l-ar fi urmărit. „Hoshino, Hoshino!”

  Până la urmă, tânărul s-a oprit şi s-a uitat înapoi. A văzut un bătrân mic de statură, îmbrăcat într-un costum alb. Avea părul cărunt, ochelari sobri pe nas, mustaţă şi ţăcălie, albe şi ele. Purta cămaşă albă şi papion negru. La chip arăta a japonez, dar era îmbrăcat ca un gentleman de la ţară din sudul Americii. Avea cam un metru cincizeci şi arăta mai degrabă a varianta în miniatură, la scară redusă, a unui om. Îşi ţinea mâinile întinse, de parcă ar fi cărat o tavă.

  — Hoshino! Strigă bătrânul cu o voce pătrunzătoare, cu reflexe metalice.

  Tânărul îl privea uluit.

  — Tu…

  — Da, sunt colonelul Sanders.

  — Leit! Exclamă Hoshino.

  — Nu leit. Chiar sunt colonelul Sanders.

  — Ăla cu puii prăjiţi?

  Bătrânul încuviinţă solemn.

  — În persoană.

  — Da' de unde ştii cum mă cheamă?

  — Eu pe toţi fanii Chunichi Dragons îi strig „Hoshino”.

  Dacă zici Giants, zici Nagashima, iar dacă zici Chunichi, zici Hoshino, nu?

  — Dar pe mine chiar aşa mă cheamă.

  — Asta e o coincidenţă. Nu e vina mea, spuse colonelul Sanders arogant.

  — Ai vreo treabă cu mine?

  — Am o fată bună.

  — Hm făcu tânărul. Am priceput. Agăţi clienţi. Şi de-asta eşti îmbrăcat aşa. ' '

  — Măi, băiete de câte ori să-ţi spun că nu sunt deghizat?

  Eu sunt colonelul Sanders. Te rog să laşi confuziile!

  — Bine, şi dacă eşti adevăratul colonel Sanders, atunci ce cauţi pe o străduţa dosnică din Takâmat (tm) L^tl clienţi pentru fete? Un om cunoscut TZ^ dumneata ar trebui sa fie retras la vila lui, tolănit lângă piscina, plm de bani doar de pe urma francâzelor

  — Lumea asta e distorsionată, să ştii.

  — Da?

  — Poate nu ştii, dar de-asta e lumea noastră tridimensională, datorită distorsiunii. Dacă vrei ca totul să fie drept, n-ai decât să te muţi într-o lume făcută cu echerul.

  — Tataie, ce de ciudăţenii mai zici şi dumneata, spuse tânărul admirativ. E ceva! Văd că destinul îmi scoate în cale numai bătrâni ciudaţi. Dacă o mai ţin mult aşa, o să încep să văd lumea cu alţi ochi.

  — Asta nu mă priveşte. Dar ia zi, vrei sau nu o fată?

  — Despre ce e vorba? Un salon de masaj erotic?

  — Cum adică salon de masaj erotic?

  — Adică unde n-o fac pe bune. Lipa-lipa, frichi-frichi şi te-au rezolvat. Fără hâţa-hâţa.

  — Nu, nu, zise colonelul Sanders dând enervat din cap.

  Nici vorbă de aşa ceva! Nu e doar cu lipa-lipa şi frichi-frichi, e cu tot ce vrei. Şi hâţa-hâţa.

  — Aha, deci e casă de toleranţă.

  — Ce casă?

  — Tataie, te rog frumos să laşi miştoul! Eu am venit aici cu cineva şi mâine ne trezim devreme. Aşa că nu-mi arde de nici o distracţie nocturnă.

  — Deci nu vrei o fată?

  — In noaptea asta nu-mi trebuie nici fată, nici pui prăjit.

  Gata, mă duc la culcare!

  — Şi crezi tu că o să poţi să adormi aşa uşor? Zise c°lonelul Sanders insinuant. Când omul caută ceva şi nu

  ^seşte, nu prea poate să doarmă.

  Hoshino se holbă la el cu gura căscată.

  — Caută? Da' de unde ştii că eu caut ceva?

  — Ţi-e scris pe toată faţa. Eşti un om foarte sincer şi ţi se citeşte totul pe chip. Ai capul ca un stavrid uscat şi despicat, cu conţinutul la vedere. Se vede tot.

  Hoshino şi-a frecat instinctiv obrazul cu mâna dreaptă, apoi şi-a deschis palma şi a privit-o, dar nu rămăsese nimic pe ea. „Scris pe toată faţa”?

  — Şi nu cumva, zise colonelul Sanders ridicând un deget, obiectul pe care îl cauţi tu e dur şi rotund?

  Hoshino se încruntă.

  — Zău, cine naiba eşti? De unde ştii atâtea?

  — Păi nu ţi-am zis că ţi se citeşte pe faţă? Chiar nu vrei să pricepi? Zise colonelul Sanders clătinându-şi degetul. Că doar nu practic meseria asta degeaba de atâţia ani. Şi zici că nu vrei o fată?

  — Eu caut o piatră. Se numeşte „piatra de intrare”.

  — Da, o ştiu foarte bine.

  — Serios?

  — Eu nu spun minciuni. Şi nici nu glumesc. Dintotdeauna am fost un om serios şi nefandosit.

  — Şi dumneata ştii unde e piatra asta?

  — Da, ştiu foarte bine unde e.

  — N-ai putea să-mi spui şi mie?

  Colonelul Sanders îşi atinse cu degetul rama neagră de la ochelari şi tuşi o dată.

  — Chiar nu vrei o fată?

  — Dacă îmi spui unde e piatra, mă mai gândesc, zise Hoshino cu jumătate de gură.

  — Bine. Urmează-mă!

  Fără să aştepte un răspuns, colonelul Sanders o porni pe alee la pas rapid. Hoshino îl urmă în grabă.

  — Hei, tataie! Colonele! Să ştii că n-am decât douăzeci şi cinci de mii de yeni în portofel.

  Bătrânul plescăi din limbă, continuând să meargă grăbit-

  — E suficient. Cu banii ăştia îţi iei o frumuseţe zvăpăiata de nouăsprezece ani, care o să-ţi ofere tacâmul completLipa-lipa, frichi-frichi, hâţa-hâţa, tot ce vrei. Ca bonus, după aceea îţi spun şi ce e cu piatra de intrare.

  — Am dat-o naibii! Exclamă tânărul.

  Capitolul 27

  Am observat că a venit la două şi patruzeci şi şapte de minute. M-am uitat la ceasul de la capul patului şi am consemnat ora. E mai devreme decât aseară. De data aceasta am stat treaz, aşteptând să apară. În afară de clipit, nu am închis ochii nici măcar o dată. Cu toate acestea, nu am reuşit să prind clipa exactă în care a apărut. M-am trezit că e deja aici. Vine parcă strecurându-se prin punctul mort al minţii mele.

  Poartă aceeaşi rochie albastră deschis. Cu bărbia sprijinită în palmă, admiră în tăcere „Kafka pe malul mării”, iar eu o privesc pe ea, nemişcat. Cele trei puncte, tabloul, ea şi cu mine, formează un triunghi împietrit în mijlocul camerei.

  Aşa cum ea nu se satură de privit tabloul, eu nu mă satur s-o privesc pe ea. Triunghiul rămâne fix, fără să se clatine.

  Insă, în acel moment, se întâmplă ceva de neimaginat.

  — Doamna Saeki? Mă trezesc eu spunând. Nu intenţionam să o strig, dar sentimentele mele mi-au răbufnit din inimă, au curs pe alături şi au prins glas. A fost doar o Şoaptă, dar a ajuns la urechea ei, năruind un colţ al acestui triunghi imobil. Poate că asta îmi doream în adâncul meu.

  Se uită spre mine, dar nu cu atenţie, încordându-şi Privirea. Doar îşi întoarce capul, cu bărbia încă în palmă, de parcă ar fi simţit un tremur uşor în aer. Nu ştiu dacă mă Poate vedea, dar aş vrea să-i fiu vizibil. Aş vrea să-mi observe prezenţa, să ştie că trăiesc.

  — Doamna Saeki f repet eu. Nu mai reuşesc să-mi reprim imboldul puternic de a-i rosti numele. Risc să se sperie sau să devină precaută şi să plece. Ar putea să nu se mai întoarcă niciodată şi asta m-ar deprima cumplit. Nu, nu e vorba de deprimare. Aş pierde totul, direcţie, sens. Şi totuşi nu mă pot abţine să-i rostesc numele. Rând după rând, limba şi buzele mele formează automat numele ei, independent de voinţa mea.

  Deja nu se mai uită la tablou, ci la mine. Cel puţin are privirea îndreptată asupra locului în care mă aflu eu. Nu reuşesc să-i descifrez expresia feţei. Norii alunecă pe cer, iar lumina lunii tremură. Ar trebui să bată vântul, dar nu se aude.

  — Doamna Saeki! O strig eu din nou, sub imboldul unei încordări puternice.

  Îşi lasă capul din palmă şi duce mâna dreaptă la gură, cerându-mi parcă să nu spun nimic. Dar sigur asta vrea să spună? De-aş putea să merg lângă ea şi să privesc adânc în ochii ei, să citesc în ei ce gândeşte şi ce simte acum!

  De-aş putea înţelege ce a vrut să-mi transmită prin gesturile sale, ce a vrut să sugereze! Insă întunericul nopţii târzii înghite orice înţeles. Dintr-odată îmi vine greu să respir şi închid ochii. În coşul pieptului simt un ghemotoc dur de aer, de parcă aş fi înghiţit un nor de ploaie. Când deschid ochii, câteva secunde mai târziu, ea nu mai E. În urma ei rămâne doar scaunul gol. Umbrele norilor alunecă neobservate peste birou.

  Mă dau jos din pat, mă duc la geam şi privesc cerul nopţii. Mă gândesc la timpul care nu se întoarce. Mă gândesc la râuri şi lacuri, la păduri şi izvoare, la ploaie şi fulgere. La pietre, la umbre. Toate sunt înlăuntrul meu.

  A doua zi, după prânz, apare la bibliotecă un poliţist în civil. Eu eram închis în camera mea şi nu am aflat. Timp de douăzeci de minute, poliţistul îi pune întrebări lui Oshima, apoi pleacă. Oshima vine la mine în cameră şi înu povesteşte totul.

  — Era un poliţist de la secţia locală. Întreba de tine, spune el şi deschide frigiderul, ia o sticlă de Perrier, îi desface capacul, toarnă în pahar şi bea.

  — Cum de o fi ştiut să vină aici?

  — Ai folosit telefonul mobil. Mobilul tatălui tău.

  Încerc să-mi amintesc şi încuviinţez. În seara în care m-am trezit în pădurea din spatele templului cu tricoul plin de sânge, am sunat-o pe Sakura de pe telefonul mobil.

  — Da, o singură dată.

  — Au aflat din lista apelurilor că eşti în Takamatsu. În mod normal, poliţiştii nu-ţi dau atâtea detalii, dar am stat puţin la taclale şi mi-a spus. Ce-i drept, dacă vreau să fiu fermecător, chiar sunt fermecător. Din una în alta, am aflat că după numărul apelat, nu au reuşit să dea de posesorul telefonului. Probabil că era un mobil cu cartelă. În orice caz, aflând că ai fost în Takamatsu, poliţiştii au controlat toate unităţile de cazare. În scurt timp au aflat că un tânăr cu semnalmentele tale, pe nume Kafka Tamura, a stat la un hotel de afaceri din oraş care are un acord special încheiat cu YMCA, până pe douăzeci şi opt mai, adică ziua în care a fost ucis tatăl tău.

  Faptul că poliţiştii nu au reuşit să ajungă la Sakura după numărul de telefon prinde foarte bine, pentru că nu îmi permit să-i provoc şi mai multe neplăceri.

  — Managerul hotelului şi-a amintit că a luat legătura cu biblioteca noastră. Mai ţii minte când a sunat ca să afle dacă într-adevăr vii aici zi de zi?

  Dau din cap că da.

  — Aşa a ajuns poliţistul până aici.

  Oshima ia o gură de Perrier.

  — Bineînţeles că am minţit. I-am spus că după ziua de douăzeci şi opt nu te-am mai văzut la bibliotecă. Că până atunci ai venit în fiecare zi, dar din ziua aceea nu ai mai apărut deloc.

  — Riscaţi să intraţi la apă dacă minţiţi poliţia.

  — Dar dacă nu minţeam, tu intrai şi mai rău la apă.

  — Dar nu vreau să vă provoc neplăceri.

  Oshima îşi îngustează ochii şi zâmbeşte.

  — Tu nu înţelegi. Deja îmi provoci neplăceri.

  — Sigur că da, dar…

  — Hai mai bine să lăsăm neplăcerile. E prea târziu oricum şi nu ajungem nicăieri dacă vorbim despre ele.

  Dau din cap fără să spun nimic.

  — În orice caz, poliţistul şi-a lăsat cartea de vizită şi m-a rugat să-l contactez imediat dacă mai apari pe aici.

  — Sunt suspect?

  Oshima clatină încet din cap.

  — Nu, nu cred că eşti suspect. Eşti doar martorul principal în ancheta morţii tatălui tău. Eu îi urmăresc cu atenţie desfăşurarea în ziare, dar se pare că nu avansează deloc, iar poliţiştii au început să dea semne de nelinişte. Nu au nici o amprentă, nici o probă, nici un martor ocular. Singurul fir care le mai rămâne eşti tu şi de-asta ţin să te găsească.

  Tatăl tău a fost o personalitate şi tot cazul este dezbătut pe larg şi în televiziune, şi în presă. Poliţia nu poate să stea cu mâinile în sân.

  — Dar dacă se află că aţi minţit şi nu vă mai acceptă ca martor, eu rămân fără alibi pentru ziua aceea. M-ar putea considera vinovat.

  Oshima clatină din nou din cap.

  — Kafka Tamura, poliţiştii japonezi nu sunt atât de proşti. Nu debordează ei de imaginaţie, dar cel puţin nu sunt incompetenţi. Sunt convins că deja iau la puricat toate listele cu pasageri de pe cursele de avion dintre Shikoku şi Tokyo. Poate nu ştii, dar toate aeroporturile au camere de luat vederi instalate la punctele de îmbarcare şi înregistrează fiecare pasager care vine sau pleacă. Acum sigur verifică dacă nu cumva te-ai întors la Tokyo în perioada aceea. În Japonia, managementul informaţiei se face până la cel mai mic detaliu. De-asta poliţia nu crede că tu eşti făptaşul. Dacă te credeau vinovat, nu trimiteau pe cineva de la secţia locală, ci veneau direct de la poliţia metropolitană din Tokyo. Treaba ar fi stat mult mai serios şi nici eu n-aş fi putut să mă fofilez aşa uşor. În momentul de faţa ei vor doar să audă din gura ta ce s-a întâmplat în preajma incidentului.

  Dacă stau să mă gândesc, Oshima are perfectă dreptate.

  — În orice caz, ar fi bine să stai ascuns o vreme. E foarte posibil ca poliţiştii să supravegheze îndeaproape zona.

  Aveau o copie după o poză cu tine, luată din registrul de clasă din gimnaziu şi care nu prea semăna cu tine. Nu ştiu, arătai cumplit de enervat.

  Este unica fotografie pe care am lăsat-o în urmă. M-am străduit dintotdeauna să evit să mi se facă poze, dar de cea cu clasa nu am reuşit să scap.

  — Poliţistul zicea că la şcoală ai fost un fel de copil problemă. Ai avut nişte ieşiri violente cu colegii de clasă şi ai fost suspendat de trei ori.

  — De două ori şi nu am fost suspendat, ci consemnat la domiciliu, îi spun eu, apoi inspir adânc şi expir lent. Mi se mai întâmplă uneori.

  — Să nu poţi să te controlezi?

  Încuviinţez.

  — Şi răneşti oamenii?

  — Nu o fac intenţionat. Uneori am senzaţia că mai e cineva înăuntrul meu şi până apuc să mă dumiresc, am şi lovit.

  — Cât de rău?

  — Nu provoc răni majore, spun eu oftând. Nu îi las cu oase rupte sau dinţi sparţi, nimic atât de grav.

  Oshima se aşază pe pat, picior peste picior. Îşi dă bretonul pe spate. Poartă pantaloni albaştri de bumbac, adidaşi albi şi un tricou polo negru.

  — Văd că ai o mulţime de probleme cu care trebuie să te confrunţi, spune el.

  „Probleme cu care trebuie să mă confrunt.” Mă uit la el.

  — Dumneavoastră aveţi probleme de confruntat?

  — De confruntat, de rezolvat, am una singură, spune el ridicându-şi mâinile. Şi anume să reuşesc cumva să supravieţuiesc în corpul acesta, în acest receptacul plin de defecte.

  E o problemă pe de o parte simplă, pe de o parte complicată.

  În orice caz, chiar dacă lucrurile îmi ies bine, asta nu e nici o reuşită remarcabilă. Nu vine nimeni să-mi strângă mâna călduros.

  Stau câteva secunde şi îmi muşc buzele.

  — Şi nu vă vine să părăsiţi acest receptacul?

  — Adică să ies din corpul meu?

  Dau din cap că da.

  — Concret sau simbolic?

  — Nu contează.

  Oshima îşi ţine cu mâna bretonul dat pe spate, descoperindu-şi fruntea albă sub care se ghicesc rotiţele învârtindu-se cu viteză maximă.

  — Asta ai vrea tu să faci? Îmi răspunde el cu o întrebare.

  Trag aer adânc în piept.

  — Ştiţi, adevărul adevărat este că mie nu îmi place deloc acest container fizic în care sunt închis. Nu mi-a plăcut niciodată. Mai mult, l-am urât dintotdeauna. Faţa mea, mâinile, sângele, genele mele, tot ce am moştenit de la părinţii mei mi se pare blestemat. Dacă aş putea, l-aş părăsi definitiv, aşa cum mi-am părăsit casa.

  Oshima mă priveşte şi zâmbeşte.

  — Tu ai un corp lucrat superb. Chipul tău este frumos, chiar dacă e moştenit de la altcineva. Bine, poate e puţin prea aparte ca să fie considerat frumos, dar nu e rău deloc.

  Cel puţin mie îmi place. Capul îţi merge bine. Ai un cocoşel splendid. Mi-ar plăcea să am şi eu unul ca tine. De acum încolo o grămadă de fete se vor topi după tine. Chiar nu înţeleg ce te nemulţumeşte la corpul tău.

  Mă înroşesc tot.

  — În fine, presupun că nu asta era problema, spune Oshima. Dar să ştii că nici eu nu mă dau în vânt după receptaculul meu fizic. E de la sine înţeles cu făcătura asta de doi bani. În plus, este extrem de incomod. Uite însă ce-mi spun eu în sine mea: dacă ne-am privi învelişul şi miezul invers – adică dacă am lua învelişul drept miez şi miezul drept înveliş – nu ne-am înţelege mai uşor sensul vieţii noastre?

  Îmi mai privesc o dată mâinile şi mă gândesc la sângele cu care erau mânjite. Îmi amintesc cu claritate senzaţia aceea lipicioasă. Mă gândesc la miezul şi la învelişul meu.

  Miezul „eu”, îmbrăcat în învelişul „eu”. Însă în capul meu nu rămâne decât amintirea sângelui.

  — Oare doamna Saeki are? Întreb eu.

  — Ce anume?

  — Probleme de confruntat.

  — N-ai decât s-o întrebi.

  La ora două urc la doamna Saeki cu o tavă cu cafea. Stă aşezată la birou, cu uşa deschisă. Ca întotdeauna, pe birou sunt câteva coli de hârtie şi un stilou. Totuşi stiloul are capacul pus. Stă cu mâinile pe birou şi priveşte în gol. Arată cam obosită. Fereastra din spatele ei e deschisă, iar vântul văratic flutură perdelele albe de dantelă. Imaginea este ca un superb tablou alegoric.

  — Mulţumesc, îmi spune ea când pun cafeaua pe birou.

  — Păreţi obosită.

  — Da, sunt obosită, spune ea dând din cap. Se vede că am îmbătrânit.

  — Nici vorbă. Sunteţi superbă ca întotdeauna, spun eu sincer.

  — La cât eşti de tânăr, te pricepi cum să iei femeile, remarcă ea zâmbind.

  Mă înroşesc.

  Doamna Saeki îmi indică un scaun. Acelaşi pe care am stat ieri, în exact acelaşi loc. Mă aşez.

  — Dar sunt obişnuită cu oboseala. Poate că tu încă nu eşti.

  — Nu cred că sunt.

  — Nici eu nu eram, la cincisprezece ani.

  Ia ceaşca de toartă şi soarbe încet o gură de cafea.

  — Tamura, ce se vede pe fereastră?

  Mă uit pe geamul din spatele ei.

  — Copacii, cerul şi norii. Şi o pasăre pe o creangă.

  — O privelişte obişnuită, nu?

  — Da.

  — Dar dacă mâine nu ai mai putea s-o vezi, ar deveni foarte specială şi preţioasă, nu?

  — Aşa cred.

  — Vezi vreodată lucrurile din perspectiva asta?

  — Da.

  — Când? Mă întreabă ea surprinsă.

  — Când iubesc.

  Doamna Saeki schiţează un zâmbet care îi pluteşte câteva clipe pe buze. Mă duce cu gândul la un strop de rouă rămasă într-o scobitură, într-o dimineaţă de vară.

  — Deci iubeşti.

  — Da.

  — Iar chipul ei, întreaga ei fiinţă sunt speciale şi preţioase pentru tine de fiecare dată când o vezi, zi după zi.

  — Da, pentru că le pot pierde în orice clipă.

  Doamna Saeki mă priveşte un timp. Pe chipul său nu se mai citeşte nici un zâmbet.

  — Imaginează-ţi o pasăre care s-a oprit pe o creangă subţire, spune ea, iar crenguţa se clatină cu putere în bătaia vântului. Odată cu ea, şi câmpul vizual al păsării se clatină, nu?

  Încuviinţez.

  — Ştii cum reuşeşte pasărea să-şi menţină stabil câmpul vizual?

  — Nu ştiu, spun eu clătinând din cap.

  — Îşi mişcă şi ea capul în sus şi în jos, odată cu creanga.

  Data viitoare când mai bate vântul tare, să te uiţi la ele. Eu le văd mereu de aici, de la fereastră. Nu ţi se pare obositoare o asemenea viaţă? Să îţi mişti încontinuu capul, odată cu creanga pe care te-ai oprit?

  — Ba da.

  — Dar păsările sunt obişnuite. Pentru ele e un lucru foarte firesc, pe care îl fac inconştient şi de aceea le este mai puţin greu decât ne imaginăm noi. Însă eu sunt om şi uneori obosesc.

  — V-aţi oprit undeva, pe o creangă?

  — Într-un sens, da. Şi uneori bate un vânt foarte puternic.

  Pune ceaşca pe farfurioară şi deschide stiloul. E vremea să mă retrag. Mă ridic de pe scaun.

  — Doamna Saeki, e ceva ce ţin foarte mult să vă întreb, zic eu dintr-odată.

  — Ceva personal?

  — Personal şi poate deplasat.

  — Dar important?

  — Da, foarte important pentru mine.

  Pune stiloul la loc pe birou. În ochi are o lumină neutră.

  — Bine. Întreabă-mă.

  — Aveţi cumva copii?

  Trage aer în piept şi lasă câteva clipe să treacă. Expresia de pe chipul său dispare în depărtare, apoi revine, ca o paradă care se întoarce după ceva timp mărşăluind pe aceeaşi stradă.

  — De ce vrei să ştii?

  — E o problemă personală. Nu am întrebat doar într-o doară.

  Ia Mont Blanc-ul gros în mână şi se uită la câtă cerneală mai are. Îl strânge în mână, apoi îl pune pe birou şi mă priveşte.

  — Îmi pare rău, dar nu pot să-ţi răspund nici cu da, nici cu nu. Cel puţin nu în momentul de faţă. Sunt şi obosită, vântul bate cu putere…

  — Îmi cer scuze, nu ar fi trebuit să vă întreb aşa ceva, spun eu clătinând din cap.

  — Stai liniştit. Nu ai greşit cu nimic, îmi răspunde ea blând. Mulţumesc pentru cafea. Faci o cafea delicioasă.

  Ies pe uşă şi cobor scările. Mă duc în cameră la mine, mă aşez pe pat şi deschid o carte, dar nu reuşesc să mă concentrez. Doar trec cu ochii peste şirul de litere. Parcă aş privi un tabel cu numere aleatoare. Las cartea, mă duc la fereastră şi mă uit în grădină. Sunt mai multe păsări pe crengile copacilor, dar nu bate vântul. Încep să nu mai ştiu dacă cea pe care o iubesc este adolescenta de cincisprezece ani sau doamna Saeki cea reală, trecută de cincizeci de ani.

  Linia de demarcaţie dintre ele tremură, se subţiază şi nu le mai disting bine. Sunt foarte derutat. Închid ochii şi caut în mine o axă, ceva.

  Dar aşa e. Exact cum spune doamna Saeki. Chipul ei, toată fiinţa ei sunt speciale şi preţioase pentru mine de fiecare dată când o văd, zi după zi.

  Capitolul 28 în ciuda vârstei sale, colonelul Sanders era vioi şi iute de picior, ca un atlet de marş forţat. În plus, părea să cunoască oraşul ca pe propriul buzunar. A scurtat drumul urcând nişte trepte întunecate şi strecurându-se pieziş printre case.

  A sărit un şanţ şi a potolit ferm un câine care lătra prin gard. Silueta sa în costum alb se deplasa cu repeziciune pe aleile dosnice, ca un spirit care îşi caută ţinta. Hoshino de-abia reuşea să se ţină după el. Gâfâia de nu mai putea şi transpirase tot. Colonelul nu s-a întors o dată să vadă dacă tânărul îl urmează.

  — Mai e mult? Strigă Hoshino din urmă, nerăbdător.

  — Eşti tânăr, ce tot spui acolo? Asta nici plimbare nu se cheamă, răspunse acesta, fără să se uite înapoi.

  — Dar eu sunt clientul. Dacă mă pui să umblu atâta, obosesc şi mi se taie pofta de orice.

  — Eşti jalnic. Şi te mai crezi bărbat?! Dacă îţi dispare pofta din atâta lucru, la ce-o mai ai?

  — Măi, să fie!

  Colonelul Sanders a părăsit aleea, a traversat o stradă ignorând semaforul şi a mai înaintat o bucată de drum. Au traversat un pod şi au ajuns în faţa unui templu. Era un templu mare, dar la ora aceea târzie, înăuntru nu se vedea nici ţipenie de om. Colonelul a arătat cu degetul o bancă din faţa corpului central şi i-a făcut semn să se aşeze. Lângă bancă era un felinar uriaş care lumina ca în miezul zileiTânărul s-a aşezat, iar lângă el, şi bătrânul.

  — Doar n-o să mă pui s-o fac aici, nu? Îl întrebă el neliniştit.

  — Nu spune tâmpenii! Ce suntem, căprioarele din Miyajima, care se ţin de prostii prin curtea templelor? Ce părere ai tu despre mine? Spuse colonelul Sanders scoţând din buzunar un telefon mobil argintiu şi formând un număr scurt, din trei cifre.

  — Eu sunt, zise el când i s-a răspuns. La locul obişnuit.

  Da, la templu. Am lângă mine un tânăr, Hoshino. Da…

  Exact. Ca de obicei. Am înţeles. Hai, vino repede!

  A închis telefonul şi l-a băgat în buzunarul de la haină.

  — Mereu chemi fetele la templu? Îl întrebă tânărul.

  — E vreo problemă?

  — Nu, nu-i nici o problemă, dar există alte locuri mai potrivite. Mai de bun-simţ. Poţi să fixezi întâlnirea într-o cafenea sau într-o cameră de hotel.

  — Templele sunt mai liniştite. Şi aerul e mai curat.

  — Asta aşa e, dar nu prea mă simt în largul meu să aştept o fată în miezul nopţii pe o bancă din curtea unui templu. Mi-e să nu mă farmece vreo vulpe.

  — Ce tot vorbeşti acolo? Te rog să nu iei în râs Shikoku.

  Takamatsu e un oraş reşedinţă de judeţ, foarte respectabil.

  Nu e nici o vulpe pe-aici.

  — Am glumit cu vulpea, dar să ştii că ar trebui să iei mai mult în calcul atmosfera, că doar lucrezi în domeniul divertismentului. Contează să creezi frumos atmosferă, să faci clientul să se simtă bine. Mă rog, poate că nu e treaba mea.

  — Nu, nu e treaba ta, i-o tăie colonelul. Aşa, apropo de piatră.

  — Da, te ascult.

  — Dar mai întâi hâţa-hâţa. Lăsăm vorbele după.

  — Văd că e importantă hâţa-hâţa asta.

  Colonelul Sanders dădu din cap de câteva ori cu gravitate, apoi îşi mângâie barba insinuant.

  — Da. Da, e important să fie primul. E ca un ritual. Mai întâi hâţa-hâţa, apoi discutăm despre piatră. Sunt convins ca o să-ţi placă fata. Nu exagerez, e cea mai bună pe care o am. Sâni frumoşi, piele catifelată, coapse voluptuoase, herbinte şi umedă, o adevărată maşină de făcut sex. Dacă ar fi să o compar cu o maşină, e ca un automobil de curse în pat, turbo-pasiune, nu alta, înfigi mâna în schimbător, iei strâns curba, ţâşneşti pe banda a doua şi goneşti direct către extaz!

  — Ce figură eşti, măi nene! Zise Hoshino admirativ.

  — Păi de, doar cu asta mă hrănesc.

  Un sfert de oră mai târziu a apărut şi fata. După cum spusese colonelul Sanders, era foarte frumoasă, cu un corp superb. Purta o rochie scurtă, neagră, perfect mulată, pantofi negri cu toc, geantă de umăr neagră, lăcuită. Putea foarte bine să fie manechin. Avea pieptul mare, care se revărsa din decolteul adânc.

  — Mulţumit? Îl întrebă colonelul Sanders.

  Hoshino a dat din cap, cu o mutră buimacă. Nu era în stare să spună nimic.

  — E o maşină de sex desăvârşită. Distracţie plăcută!

  Zise bătrânul zâmbind pentru prima dată şi ciupindu-l pe Hoshino de fund.

  Fata a părăsit curtea templului cu el şi l-a dus la un Iove hotel din apropiere. A strâns apă în cadă, s-a dezbrăcat până la piele, apoi l-a dezbrăcat şi pe Hoshino. L-a spălat, l-a lins şi i-a oferit o felaţie artistică de cea mai înaltă clasă, nemaivăzută şi nemaiauzită. Hoshino a ejaculat fără să apuce să se mai gândească la nimic.

  — Măi, să fie! A fost nemaipomenit! Zise el, scufundându-se uşor în cadă.

  — E doar începutul. Ce urmează e şi mai grozav.

  — Dar să ştii că mi-a plăcut.

  — Cât de tare?

  — Atât de tare încât nu mă mai pot gândi nici la trecut, nici la viitor.

  — Prezentul pur este avansul nesimţit al trecutului care înghite viitorul. În fapt, întreaga percepţie este deja memorie.”

  Hoshino o privi cu gura aproape căscată.

  — Asta ce e?

  — Henri Bergson, zise ea, lingându-i urmele de spermă de pe penis. Maeie i memoie.

  — Ce zici?

  — Materie şi memorie. Ai citit-o?

  — Nu cred, răspunse el după câteva clipe de gândire.

  Cu excepţia Manualului de operare a vehiculelor armate pe care îl obligaseră să îl citească pe când era la Forţele de Apărare (şi a volumelor despre istoria regiunii Shikoku, răsfoite în cele două zile la bibliotecă), nu îşi amintea să fi citit vreo altă carte, în afară de benzi desenate.

  — Tu ai citit-o?

  — A trebuit s-o citesc pentru că specializarea mea la facultate e filosofia. Se apropie şi examenele.

  — Aha, zise tânărul impresionat. Deci încerci doar să faci un ban în plus?

  — Da. Trebuie să-mi plătesc taxele de şcolarizare.

  Fata l-a dus în pat, l-a mângâiat pe tot corpul cu degetele şi cu limba, provocându-i din nou o erecţie puternică, fermă şi dreaptă ca turnul din Pisa în aşteptarea carnavalului.

  — Uite, eşti gata din nou! Zise ea, trecând la următoarea serie de acţiuni. Ai vreo cerinţă specială? Ceva anume ce ai vrea să fac? Domnul Sanders mi-a spus să îţi ofer tacâmul complet.

  — Nu, nu îmi vine nimic în cap, dar, dacă vrei, poţi să-mi mai dai nişte citate din filosofie. Nu ştiu, am senzaţia că îmi mai întârzie ejacularea. Dacă o să continuăm aşa, iar termin imediat.

  — Aşa e. E cam vechi, dar ce zici de Hegel?

  — Nu contează. Alege ce-ţi place.

  — Atunci îţi recomand Hegel. Vechi, dar bun.

  — Perfect.

  — Eu„ sunt conţinutul relaţiei şi totodată cel care determină relaţia.”

  — Hm…

  — Hegel a definit „conştiinţa de sine”. El susţinea că omul nu numai că percepe şinele şi obiectul separat, dar îşi Poate înţelege mai profund şinele proiectându-l asupra unui obiect intermediar. Aceasta este conştiinţa de sine.

  — Nu pricep nimic.

  — Adică ce fac eu cu tine acum. Pentru mine, eu sunt şinele, iar tu eşti obiectul. Pentru tine e invers. Tu eşti şinele, iar eu sunt obiectul. Interschimbăm şinele şi obiectul, ne proiectăm reciproc şi aşa ne punem bazele conştiinţei de sine, în mod voit. Asta mai simplu spus.

  — Tot nu prea pricep, dar e încurajator.

  — Asta era şi ideea.

  După ce au terminat, s-a despărţit de fată şi s-a întors la templu. Colonelul Sanders îl aştepta pe aceeaşi bancă.

  — Ai stat tot timpul aici şi ai aşteptat? Îl întrebă Hoshino.

  Colonelul Sanders clătină din cap enervat.

  — Ce tot spui acolo? Cum să stau înţepenit aici atâta vreme? Par eu să am atâta timp liber la dispoziţie? Cât ai fost tu înălţat la cer în pat, eu mi-am văzut de muncă şi am bătut aleile dosnice. Mi s-a comunicat că aţi terminat treaba şi m-am grăbit să mă întorc aici. Cum a fost maşina mea de sex, bună, nu?

  — Da, foarte bună. N-am nici un reproş. Am terminat de trei ori, în mod voit. Mă simt cu vreo două kile mai uşor.

  — Foarte bine. Aşa, piatra de care vorbeam.

  — Da, asta e o chestiune foarte importantă.

  — Adevărul e că se află chiar în pădurea acestui templu.

  — Vorbim de „piatra de intrare”, da?

  — Da, „piatra de intrare”.

  — Nene, sigur nu-ţi baţi joc de mine?

  La auzul acestor cuvinte, colonelul Sanders şi-a ridicat capul hotărât.

  — Tu ce faci, râzi de mine? Te-am minţit eu cu ceva până acum? M-ai auzit vorbind în dodii? Am zis că-ţi aduc o maşină de sex trăsnet, asta ţi-am adus. Pentru o nimica toată, cincisprezece mii de yeni, ai făcut-o ca meseriaşul de trei ori şi tot te mai îndoieşti de mine?

  — Nu am zis că nu am încredere în dumneata, aşa că nu e cazul să te superi. Mi s-a părut că prea te dădeai bine pe lângă mine şi de-aia mă întrebam şi eu. Păi, na, merg şi eu liniştit pe stradă, când mă trezesc că mă strigă un om îmbrăcat ciudat care îmi promite să-mi vorbească despre piatră, după care mi-o pun cu o fată superbă…

  — De trei ori.

  — De trei ori, în fine, nu contează. Şi dup-aia aflu că piatra pe care o căutam e de fapt chiar aici, sub nasul meu!

  Cum să nu rămân perplex?

  — Da' greu de cap mai eşti! Aşa sunt revelaţiile, zise colonelul Sanders plescăind din limbă. Revelaţia este ceva ce transcende graniţa cotidianului. Ce ar mai fi viaţa fără ea? Cel mai important este să te muţi de la raţiunea care observă la raţiunea care acţionează. Înţelegi, măi, ce spun?

  Cap sec de balenă aurită ce eşti!

  — Proiectarea şi interschimbul între sine şi obiect, răspunse Hoshino timid.

  — Exact. Dacă ai priceput, e foarte bine. Asta era şi ideea. Vino cu mine să vezi piatra cu ochii tăi. Hai, că ţi-am făcut o superofertă!

  Capitolul 29

  O sun pe Sakura de la telefonul public din bibliotecă. Dacă stau să mă gândesc, nu am luat deloc legătura cu ea de când am rămas la ea peste noapte. I-am lăsat doar un bileţel şi am plecat. Mi se pare foarte jenant. După ce am plecat de acolo, am venit la bibliotecă, Oshima m-a dus la cabană şi câteva zile am stat singur acolo, în munţi, unde nu aveam nici semnal la telefon. După aceea m-am întors la bibliotecă, am rămas să locuiesc şi să muncesc aici şi în fiecare noapte am văzut „spiritul” doamnei Saeki. Apoi m-am îndrăgostit cu disperare de fata aceea de cincisprezece ani. S-au ţinut toate lanţ. Dar asta nu este o scuză.

  Îi telefonez pe la ora nouă seara. Răspunde după ce sună a şasea oară.

  — Unde naiba ai fost? Mă ia Sakura în primire.

  — În Takamatsu.

  Un timp nu spune nimic, doar tace. În fundal se aude un post de muzică de la televizor.

  — Am reuşit să supravieţuiesc cumva, adaug eu.

  După alte câteva clipe de tăcere, Sakura oftează resemnată.

  — De ce ai şters-o aşa, când nu eram eu acasă? Eram îngrijorată, în ziua aia chiar m-am întors mai repede acasă.

  Făcusem şi cumpărături în plus.

  — Îmi pare rău, sincer, dar atunci a trebuit să plec. Eram foarte dezorientat şi aveam nevoie să-mi revin, să stau liniştit şi să mă gândesc. Când sunt cu tine, cum să zic-

  — Te simţi prea surescitat?

  — Da. Eu nu mai stătusem niciodată lângă o femeie şi.-

  — A, da?

  — Iar parfumul unei femei, ştii, tot restul…

  — E greu când eşti tânăr.

  — Aşa o fi. Sakura, eşti prinsă la serviciu?

  — Da, groaznic de prinsă. Mă rog, mi-am propus să muncesc şi să pun nişte bani deoparte.

  Las o mică pauză, apoi spun:

  — Ştii, mă caută poliţia.

  Sakura tace o vreme, apoi mă întreabă cu o voce precaută:

  — Are cumva legătură cu sângele ăla?

  Mă hotărăsc să mint deocamdată.

  — Nu, n-are legătură cu sângele. Mă caută pentru că am fugit de acasă. Dacă mă găsesc, mă trimit înapoi la Tokyo.

  Asta e tot. M-am gândit că poate o să te contacteze. In noaptea în care am rămas la tine, te-am sunat de pe mobilul meu şi au aflat de la operatorul de telefonie că sunt în Takamatsu. Au aflat şi numărul tău de telefon.

  — Da? Zise Sakura. Nu e nici o problemă, pentru că mobilul e cu cartelă şi nu au cum să dea de proprietar.

  Oricum l-am împrumutat de fapt de la prietenul meu, aşa că n-au cum să afle nici cine sunt, nici unde sunt. Poţi să stai liniştit.

  — Ce bine! Nu voiam să-ţi mai provoc alte neplăceri.

  — Eşti atât de atent, că îmi dau lacrimile!

  — Vorbeam serios!

  — Da, ştiu, spune ea fără chef. Şi acum unde stai, tinere fugit de acasă?

  — La o cunoştinţă.

  — Parcă nu aveai nici o cunoştinţă în oraş.

  Nu prea am cum să îi răspund. Cum să-i explic pe scurt tot ce s-a întâmplat în ultimele zile?

  — E poveste lungă.

  — Ai cam multe poveşti lungi.

  — Aşa e. Nu ştiu cum se face de se întâmplă aşa mereu.

  — E o tendinţă?

  — Probabil. O să-ţi povestesc odată, când o să avem timp.

  Nu e nici un secret. Doar că nu prea pot să-ţi explic acum, la telefon.

  — Nu trebuie să-mi dai nici o explicaţie, dar sper că nu stai prin vreun loc dubios, nu?

  — Nu, în nici un caz. E perfect în regulă.

  Sakura oftează din nou.

  — Te înţeleg că eşti independent, dar evită totuşi să te cerţi cu legea, că nu te duce nicăieri. Ajungi doar s-o sfârşeşti de tânăr, ca Billy the Kid, înainte să apuci să împlineşti douăzeci de ani.

  — Billy the Kid a omorât douăzeci şi unu de oameni şi a murit la douăzeci şi unu de ani, o corectez eu.

  — Hm… În fine. Aşadar, ai vreo treabă cu mine?

  — Voiam doar să-ţi mulţumesc. Mă simţeam prost că am plecat fără să spun nimic după cât m-ai ajutat.

  — Da, am înţeles. Gata, nu-ţi mai bate capul cu asta.

  — Şi mai voiam să îţi aud vocea, adaug eu.

  — Mă bucură să aud asta, dar cu ce te ajută vocea mea?

  — Nu ştiu cum să spun… Poate sună ciudat, dar tu trăieşti într-o lume reală, respiri aer real, foloseşti cuvinte reale. Când vorbesc cu tine, mă simt şi eu bine ancorat în lumea asta reală. Asta contează mult pentru mine.

  — Şi oamenii din jurul tău nu sunt aşa?

  — Poate că nu.

  — Stai să pricep: eşti într-un loc rupt de realitate, alături de oameni rupţi de realitate?

  — S-ar putea spune şi aşa, îi răspund eu după câteva clipe de gândire.

  — Ascultă, Tamura. E viaţa ta şi eu nu am nici un drept să mă amestec în ea dar, din câte îmi spui tu, aş zice că ar fi mai bine să pleci de acolo. Nu ştiu ce fel de loc este, dar asta simt că ar trebui să faci. Ia-o ca pe o presimţire. Aşa că vino cât mai repede încoace. Poţi să stai la mine cât vrei.

  — Sakura, de ce eşti atât de drăguţă cu mine?

  — Ce, eşti prost?

  — De ce?

  — Păi nu e clar că îmi place de tine? Sunt eu o fire mai capricioasă, dar să ştii că nu aş face aşa ceva pentru oricine.

  De tine îmi place şi de-aia merg până aici. Nu ştiu cum să zic, parcă ai fi cu adevărat frăţiorul meu.

  Rămân cu receptorul la ureche, fără să spun nimic. Preţ de o clipă nu ştiu ce să fac. Simt că mă cuprinde o uşoară ameţeală. De când m-am născut nimeni nu mi-a spus vreodată aşa ceva.

  — Alo!

  — Te aud.

  — Dacă mă auzi, spune ceva!

  Mă reculeg şi trag aer adânc în piept.

  — Aş vrea să pot. Crede-mă, chiar aş vrea, din tot sufletul, dar acum nu pot. Ţi-am mai spus că nu pot să plec de aici. Un motiv ar fi că m-am îndrăgostit.

  — De cineva complicat, care nu prea e real?

  — Se poate spune şi aşa.

  Sakura oftează din nou în receptor, din rărunchi.

  — Ştii, când un copil de vârsta ta se îndrăgosteşte, cu toată tendinţa lui de a fi nerealist, dacă şi persoana respectivă e ruptă de realitate, lucrurile se complică foarte tare.

  — Ştiu.

  — Auzi, Tamura?

  — Da?

  — Dacă e ceva, sună-mă. La orice oră, nu contează.

  — Mersi.

  Închid telefonul. Mă întorc apoi în cameră şi pun la pick-up Kafka pe malul mării. Mă simt tras din nou în acel loc şi în acel timp.

  Simt o prezentă şi mă trezesc. În jur e întuneric. Ceasul de pe noptieră arată că e trecut de trei noaptea. Am adormit ftră să-mi dau seama. În lumina palidă care pătrunde pe fereastră de la felinarul din grădină, o văd pe ea. Stă ca de obicei la birou şi priveşte tabloul de pe perete, cu capul în Palmă, fără să facă o mişcare. Întins pe pat, îmi ascund răsuflarea şi mă uit la ea cu ochii întredeschişi. Vântul ce

  °ate dinspre mare face să fremete crengile sângerului.

  La un moment dat, simt în aer ceva diferit. E ceva care tulbură armonia acestei mici lumi perfecte. Îmi încordez Privirea. Oare ce s-a schimbat? Vântul se înteţeşte, iar sângele care îmi curge prin vene începe să fie straniu de greu. Ramurile sângerului trasează pe geam un labirint tulburător. În cele din urmă îmi dau seama. Aceasta nu este silueta fetei. Seamănă foarte mult. Sunt aproape la fel, dar nu perfect aidoma. Arată ca două imagini aproape identice în care, când le pui una peste cealaltă, anumite detalii nu se suprapun perfect. De exemplu, diferă tunsoarea. Diferă şi îmbrăcămintea. Cel mai important, diferă senzaţia pe care mi-o lasă. Îmi scutur capul fără să vreau. Persoana aceea este încă aici. Se întâmplă ceva, ceva important. Fără să-mi dau seama, îmi încleştez pumnii sub pătură, iar inima mea, parcă nemairezistând, începe să bată cu putere, sec, într-un ritm haotic.

  La acel sunet, silueta de pe scaun dă semne de mişcare, îşi schimbă uşor unghiul, ca un vapor care îşi modifică cursul. Îşi ridică bărbia din palmă şi se uită spre mine. Văd că este doamna Saeki. Mi se taie respiraţia şi nu pot nici măcar să expir. Este doamna Saeki din prezent. Cu alte cuvinte, doamna Saeki cea reală. Stă un timp şi mă priveşte atentă, aşa cum priveşte de obicei tabloul. Mă gândesc la axa timpului. Trebuie să fi apărut o anomalie în ea, care face ca visul să se amestece cu realitatea, aşa cum se amestecă apa mării cu apa unui râu. Mintea mea se zbate să înţeleagă, dar nu izbuteşte.

  Într-un final se ridică şi vine încet spre mine. Păşeşte frumos, mai dreaptă ca de obicei. Este desculţă. Podeaua scârţâie slab sub paşii ei. Se aşază încet pe marginea patului şi rămâne un timp nemişcată. Corpul său are consistenţă, greutate. Poartă o cămaşă albă de mătase şi o fustă bleumarin până la genunchi. Întinde mâna şi îmi atinge fruntea, îşi trece degetele prin părul meu. Mâna ei este reală. Degetele sunt reale. Apoi se ridică şi, în lumina palidă ce străbate din depărtare, începe să se dezbrace cu gesturi perfect naturale, fireşti. Nu se grăbeşte, dar nici nu zăboveşte. Cu mişcări line, îşi desface nasturii de la cămaşă unul câte unul, îşi scoate fusta, apoi lenjeria. Hainele cad pe rând pe podea, fără zgomot. Materialul moale nu scoate nici u” foşnet. Îmi dau seama că doarme. Are ochii deschişi, dar stiu că doarme. Tot ce face, face în somn.

  Rămasă goală, se urcă în patul îngust. Braţele ei albe se înfăşoară în jurul meu. Îi simt pe gât răsuflarea fierbinte şi părul pubian pe coapsă. Doamna Saeki crede probabil că sunt iubitul ei, mort cu mult timp în urmă, iar ea repetă acum un lucru care se întâmpla odinioară în această cameră.

  Firesc, ca pe ceva extrem de natural, dormind. Visând.

  Trebuie să o trezesc cumva. Confundă lucrurile. Trebuie să îi spun că e o mare neînţelegere la mijloc. Acesta nu este un vis, e realitatea. Însă totul se petrece mult prea repede şi eu nu am puterea să o opresc. Mă simt cumplit de derutat.

  Eu însumi sunt prins într-o distorsiune a timpului.

  Tu însuţi eşti prins într-o distorsiune a timpului.

  Visul ei îţi învăluie mintea. Blând, cald, ca lichidul amniotic. Iţi scoate tricoul şi boxerii. Te sărută pe gât de nenumărate ori şi îţi apucă penisul în mână, deja în erecţie şi tare ca o piatră. Iţi prinde uşor testiculele în palmă şi, fără să rostească un cuvânt, îţi conduce mâna către părul ei pubian. Sexul ei este fierbinte şi umed. Îşi lipeşte buzele de pieptul tău şi îţi cuprinde sfârcurile. Degetele tale sunt sorbite înăuntrul ei.

  De unde începe responsabilitatea ta? Te zbaţi să afli unde eşti, îndepărtând nebuloasa din faţa ochilor, încerci să înţelegi încotro te îndrepţi, să prinzi axa corectă a timpului. Insă nu reuşeşti să găseşti linia de demarcaţie dintre vis şi realitate. Nu o găseşti nici Pe cea dintre fapt şi posibilitate. Tot ce ştii este că eşti într-o situaţie foarte delicată. Delicată şi, în aceiaşi timp, periculoasă. Eşti purtat mai departe, fără să poţi identifica logica sau fundamentul profeţiei, ca un oraş de pe malul unui râu, măturat de apele sale învolburate. Marcajele de pe marginea drumurilor sunt acum scufundate sub apă. Tot ce se mai vede sunt acoperişurile neştiute ale caselor.

  Într-un final, doamna Saeki se urcă deasupra ta.

  Îşi desface picioarele şi îţi lasă penisul întărit să o pătrundă. Tu nu poţi să alegi nimic. Ea alege. Se mişcă şi se încovoaie de parcă ar trasa un desen.

  Părul ei drept flutură pe umerii tăi fără zgomot, aidoma crengilor unei sălcii. Te simţi înghiţit într-un nămol moale. Întreaga lume este fierbinte, umedă şi obscură, iar în ea, penisul tău este singurul lucru tare şi strălucitor. Închizi ochii şi visezi propriul tău vis. Trecerea timpului este foarte incertă. Vine fluxul, răsare luna. În scurt timp ejaculezi. Nu ai cum să te abţii. Ejaculezi înlăuntrul ei, puternic, de mai multe ori. Ea se încordează, strângându-ţi toată sperma. Şi totuşi încă mai doarme, cu ochii deschişi. E într-o altă lume. Sperma ta e înghiţită de o altă lume.

  Trece mult timp. Nu pot să mă mişc. Sunt paralizat în întregime. Nu îmi dau seama dacă sunt paralizat cu adevărat sau poate pur şi simplu nu vreau să mă mişc. Ea coboară de pe mine şi se întinde alături. Apoi se ridică, îşi pune lenjeria, fusta şi îşi încheie cămaşa. Întinde uşor o mână şi îmi atinge din nou părul. Face totul fără să rostească o vorbă. De fapt, de când a apărut aici în cameră, nu a scos nici un cuvânt. Tot ce am auzit e scârţâitul podelei şi vuietul neîncetat al vântului. Răsuflarea camerei şi tremurai ferestrei. Acesta este coral ce cântă în spatele meu.

  Dormind mai departe, traversează camera şi iese. Doar întredeschide uşa şi se strecoară prin ea ca un peştişor care visează. O închide fără zgomot. O petrec cu privirea din pat.

  Sunt în continuare paralizat. Nu pot să mişc un deget. Am buzele strâns lipite, sigilate parcă. Cuvintele dorm într-o scorbură a timpului.

  Neputând să mă mişc, îmi ciulesc urechile. Aştept să aud din parcare motorul Volkswagenului Golf, însă nu se aude nimic. Norii nocturni vin purtaţi de vânt şi pleacă mai departe. Crengile sângerului freamătă uşor şi mii de lame scânteiază în întuneric. Iar eu privesc la nesfârşit scaunul gol.

  Capitolul 30

  Cei doi au trecut prin micul gard viu şi au intrat în păduricea templului. Colonelul Sanders a scos din buzunar o lanternă, cu care lumina poteca. Pădurea nu era mare, dar copacii erau vechi, mari, iar crengile lor stufoase se răsfirau întunecate deasupra capetelor lor. Dinspre pământ se ridica un miros puternic de iarbă.

  Colonelul Sanders mergea în faţă, de data aceasta mai agale. Lumina drumul cu lanterna şi înainta precaut, pas cu pas. Hoshino îl urma.

  — Parcă ar fi un test de curaj, se adresă tânărul spatelui alb al acestuia. Aaa! Fantoma!

  — Mai potoleşte-te odată cu prostiile! Chiar nu poţi să-ţi ţii gura? Îi zise colonelul Sanders fără să se uite înapoi.

  — Bine, bine.

  Oare ce face acum Nakata? Se întrebă tânărul. Probabil că doarme buştean, învelit în futon. E genul de om care doarme dus orice s-ar întâmpla. Expresia „a dormi tun” parcă s-ar fi inventat anume pentru el. Şi oare ce visează el în tot acest timp? Hoshino nu reuşea să-şi imagineze.

  — Mai e mult?

  — Încă puţin.

  — Auzi, tataie!

  — Ce e?

  — Chiar eşti colonelul Sanders?

  — De fapt, nu, răspunse acesta tuşind. Pentru moment, am luat înfăţişarea lui.

  — Mă gândeam eu! Şi atunci cine eşti cu adevărat?

  — Nu am un nume.

  — Şi nu ţi-e nasol fără nume?

  — Nu. De fapt, nu am nici nume, nici formă.

  — Adică eşti un fel de băşină.

  — Se poate spune şi asta. Neavând formă, mă pot transforma în orice.

  — Da?

  — Pentru moment mi-am luat o înfăţişare uşor de recunoscut, un simbol al capitalismului. Mi-ar fi plăcut să fiu Mickey Mouse, dar cei de la Disney sunt foarte stricţi cu drepturile de folosire a imaginii personajelor lor şi nu-mi arde de procese.

  — Nici mie nu mi-ar fi plăcut să-mi ofere Mickey Mouse o femeie.

  — Păi, nu.

  — In plus, înfăţişarea de colonelul Sanders ţi se potriveşte cu firea.

  — Eu nu am fire. N-am nici emoţii. „Nu-s nici zeu, nici Buddha: eu întruchipez doar un lucru neînsufleţit ale cărui răspunsuri nu-s asemenea celor omeneşti.”1

  — Asta ce mai e?

  — Un rând din închipuirile lunii şi ale ploii de Ueda Akinari. Nu cred că ai citit-o.

  — Nu-i lucru de laudă, dar n-am citit-o.

  — Apar aici şi acum sub forma unui om, dar nu sunt nici zeu, nici Buddha. Inima mea bate altfel decât a oamenilor, pentru că nu am sentimente. Despre asta era vorba.

  — Aha… Nu prea înţeleg eu, dar, în fine, dumneata nu eşti nici om, nici zeu, nici Buddha.

  — Dat fiind că eu sunt înainte de toate un obiect lipsit de simţire, nefiind nici Buddha, nici Dumnezeu, n-am obligaţia de a judeca în locul oamenilor ce e bine şi ce-i rău.”

  — Nu pricep.

  — Pentru că nu sunt nici zeu, nici Buddha, nu e nevoie nici să judec binele şi răul oamenilor. Nu acţionez bazându-mă pe acest criteriu.

  <notă>

  1. Ueda Akinari, închipuirile lunii şi ale ploii. Traducere, prefaţa şi note de Mirela Şaim, Editura Univers, Bucureşti, 1984.

  2. Ibid.

  — Adică exişti dincolo de bine şi de rău.

  — Mă măguleşti, dar nu, nu sunt dincolo de bine şi de rău. Pur şi simplu nu am nici o legătură cu ele. Nu ştiu ce anume e bine şi ce anume e rău. Tot ce vreau este un singur lucru, şi anume să îmi exercit funcţia. Eu sunt foarte pragmatic, un obiect neutru, ca să zic aşa.

  — Cum adică să-ţi exerciţi funcţia?

  — Tu nu te-ai dus la şcoală?

  — Ba da, am făcut şi liceul, dar era unul industrial şi eu oricum mai mult umblam cu motocicleta.

  — Adică supraveghez ca lucrurile să îşi îndeplinească rolul lor de bază. Funcţia mea este de a supraveghea corelarea dintre lumi, de a păzi ca lucrurile să decurgă în ordine.

  Am grijă ca dintr-o cauză să rezulte un efect şi înţelesurile să nu se încurce. Ca prezentul să urmeze trecutului, iar viitorul să urmeze prezentului. Nu-i nimic dacă lucrurile se mai decalează puţin. Nimic nu este perfect. Atâta vreme cât la final socotelile ies bine, eu nu o să mă leg de toate amănuntele. Eu las deseori loc aproximaţiei. Spun „aproximaţie” aşa, mai pe scurt. Dacă ar fi să folosesc termenul de specialitate, şi anume, „abrevierea procesării senzoriale a informaţiei continue”, povestea s-ar lungi şi tu oricum n-ai pricepe. În fine, ce vreau să spun e că nu mă leg de fiecare mărunţiş în parte. Dar dacă nu ies socotelile, nu e bine. Devine o problemă de răspundere.

  — Nu prea înţeleg eu, dar cum se face că un om cu o funcţie aşa de importantă lucrează ca peşte pe străzile dosnice din Takamatsu?

  — Eu nu sunt om. De câte ori trebuie să-ţi spun ca să pricepi?

  — Bine, cum zici dumneata.

  — Am făcut pe peştele ca să te aduc pe tine până aici.

  Vreau să-mi dai o mână de ajutor la ceva şi m-am gândit, ca răsplată, să-ţi ofer puţină distracţie. Ia-o ca pe un ritual.

  — Să-ţi dau o mână de ajutor?

  — Ţi-am zis mai devreme că eu nu am formă. Sunt un obiect conceptual, metafizic, în sensul pur al cuvântului.

  Pot lua orice formă, dar nu am consistenţă, iar pentru a înfăptui ceva concret, am nevoie de consistenţă.

  — Şi în cazul de faţă, eu sunt acea consistenţă.

  — Exact.

  Înaintând pe poteca întunecată, au ajuns la un mic altar aşezat la baza unui stejar gros. Era un altar vechi şi deteriorat, fără ofrande sau decoraţiuni, abandonat în ploaie şi uitat de lume. Colonelul Sanders l-a luminat cu lanterna.

  — Piatra e înăuntru. Deschide uşiţa.

  — Nu! Zise Hoshino clătinând din cap. Cum să mă apuc eu de nebun să deschid un altar! Sigur aş fi blestemat.

  Mi-ar cădea nasul sau urechile.

  — Stai liniştit. Dacă zic eu că e voie, poţi să-l deschizi.

  Nu e nici un blestem şi n-o să-ţi cadă nici nasul şi nici urechile. Acum te-ai apucat să fii de modă veche!

  — Atunci de ce nu-l deschizi dumneata? Eu nu vreau să mă amestec în aşa ceva.

  — Măi, dar greu de cap mai eşti! Nu ţi-am zis că eu n-am consistenţă? Eu nu sunt decât un concept abstract. Nu pot să fac nimic singur. Nu de-asta te-am adus pe tine special până aici? Nu pentru asta ţi-am făcut reducere ca să ţi-o pui de trei ori?

  — De bine, a fost bine, ce să zic… Dar chiar nu-mi vine!

  Bunicul meu mi-a băgat bine în cap de când eram mic să nu mă ating de temple.

  — Uită-l pe bunicul tău! Nu-mi servi mie morală de-asta de Gifu tocmai acum. N-am timp de aşa ceva!

  Bombănind neîntrerupt, Hoshino a deschis totuşi timid uşiţa altarului. Colonelul Sanders l-a luminat cu lanterna, înăuntru se vedea o piatră veche. Era rotundă ca o prăjitură de orez, aşa cum spuse Nakata, de mărimea unui LP, albă şi netedă.

  — Deci asta e piatra, zise Hoshino.

  — Da. Scoate-o!

  — Stai puţin! Nu vreau să fur!

  — Ei, lasă! N-o să-i observe nimeni dispariţia şi oricum nimănui n-o să-i pese.

  — Dar piatra asta e a lui Dumnezeu, nu? Dacă mă apuc s-o iau, o să se supere pe mine.

  Colonelul Sanders îl privea pe Hoshino cu braţele încrucişate.

  — Şi cine e Dumnezeu?

  La această întrebare, tânărul a căzut pe gânduri.

  — Cum arată şi ce face? Îl pistonă mai departe colonelul Sanders.

  — Eu nu prea ştiu lucrurile astea. Dar Dumnezeu e Dumnezeu! E peste tot, vede tot ce facem şi judecă ce e bine şi ce e rău.

  — Sună a arbitru de fotbal.

  — Se poate spune şi aşa.

  — Deci acest Dumnezeu poartă pantaloni scurţi, are un fluier în gură şi măsoară minutele de prelungire.

  — Eşti căpos, nene.

  — Dumnezeul japonezilor şi cel al străinilor sunt rude sau inamici?

  — De unde să ştiu eu?!

  — Ascultă, Hoshino. Dumnezeu există doar în mintea oamenilor. Mai ales în Japonia, de bine, de rău, Dumnezeu este foarte versatil. Ca dovadă, când generalul Douglas MacArthur, comandantul forţelor americane de ocupaţie, i-a spus împăratului „de acum încolo să nu mai fii Dumnezeu”, acesta i-a răspuns „am înţeles, sunt un om normal” şi din

  1946 a încetat să mai fie divin. Ăsta este Dumnezeul Japoniei – poate fi ajustat, potrivit. A fost îndeajuns ca un soldat american cu ochelari de soare şi o pipă ieftină în colţul gurii să dea un ordin, şi şi-a schimbat întreaga fiinţă. Într-atât este de ultra-postmodern. Dacă crezi că există, există. Dacă Crezi că nu există, nu există. Aşa că nu e cazul să-ţi faci Probleme.

  — Hm…

  — Până una-alta, mai bine scoate piatra. Îmi asum eu mtreaga răspundere. Nu sunt eu nici zeu, nici Buddha, dar Ceva legături tot am. O să am grijă să nu fii blestemat.

  — Chiar îţi asumi dumneata răspunderea?

  — Nu mă pune să repet!

  Hoshino a întins mâinile şi a ridicat piatra de parcă umbla cu o mină.

  — E foarte grea.

  — Aşa sunt pietrele, grele. Nu sunt tofu.

  — Nu, vreau să zic că e foarte grea, chiar pentru o piatră, zise Hoshino. Şi ce fac cu ea?

  — O iei cu tine şi o pui la capul patului. Mai departe lucrurile or să decurgă de la sine.

  — Adică s-o car până la ryokan?

  — Dacă e prea grea, ia un taxi.

  — Dar e voie să o duc de-aici, de capul meu?

  — Hoshino, totul e în mişcare. Pământul şi timpul şi concepţiile, dragostea şi viaţa şi credinţa, dreptatea şi răul, toate lucrurile sunt tranzitorii, în stare lichidă. Nimic nu rămâne într-un singur loc şi sub o singură formă. Întregul univers este ca un serviciu uriaş de curierat rapid.

  — Hm…

  — Piatra e aici ca piatră doar pentru moment. Doar pentru că o ajuţi puţin să se mişte, nu înseamnă că se schimbă ceva.

  — Totuşi de ce este atât de importantă piatra asta? La cum arată, nu pare să fie mare lucru de capul ei.

  — Ca să mă exprim mai exact, piatra însăşi nu are nici o însemnătate. În situaţia de faţă este nevoie de ceva şi se întâmplă ca acel ceva să fie taman această piatră. Scriitorul rus Anton Cehov a spus-o foarte iscusit: „Dacă în poveste apare un pistol, cineva va trebui să tragă cu el.” înţelegi ce vrea să spună?

  — Nu.

  — Mda, mă aşteptam eu să nu pricepi, dar am zis să te întreb din politeţe.

  — Vai, mulţumesc!

  — Cehov vrea să spună că necesitatea este un concept independent, cu o structură diferită de logică, morală sau semnificaţie. Funcţia sa se bazează întru totul pe rolul său.

  Ceea ce nu este necesar ca rol nu ar trebui să existe. Ceea ce este necesar ca rol trebuie să existe. Asta înseamnă dramaturgia. Se naşte din relaţionare, şi nu din logică, morală sau semnificaţie. Cehov înţelegea foarte bine dramaturgia.

  — Eu nu înţeleg o boabă. E prea complicat!

  — Piatra ta este pistolul lui Cehov cu care trebuie să se tragă. Din acest punct de vedere piatra este foarte importantă. Este o piatră specială, dar nu are nimic divin. Prin urmare, nu trebuie să te temi de blesteme.

  Hoshino se încruntă.

  — Zici că piatra asta e un pistol?

  — Metaforic vorbind, pentru că nu o să tragă cu gloanţe în realitate. Stai liniştit.

  Colonelul Sanders scoase din buzunar o bucată mare de pânză specială de împachetat şi i-o întinse lui Hoshino.

  — Uite, înveleşte piatra în ea. E bine să n-o vadă lumea.

  — Deci până la urmă tot hoţ sunt.

  — Poftim? Nu-i frumos ce zici. Nu eşti hoţ. Doar o iei cu împrumut o perioadă cu un scop foarte important.

  — Bine, bine. Am priceput. Mişc un lucru din necesitate, urmând regulile dramaturgiei.

  — Întocmai, zise colonelul Sanders dând din cap. Văd că ai priceput foarte bine.

  Hoshino a învelit piatra în pânza bleumarin şi s-a întors pe cărare cu ea în braţe. Bătrânul îi lumina paşii cu lanterna. Piatra era mult mai grea decât părea şi a trebuit să se oprească de mai multe ori să-şi tragă răsuflarea. Când au ieşit din pădure, au traversat rapid curtea luminată ca să nu fie văzuţi şi au ieşit în stradă. Colonelul Sanders a făcut semn unui taxi să oprească şi Hoshino a urcat în el, cu piatra în braţe.

  — Deci s-o pun la capul patului?

  — Da, e tot ce trebuie să faci. Să nu-ţi vină idei! E nnportant ca piatra să stea acolo.

  — Cred că ar trebui să-ţi mulţumesc. Că mi-ai arătat unde era.

  Colonelul Sanders zâmbi.

  — Nu-mi trebuie nici o mulţumire. Am făcut ce trebuia sa fac. Doar mi-am exercitat funcţia. Dar fata a fost bună, nu?

  — Minunată!

  — Asta contează.

  — Dar fata era reală, da? Nu era vulpe sau ceva abstract sau mai ştiu eu ce complicaţie, nu?

  — Stai liniştit, nu era nici vulpe, nici ceva abstract. Era o maşină de sex de-adevăratelea. Un adevărat vehicul al dragostei pe patru roţi. M-am străduit ceva să o găsesc, să ştii.

  — Mă bucur!

  Era deja trecut de ora unu noaptea când Hoshino a pus piatra învelită în pânză lângă perna lui Nakata. S-a gândit că şansele să fie blestemat sunt mai mici dacă o pune lângă perna acestuia şi nu a lui. După cum se aştepta, acesta dormea buştean. Tânărul a desfăcut pânza, lăsând piatra la vedere, apoi s-a schimbat în pijama, s-a strecurat în aşternut şi în clipa următoare dormea dus. A avut un vis scurt în care Dumnezeu, îmbrăcat în pantaloni scurţi care îi dezveleau picioarele păroase, alerga pe un teren de fotbal, suflând din fluier.

  Când Nakata a deschis ochii a doua zi înainte de ora cinci, privirea i-a căzut drept pe piatra de lângă pernă.

  Capitolul 31

  La ora unu, urc în biroul de la etaj cu cafea proaspătă. Ca de obicei, uşa e deschisă. Doamna Saeki stă la fereastră şi se uită afară, cu o mână sprijinită pe pervaz. Pare cufundată în gânduri. Cu cealaltă mână învârte un nasture de la cămaşă, probabil inconştient. Pe birou nu sunt nici coli de hârtie, nici stiloul. Las ceaşca. Cerul e acoperit de un strat subţire de nori şi nu se aude nici ciripitul păsărilor.

  Când mă vede, doamna Saeki pleacă de la fereastră, se întoarce pe scaun şi ia o gură de cafea. Îmi arată din nou scaunul şi mă invită să mă aşez. O privesc cum bea. Oare îşi aminteşte ceva din ce s-a întâmplat aseară? Nu-mi dau seama. Pare să ştie tot şi în acelaşi timp să nu ştie nimic, îmi amintesc trupul ei gol şi senzaţiile lăsate de fiecare părticică a lui, dar nu mai sunt sigur că acel trup era al acestei doamne Saeki. Atunci eram perfect sigur.

  Poartă o cămaşă lucioasă, verde pal şi o fustă bej, strâmtă. De sub guler se întrezăreşte un lănţişor de argint subţire. E foarte şic. Degetele ei lungi şi subţiri stau împreunate pe birou, ca o superbă operă de artă.

  — Cum îţi place prin părţile noastre? Întreabă ea.

  — Vă referiţi la Takamatsu?

  — Da.

  — Nu ştiu, pentru că încă nu am văzut mare lucru. Tot ce am văzut până acum a fost doar în trecere. Biblioteca, sala de fitness, gara, hotelul şi cam atât.

  — Ţi se pare plictisitor?

  Clatin din cap.

  — Nu ştiu ce să zic. Eu, sincer să fiu, nici nu am avut timp să mă plictisesc, iar oraşele oricum mi se par toate la fel… Dumneavoastră vi se pare plictisitor?

  Doamna Saeki ridică uşor din umeri.

  — Când eram tânără, aşa mi se părea. Voiam să plec de aici, să mă duc într-un loc cu lucruri mai speciale, cu oameni mai interesanţi.

  — Oameni mai interesanţi?

  — Eram tânără, spune ea clătinând uşor din cap. Aşa gândeşti când eşti tânăr. Tu nu?

  — Eu nu am luat-o niciodată aşa. Nu m-am gândit că dacă aş pleca în altă parte, aş da de lucruri mai interesante.

  Eu doar am vrut să plec. Pur şi simplu nu mai voiam să fiu acolo.

  — Acolo?

  — În Nogata, sectorul Nakano, unde m-am născut şi am crescut.

  La auzul numelui locului, are o străfulgerare în priviri.

  Nu sunt sigur totuşi.

  — Încotro s-o apuci, odată plecat de acolo, nu a fost o problemă prea mare, spune ea.

  — Aşa este. Asta nu a fost o problemă. Trebuia doar să plec neapărat de acolo.

  Îşi priveşte mâinile sprijinite pe birou. E o privire foarte obiectivă. Spune apoi încet:

  — La fel mi-am zis şi eu la douăzeci de ani, când am plecat. Că dacă nu plec de aici, o să mor. Eram convinsă că nu o să mai văd vreodată aceste locuri. Nici prin cap nu-mi trecea să mă întorc. Dar s-au întâmplat multe şi până la urmă am fost nevoită să vin înapoi. Înapoi de unde am plecat.

  Doamna Saeki se întoarce cu spatele şi se uită pe fereastră. Nuanţa norilor care acoperă cerul e neschimbată.

  Vântul nu bate. Totul e neclintit, ca un decor de pe platourile de filmare.

  — În viaţă se întâmplă lucruri de neînchipuit, spune ea.

  — Vreţi să spuneţi că poate şi eu mă voi întoarce cândva de unde am plecat?

  — Asta nu ştiu. E ceva care ţine de tine şi poate că e încă foarte departe. Eu cred că locul în care te naşti şi cel în care mori sunt foarte importante. Desigur, nu poţi alege locul în care te naşti, dar pe cel în care mori poţi, într-o oarecare măsură.

  Vorbeşte încet, cu faţa către fereastra deschisă, de parcă s-ar adresa unei fiinţe imaginare de afară. Dintr-odată se întoarce spre mine.

  — Oare de ce îţi dezvălui ţie aceste lucruri?

  — Pentru că eu nu am nici o legătură cu aceste locuri şi între noi e o diferenţă mare de vârstă.

  — Da, probabil.

  Un timp se aşterne tăcerea. Douăzeci, treizeci de secunde, timp în care fiecare se gândeşte probabil la altceva.

  Ia ceaşca în mână şi soarbe o gură de cafea.

  — Ştiţi, e ceva ce aş vrea să vă dezvălui şi eu, spun dintr-odată.

  Se uită la mine şi zâmbeşte.

  — Aha, vrei să facem schimb de secrete?

  — Ce am eu de spus nu este un secret. E doar o teorie.

  — Teorie? Mă întreabă ea. Vrei să-mi dezvălui o teorie?

  — Da.

  — Sună interesant.

  — Vine în continuarea a ce vorbeam mai devreme, spun eu. V-aţi întors aici ca să muriţi?

  Pe buze îi apare un zâmbet liniştit, ca luna palidă în zori.

  — Probabil că da. Dar asta nu se reflectă în viaţa de zi cu zi. Fac acelaşi lucru, fie că e pentru a trăi, fie pentru a muri.

  — Vreţi să muriţi?

  — Oare? Nu ştiu nici eu prea bine.

  — Tatăl meu voia să moară.

  — Tatăl tău a murit?

  — Da, cu puţin timp în urmă. Cu foarte puţin timp în urmă.

  — Şi de ce a vrut să moară?

  Trag adânc aer în piept.

  — Multă vreme nu am înţeles care era motivul, dar acum Ştiu. După ce am ajuns aici, am înţeles, în sfârşit.

  — Ce anume?

  — Eu cred că tata vă iubea, dar nu a reuşit să vă aducă înapoi la el. De fapt, el nu a reuşit niciodată să vă aibă cu adevărat şi o ştia. De aceea voia să moară. În plus, voia să fie omorât de mine, fiul său şi al dumneavoastră deopotrivă, îşi dorea şi ca eu să mă culc cu dumneavoastră şi cu sora mea. Aceasta este profeţia sa, blestemul său, pe care l-a programat înăuntrul meu.

  Doamna Saeki pune ceaşca pe farfurioară cu un clincănit neutru. Mă priveşte drept în faţă. De fapt, nu se uită la mine, ci în gol.

  — Oare îl cunosc pe tatăl tău?

  — V-am spus, este doar o teorie, răspund eu, clătinând din cap.

  — În teoria ta, eu sunt mama ta.

  — Da. Aţi trăit alături de tatăl meu, m-aţi născut, apoi m-aţi părăsit în vara în care de-abia împlinisem patru ani.

  — Aceasta este teoria ta.

  Încuviinţez.

  — De aceea m-ai întrebat ieri dacă am copii.

  Dau din cap aprobator.

  — Iar eu ţi-am spus că nu pot să-ţi răspund. Că nu pot să spun nici da, nici nu.

  — Da.

  — De aceea teoria ta încă mai funcţionează.

  — Da, funcţionează, spun eu încuviinţând din nou.

  — Şi… Cum a murit tatăl tău?

  — A fost ucis.

  — Dar nu de tine, nu?

  — Nu, nu de mine. Nu de mâna mea. Am şi un alibi.

  — Dar nu eşti foarte sigur?

  — Nu, nu sunt prea sigur, spun eu clătinând din cap.

  Doamna Saeki ia din nou ceaşca de cafea şi bea o gura, dar fără poftă.

  — Oare de ce a aruncat tatăl tău asupra ta un asemenea blestem?

  — Poate voia să-şi transfere propria voinţă asupra mea.

  — Adică să mă vrei pe mine?

  — Da.

  Se uită în ceaşca din mâna sa, apoi îşi ridică faţa spre mine.

  — Şi… Mă vrei?

  Dau din cap afirmativ o singură dată, scurt. Ea închide ochii. Îi privesc atent pleoapele închise şi desluşesc prin ele întunericul pe care îl vede. În el se nasc diverse forme stranii. Apar şi apoi dispar. Într-un sfârşit, deschide încet ochii.

  — Conform teoriei tale, vrei să spui?

  — Nu are nici o legătură cu teoria. Eu vă vreau şi acest lucru e dincolo de orice teorie.

  — Vrei să faci sex cu mine?

  Încuviinţez.

  Doamna Saeki îşi mijeşte ochii de parcă s-ar uita la ceva orbitor.

  — Ai făcut vreodată sex cu o femeie?

  Dau din cap o dată. Aseară, cu tine, mă gândesc eu, dar nu pot s-o spun cu voce tare.

  — Tamura, realizezi că tu ai cincisprezece ani, iar eu peste cincizeci? Întreabă ea oftând.

  — Problema nu este atât de simplă. Noi nu vorbim despre felul acesta de timp. Eu vă ştiu la cincisprezece ani. Eu m-am îndrăgostit de acea Saeki de cincisprezece ani.

  Nebuneşte. Prin ea m-am îndrăgostit de dumneavoastră.

  Fata aceea există încă în dumneavoastră. Doarme. Iar când dormiţi, ea începe să se mişte. Am văzut-o.

  Doamna Saeki închide din nou ochii şi observ că pleoapele îi tremură uşor.

  — Eu vă iubesc şi asta e ceea ce contează. Sunt convins ca o ştiţi şi dumneavoastră.

  Inspiră adânc, de parcă s-ar fi ridicat la suprafaţă de pe fundul mării. Îşi caută cuvintele, dar nu le găseşte.

  — Scuză-mă, dar vrei să pleci, te rog? Aş vrea să rămân Puţin singură. Închide uşa când ieşi.

  Încuviinţez, mă ridic de pe scaun şi dau să plec, dar ceva mă face să mă întorc. Mă opresc în pragul uşii, mă întorc şi traversez camera, îndreptându-mă către ea. Îmi pun mâna în părul ei. Printre şuviţele de păr, degetele mele îi ating urechea delicată. Nu mă pot abţine. Doamna Saeki mă priveşte surprinsă, ezită, apoi îşi pune mâna peste a mea.

  — În orice caz, tu, cu teoria ta, arunci o piatră spre o ţintă foarte îndepărtată. Realizezi asta, nu?

  — Da, însă metafora scurtează această distanţă.

  — Dar nici eu, nici tu nu suntem metafore.

  — Bineînţeles. Dar prin metaforă putem reduce cu mult lucrurile care stau între noi.

  Zâmbeşte din nou stins, cu capul încă ridicat spre mine.

  — Asta este cea mai ciudată formulă de agăţat pe care am auzit-o vreodată.

  — Sunt cam multe lucruri ciudate, dar eu cred că încep să mă apropii de adevăr.

  — Realmente, de un adevăr metaforic? Sau metaforic, de un adevăr real? Sau poate funcţionează complementar, reciproc?

  — Oricum ar fi, simt că nu mai pot îndura toată tristeţea de aici.

  — Nici eu.

  — De aceea v-aţi întors aici şi vreţi să muriţi.

  — Nu vreau neapărat să mor, spune ea clătinând din cap. Vorbesc serios. Doar stau aici şi aştept să vină moartea, cum stai pe bancă în gară şi aştepţi trenul.

  — Şi ştiţi când trebuie să sosească trenul?

  Îmi dă drumul mâinii şi îşi apasă pleoapele cu degetele.

  — Tamura, eu mi-am irosit mult din viaţă. M-am irosit pe mine însămi. Nu am renunţat la viaţă atunci când ar fi trebuit să renunţ. Ştiam că nu are nici un sens şi totuşi nu am reuşit să o fac. Ca rezultat, am făcut numai lucruri lipsite de orice logică, pentru a umple acest timp. Aşa m-am rănit pe mine şi i-am rănit şi pe alţii, iar acum trebuie sa plătesc. E ca un blestem. Cândva am avut ceva prea complet şi de aceea mai apoi nu mi-a mai rămas decât să mă dispreţuiesc. Acesta este blestemul meu şi atâta vreme cât sunt în viaţă, nu voi putea scăpa de el. De aceea nu îmi este teamă de moarte. Şi ca să-ţi răspund la întrebare, ştiu, aproximativ, când va veni vremea.

  Îi iau din nou mâna. Balanţa tremură. Cu o singură apăsare uşoară se poate înclina în oricare parte. Trebuie să gândesc. Trebuie să judec. Trebuie să fac un pas înainte.

  — Doamna Saeki, vă culcaţi cu mine?

  — Chiar dacă, în teoria ta, sunt mama ta?

  — Mie îmi pare că totul este în mişcare, că totul are un dublu înţeles.

  — Dar poate că pentru mine este altfel, spune ea după câteva clipe de gândire. Poate că lucrurile nu sunt deloc în trepte. Poate e ori totul, ori nimic.

  — Şi ştiţi ce anume este?

  Dă din cap afirmativ.

  — Pot să vă întreb ceva?

  — Ce anume?

  — Unde aţi găsit cele două note?

  — Note?

  — Din refrenul de la Kafka pe malul mării.

  Se uită la mine.

  — Îţi plac?

  Dau din cap că da.

  — Le-am găsit într-o cameră foarte veche şi îndepărtată, care pe atunci avea uşa deschisă, spune ea încet. Este foarte, foarte departe.

  Închide apoi ochii şi se lasă furată de amintiri.

  — Tamura, închide uşa când pleci, îmi spune ea, iar eu mă conformez.

  După ce închidem biblioteca, Oshima mă duce cu maşina să mâncăm la un restaurant cu fructe de mare, aflat puţin mai departe. Prin fereastra largă se vede marea întunecată.

  Mă gândesc la fiinţele care trăiesc în ea.

  — E bine să mai ieşi din când în când să mănânci ceva serios, hrănitor, spune el. Poliţia nu pare să supravegheze locul ăsta, oricum. Deocamdată nu e cazul să ne impaClentăm. Mai bine ne mai schimbăm şi noi starea de spirit.

  Mâncăm câte o porţie mare de salată, apoi comandăm o Paella, pe care o împărţim.

  — Aş vrea să ajung în Spania.

  — De ce acolo?

  — Ca să particip la războiul civil.

  — Războiul civil din Spania s-a terminat de mult.

  — Ştiu. Lorca a murit, Hemingway a supravieţuit. Dar am şi eu dreptul să merg în Spania şi să particip la război.

  — Metaforic vorbind.

  — Bineînţeles, spune el încruntându-se. Cum să meargă la război un om de sex nedeterminat, bolnav de hemofilie, care aproape că nu a plecat niciodată din Shikoku?

  Bem Perrier şi ne înfruptăm din mormanul de paella.

  — A avansat cu ceva ancheta?

  — Nu, se pare că mai deloc. Cu excepţia câtorva articole în memoriam sclifosite din paginile de artă, nimic prin ziare legat de incident. Poate că investigaţia s-a împotmolit. Din păcate, rata de arestări ale poliţiei japoneze este în scădere, ca bursa de valori. Dacă nu sunt în stare nici să găsească un băiat fugit de-acasă…

  — Un tânăr de cincisprezece ani.

  — Un tânăr fugar de cincisprezece ani, obsedat şi cu porniri violente, completează el.

  — Şi despre „precipitaţiile” acelea?

  — Pauză totală, spune el clătinând din cap. De atunci nu a mai căzut nimic dubios din cer. Cu excepţia fulgerelor cumplite de alaltăieri, cu rang de patrimoniu naţional.

  — Deci s-au mai calmat lucrurile?

  — Aşa s-ar părea. Sau poate că suntem noi chiar în ochiul taifunului.

  Dau aprobator din cap, apoi iau o scoică şi îi mănânc conţinutul cu furculiţa. Pun carapacea goală în vasul special.

  — Încă mai eşti îndrăgostit?

  Încuviinţez.

  — Dumneavoastră?

  — Mă întrebi dacă sunt îndrăgostit?

  Încuviinţez.

  — Adică pui o întrebare indiscretă despre latura romantică antisocială care colorează viaţa denaturată a unui homosexual cu probleme de identitate sexuală?

  Încuviinţez. Încuviinţează şi el.

  — Am un partener, spune el şi mănâncă o scoică încruntat. Nu este o dragoste furtunoasă ca într-o operă de Puccini.

  E ceva, cum să spun eu, neutru. Ne vedem rar. Însă ne înţelegem reciproc foarte bine.

  — Vă înţelegeţi reciproc?

  — Când compunea, Haydn se îmbrăca întotdeauna la patru ace şi îşi punea perucă. Se şi pudra chiar.

  Îl privesc surprins pe Oshima.

  — Haydn?

  — Altfel nu putea să compună.

  — De ce?

  — Nu ştiu de ce. Asta e o problemă care îl priveşte pe Haydn şi pe peruca lui. Ceilalţi nu au de unde să ştie.

  Probabil că nici nu există o explicaţie.

  Încuviinţez.

  — Vi se întâmplă să vă gândiţi la partenerul dumneavoastră când sunteţi singur şi să vă întristaţi?

  — Bineînţeles. Mi se mai întâmplă. Când luna plânge, când păsările trec în zbor către miazăzi, când…

  — De ce „bineînţeles”?

  — Pentru că oricine, atunci când este îndrăgostit, caută acea parte care lipseşte din el însuşi. De aceea te întristezi, într-o anume măsură, atunci când te gândeşti la persoana iubită. Te simţi de parcă ai păşi din nou într-o încăpere dragă, de mult pierdută. E normal. Nu e un sentiment inventat de tine, aşa că nu încerca să-l patentezi, da?

  Las furculiţa şi îmi ridic privirea.

  — O cameră veche, îndepărtată?

  — Exact, spune Oshima şi ridică furculiţa în aer. E o metaforă, desigur.

  Puţin după ora nouă, doamna Saeki vine la mine în cameră. Stau pe scaun şi citesc, când aud motorul Volkswagenului Golf oprindu-se în parcare, apoi portiera închizându-se şi pantofi cu talpă de cauciuc traversând alene Parcarea. În sfârşit, cineva ciocane la uşă. Deschid şi o văd Pe doamna Saeki. De data aceasta nu doarme. Poartă o cămaşă de bumbac cu dungi subţiri, o pereche de blugi subţiri şi pantofi albi, comozi. E prima dată când o văd îmbrăcată în pantaloni.

  — Ce cameră plină de nostalgie! Spune ea, apoi se opreşte în faţa tabloului şi îl priveşte. Tablou drag!

  — Locul din el este de prin împrejurimi? O întreb eu.

  — Îţi place?

  Încuviinţez.

  — Cine l-a pictat?

  — Un tânăr pictor care locuia în vara aceea la familia Komura. Nu era cunoscut, cel puţin nu atunci. Nu-i mai ştiu numele. Era un om bun, iar tabloul acesta mi se pare foarte reuşit. Emană putere. Am stat şi m-am uitat la el cât timp l-a pictat şi, mai mult în glumă, veneam cu tot felul de cerinţe. Ne înţelegeam foarte bine, eu şi cu pictorul acela.

  Asta se întâmpla cu multă vreme în urmă. Eu aveam doisprezece ani, iar băiatul din tablou, tot doisprezece ani.

  — Pare să fie pe malul mării, undeva în apropiere.

  — Hai să mergem! Spune ea. Facem o plimbare până acolo.

  Mergem împreună pe ţărm. Traversăm păduricea de pini şi ne plimbăm pe plaja întunecată. Norii s-au risipit, iar luna înjumătăţită luminează valurile care tresaltă uşor şi se sparg. Se aşază pe plajă şi mă aşez şi eu lângă ea. Nisipul încă mai păstrează o urmă de căldură. Caută unghiul şi îmi indică un loc pe ţărm.

  — Acolo. Acela este locul pe care l-a pictat, din acest unghi. A adus şezlongul şi i-a spus să se aşeze pe el. Aici şi-a pus şevaletul. Îmi amintesc perfect. Poziţia insulei este aceeaşi ca în tablou, nu?

  Mă uit în direcţia indicată. Da, aceea este poziţia insulei, dar oricât aş privi, nu pare să fie locul din tablou. Îi spun şi ei.

  — S-a schimbat complet, îmi răspunde ea. La urma urmei, au trecut patruzeci de ani de atunci. Şi pământul se modifică, în mod natural. Valurile, vântul, taifunurile alte rează linia ţărmului. Împrăştie nisipul, aduc altul înapoiDar sigur acesta este locul. Îmi amintesc perfect acele clipe.

  Mai târziu, în vara aceea, am avut prima menstruaţie.

  Privim amândoi peisajul fără să spunem nimic. Norii îşi schimbă forma, împestriţând razele lunii. Vântul care străbate păduricea de pini sună ca o mulţime de oameni care mătură pământul. Iau un pumn de nisip şi îl presar printre degete. Nisipul cade şi, asemenea timpului pierdut, devine una cu restul. Repet mişcarea de nenumărate ori.

  — La ce te gândeşti? Mă întreabă doamna Saeki.

  — Să merg în Spania.

  — Şi ce să faci acolo?

  — Să mănânc paella bună.

  — Atât?

  — Şi să particip la războiul civil.

  — Războiul civil s-a terminat cu mai bine de şaizeci de ani în urmă.

  — Ştiu. Lorca a murit, Hemingway a supravieţuit.

  — Şi totuşi vrei să participi la el.

  Încuviinţez.

  — Să arunc poduri în aer.

  — Şi să te îndrăgosteşti de Ingrid Bergman.

  — Dar sunt în Takamatsu şi sunt îndrăgostit de dumneavoastră.

  — Asta n-are cum să meargă bine.

  Îmi trec braţul în jurul umerilor săi.

  Îţi treci braţul în jurul umerilor săi.

  Ea se sprijină de tine. Se scurge mult timp aşa.

  — Ştii? Cu mult timp în urmă făceam exact acelaşi lucru.

  În exact acelaşi loc.

  — Ştiu, spui tu.

  — De unde? Întreabă ea şi te priveşte.

  — Pentru că eram aici.

  — Aruncai poduri în aer.

  — Aruncam poduri în aer.

  — Metaforic vorbind.

  — Desigur.

  O iei în braţe, o strângi la pieptul tău şi îţi lipeşti buzele de ale ei. Simţi cum se înmoaie în braţele tale.

  — Toţi visăm, spune ea.

  Toţi visăm.

  — De ce ai murit?

  — A trebuit să mor, îi răspunzi tu.

  Străbateţi plaja şi vă întoarceţi la bibliotecă. Stingeţi lumina, trageţi draperiile şi vă îmbrăţişaţi în pat, fără să spuneţi nimic. Se repetă exact ce s-a întâmplat aseară, cu două diferenţe. După ce terminaţi, ea plânge. Îşi îngroapă faţa în pernă şi plânge mult, fără suspine. Nu ştii ce să faci.

  Îi atingi uşor umărul gol. Ştii că trebuie să spui ceva, dar nu ştii ce. Cuvintele zac moarte într-un fald al timpului. Se adună pe fundul unui lac vulcanic. A doua diferenţă este că, atunci când pleacă, se aude maşina. Porneşte motorul, îl opreşte, stă un timp părând că se gândeşte, îl porneşte din nou şi pleacă. Intervalul dintre prima pornire şi a doua te întristează cumplit. Îţi pătrunde în inimă ca ceaţa care se ridică din mare şi rămâne acolo timp îndelungat. Apoi devine parte din tine.

  În urma ei rămâne perna udă de lacrimi. Cu mâna pe ea, priveşti pe fereastră cum se luminează treptat cerul. Auzi din depărtare croncănitul unui corb. Pământul continuă să se învârtă alene, dar, indiferenţi la toate acestea, oamenii trăiesc în lumea viselor.

  Capitolul 32

  Când s-a trezit, înainte de ora cinci, Nakata a văzut lângă pernă o piatră mare. Hoshino dormea dus alături, învelit în futon. Avea gura întredeschisă şi părul ciufulit, iar şapca sa cu CMnichi Dragons se rostogolise lângă pernă. Pe chipul său se citea o hotărâre care parcă spunea „nu mă trezesc, orice-ar fi”. Nakata nu a fost surprins să vadă piatra şi nu i s-a părut nici straniu. Mintea sa s-a adaptat numaidecât la prezenţa ei, a acceptat-o ca atare şi nu a început să se întrebe cum de apăruse acolo. Să stea şi să considere relaţiile cauză-efect era, în majoritatea cazurilor, peste puterile sale.

  S-a aşezat pe jos lângă pat şi a privit piatra cu nesaţ. În cele din urmă, a întins mâna şi a atins-o de parcă ar fi fost o pisică mare care dormea încolăcită. Mai întâi a atins-o timid cu vârful degetelor şi, când s-a asigurat că totul era în regulă, a mângâiat-o îndrăzneţ cu toată palma. Cât a stat cu mâna pe ea s-a gândit la ceva, sau cel puţin asta i se citea pe faţă. A pipăit-o pe toate părţile, de parcă citea o hartă, înregistrând fiecare denivelare. Apoi şi-a dus dintr-odată mâna la cap şi şi-a frecat părul scurt, ca şi cum ar fi căutat o corelaţie între piatră şi propriul său cap.

  Într-un final, Nakata a scos un fel de oftat, s-a ridicat, a deschis fereastra şi şi-a scos capul afară. Tot ce se vedea era spatele clădirii învecinate. O clădire ponosită, în care oameni ponosiţi îşi petreceau zilele ponosite, la serviciul lor Ponosit. Pe orice stradă din oraşele mari există asemenea clădiri căzute în dizgraţie. Charles Dickens i-ar putea face o descriere pe zece pagini. Norii care pluteau pe deasupra ei arătau ca nişte cocoloaşe de praf dintr-un sac de aspirator negolit de o veşnicie sau ca nişte contradicţii sociale născute pe urma celei de-a treia revoluţii industriale, concentrate în diverse forme şi azvârlite în văzduh. Stătea să plouă. Coborându-şi privirea, Nakata a zărit o pisică neagră, slăbănoagă, patrulând pe gardul îngust dintre clădiri, cu coada în vânt.

  — Astăzi o să fulgere, i-a strigat el, dar se pare că pisica nu l-a auzit. A continuat să păşească graţios, fără să-şi întoarcă privirea sau să se oprească şi a dispărut în umbra clădirii.

  Nakata şi-a luat punga cu articole de baie, s-a dus în baia comună de la capătul culoarului şi s-a spălat pe faţă cu săpun, pe dinţi şi s-a bărbierit cu un brici. Fiecare activitate i-a luat mult timp. S-a spălat cu grijă pe faţă, fără să se grăbească, şi-a periat cu grijă dinţii, fără să se grăbească şi s-a bărbierit cu grijă, fără să se grăbească. Şi-a tăiat părul din nas cu forfecuţa, şi-a aranjat sprâncenele şi s-a curăţat în urechi. Lui oricum îi lua mult timp să facă orice, dar în dimineaţa aceea s-a mişcat şi mai încet. Nimeni altcineva nu mai venise să se spele atât de devreme şi mai dura până era gata micul dejun. Deocamdată nici Hoshino nu dădea semne să se trezească. Nederanjând pe nimeni, Nakata şi-a făcut toaleta alene în oglindă, rememorând diversele pisici pe care le văzuse cu două zile în urmă în albumul de la bibliotecă. Neştiind să citească, nu a aflat ce rase erau, dar, în schimb, a reţinut fiecare chip în parte.

  „Există foarte multe feluri de pisici pe lume”, s-a gândit el, curăţându-se în urechi cu un beţigaş. Cu ocazia acestei prime vizite din viaţa lui la bibliotecă, Nakata a realizat din plin cât de multe lucruri nu ştia despre lume. Erau infinite.

  Acest gând i-a provocat însă o vagă durere de cap. Infinitul înseamnă, evident, ceva fără limită. Nakata a renunţat să se mai gândească la el şi s-a întors la felinele din albumul Pisicile lumii. Ce bine ar fi să pot vorbi cu fiecare dintre ele, îşi spuse el. În lume există nenumărate pisici care gândesc diferit şi vorbesc diferit. „Oare cele străine vorbesc în limbi străine?”, s-a întrebat Nakata, însă şi aceasta era o problemă complicată şi îl pândea o nouă durere de cap.

  Când a terminat cu spălatul, s-a dus la toaletă şi şi-a făcut treaba, care nu a durat la fel de mult. Şi-a luat apoi punga şi s-a întors în cameră. Hoshino dormea neîntors.

  Nakata i-a adunat cămaşa hawaiiană şi blugii de pe jos, le-a netezit şi le-a împăturit frumos. Le-a aşezat lângă futon-\par lui Hoshino, iar în vârful lor a pus şapca, ca pe un titlu dat unei colecţii de concepte. Şi-a scos yukata şi s-a schimbat în cămaşa şi pantalonii săi obişnuiţi, apoi a tras adânc aer în piept, frecându-şi mâinile.

  S-a aşezat din nou în faţa pietrei şi după ce a privit-o un timp, a întins mâna şi a atins-o timid.

  — Astăzi o să fulgere, spuse el nimănui anume.

  Poate se adresase pietrei. A încuviinţat apoi de câteva ori, ca pentru sine.

  Tânărul s-a trezit când Nakata îşi făcea exerciţiile de înviorare lângă fereastră. Fredona încet melodia pentru gimnastică pe care o ştia de la radio şi se mişca în ritmul ei. Hoshino şi-a privit ceasul de mână, mijindu-şi ochii.

  De-abia trecuse de opt. A întors apoi capul şi s-a asigurat că piatra era lângă patul lui Nakata. Părea mult mai mare şi mai aspră decât pe întuneric.

  — Deci n-a fost un vis, zise el.

  — La ce vă referiţi? Întrebă Nakata.

  — La piatră. Văd că e aici, n-am visat.

  — Piatra există, răspunse Nakata, continuându-şi exerciţiile de înviorare.

  Cuvintele sale au sunat ca o teză centrală din filosofia germană a secolului nouăsprezece.

  — Auzi, e poveste lungă cum se face că piatra e aici.

  — Da, şi Nakata şi-a închipuit că este.

  — In fine, zise Hoshino ridicându-se în capul oaselor şi oftând din rărunchi. Ce mai contează, pe scurt, e aici.

  — Piatra există. Este un lucru foarte important.

  Hoshino a dat să spună ceva, dar şi-a dat seama că era

  ^pt de foame.

  — Tataie, toate ca toate, dar hai să mergem să mâncăm!

  — Da, şi lui Nakata îi este foame.

  După ce au luat micul dejun, tânărul l-a întrebat, sorbindu-şi ceaiul:

  — Şi mai departe ce faci cu piatra?

  — Ce ar trebui să fac?

  — Te rog frumos! Zise Hoshino clătinând din cap. Ai zis că e musai să găsim piatra, eu am făcut ce-am făcut şi am dat aseară de ea, nu? Aşa că nu te apuca tocmai acum să mă întrebi ce ar trebui să faci!

  — Da, aveţi perfectă dreptate, dar adevărul este că Nakata încă nu ştie ce să facă.

  — Păi, am încurcat-o.

  — Da, am încurcat-o, spuse Nakata, nepărând însă foarte afectat.

  — Dacă stai să te gândeşti, o să te dumireşti ce-i de făcut?

  — Nakata crede că da. Orice ar face, lui Nakata îi ia mai mult timp decât oricui altcuiva.

  — Dar, ascultă, nea Nakata.

  — Da, domnule Hoshino?

  — Nu ştiu cine a botezat-o aşa, dar de vreme ce se numeşte „piatra de intrare”, nu înseamnă că era odată o intrare spre ceva? Trebuie să aibă ea o poveste, ceva.

  — Da, aşa trebuie să fie.

  — Dar nu ştii despre ce intrare este vorba.

  — Nu, încă nu ştiu. Cu pisicile am vorbit de multe ori, dar cu o piatră, niciodată.

  — Cred că e cam greu să vorbeşti cu o piatră.

  — Da, nu se compară cu o pisică.

  — În orice caz, mie tot mi-e teamă să nu mă pricopsesc cu vreun blestem, că doar am luat-o fără voie din altarul de la templu. Că am luat-o e una, dar dacă o mai şi zgândărim, s-ar putea să dăm de necaz. Colonelul Sanders a zis că nu e nici un blestem, dar parcă tot nu-mi vine să iau de bun tot ce-a zis el.

  — Colonelul Sanders?

  — Da, e vorba de un bătrân, cel de la Kentucky Fried Chicken. Îmbrăcat în costum alb, cu ţăcălie, ochelari… Chiar nu-l ştii?

  — Îmi pare foarte rău, dar Nakata nu îl cunoaşte pe acest domn.

  — Deci n-ai auzit de Kentucky Fried Chicken! E cam ciudat, ce să zic. În fine, nenea ăsta e, de fapt, un concept abstract. Nu e nici om, nici zeu, nici Buddha. E concept abstract şi prin urmare, nu are formă. Îi trebuia o înfăţişare şi de-aia arată tocmai aşa.

  Nakata a făcut o faţă încurcată şi şi-a frecat cu mâna părul alb, tuns scurt.

  — Nakata nu înţelege ce spuneţi.

  — Sincer să fiu, nici eu nu prea înţeleg ce spun. Dar ideea e că nenea ăsta a apărut din senin şi mi-a spus toate lucrurile astea. Ca să nu mai lungim povestea, concluzia e că, cu una, cu alta, m-a ajutat să găsesc piatra şi eu am cărat-o până aici. Nu caut să mă compătimeşti, dar să ştii că m-am cam muncit toată noaptea. Aşa că, sincer să fiu, aş vrea mai departe să ţi-o pasez matale să te ocupi mai departe de ea.

  — Da, Nakata se va ocupa de piatră.

  — Bine. A mers repede.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — În curând o să fulgere. Să aşteptăm fulgerele.

  — O să ajute la ceva cu piatra?

  — Încă nu-mi dau seama prea bine, dar cred că da.

  — Fulgerele… În fine! Sună interesant. Da, să le aşteptăm şi mai vedem atunci ce se mai întâmplă.

  Întorşi în cameră, Hoshino s-a întins pe burtă pe tatami Şi a deschis televizorul. Pe toate canalele erau doar emisiuni de divertisment pentru gospodine. Nu avea nici un chef să se uite la aşa ceva, dar, negăsind o altă modalitate de a-şi pierde timpul, a început să urmărească un program, bombănind mereu la adresa conţinutului.

  Intre timp, Nakata se aşezase în faţa pietrei, pe care o Privea şi pipăia. Din când în când mai îngâna câte ceva, ca Pentru sine. Hoshino nu desluşea ce spunea, dar şi-a imaginat că discuta cu ea.

  La prânz au început fulgerele.

  Înainte să înceapă ploaia, Hoshino a dat o fugă la un magazin, de unde s-a întors cu o plasă plină cu chifle dulci şi lapte, pe care le-au mâncat de prânz. Cât erau la masă, camerista a venit să facă curat, dar Hoshino i-a spus că nu era nevoie.

  — Nu vă duceţi nicăieri? Îi întrebă ea.

  — Nu, avem treabă aici, răspunse Hoshino.

  — Pentru că vin fulgerele, adăugă Nakata.

  — Aha, fulgerele, zise femeia şi plecă din cameră cu suspiciune în priviri, propunându-şi să aibă cât mai puţin de-a face cu ei.

  În cele din urmă s-a auzit un tunet surd în depărtare şi, ca la semnal, a început să plouă. Tunetul a fost nedemn de remarcat, ca un pitic leneş care bate din picior pe o tobă dar, în scurt timp, picăturile de ploaie s-au mărit şi s-au transformat în potop, învăluind lumea în mirosul lor mohorât.

  Când a început să tune, cei doi s-au aşezat de-o parte şi de cealaltă a pietrei, ca nişte indieni care îşi trec unul celuilalt pipa păcii. Nakata mângâia piatra mormăind ceva şi frecându-şi capul. Hoshino fuma un Marlboro şi îl privea.

  — Domnule Hoshino!

  — Ce e?

  — Puteţi să staţi un pic lângă mine?

  — Da, sigur. Şi dacă m-ai trimite de aici, tot nu m-aş duce nicăieri pe ploaia asta.

  — S-ar putea să se întâmple ceva straniu.

  — Părerea mea sinceră e că deja se întâmplă numai lucruri stranii.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Mă întrebam, dintr-odată… Cine e, de fapt, Nakata?

  Hoshino căzu pe gânduri.

  — Tataie, asta e o problemă complicată şi nu ştiu ce să-ţi răspund acum, repede. Eu habar n-am cine sunt eu, darămite altul. Ştiu că nu e lucru de laudă, dar mie nu-mi place deloc să stau să cuget. Dar senzaţia mea e că eşti un om de treabă. Eşti cam sărit, dar se poate avea încredere în dumneata. Că doar de-asta am şi venit cu matale până io Shikoku, nu? Nu prea-mi merge mie capul, dar am ochi sa văd omul.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Nakata nu este doar prost, este şi gol pe dinăuntru.

  De-abia acum am înţeles. Sunt ca o bibliotecă fără nici o carte. Demult nu eram aşa, înăuntrul meu erau cărţi. Multă vreme nu am putut să-mi aduc aminte, dar acum am reuşit.

  Da. Odinioară, Nakata era un om obişnuit, la fel ca toţi ceilalţi, dar la un moment dat s-a întâmplat ceva şi Nakata a ajuns ca un vas gol.

  — Stai aşa, nu suntem noi cu toţii goi pe dinăuntru, mai mult sau mai puţin? Mâncăm, ne căcăm, mergem la un serviciu de doi bani, prost plătit şi, din când în când, ne-o punem. Ce altceva facem? Dar uite că viaţa poate să fie şi interesantă, ca acum. Nu ştiu de ce, dar… Bunicul meu spunea mereu că lumea e interesantă tocmai pentru că lucrurile nu se întâmplă aşa cum vrei. Şi să ştii că avea dreptate. Dacă Chunichi Dragons ar câştiga tot timpul, cine s-ar mai uita la baseball?

  — L-aţi iubit mult pe bunicul dumneavoastră.

  — Enorm. Dacă n-ar fi fost el, nu ştiu ce s-ar fi ales de mine. Datorită lui mi-am dorit să fac ceva cu viaţa mea. Nu ştiu cum să zic, parcă m-a ajutat să mă leg de ceva. Aşa am părăsit şi banda de motociclişti şi am intrat în Forţele de Apărare. M-am trezit apoi că nu mai făceam nici prostii.

  — Dar Nakata nu are pe nimeni. Nu are nimic. Nu e legat de nimic. Nu ştie nici să citească. Până şi umbra o are doar pe jumătate.

  — Toţi avem defecte.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Dacă Nakata ar fi fost normal, ar fi dus cu totul altă yiaţă. Poate aş fi făcut facultatea, ca cei doi fraţi ai mei, aş h lucrat la o firmă, m-aş fi căsătorit, aş fi avut copii, aş fi condus o maşină mare şi aş fi jucat golf în zilele libere. Dar Pentru că nu am fost normal, am trăit ca acest Nakata. E Pr^a târziu s-o mai iau de la capăt, asta mi-e clar. Însă aş Vrea să fiu şi eu un Nakata normal, măcar pentru un timp, oricât de scurt. Sincer să fiu, niciodată nu mi-am dorit să fac ceva anume. Am făcut mereu ce mi s-a spus să fac, cât am putut de bine. Poate că aşa m-am obişnuit, dar acum vreau să mă întorc la Nakata cel normal. Vreau să am propriile mele idei, propriul meu sens.

  — Dacă asta îţi doreşti, zise Hoshino oftând, asta trebuie să faci. Revino la normal. N-am nici cea mai vagă idee cum ar fi acest Nakata întors la normal.

  — Nici Nakata nu ştie.

  — Dar sper să fie bine. O să mă rog şi eu din toate puterile să redevii un om normal.

  — Înainte de asta, am câteva lucruri de rezolvat.

  — La ce te referi?

  — La domnul Johnnie Walker, de exemplu.

  — Johnnie Walker? Da, parcă ai mai pomenit de el. E vorba de tipul ăla cu whisky-ul?

  — Da. M-am dus numaidecât la poliţie şi le-am povestit totul despre Johnnie Walker, pentru că m-am gândit că trebuie înştiinţat domnul prefect, însă nu m-au ascultat.

  Prin urmare, trebuie să rezolv totul cu propriile-mi puteri.

  Odată ce rezolv această problemă, vreau să fiu din nou un Nakata normal.

  — Nu prea pricep eu bine, dar să înţeleg că ai nevoie de piatra asta.

  — Da. Nakata trebuie să-şi recupereze cealaltă jumătate de umbră.

  Tunetele deveniseră asurzitoare. Fulgerele împânzeau cerul, urmate imediat de bubuituri cumplite. Aerul fremăta, iar geamurile slăbite din ţâţâni tremurau agitate. Norii întunecaţi acopereau cerul ca un capac, iar în cameră era atât de întuneric, încât nici nu-şi mai desluşeau expresia feţei. Cu toate acestea, cei doi nu au aprins lumina. Stăteau mai departe faţă în faţă, cu piatra între ei. Afară, ploaia răpăia sufocant de tare. Fulgerele luminau scurt încăperea.

  Un timp, nu au fost în stare să mai sufle nici o vorbă.

  — Dar de ce trebuie să te ocupi de piatră? De ce trebuie neapărat să fii dumneata acela? A întrebat Hoshino când s-a potolit prima serie de tunete.

  — Pentru că eu sunt cel care a intrat şi a ieşit.

  — Poftim?

  — Nakata a ieşit o dată de aici şi s-a întors, pe vremea când în Japonia era un război mare. Din întâmplare, atunci s-a ridicat capacul şi am ieşit. Apoi, tot din întâmplare, m-am întors. De aceea nu am mai fost normal şi am rămas doar cu o jumătate de umbră. În schimb, am putut să vorbesc cu pisicile, deşi acum nu mai pot, şi probabil am făcut să plouă cu acele lucruri din cer.

  — Te referi la lipitori?

  — Da.

  — Nu tocmai un lucru la îndemâna oricui.

  — Nu, nu este la îndemâna oricui.

  — Şi ai putut face asta pentru că, demult, ai ieşit şi ai intrat. În acest sens nu eşti un om obişnuit.

  — Întocmai. Nu am mai fost obişnuit. În schimb nu am mai putut să citesc. Nici n-am atins vreodată o femeie.

  — Incredibil!

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Mi-e teamă. V-am spus, sunt complet gol pe dinăuntru.

  Ştiţi ce înseamnă să fii complet gol?

  — Probabil că nu, răspunse Hoshino clătinând din cap.

  — Este ca o casă goală. Ca o casă goală, neîncuiată. Cine vrea să intre, poate să intre în voie. Îmi este foarte frică de asta. Eu pot să fac să plouă cu ceva din cer, dar de obicei nu ştiu cu ce anume urmează să plouă. Ce mă fac dacă data viitoare o să cadă din cer zece mii de cuţite sau bombe uriaşe sau gaz toxic? Nu ar ajunge doar să cer scuze tuturor.

  — Asta cam aşa e. N-ar ajunge doar nişte scuze. Şi cu lipitorile a fost destul de rău, dacă s-ar apuca să plouă cu Ce zici dumneata, rău ar fi puţin spus.

  — Johnnie Walker a intrat în mine şi m-a obligat să fac ceva ce nu voiam. Johnnie Walker m-a folosit, iar eu nu

  ^ am putut opune. Nu am avut suficientă putere pentru că sunt găunos, nu am conţinut.

  — De-aia vrei să fii iar normal, să ai conţinut.

  — Întocmai. Nakata nu este deştept, dar pentru că tâmplăria era singurul lucru pe care putea să îl facă, asta a făcut, zi după zi. Mi-a plăcut foarte mult să fac mese şi scaune, lucruri cu formă. În toţi acei zeci de ani, nu mi-am dorit niciodată să revin la normal. În jurul meu nu a existat nimeni care să vrea să intre în mine. Nu mi-a fost niciodată teamă dar, de când a apărut Johnnie Walker, mi-a fost tot timpul frică.

  — Şi ce te-a pus să faci acest Johnnie Walker când a intrat în tine?

  Un bubuit puternic a sfâşiat dintr-odată văzduhul. Căzuse un trăsnet în apropiere. Hoshino a simţit împunsături în timpane. Nakata mângâia mai departe piatra cu ambele mâini, ascultând cu atenţie tunetul, cu capul uşor înclinat într-o parte.

  — A curs sânge care n-ar fi trebuit să curgă.

  — A curs sânge?

  — Da, dar nu mi-a rămas pe mâini.

  Hoshino a stat şi s-a gândit, dar nu a reuşit să înţeleagă ce voia să spună Nakata.

  — În orice caz, odată ce deschizi piatra de intrare, lucrurile se vor aşeza foarte natural la locul lor, nu? Aşa cum se scurge apa la vale.

  Nakata s-a gândit un timp, sau cel puţin asta părea să facă.

  — S-ar putea să nu fie atât de simplu. Ce am eu de făcut e să găsesc piatra de intrare şi să o deschid. Sincer să fiu, mai departe nu ştiu.

  — Dar de ce e în Shikoku piatra asta?

  — Piatra este oriunde, nu doar în Shikoku şi nu trebuie neapărat să fie piatră.

  — Nu pricep. Dacă poate să fie oriunde, atunci nu era bine să fie în Nakano? Ar fi scutit o groază de efort.

  Nakata şi-a frecat cu palma părul tuns scurt.

  — Este o problemă complicată. Am tot ascultat piatra, dar încă nu reuşesc să desluşesc prea bine tot ce spune dânsa. Ce cred însă este că şi Nakata, şi dumneavoastră a trebuit să ajungem până aici. A trebuit să traversăm un pod mare şi să venim până aici. În Nakano nu s-ar fi putut.

  — Pot să mai întreb ceva?

  — Da. Ce anume?

  — Dacă reuşeşti să deschizi piatra, o să se întâmple ceva nemaipomenit? O să apară un spiriduş ca în Aladin şi lampa fermecată sau vreun prinţ transformat în broască şi o să ne sărute pe gură sau o să ne înfulece marţienii?

  — Se poate să se întâmple ceva sau să nu se întâmple nimic. Nu ştiu, pentru că nu am mai făcut asta niciodată.

  Până n-o deschid, n-am cum să ştiu.

  — Ar putea fi periculos?

  — Da.

  — Măi, să fie! Zise Hoshino scoţând un Marlboro din buzunar şi aprinzându-l cu bricheta. Mereu îmi spunea bunicul, „problema ta e că te lipeşti de oameni pe care nu îi cunoşti, fără să te gândeşti bine ce faci”. Aşa am făcut de când eram mic. Lupul îşi schimbă părul, nu? In fine, asta e! Dacă tot am venit până în Shikoku şi am găsit şi piatra, e aberant să ne întoarcem acum fără să facem nimic.

  Acceptăm ideea de pericol şi deschidem piatra, nu? Vreau să văd cu ochii mei ce-o să se întâmple. O să am ce le povesti nepoţilor.

  — Aş avea o rugăminte.

  — Ce anume?

  — Aţi putea să ridicaţi piatra?

  — Sigur.

  — E mai grea decât atunci când aţi adus-o.

  — N-oi fi eu Arnold Schwarzenegger, dar uite ce braţe zdravene am! Când eram în Forţele de Apărare, am ieşit vicecampion la scandenberg pe unitate. În plus, mi-ai vindecat şi spatele.

  Hoshino s-a ridicat, a apucat piatra cu ambele mâini şi a dat s-o ridice. Nu s-a clintit.

  — Clar s-a făcut mai grea, zise el oftând. Înainte am ridicat-o ca pe un fulg. Parcă ar fi bătută în cuie de podea.

  — Da. Intrarea este foarte importantă şi de aceea nu se mişcă uşor. Nici n-ar fi bine să se poată mişca uşor.

  — Asta aşa e.

  În acel moment mai multe săgeţi de lumină au despicat cerul în zigzag, una după alta, iar tunetele care au urmat au zguduit pământul din temelii. Parcă s-ar fi deschis băierile iadului, şi-a zis Hoshino. Un ultim trăsnet a căzut foarte aproape, iar apoi s-a aşternut o linişte densă, sufocantă.

  Aerul stagna, încărcat de umezeală, cu iz de suspiciune şi uneltire. Nenumărate urechi de felurite mărimi pluteau în văzduh, căutându-le parcă prezenţa celor doi. Ei rămăseseră îngheţaţi, învăluiţi în bezna din miez de zi. În cele din urmă, a izbucnit o rafală de vânt, ploaia a început să bată din nou în geam şi tunetele să bubuie, însă nu cu aceeaşi intensitate. Norii de furtună trecuseră deja peste oraş.

  Hoshino şi-a ridicat capul şi s-a uitat în jur. Camera era straniu de rece, iar cei patru pereţi deveniseră parcă şi mai inexpresivi. Marlboroul abandonat în scrumieră se transformase în scrum. Tânărul a înghiţit în sec, încercând să-şi alunge liniştea apăsătoare din urechi.

  — Nea Nakata!

  — Ce este, domnule Hoshino?

  — Parcă aş avea un vis urât.

  — Atunci înseamnă că visăm acelaşi lucru.

  — Măi, să fie! Zise tânărul şi îşi scarpină lobul urechii cu un aer resemnat. Măi, să fie, ce-o să fie, o să fie o nebunie, în fine, asta e încurajator.

  Hoshino s-a ridicat şi a încercat din nou să mişte piatra.

  A inspirat adânc, şi-a concentrat întreaga putere în braţe şi, cu un icnet, a urnit-o câţiva centimetri.

  — S-a mişcat doar un pic, spuse Nakata.

  — Măcar m-am convins că nu e bătută în cuie de podea.

  Nu ajunge cât am mişcat-o, nu?

  — Nu. Trebuie răsturnată complet.

  — Ca pe-o clătită.

  — Întocmai, spuse Nakata dând din cap. Clătitele sunt preferatele lui Nakata.

  — Mă bucur. Clătita la nevoie se cunoaşte, cum s-ar zice.

  Atunci mai încerc o dată. Trebuie s-o întorc eu cumva.

  Hoshino a închis ochii şi s-a concentrat. Şi-a adunat întreaga energie şi a canalizat-o într-un singur loc. Acum ori niciodată! Îşi zise el. Asta e clipa decisivă. E singura şansă.

  A apucat-o de unde a putut mai bine, şi-a încleştat degetele şi şi-a reglat respiraţia. A inspirat adânc şi, cu un icnet din fundul stomacului, a ridicat-o într-un unghi de patruzeci şi cinci de grade. Aceasta era limita. A reuşit cumva să o menţină în această poziţie. A expirat, proptind mai departe piatra şi durerea i-a săgetat prin tot corpul. Toate oasele, muşchii şi nervii îi gemeau, dar nu putea să se oprească aici. A inspirat din nou adânc şi a slobozit un urlet de atac, pe care însă nici nu l-a mai auzit. Nici nu ştia ce spunea.

  Cu ochii închişi, a reuşit să stoarcă de undeva o putere peste limitele sale, pe care nu ştia că o avea. S-a făcut tot palid din lipsă de oxigen. Simţea cum îi plesnesc nervii, unul după altul, cum îi sar siguranţele. Nu mai vedea nimic.

  Nu mai auzea nimic. Nu mai putea să gândească nimic. Nu îi mai ajungea aerul. Cu toate acestea, Hoshino a izbutit să îndrepte piatra şi, cu un urlet, a prăvălit-o pe partea cealaltă. După un anumit punct, piatra n-a mai opus rezistenţă şi s-a prăbuşit sub propria sa greutate, zguduind camera din temelii. Întreaga clădire a părut că se cutremură.

  Şocul l-a aruncat pe spate. A rămas întins pe jos, gâfâind puternic. Capul i se învârtea ca într-un vârtej de mâl. Nu cred c-o să mai ridic în viaţa mea ceva atât de greu, şi-a spus el. (El nu avea atunci de unde să ştie, dar mai târziu avea să afle că fusese o predicţie prea optimistă.)

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Mulţumită dumneavoastră, s-a deschis piatra de intrare.

  — Păi, măi tataie!

  — Ce este?

  Întins pe spate, cu ochii închişi, Hoshino a tras adânc aer în piept, apoi a expirat.

  — Dacă nici acum nu se deschidea, însemna că m-am spetit degeaba.

  Capitolul 33

  Mă ocup de pregătirile pentru deschiderea bibliotecii înainte să sosească Oshima. Dau cu aspiratorul, şterg geamurile şi praful de pe mese şi scaune. Curăţ balustrada scării cu spray de lustruit. Şterg vitraliul de pe palier. Mătur prin grădină, pornesc aerul condiţionat în sala de lectură şi deumidificatorul din arhivă. Prepar cafea şi ascut creioanele. Biblioteca pustie dimineaţa are ceva care mă mişcă profund. Cuvintele şi ideile se odihnesc aici în tăcere. Vreau să păstrez acest loc pe cât pot de frumos, curat şi liniştit.

  Uneori mă opresc şi privesc cărţile amuţite, înşirate pe rafturi. Le ating cotorul cu mâna. La zece şi jumătate se aude din parcare motorul Mazdei şi apare şi Oshima, cu Oj faţă uşor adormită. Până deschidem biblioteca, schimbăm câteva cuvinte.

  — Dacă nu vă deranjează, aş vrea să ies puţin, îi spun eu după ce deschidem.

  — Încotro?

  — Aş vrea să mă duc la sala de sport să fac puţină mişcare. Nu m-am mai antrenat serios de multă vreme.

  Nu e vorba doar despre asta, desigur. Încerc s-o evit pe doamna Saeki, care trebuie să apară cândva înainte de prânz. Am nevoie de puţin timp să mă mai liniştesc înainte s-o întâlnesc.

  Oshima mă priveşte, respiră o dată şi încuviinţează.

  — Să fii atent totuşi. Nu vreau să fac pe cloşca cu tine dar, în situaţia în care eşti, nu poţi fi niciodată prea atent.

  — Nici o problemă, am grijă.

  Îmi iau rucsacul şi mă urc în tren, apoi iau autobuzul până la sală. Mă schimb în trening la vestiar, apoi îmi fac seria de exerciţii ascultând Prince la walkman. La început, corpul meu scârţâie după atâta nefolosire, dar reuşesc să-i vin de hac. Reacţionează firesc protestând şi împotrivindu-se greutăţii. Trebuie să-l îmblânzesc şi să-l menţin sub control.

  Inspir, ţin şi expir ascultând Little Red Corvette. Inspiraţie, pauză, expiraţie. Repet totul regulat. Îmi întind bine muşchii, până aproape de limită. Tricoul mi se face fleaşcă de transpiraţie. Mă opresc de câteva ori să beau apă.

  Folosesc aparatele în ordinea obişnuită şi mă gândesc la doamna Saeki. La sexul cu ea. Încerc să nu mă mai gândesc, dar nu e deloc uşor. Mă concentrez asupra muşchilor şi mă cufund în mişcările regulate. Aceleaşi aparate, aceleaşi greutăţi, acelaşi număr de mişcări. În urechi îmi răsună Sexy Motherfucker. Încă mai simt o vagă durere în capătul penisului. Când am urinat, m-a durut uretra. Am glandul roşu. Penisul meu, proaspăt dezgolit din prepuţ, este încă tânăr şi sensibil. Mintea mea se zbate între un tumult de fantezii erotice, vocea hipnotică a lui Prince şi citate răzleţe de prin cărţi.

  Fac un duş, mă schimb în lucruri curate, apoi iau autobuzul înapoi la gară. Mi se face foame, drept pentru care intru în primul restaurant din gară şi înfulec ceva. În timp ce mănânc, realizez că este acelaşi restaurant unde am intrat în ziua în care am ajuns la Takamatsu. Chiar aşa, de cât timp sunt aici? A trecut o săptămână de când stau la bibliotecă. Trebuie să fie vreo trei săptămâni cu totul de când sunt în Shikoku. Pot să-mi scot jurnalul din rucsac şi să aflu imediat, dar nu mă simt în stare să calculez zilele.

  După ce termin de mâncat, beau un ceai şi privesc trecătorii care mişună ocupaţi prin gară. Toţi se îndreaptă spre un anumit loc. Dacă aş vrea, aş putea să fiu şi eu unul dintre ei. Să arunc totul, să las totul în urmă, să merg într-un oraş necunoscut şi să o iau din nou de la zero, cum ai întoarce o filă albă într-un caiet. Aş putea să mă duc în Hiroshima sau în Fukuoka. Nu sunt legat de nimic. Sunt sută la sută liber. Am în rucsac tot ce-mi trebuie să mă descurc pe moment, schimburi, articolele de baie, sacul de dormit. De banii luaţi din biroul lui tata aproape că nici nu m-am atins.

  Dar ştiu foarte bine că nu pot pleca nicăieri.

  „Dar ştii şi tu foarte bine că nu poţi pleca nicăieri”, spune tânărul numit Corbul.

  Ai strâns-o în braţe pe doamna Saeki şi ai ejaculat înlăuntrul ei, de mai multe ori, iar ea te-a primit, încă te mai doare penisul, încă mai păstrează atingerea vaginului ei. Este unul dintre locurile destinate ţie. Te gândeşti apoi la bibliotecă. Te gândeşti la cărţile tăcute înşirate pe rafturi, în lumina dimineţii.

  Te gândeşti la Oshima. Camera ta, „Kafka pe malul mării” atârnat pe perete, fata de cincisprezece ani care vine să-l vadă. Clatini din cap. Nu poţi pleca de aici. Nu eşti liber. Dar chiar vrei să fii liber?

  Prin gară mă intersectez cu câţiva poliţişti care patrulează, dar nici nu se uită la mine. Tineri bronzaţi cu rucsacul în spate sunt peste tot. Sigur trec şi eu drept unul dintre ei şi mă pierd în mulţime. N-are de ce să-mi fie frică. Nu trebuie decât să mă port perfect natural şi nimeni n-o să mă observe.

  Mă urc în trenul mic, format din două vagoane, şi mă întorc la bibliotecă.

  — Bine ai venit! Mă întâmpină Oshima. Se uită apoi la rucsacul meu şi îmi spune exasperat: Măi, măi, tu chiar tot timpul cari ditamai bagajul după tine? Parcă ai fi băiatul din benzile cu Charlie Brown, care cară mereu pătura după el!

  Fierb apă şi îmi fac un ceai. Ca de obicei, Oshima învârte între degete un creion lung, proaspăt ascuţit (oare cu creioanele micşorate ce se întâmplă?).

  — Rucsacul ăsta trebuie să fie pentru tine un simbol al independenţei, îmi spune el.

  — Posibil.

  — Să ai un obiect care simbolizează independenţa te poate face mai fericit decât dacă ai avea independenţa însăşi.

  — Uneori.

  — Uneori, repetă el. Dacă ar exista concursul „cel mai scurt răspuns”, tu l-ai câştiga detaşat.

  — Poate.

  — Poate, spune el exasperat. Kafka Tamura, poate că nu toată lumea vrea libertate, ci doar îşi închipuie că asta vrea.

  Totul este o iluzie. Dacă ar şi primi cu adevărat libertatea, majoritatea oamenilor n-ar şti ce să facă. Ţine minte asta.

  De fapt, oamenilor le place să nu fie liberi.

  — Şi dumneavoastră?

  — Da. Şi mie îmi place să nu fiu liber. Sigur, în anumite limite. Jean-Jacques Rousseau susţine că civilizaţia a luat naştere atunci când oamenii au început să construiască garduri. O observaţie pătrunzătoare, nu? Aşa este, întreaga civilizaţie este produsul îngrădirii libertăţii. Singura excepţie sunt aborigenii din Australia, a căror civilizaţie fără garduri s-a menţinut până în secolul al şaptesprezecelea.

  Aceia au fost oameni liberi din rădăcini. Puteau să meargă oriunde voiau, când voiau şi să facă ce le plăcea. Viaţa lor însemna, literalmente, să meargă. Era o metaforă adâncă pentru a trăi. Când au venit britanicii şi au făcut ţarcurile pentru vite, aceştia nu au înţeles deloc ce puteau să însemne. Au fost consideraţi antisociali şi periculoşi şi au fost alungaţi în pustietate, iar ei au plecat fără măcar să poată înţelege conceptul de gard. Aşa că ar trebui să ai grijă, Kafka Tamura. În lumea asta supravieţuiesc cel mai bine cei capabili să ridice garduri înalte şi rezistente. Dacă negi acest lucru, vei fi alungat în pustiu.

  Mă întorc în cameră şi îmi las bagajul, apoi prepar cafeaua la bucătărie şi urc cu ea în biroul doamnei Saeki.

  Păşesc cu atenţie pe fiecare treaptă, cu tava de metal în wiâini. Scândura veche scârţâie uşor. Vitraliul de pe palier Proiectează pe podea culorile sale vii. Străbat marea de culori.

  Doamna Saeki stă şi scrie la birou. Las ceaşca de cafea.

  Ni ridică privirea şi mă invită să mă aşez pe scaunul obişnuit. Poartă un tricou negru şi pe deasupra o cămaşă în culoarea cafelei cu lapte. Are bretonul prins pe spate şi, în urechi, cerceluşi cu perlă.

  Un timp, nu spune nimic, cu ochii aţintiţi la ce scria.

  Expresia de pe chipul ei nu are nimic diferit faţă de obicei.

  Pune capacul la stilou şi îl aşază peste colile de hârtie. Îşi desface palmele şi se uită să nu se fi pătat de cerneală.

  Razele soarelui de duminică pătrund prin fereastră. O voce răzbate din grădină.

  — Oshima zicea că te-ai dus la sală, îmi spune ea privindu-mă drept în ochi.

  — Da.

  — Ce fel de exerciţii faci?

  — La aparate şi greutăţi.

  — Altceva?

  Clatin din cap.

  — E un sport singuratic, nu?

  Încuviinţez.

  — Văd că eşti hotărât să te faci puternic.

  — Nu poţi supravieţui dacă nu eşti puternic. Mai ales în cazul meu.

  — Pentru că eşti complet singur.

  — Nimeni nu o să mă ajute. Cel puţin până acum nu m-a ajutat nimeni şi a trebuit să mă descurc singur. Pentru asta trebuie să am forţă. Sunt ca un corb rătăcit. De aceea mi-am şi ales numele de „Kafka”. „Kafka” înseamnă „corb” în limba cehă.

  — Aha, spuse doamna Saeki impresionată. Deci eşti un corb.

  — Da.

  Da, spune tânărul numit Corbul.

  — Însă acest mod de viaţă are şi el limitele sale, nu? Nu poţi transforma forţa în pereţi între care să te închizi. Forţa este ceva care poate fi distrus de o forţă şi mai mare. Io principiu.

  — Pentru că însăşi forţa se transformă în moralitate.

  Doamna Saeki zâmbeşte.

  — Prinzi foarte repede.

  — Ceea ce vreau eu, forţa pe care o vreau eu, nu este una prin care înving sau pierd. Nu îmi doresc nişte pereţi care să respingă o putere din exterior. Ce îmi doresc eu este o forţă care să absoarbă această putere din afară şi să-i reziste, o forţă care să reziste în tăcere în faţa nedreptăţii, a nenorocului, a tristeţii sau a neînţelegerii.

  — Trebuie să fie tipul de forţă cel mai greu de obţinut.

  — Ştiu.

  Zâmbetul ei se adânceşte cu o treaptă.

  — Pe toate le ştii.

  — Nici vorbă, spun eu clătinând din cap. Am doar cincisprezece ani şi nu ştiu o mulţime de lucruri pe care ar trebui să le ştiu. De exemplu, nu ştiu nimic despre dumneavoastră.

  Doamna Saeki ia ceaşca de cafea şi bea o gură.

  — Nu trebuie să ştii nimic despre mine. Adică nu există nici un lucru înăuntrul meu pe care trebuie neapărat să-l ştii.

  — Vă mai amintiţi de teoria mea?

  — Sigur că da, dar aceea este teoria ta, nu a mea. Prin urmare, nu trebuie să-mi asum nici o răspundere faţă de ea, nu?

  — Aşa este. Cel care trebuie să dovedească o teorie este cel care a formulat acea teorie. Şi aici am o întrebare.

  — Ce anume?

  — Aţi scris cândva o carte despre oameni loviţi de fulger, care a fost publicată, nu?

  — Da.

  — O mai aveţi?

  Doamna Saeki clatină din cap.

  — Nu a apărut în multe exemplare şi tirajul s-a epuizat acum multă vreme. Dacă au mai rămas câteva în stoc, sigur au fost distruse. Eu însămi nu am nici un exemplar. Ţi-am toai spus, pe nimeni nu interesează o carte cu interviuri cu oameni loviţi de fulger.

  — Dar pe dumneavoastră de ce v-a interesat subiectul?

  — Ştiu şi eu? Poate că am simţit ceva simbolic în el sau Poate că am vrut să mă ţin ocupată şi mi-am găsit un ţel care să mă ţină în mişcare. Nu îmi mai amintesc ce anume l-a prilejuit. În orice caz, la un moment dat am început cercetările. Pe atunci mă ocupam cu scrisul şi, cum nu mă confruntam cu probleme financiare şi aveam tot timpul la dispoziţie, am putut într-o oarecare măsură să fac ce-mi place. Activitatea în sine a fost foarte interesantă. Am întâlnit tot felul de oameni şi am auzit nenumărate istorisiri.

  Dacă nu m-aş fi ocupat de acel proiect, cred că m-aş fi rupt de realitate şi m-aş fi închis în mine.

  — Şi tata, în tinereţe, a fost lovit de fulger, pe un teren de golf unde lucra ca asistent, dar a scăpat cu viaţă. Persoana cu care era a murit.

  — Sunt foarte multe cazuri de oameni care au murit trăsniţi pe terenuri de golf. Locul e întins şi deschis, nu ai unde să te refugiezi, iar crosele de golf atrag fulgerele. Pe tatăl tău presupun că îl chema Tamura, nu?

  — Da. Cred că era cam de o vârstă cu dumneavoastră.

  Doamna Saeki clatină din cap.

  — Nu îmi amintesc de nimeni cu acest nume. Nu am intervievat pe nimeni cu numele de Tamura.

  Nu spun nimic.

  — Era o parte a teoriei, nu? Că l-am cunoscut pe tatăl tău în timp ce scriam cartea şi aşa te-ai născut tu.

  — Da.

  — Atunci povestea s-a încheiat. Acel lucru nu s-a întâmplat, deci teoria ta nu este validă.

  — Nu neapărat.

  — Nu neapărat?

  — Nu, pentru că nu cred tot ce îmi spuneţi.

  — De ce?

  — De exemplu, când am menţionat numele de Tamura, aţi spus imediat că nu aţi cunoscut pe nimeni cu acest nume. Nici măcar n-aţi stat să vă gândiţi. Acum mai bine de douăzeci de ani aţi intervievat o mulţime de oameni. Nu aveaţi cum să vă amintiţi instantaneu dacă printre ei s-a numărat cineva cu acest nume.

  Doamna Saeki clatină din cap şi mai bea o gură de cafeaPe buze îi flutură un zâmbet foarte palid.

  — Păi, Tamura, eu…, începe ea să spună, dar se opreşte, îşi caută cuvintele.

  Aştept să-şi găsească cuvintele.

  — Am senzaţia că ceva începe să se schimbe în jurul meu, spune ea.

  — Cum adică?

  — Nu-mi dau seama exact, dar o simt. Presiunea atmosferică, rezonanţa sunetelor, reflexia luminii, mişcarea corpurilor, trecerea timpului, toate se schimbă puţin câte puţin.

  Sunt ca nişte mici picături de schimbare, care se unesc într-un singur flux.

  Doamna Saeki ia în mână stiloul negru Mont Blanc, îl priveşte şi îl pune la loc. Se uită apoi drept în ochii mei.

  — Cred că ce s-a întâmplat aseară în camera ta este una dintre aceste mişcări. Nu ştiu dacă ce am făcut a fost bine sau nu, dar în acel moment eram hotărâtă să nu mă forţez să judec nimic. Mi-am spus că, dacă există un flux, să mă las purtată de el.

  — Pot să spun ce cred despre dumneavoastră?

  — Da, sigur.

  — Cred că ce încercaţi să faceţi este să recuperaţi timpul pierdut.

  — Poate, spune ea după câteva clipe de gândire. Dar cum de ştii tu asta?

  — Pentru că şi eu fac, probabil, acelaşi lucru.

  — Adică recuperezi timpul pierdut?

  — Da. De când eram mic mi s-au furat nenumărate lucruri. Multe lucruri importante, pe care acum trebuie să le recuperez.

  — Ca să poţi trăi mai departe.

  — Da. Trebuie să fac asta. Oamenii au nevoie de un loc la care să se poată întoarce şi cred că mai e încă timp Pentru asta. Poate. Şi pentru mine, şi pentru dumneavoastră.

  Doamna Saeki închide ochii şi îşi împreunează degetele Pe birou. Deschide apoi ochii cu un aer resemnat.

  I – Cine eşti tu? Şi de unde ştii atâtea lucruri, atât de bine?

  Ar trebui să ştii cine sunt, îi spui tu. Sunt Kafka pe malul mării. Sunt iubitul tău, sunt fiul tău. Sunt tânărul numit Corbul. Iar noi doi nu putem fi liberi.

  Suntem în mijlocul unui vârtej uriaş. Uneori, ieşim în afara timpului. Undeva, am fost loviţi de trăsnet. De un trăsnet nevăzut şi neauzit.

  În noaptea aceea vă îmbrăţişaţi din nou. Auzi cum se umple golul dinăuntrul ei. E un freamăt surd, ca de nisip fin de pe plajă care se destramă în lumina lunii. Asculţi acel sunet cu respiraţia tăiată. Eşti înăuntrul teoriei. Eşti în afara teoriei. Eşti înăuntrul teoriei. Eşti în afara teoriei.

  Inspiri, ţii, expiri. Inspiri, ţii, expiri. Prince cântă în capul tău fără încetare, ca o moluscă. Răsare luna şi vine fluxul.

  Apa mării se revarsă într-un râu. Ramurile sângerului foşnesc la fereastră. O strângi în braţe şi ea îşi îngroapă capul în pieptul tău. Îi simţi răsuflarea pe pieptul tău dezgolit.

  Degetele sale aleargă de-a lungul muşchilor tăi. Îţi linge apoi blând penisul înroşit, ca să-l vindece parcă. Ejaculezi din nou în gura ei. Înghite cu grijă fiecare picătură. Îi săruţi sexul şi o atingi peste tot cu vârful limbii. Devii altcineva, altceva. Eşti altundeva.

  „Nu există nici un lucru înăuntrul meu pe care trebuie neapărat să-l ştii”, spune ea. Până vine dimineaţa de luni, rămâneţi îmbrăţişaţi şi ascultaţi cum se scurge timpul.

  Capitolul 34

  Norii uriaşi de furtună au traversat leneş oraşul, aruncând neîncetat mănunchiuri de fulgere, de parcă ar fi pus la îndoială toate faţetele unei moralităţi pierdute şi, în cele din urmă, s-au stins în vagi ecouri de mânie care răzbăteau dinspre cerul de est. Dintr-odată s-a oprit şi potopul, iar în urma lui s-a aşternut o tăcere stranie. Hoshino s-a ridicat de pe jos şi a deschis fereastra, lăsând să intre aerul de afară. Norii grei dispăruseră, iar cerul era din nou acoperit de o peliculă subţire de nori palizi. Toate clădirile se udaseră de la ploaie, iar crăpăturile din pereţii lor erau întunecate ca venele unui bătrân. Apa picura de pe liniile de curent, formând noi băltoace pe pământ. Păsările au apărut de prin ascunzătorile lor şi au început să ciripească, vânând insectele ieşite după ploaie.

  Hoshino şi-a răsucit gâtul de câteva ori, ca să vadă cum îşi mai simţea coloana, apoi s-a întins bine. S-a aşezat lângă fereastră şi, cu ochii la priveliştea de afară, a scos pachetul de Marlboro din buzunar şi şi-a aprins o ţigară.

  — După cât m-am chinuit să răstorn bolovanul şi să deschid „piatra de intrare”, până la urmă nu s-a întâmplat nimic deosebit. N-a apărut nici o broască, nici un demon, nimic ciudat. Ceea ce e foarte bine, dar parcă am senzaţia că doar nişte bubuituri şi un decor pompos nu sunt de ajuns.

  Nici un răspuns. Hoshino s-a întors şi l-a văzut pe Nakata aşezat în genunchi, puţin plecat înainte, cu mâinile hpite de podea şi ochii închişi. Arăta ca o insectă slăbită.

  — Ce e? Te simţi bine?

  — Îmi cer scuze, dar sunt foarte obosit. Nu prea mă simt bine. Aş vrea să mă întind puţin şi să dorm.

  Nakata era alb la faţă, de parcă tot sângele i se scursese din obraji. Avea ochii înfundaţi în orbite şi degetele îi tremurau uşor. Arăta de parcă îmbătrânise foarte mult doar în câteva ore.

  — Am înţeles. Întind imediat futon-nl ca să poţi să te culci. Poţi să dormi cât vrei, îi spuse Hoshino. Dar sigur n-ai nimic? Nu te doare burta, nu ţi-e greaţă, nu-ţi ţiuie urechile, nu vrei la toaletă, nimic? Să chem un doctor? Ai asigurare de sănătate?

  — Da. Domnul prefect mi-a făcut asigurare de sănătate şi o păstrez cu grijă în geantă.

  — Foarte bine. Ştii, nea Nakata, realizez că nu e cazul acum să mă leg de un asemenea mărunţiş, dar nu prefectul ţi-a dat matale asigurarea de sănătate. E o asigurare naţională de sănătate, deci e de la guvern. Uită deocamdată de domnul prefect, îi spuse Hoshino, scoţând aşternuturile din dulap şi întinzându-le pe jos.

  — Am înţeles. Asigurarea nu mi-a dat-o domnul prefect.

  O să uit deocamdată de domnul prefect. În orice caz, domnule Hoshino, nu am nevoie de doctor. Dacă trag un pui zdravăn de somn, o să-mi revin.

  — O să dormi iar aşa de mult? Treizeci şi şase de ore?

  — Îmi pare nespus de rău, dar chiar nu ştiu, pentru că nu pot să hotărăsc şi să programez dinainte cât am să dorm.

  — Asta aşa e. Nu poţi să programezi dinainte cât ai să dormi. Bine, bine, dormi cât vrei. A fost o zi grea. Au fost şi o mulţime de trăsnete, ai vorbit şi cu piatra. Am deschis cumva şi piatra de intrare. Nu ai parte de aşa ceva în fiecare zi. Ţi-ai pus şi mintea la bătaie şi ai obosit. Dormi cât îţi pofteşte inima, fără să te jenezi de nimeni. De restul se ocupă Hoshino. Hai, culcă-te liniştit!

  — Vă mulţumesc din inimă şi îmi pare rău pentru tot deranjul. Nici o mulţumire nu e suficientă. Fără dumneavoastră, Nakata ar fi fost pierdut. Aveţi şi munca dumneavoastră importantă.

  — Ah, aşa e, zise Hoshino puţin pleoştit. La câte se întâmplaseră, uitase complet de serviciu. Asta cam aşa e.

  Trebuie să mă întorc şi eu la muncă în curând. Sigur s-a făcut foc şeful. Doar am dat un telefon şi le-am spus că am treabă vreo două, trei zile şi atât. O să-mi tragă o săpuneală zdravănă când mă întorc.

  Hoshino şi-a mai aprins o ţigară şi a expirat fumul încet.

  S-a întors apoi spre un corb cocoţat în vârful unui stâlp de curent şi s-a strâmbat la el.

  — În fine… Ce mă interesează pe mine ce zice şeful sau dacă scoate fum pe urechi? De nu ştiu câţi ani am făcut şi munca altora, am tras din greu, ca o furnică. Ascultă, Hoshino, n-avem oameni, nu dai tu o fugă diseară până la Hiroshima? Sigur, şefu', mă duc. Nu m-am plâns niciodată.

  Ba, uite că mi-am stricat şi spatele. Norocul meu că m-ai vindecat dumneata, altfel cine ştie la ce s-ar fi ajuns. Am doar douăzeci şi ceva de ani, merită să-mi stric sănătatea pentru o slujbă de nimic? Ce dacă îmi iau şi eu o dată câteva zile libere? Dar ştii, nea Nakata…

  În acel moment a observat că Nakata dormea deja dus.

  Stătea cu ochii strâns închişi, faţa spre tavan, buzele lipite şi respira liniştit pe nas. Lângă el era piatra, prăvălită în aceeaşi poziţie.

  — Chiar adoarme cât ai clipi, zise tânărul impresionat.

  Rămas cu atâta timp liber, Hoshino s-a uitat o vreme la televizorul din cameră, dar toate programele de după-amiază erau insuportabil de plictisitoare. Prin urmare, s-a hotărât să iasă. Rămăsese şi fără lenjerie de schimb şi trebuia să-şi cumpere cât mai repede. Spălatul rufelor îi era mai nesuferit ca orice altceva. Decât să stea şi să frece fiecare pereche de chiloţi în parte, prefera să îşi cumpere altele noi, ieftine. S-a dus la recepţie, a plătit cazarea şi pentru a doua zi şi i-a rugat să nu-l trezească pe Nakata, Pentru că era foarte obosit.

  — Nu cred că l-aţi putea trezi prea uşor, dar oricum…, Ie-a spus el.

  Hoshino a hoinărit o vreme prin oraş, inspirând aerul de după ploaie. Era îmbrăcat în cămaşa hawaiiană, cu ochelarii de soare verzi Ray-Ban şi şapca de baseball cu Chunichi Dragons. A ajuns la gară şi şi-a cumpărat un ziar de la un chioşc. A căutat în pagina de sport rezultatul meciului

  (Chunichi Dragons pierduseră în deplasare la Hiroshima), apoi ochii i-au căzut pe o reclamă la un film nou cu Jackie Chan în rolul principal şi s-a hotărât să-l vadă. Momentul era numai bun. A întrebat un poliţist unde găseşte un cinematograf şi a aflat că era foarte aproape de gară. Şi-a cumpărat bilet, a intrat şi s-a uitat la film, ronţăind alune prăjite în unt.

  Când s-a terminat şi a ieşit, se înserase deja. Foame nu prea îi era, dar cum nu ştia ce altceva să facă, s-a hotărât să mănânce. A intrat într-un restaurant de sushi care i-a ieşit în cale şi a comandat o porţie de nigirizushi1 şi o bere.

  Se pare că acumulase mai multă oboseală decât îşi dădea seama şi nu a reuşit să bea decât o jumătate de bere.

  „Asta aşa e, până la urmă. La cât de grea a fost piatra, cred şi eu că am obosit”, îşi spuse el. „Parcă aş fi bordeiul ăla pricăjit făcut de cel mai mare dintre cei trei purceluşi.

  Ajunge să sufle peste mine lupul cel rău, că mă zboară până în Okayama.”

  După ce a părăsit restaurantul, a intrat într-o sală de pachinko, unde a pierdut două mii de yeni cât ai clipi. Nu era deloc în formă. S-a lăsat păgubaş şi a mai hoinărit o vreme prin oraş. În timp ce se plimba, şi-a dat seama că încă nu-şi cumpărase lenjerie. Nu pot să cred, nu tocmai de-asta ieşisem? Îşi spuse el. A intrat într-un magazin de reduceri de pe o stradă comercială şi şi-a cumpărat chiloţi, tricouri albe şi şosete. În sfârşit putea să arunce lucrurile murdare. Îi venea vremea şi cămăşii să o schimbe, dar după ce a aruncat un ochi prin câteva magazine, a ajuns la concluzia că este imposibil să găsească în Takamatsu una pe gustul său. Fie vară, fie iarnă, purta întotdeauna cămăşi hawaiiene, dar asta nu însemna că se mulţumea cu orice.

  A mai intrat într-o brutărie şi a cumpărat nişte pâine în caz că Nakata se trezea peste noapte şi îi era foame. A luat şi o cutie mică de suc de portocale. S-a dus apoi la bancă, a scos cincizeci de mii de yeni de la bancomat şi i-a îndesat în portofel. S-a asigurat că mai avea încă destui bani în conT. În ultimii ani fusese atât de ocupat, încât nici nu avusese timp să-şi cheltuiască salariul.

  <notă>

  1. Tip de sushi.

  Afară se întunecase de-a binelea. Lui Hoshino i s-a făcut dintr-odată poftă de cafea. S-a uitat în jur şi a zărit firma unei cafenele într-o zonă mai retrasă din strada comercială.

  Era genul de cafenea de modă veche, cum nu prea mai vezi în ziua de azi. A intrat, s-a aşezat pe un scaun moale şi comod şi a comandat o cafea. Din boxele englezeşti cu finisaj din lemn de nuc se revărsa muzică de cameră. În afara lui nu mai era nici un muşteriu. Cufundându-se în scaun, Hoshino a reuşit să se relaxeze cum n-o mai făcuse de multă vreme. Totul era liniştit, natural şi foarte primitor. Cafeaua servită într-o ceaşcă de calitate era tare şi foarte bună. A închis ochii şi, respirând încet, a ascultat ansamblul de pian şi coarde. Nu mai ascultase deloc muzică clasică, dar această muzică îl calma şi îl făcea să devină introspect.

  Cu ochii închişi, cufundat în scaunul moale, tânărul s-a gândit la fel şi fel de lucruri. În mare parte a reflectat asupra propriei sale existenţe. Însă, cu cât se gândea mai mult, cu atât se simţea mai lipsit de substanţă, ca un simplu accesoriu fără sens.

  Ce suporter înfocat al echipei Chunichi Dragons am fost până acum! Dar ce înseamnă pentru mine Chunichi Dragons? Dacă îi înving pe cei de la Yomiuri Giants, eu ca om devin mai bun cu ceva? Nici vorbă. Atunci de ce am ţinut până acum atât de tare cu ei, de parcă ar fi o parte din mine?

  Nakata spune că e gol pe dinăuntru şi poate că aşa şi e.

  Dar atunci eu cum sunt? El a ajuns aşa din pricina accidentului din copilărie. Eu n-am avut nici un accident. Dacă el e gol, atunci eu sunt mai mult decât gol. Cel puţin Nakata are ceva – ceva special, care m-a făcut să îl urmez până aici, Până în Shikoku. Exact ce anume e acel lucru, nu mi-e clar nici mie.

  Hoshino a mai comandat o ceaşcă de cafea.

  — Vă place cafeaua noastră? Îl întrebă patronul încărunţit. (Hoshino nu avea de unde să ştie, dar acesta fusese,

  ^e fapt, un oficial din cadrul Ministerului Educaţiei. După Ce ieşise la pensie, se întorsese în Takamatsu, oraşul său natal, şi îşi deschisese o cafenea cu muzică clasică şi cafea bună.)

  — Este delicioasă. Are o aromă minunată.

  — Prăjesc singur boabele. Le aleg bob cu bob.

  — Atunci nici nu mă mir că-i atât de bună.

  — Vă deranjează cumva muzica?

  — Muzica? Nu, e foarte bună. În nici un caz nu mă deranjează. Cine cântă?

  — Trioul Rubinstein, Heifetz şi Feuermann. Pe vremuri li se spunea Million Dollar Trio. Sunt adevăraţi maeştri, înregistrarea este veche, din 1941, dar are şi acum aceeaşi strălucire.

  — Aşa este. Lucrurile bune nu se învechesc.

  — Unii oameni preferă o versiune mai structurată, mai clasică, mai integră a. Arhiducelui, cum ar fi cea interpretată de Oistrach Trio.

  — Mie îmi place asta. Are ceva… Cum să spun… Blând în ea.

  — Vă mulţumesc, spuse proprietarul politicos, în numele celor de la Million Dollar Trio. După ce s-a retras, Hoshino s-a întors la gândurile sale, savurând a doua ceaşcă de cafea.

  Dar îi sunt cât de cât de folos lui Nakata. Citesc în locul lui şi i-am găsit şi piatra. Nu e rău deloc să te simţi de folos.

  E prima dată în viaţă când mă simt aşa. Mi-am lăsat slujba, am bătut cale lungă până aici şi sunt amestecat în tot felul de chestii bizare, dar nu regret nimic din ce s-a întâmplat.

  Cum să zic, am senzaţia că sunt în locul care trebuie.

  Când sunt alături de Nakata, nu mă mai chinuie întrebări despre cine sunt şi ce e cu mine. Comparaţia ar putea fi un pic cam deplasată, dar cred că şi tipii care au devenit discipolii lui Buddha sau ai lui Iisus Hristos s-au simţit la fel. „Când sunt alături de Buddha, uite ce bine mi-e!” – ceva de genul ăsta. Cred că mai întâi au trecut printr-o stare ca asta şi apoi s-au apucat să vorbească despre chestii complicate precum credinţa sau adevărul.

  Când eram mic, bunicul îmi povestea despre discipolii lui Buddha. Pe unul dintre ei îl chema Myoga. Nu îi mergea deloc capul. Era foarte tăntălău şi nu reuşea să ţină minte perfect nici o sutră. Ceilalţi discipoli îşi băteau joc de elântr-o bună zi, Buddha i-a spus aşa: „Myoga, tu eşti prost, nu trebuie să înveţi sutrele. Stai în schimb la intrare şi curăţă pantofii tuturor.” Fiind un om foarte docil, Myoga nu i-a spus: „Măi, Buddha, ia mai du-te naibii! Nu vrei să te pup şi-n dos?” Au trecut zece, douăzeci de ani în care a curăţat sârguincios pantofii celorlalţi. Până când, într-o bună zi, a atins dintr-odată iluminarea şi a ajuns să se numere printre cei mai străluciţi discipoli ai lui Buddha – cam aceasta era povestea pe care şi-o amintea Hoshino. O ţinuse atât de bine minte pentru că se gândise ce viaţă de nimic trebuie să fie să petreci zece, douăzeci de ani curăţând pantofi. Hai, mai dă-o încolo! Îşi spusese el. Totuşi, în acel moment, povestea a avut un ecou diferit în sufletul său.

  „Viaţa e de căcat oricum ai da-o”, îşi spuse el. Doar că nu ştiuse acest lucru când era mic.

  Până s-a terminat Arhiducele, doar la asta s-a gândit.

  Muzica îl ajutase să reflecteze.

  — Auzi, nene, îi spuse el patronului înainte să plece.

  Cum se cheamă muzica asta? Mi-ai zis mai devreme, dar am uitat.

  — Arhiducele de Beethoven.

  — Arhi-dulcele?

  — Nu, nu arhidulce, arhi-duce. I l-a închinat arhiducelui austriac Rudolf. Nu este numele oficial al piesei, dar aşa i se spune. Arhiducele Rudolf a fost fiul împăratului Leopold al doilea, deci făcea parte din familia imperială. Avea talent muzical, iar de la vârsta de şaisprezece ani a devenit discipolul lui Beethoven şi a studiat pianul şi teoria muzicală.

  A ajuns să îl stimeze nespus pe Beethoven. Arhiducele însuşi nu a înregistrat vreun succes deosebit ca pianist sau compozitor, dar mereu i-a întins o mână de ajutor lui Beethoven, atât de nepriceput să se descurce în lumea reală.

  Dacă n-ar fi fost el, compozitorul ar fi urmat un drum plin de dificultăţi.

  — E nevoie şi de oameni ca el în lumea asta.

  — Aşa este.

  — Dacă toţi ar fi maeştri, genii, lumea ar da de necaz, E nevoie şi de cineva care să aibă grijă de una, de alta şi să se ocupe de partea realistă a lucrurilor.

  — Aveţi perfectă dreptate. Dacă toţi ar fi maeştri, genii, lumea ar da de necaz.

  — E o piesă foarte frumoasă.

  — Este minunată. Nu te mai saturi s-o asculţi. Dintre toate triourile pentru pian scrise de Beethoven, aceasta este cea mai strălucită, cea mai rafinată piesă. A compus-o la vârsta de patruzeci de ani şi a fost ultima. A simţit, probabil, că atinsese cu ea apogeul acestui gen muzical.

  — Da, cred că înţeleg. Toate au un apogeu.

  — Mai poftiţi pe la noi.

  — Da, o să mai vin.

  Când s-a întors în cameră, pe Nakata l-a găsit dormind, după cum se aştepta. Era deja a doua oară când se întâmpla asta şi nu s-a mai mirat. N-avea decât să doarmă cât voia.

  Piatra era tot lângă perna sa, în aceeaşi poziţie. Hoshino a pus lângă ea plasa cu pâine, apoi a făcut baie şi şi-a schimbat lenjeria. Lucrurile murdare le-a îndesat într-o pungă de hârtie şi le-a aruncat la coş. S-a băgat în aşternut şi imediat l-a furat somnul.

  S-a trezit a doua zi, înainte de nouă. Nakata continua să doarmă neîntors, respirând liniştit şi regulat. Hoshino a luat singur micul dejun şi a rugat-o pe cameristă să nu-l trezească.

  — Nu e nevoie să strângeţi aşternuturile, i-a spus el.

  — Dar e normal să doarmă atât de mult?

  — Nu e nici o problemă, n-o să moară. Somnul îl ajută să se refacă. Îl cunosc foarte bine.

  A cumpărat un ziar de la gară, s-a aşezat pe o bancă şi s-a uitat la programul de cinema. La cinematograful de lângă gară rula o retrospectivă Francois Truffaut. Numele nu îl mai auzise (nici nu-şi dădea seama dacă era bărbat sau femeie), dar erau două filme succesive, ceea ce însemna că avea cu ce-şi umple timpul până pe seară, drept, pentru care s-a hotărât să le vadă. Cele două filme erau Cele 400 de lovituri şi Trageţi în pianist! Iar spectatorii se puteau număra pe degete. Hoshino nu era un mare iubitor de filme.

  Mai dădea din când în când pe la cinematograf, dar opţiunile sale se limitau la kung fu sau acţiune. De aceea, aceste filme de început ale lui Truffaut i s-au părut pline de secvenţe greu de înţeles şi, fiind mai vechi, se derulau într-un tempo foarte lent. Cu toate acestea, a fost captivat de atmosfera aparte, de tonul imaginilor, de descrierea psihologică sugestivă. Măcar nu se plictisea. La sfârşit, chiar şi-a zis că poate o să mai vadă şi alte filme ale acestui regizor.

  A părăsit cinematograful, a luat-o spre strada comercială şi a intrat în cafeneaua în care fusese cu o zi în urmă.

  Patronul şi-a amintit de el. Hoshino s-a aşezat pe acelaşi scaun şi a comandat o cafea. Din nou, era singurul muşteriu.

  Din boxe se revărsa un concert de violoncel.

  — Este concertul numărul unu al lui Haydn, cu Pierre Fournier la violoncel, i-a explicat patronul când i-a adus cafeaua.

  — Sună foarte natural.

  — Aveţi perfectă dreptate. Pierre Fournier este unul dintre muzicienii faţă de care am cel mai înalt respect. E ca un vin de calitate. Are aromă, consistenţă, îţi încălzeşte sângele şi îţi insuflă blând curaj. Eu întotdeauna îl numesc „maestrul Fournier”. Sigur, nu îl cunosc personal, însă dintotdeauna l-am perceput ca pe mentorul meu.

  Ascultând acordurile armonioase şi elegante ale violoncelului, Hoshino şi-a amintit de copilărie, de vremea când mergea zi de zi la pescuit în râul din apropiere. Pe atunci, nu-mi băteam capul cu nimic, doar îmi vedeam de viaţa mea, se gândi el. Atâta vreme cât trăiam, eram ceva. Pur Şi simplu aşa era. Însă lucrurile s-au schimbat fără să-mi dau seama. Trăind, am ajuns să nu mai fiu nimic. E o chestie foarte ciudată. Oamenii se nasc ca să trăiască, nu?

  Şi totuşi, cu cât trăiesc mai mult, cu atât devin mai gol pe dinăuntru, iar de acum încolo o să devin probabil un om şi mai gol, şi mai lipsit de valoare. Asta nu e bine. Nu e normal să fie aşa. Oare pot face ceva să schimb cursul ăsta al lucrurilor?

  — Auzi, nene! Îl strigă tânărul pe patron, care era la casa de marcat.

  — Cu ce vă pot ajuta?

  — Dacă ai timp şi nu te deranjează, vrei să stai un pic de vorbă cu mine? Aş vrea să ştiu mai multe despre autorul acestei piese, despre Haydn.

  Patronul a venit şi i-a vorbit cu însufleţire despre Haydn şi muzica sa. Era un om destul de rezervat, dar când venea vorba de muzica clasică, se transforma într-un adevărat orator. I-a povestit despre cum Haydn a fost angajat toată viaţa ca muzician în slujba a diferiţi monarhi şi a compus cât i s-a ordonat, cât i s-a cerut, despre ce om realist, prietenos, sincer şi modest era şi despre cum era, în acelaşi timp, o persoană complexă, care purta înăuntrul său un întuneric liniştit.

  — Într-un anumit sens, Haydn a fost un om plin de mister. Nimeni nu ştie cu adevărat cât patos avea în el.

  Având în vedere epoca feudală în care se născuse, a fost nevoit să se învăluie cu măiestrie într-o mantie de supunere şi să afişeze zâmbet şi eleganţă, altfel ar fi fost călcat în picioare. Mulţi oameni îl desconsideră în raport cu Bach sau Mozart, atât în ceea ce priveşte muzica sa, cât şi stilul său de viaţă. Este adevărat că toată viaţa sa a fost inovativ într-o măsură moderată, dar în nici un caz avangardist.

  Dacă asculţi însă cu toată atenţia şi cu toată inima, o să percepi jindul său ascuns după un eu modern. Pulsează mut în muzica sa, ca un ecou îndepărtat, plin de contradicţii.

  Ascultă, de pildă, acest acord. Este liniştit, dar vădeşte un spirit îndârjit şi interiorizat, plin de o curiozitate mlădioasă, tinerească.

  — Ca filmele lui Francois Truffaut.

  — Exact! Exclamă patronul şi fără să se gândească, îl bătu pe Hoshino pe umăr. Este perfect adevărat. Acelaşi lucru răzbate şi în operele lui Truffaut, un spirit îndârjit şi interiorizat, plin de o curiozitate mlădioasă.

  După ce s-a terminat Haydn, tânărul a ascultat din nou Arhiducele în interpretarea trioului Rubinstein, Heifetz şi Feuermann şi s-a cufundat în meditaţie.

  „O să merg cu Nakata cât pot de departe. Cui îi pasă de serviciu?” se hotărî el.

  Capitolul 35

  La ora şapte dimineaţa, când sună telefonul, eu încă dorm.

  Visez că sunt în cotloanele unei peşteri şi caut ceva prin întuneric, aplecat, cu lanterna în mână. La un moment dat aud o voce strigându-mă dinspre intrare. Se aude stins, din depărtare. Răspund printr-un strigăt puternic, cu faţa spre ieşire, dar persoana respectivă nu mă aude. Continuă să mă strige insistent. Mă ridic şi mă îndrept spre ieşire. „Mai aveam puţin şi găseam ce caut”, îmi spun eu, dar în acelaşi timp, în sinea mea mă simt liniştit. În acel moment mă trezesc. Mă uit de jur-împrejur, încercând să mă adun. Îmi dau seama că sună telefonul de la recepţie. Lumina proaspătă a dimineţii pătrunde prin draperii. Doamna Saeki nu mai e lângă mine. Sunt singur în pat.

  În tricou şi boxeri, mă dau jos din pat şi mă duc la telefon. Mă mişc încet, dar telefonul continuă să sune.

  — Alo?

  — Dormeai? Mă întreabă Oshima.

  — Îhî.

  — Scuză-mă că te trezesc aşa devreme tocmai în ziua liberă, dar au apărut nişte probleme.

  — Probleme?

  — Îţi explic mai târziu. Deocamdată nu te mişca de acolo, că vin şi eu imediat. Până atunci, poţi tu să-ţi faci bagajele?

  Când ajung, vino imediat în parcare şi urcă-te în maşină fără să scoţi o vorbă. Ai priceput?

  — Da.

  Mă întorc în cameră şi îmi strâng lucrurile. Nu e cazul să mă grăbesc, pentru că în cinci minute le adun pe toate.

  Iau din baie rufele puse la uscat, azvârl în rucsac articolele de baie, cărţile şi jurnalul şi am terminat. Mă îmbrac şi fac patul. Netezesc cearşaful, bat perna şi întind frumos plapuma. Şterg toate urmele. Mă aşez pe scaun şi mă gândesc la doamna Saeki care a fost aici până acum câteva ore.

  Înainte ca Mazda verde să intre în parcare douăzeci de minute mai târziu, iau un mic dejun frugal, compus din lapte şi fulgi de porumb. Spăl vasele folosite şi le pun la loc.

  Mă spăl pe dinţi şi pe faţă. Îmi inspectez faţa în oglindă.

  Chiar atunci aud motorul maşinii.

  Vremea era numai potrivită pentru o plimbare cu capota deschisă, dar acum este bine închisă. Cu rucsacul pe umăr, mă îndrept cu paşi rapizi până la maşină şi mă urc pe scaunul de lângă şofer. Ca data trecută, Oshima îmi fixează cu îndemânare rucsacul pe suportul din spate. Poartă ochelari de soare închişi, stil Armâni, tricou alb en coeur, cămaşă de în în carouri, blugi albi şi bascheţi bleumarin joşi, Converse AII Star. Îmbrăcăminte lejeră de duminică, îmi întinde o şapcă bleumarin cu logoul The North Face.

  — Ziceai că ţi-ai pierdut şapca, aşa că ia-o pe asta. Ajută să-ţi ascundă faţa.

  — Mulţumesc, spun eu şi mi-o pun pe cap. Oshima mă priveşte şi dă aprobator din cap.

  — Ochelari de soare parcă aveai.

  Scot din buzunar ochelarii Revo cu lentile bleu şi mi-i pun pe nas.

  — Cool! Îmi zice Oshima, privindu-mă. Ia pune-ţi şapca invers.

  Îl ascult şi o întorc.

  — Bine! Arăţi ca un rapper binecrescut.

  Oshima bagă într-a întâia, apasă uşor acceleraţia şi ia piciorul de pe ambreiaj.

  — Unde mergem?

  — Tot acolo.

  — În munţi, în Kochi?

  — Da. Avem iar drum lung în faţă, spune el şi porneşte casetofonul.

  Începe o piesă veselă de orchestră, de Mozart. Îmi suna cunoscut. Să fie serenada Cornul poştalionului?

  — Te-ai săturat deja de munte?

  — Îmi place acolo! E linişte, pot să citesc mult.

  — Mă bucur.

  — Deci, care erau problemele?

  Oshima aruncă o privire serioasă în oglinda retrovizoare.

  Se uită la mine, apoi drept în faţă.

  — În primul rând, m-a contactat din nou poliţia. M-am trezit aseară cu un telefon acasă. De data asta păreau foarte puşi pe treabă să dea de tine. S-au purtat cu totul altfel.

  — Dar am alibi, nu?

  — Sigur, ai un alibi de fier. Ziua respectivă ai petrecut-o în Shikoku. Nu puneau la îndoială lucrul acesta. Dar poate ai conspirat. E o posibilitate.

  — Am conspirat?

  — Da, poate ai avut un complice. Despre asta e vorba.

  Complice? Clatin din cap.

  — De unde le-o fi venit ideea asta?

  — Poliţiştii nu mi-au spus mare lucru. Când e vorba să pună întrebări, nu s-ar mai opri, dar sunt legaţi la gură dacă e să dea explicaţii. Aşa că am stat toată noaptea şi am adunat informaţii de pe internet. Ştiai că s-au deschis chiar câteva site-uri despre acest caz? Eşti foarte cunoscut pe ele.

  Eşti prinţul rătăcitor care poartă cu el cheia.

  Strâng uşor din umeri. „Prinţul rătăcitor”?

  — Din păcate, problema cu acest gen de informaţii este că nu ştii niciodată cât e adevăr şi de unde încep speculaţiile. Totuşi, dacă pui cap la cap mai multe surse, uite cum stă treaba: poliţia este acum pe urmele unui bărbat de Şaizeci şi ceva de ani. În noaptea în care a avut loc crima, individul respectiv s-a dus la o secţie de poliţie din zona centrului comercial din Nogata şi a mărturisit că tocmai omorâse pe cineva, undeva în apropiere. A spus că l-a înjunghiat cu un cuţit. Dar s-a apucat să bălmăjească tot felul de aiureli, iar tânărul poliţist care era de serviciu l-a luat drept un bătrân dus cu capul şi nu i-a acordat nici o atenţie. L-a trimis acasă fără măcar să-l asculte cum trebuie. Când s-a descoperit crima, acesta şi-a adus aminte de bătrân şi şi-a dat seama că făcuse o greşeală cumplită. Nu îl întrebase nici cum îl cheamă, nici unde locuieşte. Dacă aflau şefii, o încurca serios. Prin urmare, a tăcut mâlc. Până la urmă, ceva s-a întâmplat – ce anume, nu ştiu – şi adevărul a ieşit la lumină. Evident, poliţistul a fost sancţionat disciplinar şi, bietul de el, se pare că n-o să o mai scoată în veci la capăt.

  Oshima schimbă viteza, depăşeşte Toyota Tercel albă din faţă şi revine rapid pe bandă.

  — Poliţia s-a făcut luntre şi punte să descopere identitatea bărbatului. Prea multe despre trecutul lui nu se ştiu, dar se pare că este handicapat mintal. Nu este un handicap foarte grav, e doar puţin mai ciudat. Trăieşte din ajutor de la rude şi asistenţa socială. Locuieşte singur, dar în apartamentul în care stătea nu mai e nimeni. Poliţia i-a luat urma şi se pare că se îndrepta spre Shikoku, făcând autostopul.

  Un şofer de autobuz de cursă lungă şi-a amintit că l-a luat din Kobe. L-a ţinut minte pentru că avea un stil aparte de a vorbi şi spunea lucruri ciudate. Era împreună cu un tânăr de vreo douăzeci şi ceva de ani. Cei doi au coborât la Tokushima. Au reuşit să identifice şi hotelul la care au stat acolo. Din spusele cameristei, se pare că au plecat spre Takamatsu. Traseul lor şi al tău se suprapun perfect. Amândoi aţi plecat din Nakano drept spre Takamatsu. E prea mult ca să fie o simplă coincidenţă. Evident, poliţiştii cred că e ceva la mijloc. De exemplu, că aţi pus crima la cale împreună. De data asta au trimis poliţia metropolitană, care scotoceşte acum tot oraşul. M-am gândit că nu te mai puteai ascunde mult în bibliotecă şi de-asta m-am hotărât să te duc în munţi.

  — Un bătrân handicapat mintal care locuieşte în Nakano?

  — Iţi spune ceva?

  Clatin din cap.

  — Absolut nimic.

  — După adresă, se pare că locuia prin apropierea casei tale, cam la cincisprezece minute de mers pe jos.

  — În Nakano trăiesc o mulţime de oameni. Eu nu-rfli ştiam nici măcar vecinii.

  — Şi asta nu e tot, spune Oshima şi îmi aruncă o privire.

  El a făcut să plouă cu sardine şi stavrizi în centrul comercial din Nogata. Cel puţin asta i-a prezis poliţistului că o să se întâmple cu o zi înainte, că o să cadă o mulţime de peşti din cer.

  — Uau!

  — Da! In aceeaşi zi, pe seară, a plouat cu lipitori în zona de servicii Fujigawa de pe autostrada Tomei. Îţi aduci aminte?

  — Sigur.

  — Evident, poliţiştii au observat această serie de incidente şi au presupus că între întâmplările bizare şi bătrânul enigmatic trebuie să existe o legătură. Au urmat cam acelaşi traseu.

  Piesa de Mozart se încheie şi începe alta.

  Oshima îşi scutură de câteva ori capul, cu mâna încleştată pe volan.

  — O întorsătură foarte stranie. Povestea a fost foarte ciudată de la început, dar devine din ce în ce mai ciudată.

  Cine ştie ce-o să mai fie? Un singur lucru e sigur, şi anume că începe să se concentreze în jurul acestui loc. Traiectoria ta şi a bătrânului tind să se intersecteze pe aici.

  Închid ochii şi ascult huruitul motorului.

  — Poate ar fi mai bine să plec în alt oraş. Orice s-ar întâmpla, nu pot să vă provoc şi mai multe necazuri, nici dumneavoastră, nici doamnei Saeki.

  — Şi unde să te duci?

  — Nu ştiu. Dacă mă duceţi până la gară, de acolo mai văd eu, nu contează.

  — Nu mi se pare o idee prea bună, spune Oshima oftând.

  Prin gări sigur mişună poliţiştii în căutarea unui tânăr cool, de cincisprezece ani, înalt, cu un rucsac şi o obsesie.

  — Atunci m-aţi putea duce departe, într-o gară care să nu fie supravegheată.

  — E acelaşi lucru. Te-ar găsi oriunde.

  Nu mai spun nimic.

  — Uite care e treaba! Nu au emis un mandat de arestare Pe numele tău şi nici nu eşti un infractor dat în urmărire generală, da?

  Încuviinţez.

  — În momentul de faţă eşti încă liber. E treaba mea unde te duc, nu încalc nici o lege. Nici măcar nu ştiu care e numele tău adevărat, Kafka Tamura. Nu-ţi face probleme din cauza mea. Uite, sunt un om foarte precaut. Nu mă încolţeşte nimeni prea uşor.

  — Domnule Oshima?

  — Ce e?

  — Eu nu am complotat cu nimeni. Dacă l-aş fi omorât pe tata, nu aş fi cerut ajutorul nimănui.

  — Ştiu asta.

  Oshima opreşte la semafor şi se uită în oglinda retrovizoare. Ia un drops cu lămâie şi îmi oferă şi mie. Iau unul şi îl bag în gură.

  — Şi?

  — Şi ce?

  — Aţi spus „în primul rând” când vorbeaţi despre motivul pentru care trebuie să mă ascund în munţi. Dacă există un prim motiv, mă gândeam că trebuie să existe şi un al doilea.

  Oshima se uită la semafor. Încă nu s-a făcut verde.

  — Al doilea motiv nu e mare lucru. În comparaţie cu primul.

  — Spuneţi-mi-l totuşi.

  — E vorba de doamna Saeki, răspunde el. În sfârşit, se face verde şi apasă pedala de acceleraţie. Te culci cu ea, nu?

  Nu sunt în stare să răspund.

  — Nu am nimic împotrivă, stai liniştit. Mi-am dat seama pentru că am instincte bune. Atâta tot. E o persoană minunată şi, ca femeie, este fermecătoare. Este… O persoană aparte. Din toate punctele de vedere. Diferenţa de vârstă dintre voi e foarte mare, dar asta nu e neapărat o problemăTe înţeleg de ce eşti atras de ea. Vrei să te culci cu ea, foarte bine. Vrea să se culce cu tine, foarte bine. E simplu. Eu n-am nimic împotrivă. Dacă vouă vă convine, îmi convine şi mie.

  Oshima învârte dropsul în gură.

  — Dar acum ar fi bine să staţi o vreme departe unul de celălalt. Asta fără nici o legătură cu crima din Nakano.

  — Atunci de ce?

  — Ea e acum într-o situaţie foarte delicată.

  — O situaţie delicată?

  — Doamna Saeki…, începe el şi îşi caută cuvintele. Simplu fie spus, moare. Ştiu asta. O simt încontinuu de ceva timp.

  Îmi ridic ochelarii şi mă uit la Oshima. Ţine mâinile pe volan şi priveşte drept în faţă. Tocmai am intrat pe autostrada către Kochi. În mod surprinzător, conduce cu viteză legală, pe banda întâi. O Toyota Supra trece vâjâind pe lângă noi.

  — Moare… Moare de o boală incurabilă? De cancer sau de leucemie?

  Oshima clatină din cap.

  — Poate că da, poate că nu. Nu ştiu absolut nimic despre starea ei de sănătate. Poate că e bolnavă, nu e imposibil, dar eu cred că e ceva legat de partea psihică. Cred că are de-a face cu voinţa de a trăi.

  — Adică să-şi fi pierdut voinţa de a trăi?

  — Da. Şi-a pierdut voinţa de a continua să trăiască.

  — Credeţi că vrea să se sinucidă?

  — Nu, nu cred. Pur şi simplu se îndreaptă încet şi senin către moarte. Sau poate că moartea se îndreaptă către ea.

  — Cum se îndreaptă trenul spre gară?

  — Poate, spune el şi îşi ţuguiază buzele. Şi acum, Kafka Tamura, ai apărut tu. Calm ca o zi senină şi misterios precum Kafka. Aţi fost atras unul de celălalt şi – ca să folosesc expresia clasică – ati început o legătură.

  — Şi?

  Oshima îşi desprinde o clipă mâinile de pe volan.

  — Şi asta e tot.

  Clatin din cap.

  — Credeţi că eu sunt acel tren.

  Multă vreme, Oshima nu spune nimic.

  — Întocmai, recunoaşte el într-un final. Exact asta cred.

  — Că eu îi aduc moartea doamnei Saeki.

  — Dar nu dau vina pe tine pentru asta. Dimpotrivă, mi Se pare un lucru bun.

  — Cum aşa?

  Oshima nu răspunde, dar tăcerea lui îmi spune că la asta trebuie să mă gândesc şi singur. Sau că nici nu mai trebuie să mă gândesc.

  Mă cufund în scaun şi închid ochii. Las toată puterea să se scurgă din mine.

  — Ştiţi…

  — Da?

  — Habar n-am ce să fac. Nici nu mai ştiu încotro s-o apuc. Ce e bine şi ce e rău? Ar trebui să merg mai departe sau să mă întorc?

  Evident, Oshima nu-mi răspunde.

  — Ce naiba să fac?

  — Nimic.

  — Absolut nimic?

  — Tocmai de-asta te duc în munţi.

  — Şi acolo ce să fac?

  — Poţi să asculţi vântul. Eu asta fac mereu.

  Mă gândesc la sfatul său.

  Oshima întinde mâna şi o pune blând peste a mea.

  — Multe nu sunt din vina ta. Nici a mea. Nici a profeţiei, nici a blestemului. Nu e nici vina ADN-ului şi nici a absurdităţii. Nici a structuralismului, nici a celei de-a treia revoluţii industriale. Faptul că noi pierim, dispărem, e din cauză că lumea e construită pe pieire şi pe pierdere. Vieţile noastre nu sunt decât nişte umbre ale acestui principiu de bază.

  Vântul bate. Poate fi un vânt năprasnic sau o adiere uşoară, însă orice vânt piere, dispare. El nu e un obiect, ci doar un termen general care denotă mişcarea maselor de aer.

  Ascultă şi vei înţelege metafora.

  Îi strâng mâna. E moale şi caldă, netedă, asexuată, fină şi graţioasă.

  — Deci ar fi bine să stau deocamdată departe de doamna Saeki?

  — Da. Ar fi bine să stai o vreme departe de ea. Eu aşa cred. Las-o singură. E un om deştept şi puternic. A suferi* mult timp de singurătate şi a trăit sub povara amintirilor Singură, poate să ia nişte hotărâri.

  — Şi anume că eu sunt un copil şi o pacoste.

  — Nu, spune el blând. Nici vorbă. Ai făcut ce a trebuit să faci, lucruri cu înţeles. Au avut sens pentru tine şi au avut sens şi pentru ea. Aşa că lasă restul în seama ei. Poate o să-ţi par rece, dar acum nu mai poţi face nimic în privinţa ei. De acum o să stai în munţi şi o să-ţi vezi de ale tale. E taman timpul.

  — De ale mele?

  — Ciuleşte urechile, Kafka Tamura! Ascultă! Cu atenţie, ca o scoică.

  Capitolul 36

  După cum se aştepta, când s-a întors la ryokan, Nakata dormea dus. Punga cu pâine şi suc de portocale zăcea lângă perna lui, neatinsă. Nici nu se întorsese pe partea cealaltă.

  Probabil că nu se trezise deloc între timp. Hoshino s-a apucat să calculeze câte ore trecuseră. Se culcase cu o zi înainte, pe la două după-amiaza, prin urmare dormise treizeci de ore neîntrerupte. Chiar aşa, azi ce zi o fi? Se întrebă el.

  Pierduse deja şirul zilelor. Şi-a scos agenda din geanta de voiaj şi s-a uitat în ea. Deci am luat autobuzul din Kobe şi sâmbătă am ajuns în Tokushima, iar Nakata a dormit până luni. În Takamatsu am venit luni, joi a fost nebunia cu piatra şi cu furtuna şi în după-amiaza aia s-a culcat. A mai trecut o noapte, deci… Azi e vineri. Dacă e s-o iei aşa, omul ăsta parcă a venit până în Shikoku doar ca să tragă la aghioase.

  Din nou Hoshino a făcut baie, s-a mai uitat puţin la televizor şi s-a băgat în pat. Nakata respira în continuare liniştit şi regulat. Ce-o fi o fi, îşi zise el. N-are decât să doarmă cât îi trebuie. Ce sens are să-mi fac probleme? La zece şi jumătate l-a furat şi pe el somnul.

  La cinci dimineaţa a început să-i sune mobilul din geantă. Hoshino s-a trezit imediat şi a înşfăcat telefonulNakata încă mai dormea dus alături.

  — Alo?

  — Hoshino? Se auzi o voce de bărbat.

  — Colonelul Sanders?

  — În persoană. Eşti bine, sănătos?

  — Sunt… Dar de unde ai dumneata numărul meu? Ca nu ţi l-am dat! Şi oricum, aveam telefonul închis, că mi-e să nu mă caute de la serviciu. Deci cum ai reuşit să suni?

  Asta-i prea de tot. E complet aberant!

  — Nu ţi-am zis că nu sunt nici zeu, nici Buddha şi nici om? Eu sunt ceva aparte, sunt un concept. E floare la ureche să-ţi fac mobilul să târâie. Nu contează dacă e deschis sau nu. Aşa că nu te mai mira atâta de orice flecuşteţ. Puteam foarte bine să vin direct acolo, dar sigur te speriai dacă deschideai ochii şi mă găseai apărut ca din senin lângă pernă.

  — Păi cred şi eu că mă speriam!

  — De-asta am preferat să te sun. Atâtea bune maniere am şi eu.

  — Mă bucur, zise Hoshino. Deci cu piatra ce fac? Am întors-o, Nakata şi cu mine, şi am reuşit să deschidem intrarea. Erau nişte tunete şi fulgere cumplite, iar piatra grea de credeam că mor. Ăă… Încă nu ţi-am povestit de Nakata. E cel cu care călătoresc eu şi…

  — Ştiu cine e Nakata. Nu e nevoie să-mi explici.

  — Hm… În fine, dup-aia Nakata s-a pus pe dormit, de zici c-a intrat în hibernare. Piatra e tot aici şi cred că ar cam trebui s-o duc înapoi la templu. Mi-e teamă de blesteme, că am luat-o fără să cer voie.

  — Măi, dar căpos mai eşti! De câte ori să-ţi zic până pricepi că nu e nici un blestem? Zise colonelul Sanders exasperat. Deocamdată ţine-o acolo. Odată deschisă, trebuie închisă la loc. După ce o închideţi, poţi s-o duci înapoi, dar încă nu a venit momentul. Ai priceput? OK?

  — OK. Ce-i deschis trebuie închis la loc. Ce-am luat, trebuie dus înapoi. Da, da, am priceput. Aşa o să fac. Ascultă, eu mi-am propus să nu mă mai gândesc atâta. E ciudat, dar o să fac aşa cum zici dumneata. Aseară m-am iluminat. E o pierdere de timp să te gândeşti serios la chestii care nu sunt serioase.

  — O concluzie inteligentă. Decât gânduri fără rost, mai bine tihnă.

  — Frumos!

  — Vorbe cu tâlc.

  — Înfaşă şapca şi înşfacă şprafca.

  — Asta ce mai e?

  — Exerciţiu de dicţie. Invenţie proprie.

  — Şi poţi să-mi spui ce relevanţă are în discuţia noastră?

  — Niciuna. Doar am vrut să-l zic.

  — Uite ce e, te rog frumos să laşi prostiile astea, că mă înnebuneşti! Nu suport asemenea inepţii!

  — Scuze, zise Hoshino. Deci, ai vreo treabă cu mine? Că nu degeaba m-oi fi sunat la ora asta.

  — Aşa e, uitasem complet. Da, am să-ţi spun ceva extrem de important: trebuie să plecaţi imediat de acolo. Nu e timp nici să mai staţi de micul dejun. Trezeşte-l acum pe Nakata, ia piatra şi urcaţi într-un taxi, dar nu de la ryokan. Opriţi unul pe stradă. Mergeţi apoi la adresa pe care ţi-o dau eu.

  Ai hârtie şi creion la îndemână?

  — Da, zise Hoshino şi scoase din geantă agenda şi un pix. Înarmat cu mătură şi făraş!

  — Nu ţi-am zis să laşi glumele tâmpite? Urlă colonelul Sanders în receptor. E o chestiune foarte serioasă. Nu avem nici o clipă de pierdut!

  — Bine, bine, am agendă şi pix.

  Colonelul Sanders i-a dictat adresa, Hoshino a notat-o şi a repetat-o pentru confirmare.

  — Takamatsu Heights, nr. 16-15, 3-chome, camera 308.

  E bine?

  — Da. În faţa uşii e un suport negru pentru umbrele, sub care găseşti cheia. O iei şi intraţi. Puteţi să staţi acolo cât vreţi. Găsiţi tot ce vă trebuie să vă descurcaţi deocamdată, fără să fie nevoie să ieşiţi din casă.

  — E apartamentul dumitale?

  — Da, e al meu. Mă rog, e închiriat. Îl puteţi folosi în voie. L-am pregătit special pentru voi.

  — Auzi, nene?

  — Ce e?

  — Dumneata nu eşti nici zeu, nici Buddha şi nici om. Şi nu ai nici formă. Aşa ziceai, nu?

  — Exact.

  — Deci nu eşti din lumea asta.

  — Corect.

  — Atunci cum de poţi să închiriezi un apartament? Dacă nu eşti om, înseamnă că n-ai certificat de naştere, buletin, adeverinţă de venit, ştampilă personală, certificat de înregistrare a ştampilei, n-ai nimic. Fără toate astea nu ai cum să închiriezi o casă. Ai făcut vreo mişculaţie, ceva? Ai transformat o frunză în certificat şi ai înşelat omul? Să ştii că nu vreau să mă amestec şi mai mult în chestii dubioase.

  — Tu chiar nu vrei să pricepi?! Exclamă colonelul Sanders plescăind din limbă. Eşti un nătărău! Ce-ai în cap, tărâţe? Cum poţi să fii atât de nerod? Ce frunză? Eu nu sunt un raton magic! Sunt un concept! Între un raton şi un concept e o diferenţă uriaşă. Ce-i cu tâmpenia asta? Ce crezi, că am stat să mă duc la agenţia imobiliară şi să fac toate actele alea idioate? „Vă rog frumos, n-aţi putea să mai lăsaţi puţin din preţ?” Mă vezi făcând aşa ceva? Toate mărunţişurile astea lumeşti le las în grija secretarei. Se ocupă ea de toate actele de care am nevoie, nu era clar?

  — Aha, deci dumneata ai o secretară.

  — Bineînţeles! Drept cine mă iei? Gata cu prostiile! Sunt ocupat. E aşa ciudat să am o secretară?

  — Bine, bine, am priceput. Nu e cazul să te aprinzi atâta!

  Te tachinam şi eu niţel. Auzi, dar de ce trebuie să plecăm aşa în viteză? Măcar lasă-ne să ne luăm şi noi micul dejun în linişte. Chiar mi-e foame. Oricum, Nakata doarme dus şi nu cred că reuşesc să-l trezesc cu una, cu două.

  — Ascultă, Hoshino, chiar nu glumesc! Poliţia vă caută peste tot. În dimineaţa asta, la prima oră, o să înceapă să scotocească prin toate hotelurile şi ryo^cm-urile din oraş.

  Au deja semnalmentele voastre. Ajunge doar să întrebe şi dau de voi imediat. Ce-i drept, nu prea aveţi cum să treceţi neobservaţi. Nu aveţi nici un minut de pierdut!

  — Poliţia? Ţipă Hoshino. Mai scuteşte-mă! Eu n-am făcut nimic rău. Am şterpelit eu nişte motociclete când eram prin nceu, dar ca să mă plimb eu cu ele, nu ca să le vând. Şi oricum le-am dus înapoi. De atunci n-am comis nici un fel

  ^e infracţiune. Mă rog, cu excepţia pietrei de la templu, pe care oricum dumneata m-ai pus s-o iau.

  — Piatra n-are nici o legătură, i-o reteză colonelul Sanders. Nimic nu pricepi! Mai lasă piatra odată! Poliţia habar n-are de ea şi chiar dacă ar avea, nu i-ar interesa. Cel puţin nu s-ar apuca să scotocească prin tot oraşul cu noaptea în cap pentru atâta lucru. E vorba de ceva mult mai grav.

  — Mult mai grav?

  — Da, e motivul pentru care poliţia îl urmăreşte pe Nakata.

  — Stai puţin, că nu pricep. Nakata e omul cel mai inofensiv din lume. Ce poate să fie atât de grav? Despre ce infracţiune e vorba? Şi ce legătură are Nakata?

  — Nu am timp acum, la telefon, să-ţi dau amănunte.

  Important e să ai grijă de Nakata şi să fugiţi de acolo. Totul cade în sarcina ta. Ai priceput?

  — Nu! Zise Hoshino clătinând din cap. Nu pricep absolut nimic. Nu devin complice dacă fac aşa ceva?

  — Poate că o să te interogheze, dar nu o să te considere complice. Totuşi, nu e timp! Ia totul ca atare, taci din gură şi fă cum ţi se spune!

  — Ia mai lasă-mă! Ţin să-ţi spun că eu nu-i suport pe poliţişti. Îi urăsc. Sunt mai răi decât yakuza, mai răi decât Forţele de Apărare. Au nişte metode împuţite. Se umflă în pene şi nimic nu le face mai mare plăcere decât să-i chinuie pe cei slabi. Şi când eram licean, şi după ce m-am făcut şofer de camion, mi-au făcut o groază de figuri urâte. Aşa că nu vreau să mă pun rău cu ei. N-ai nici o şansă în faţa lor şi după aia nu mai poţi să scapi de ei. Înţelegi? Cum de m-am amestecat eu în chestia asta? Cred că…

  Legătura se întrerupse.

  — Măi, măi, zise tânărul oftând şi băgă telefonul înapoi în geantă. Încercă apoi să-l trezească pe Nakata.

  — Hei, tataie! Tataie! E incendiu! Inundaţie! Cutremur!

  E revoluţie! A venit Godzilla! Hai, trezeşte-te, te rog!

  Până a deschis Nakata ochii a trecut ceva timp.

  — Nakata tocmai a terminat de rindeluit. Surcelele le-ai” folosit la aprins focul. Nu, pisicile nu fac baie. Nakata e cel care a făcut baie, spuse el din alt timp şi din altă IunieHoshino l-a zgâlţâit de umăr, l-a ciupit de nas şi l-a tras de urechi. În sfârşit, Nakata s-a dezmeticit.

  — Sunteţi domnul Hoshino?

  — Da, eu sunt. Scuză-mă că te-am trezit.

  — Nu-i nimic, oricum trebuia să mă trezesc în curând.

  Nu vă faceţi nici o problemă. Am terminat şi de aprins focul.

  — Mă bucur. Chestia e că s-a întâmplat ceva cam neplăcut şi trebuie s-o ştergem rapid de aici.

  — Are legătură cu Johnnie Walker?

  — Nu ştiu detalii. Am aflat eu de la cineva care mi-a spus că trebuie să plecăm de aici. Ne caută poliţia.

  — Da?

  — Da, asta mi-a spus. Dar care e treaba cu acest Johnnie Walker?

  — Nu v-am spus încă?

  — Nu, nu mi-ai zis.

  — Aveam senzaţia că v-am spus.

  — Nu, nu ştiu nimic esenţial.

  — Adevărul este că Nakata l-a omorât pe Johnnie Walker.

  — Vorbeşti serios?

  — Da, vorbesc foarte serios.

  — Măi, să fie! Exclamă tânărul.

  Hoshino şi-a îndesat lucrurile în geantă şi a învelit piatra în pânza de împachetat. Revenise la greutatea iniţială.

  Uşoară nu era, dar nici imposibil de cărat. Nakata şi-a adunat şi el lucrurile în traistă. Tânărul s-a dus la recepţie Şi a anunţat că trebuie să plece în grabă, pentru că se iviseră nişte treburi. Deoarece plătise în avans, încheierea socotelilor nu a durat mult. Nakata încă se mai împleticea Pe picioare, dar era în stare să meargă.

  — Oare cât am dormit?

  — Păi…, zise Hoshino calculând în minte. Vreo patruzeci de ore.

  — Mă simt bine odihnit.

  — Păi dacă nici acum nu te simţeai odihnit, atunci somnul n-ar mai avea nici un sens. Foame nu ţi-e?

  — Ba da, mi-e foarte foame.

  — Mai rezişti un pic? Trebuie să plecăm cât mai repede de aici. De mâncare ne ocupăm după aia.

  — Am înţeles. Nakata mai rezistă.

  Sprijinindu-l, Hoshino a ieşit într-o arteră principală şi a oprit un taxi. I-a arătat şoferului adresa primită de la colonelul Sanders. Şoferul a dat din cap şi i-a dus până acolo. Drumul a durat douăzeci şi cinci de minute. Au ieşit din oraş, au intrat pe un drum naţional şi au ajuns într-un cartier rezidenţial de periferie. Era o zonă selectă şi liniştită, complet diferită faţă de zona gării în care era ryokan-vl.

  Blocul era unul foarte obişnuit, dichisit, cu cinci etaje. În ciuda numelui de „Takamatsu Heights”, era ridicat pe un teren perfect neted şi nici nu avea vreun parc în apropiere.

  Cei doi au luat liftul până la etajul trei şi Hoshino a găsit cheia sub suportul pentru umbrele. Era un apartament cu trei camere – două dormitoare, o sufragerie, bucătărie şi baie. Totul era nou şi curat lună. Mobila nu părea deloc folosită. Televizor cu diagonală mare, combină muzicală, canapea şi fotolii, pat în fiecare dormitor, aşternuturi pregătite, în bucătărie au găsit tot ce trebuia pentru gătit şi un dulap plin cu veselă. Pe pereţi erau agăţate câteva desene foarte reuşite. Arăta ca un apartament de lux folosit de antreprenor ca model de prezentare pentru potenţialii clienţi.

  — Nu-i rău deloc, zise Hoshino. E cam impersonal, dar curat lună.

  — Este o locuinţă foarte frumoasă.

  Frigiderul alb pal era burduşit cu alimente. Nakata a cercetat fiecare lucru în parte mormăind ceva, iar în cele din urmă a scos nişte ouă, ardei şi unt. A spălat ardeii, i-a tăiat mărunt şi i-a călit. A spart ouăle într-un castron şi le-a bătut cu beţele. A ales o tigaie de mărime potrivită şi a preparat cu îndemânare două omlete cu ardei. A prăjit pâine şi a aşezat mâncarea pe masă. A fiert apă şi a făcut şi ceai-

  — Te pricepi, zise Hoshino impresionat. E mare lucru.

  — Trăiesc singur de mult timp şi m-am obişnuit.

  — Şi eu stau singur, dar sunt zero la gătit.

  — Nakata are mult timp liber şi nimic altceva de făcutAu mâncat omleta cu pâine, dar încă le mai era foame şi Nakata a călit nişte frunze de varză-de-câmp cu şuncă.

  A mai prăjit apoi câte două felii de pâine. De-abia după ce le-au terminat şi-au potolit şi ei foamea.

  S-au aşezat pe canapea, la a doua ceaşcă de ceai.

  — Aşadar, zise Hoshino. Dumneata ai omorât un om.

  — Da. Nakata a omorât un om, a recunoscut el şi i-a explicat în detaliu circumstanţele în care îl înjunghiase pe Johnnie Walker.

  — Dumnezeule! Exclamă tânărul. E incredibil! Dar să ştii că poţi să le spui asta poliţiştilor cât vrei de sincer şi deschis, că tot n-o să creadă o vorbă. Eu, ce să zic, acuma te cred, dar dacă auzeam aşa ceva mai devreme, nici nu stăteam să te ascult.

  — Nici lui Nakata nu-i este deloc clar.

  — În orice caz, a fost omorât un om, şi la asta nu doar te miri şi gata. Poliţia face o anchetă serioasă şi e pe urmele matale. Au ajuns şi până în Shikoku.

  — Şi vă mai creez şi dumneavoastră probleme.

  — Nu te gândeşti să te predai?

  — Nu, spuse Nakata pe un ton neobişnuit de ferm. Atunci am vrut, dar acum nu mai vreau, pentru că mai am şi alte lucruri de făcut. Dacă mă predau acum, nu le mai pot duce până la capăt şi ar însemna că am venit degeaba până aici.

  — Trebuie închisă intrarea pe care ai deschis-o.

  — Întocmai, domnule Hoshino. Lucrul deschis trebuie închis la loc. Şi atunci Nakata o să redevină un Nakata obişnuit. Însă, înainte de asta, mai sunt câteva lucruri de făcut.

  — Colonelul Sanders ne ajută foarte mult. Tot el mi-a spus şi unde e piatra, iar acum ne-a găsit o ascunzătoare.

  De ce-o fi făcând toate astea? O fi vreo legătură între el şi Johnnie Walker?

  Cu cât se gândea mai mult, cu atât devenea mai confuz.

  E inutil să încerc să găsesc o logică în ceva complet lipsit de sens, îşi spuse el.

  — Decât gânduri fără rost, mai bine tihnă, zise el, încrucişându-şi braţele.

  — Domnule Hoshino!

  — Ce e?

  — Miroase a mare.

  Hoshino a deschis uşa de la balcon, a ieşit şi a inspirat adânc aerul pe nas. Nu a simţit însă nici un iz de mare. În depărtare se vedea doar o pădurice de pini, deasupra căreia pluteau câţiva nori albi, de vară timpurie.

  — Nu simt nici un miros de mare.

  Nakata a ieşit şi el pe balcon şi a adulmecat aerul ca o veveriţă.

  — Miroase a mare. Acolo e! Zise el, arătând cu degetul spre păduricea de pini.

  — Ai nas fin. Eu, cu sinuzita mea, nu-s bun de nimic.

  — N-aţi vrea să facem o plimbare până la mare?

  Hoshino reflectă câteva clipe. Câţiva paşi pe plajă nu strică, îşi spuse el.

  — Bine, hai să mergem!

  — Vă deranjează dacă Nakata se duce mai întâi la W. C.?

  — Păi nu ne grăbim, aşa că fă-ţi treaba liniştit.

  Cât a stat Nakata în toaletă, Hoshino a inspectat toată casa. După cum îi spusese colonelul Sanders, aveau acolo tot ce le trebuia. În baie a găsit de la cremă de ras, periuţe de dinţi, beţigaşe pentru urechi şi plasturi, până la unghieră. Aveau până şi fier şi masă de călcat.

  „Şi-o fi pus el secretara să se ocupe de toate detaliile astea, dar văd că a făcut totul meticulos. N-a trecut nimic cu vederea”, îşi spuse Hoshino.

  A deschis dulapul şi a găsit chiar şi lenjerie de schimb.

  Cămăşi hawaiiene nu erau, doar unele obişnuite, în carouri şi câteva tricouri polo. Toate erau noi, marca Tommy Hilfiger. „Şi eu care credeam că e mai atent colonelul ăsta Sanders „, bombăni Hoshino, fără să se adreseze nimănui.

  „Că doar se vede din prima că sunt fan cămăşi hawaiiene.

  Eu fac şi iarna în cămaşă hawaiiană. Dacă tot s-a dat atâta peste cap, măcar una putea să-mi ia şi el.”

  Cum cea de pe el mirosea deja a transpiraţie, şi-a tras pe el un tricou polo. Ca măsură îi venea perfect.

  Cei doi au luat-o pe jos până la malul mării. Au trecut de păduricea de pini, au traversat un dig şi au ajuns pe plajă. Marea era calmă. S-au aşezat pe nisip, unul lângă celălalt, şi au privit multă vreme în tăcere micile valuri care se ridicau ca nişte cearşafuri şi se spărgeau în şoaptă. In larg se zăreau câteva insuliţe. Nefiind obişnuiţi să vadă marea, acum nu se mai saturau s-o privească.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Marea este un lucru tare frumos.

  — Da. Te şi linişteşte.

  — Oare de ce te linişteşti când o priveşti?

  — Probabil pentru că e foarte mare şi n-are nimic la suprafaţă, spuse el, arătând cu degetul spre întinsul mării.

  Uite, dacă acolo era un non-stop 7-Eleven, dincolo un magazin Seiyu, dincoace o sală de pachinko, iar pe acolo o reclamă la casa de amanet Yoshikawa, nu te-ar mai fi calmat atât de mult. E bine când nu ai nimic în faţă cât vezi cu ochii.

  — Da. Probabil că aveţi dreptate, spuse Nakata şi căzu pe gânduri. Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Aş avea o întrebare.

  — Da, spune.

  — Ce este pe fundul mării?

  — Pe fundul mării e lumea fundului mării, unde trăiesc peşti şi scoici şi alge şi alte de-astea. N-ai fost niciodată la acvariu?

  — Nakata nu a fost niciodată într-un loc cu acest nume.

  În Matsumoto, unde a trăit Nakata mult timp, nu era ac-va-riu.

  — Da, cred şi eu. Matsumoto e în munţi, probabil că are cel mult un muzeu de ciuperci. În fine, pe fundul mării trăiesc tot felul de vietăţi. Majoritatea îşi iau oxigenul din aPă. Aşa reuşesc să trăiască fără aer, nu ca noi. Unele sunt frumoase, altele delicioase, altele periculoase şi multe scârboase. E greu să explici în cuvinte cum arată fundul mării unui om care nu l-a văzut niciodată, dar, în fine, e o lume cu totul diferită de asta. În adâncuri nici nu mai pătrunde lumina. Acolo trăiesc numai chestii din alea scârboase. Uite, când o să scăpăm cu bine din toată treaba asta, mergem împreună la un acvariu. Nici eu n-am mai fost de mult şi oricum, e un loc foarte interesant. Sigur găsim măcar unul şi în Takamatsu, că doar e aproape de mare.

  — Da. Aş vrea să merg neapărat la acvariu.

  — Apropo…

  — Da, domnule Hoshino?

  — Alaltăieri pe la prânz noi am ridicat piatra şi am deschis intrarea, nu?

  — Da. Domnul Hoshino şi Nakata au deschis piatra de intrare. Aşa este. După aceea, Nakata a dormit buştean.

  — Ce vreau eu să ştiu e dacă s-a întâmplat ceva concret atunci când am deschis-o.

  Nakata dădu şovăielnic din cap.

  — Da, cred că s-a întâmplat ceva.

  — Dar încă nu ştii ce anume.

  De data aceasta clătină hotărât din cap.

  — Nu, nu ştiu încă.

  — Şi poate că… Se întâmplă ceva chiar în momentul ăsta?

  — Cred că da. După cum aţi spus şi dumneavoastră, ceva e în curs de desfăşurare. Nakata aşteaptă să se termine.

  — Iar când o să se termine, totul o să se rezolve fără probleme?

  Nakata clătină din nou din cap cu hotărâre.

  — Nu ştiu asta, domnule Hoshino. Eu fac ce am de făcut.

  Ce anume se întâmplă când fac aceste lucruri, nu ştiu. Sunt prost şi nu sunt în stare să înţeleg. Nu ştiu ce o să fie.

  — În orice caz, după ce se întâmplă ce se întâmplă, mai durează o vreme până apare o concluzie, ceva?

  — Da, întocmai.

  — Iar între timp nu trebuie să ne prindă poliţia pentru că mai sunt lucruri de făcut.

  — Exact, domnule Hoshino. Pe Nakata nu îl deranjează dacă se duce la domnii poliţişti. Nakata face aşa cum i spune domnul prefect. Dar nu chiar acum.

  — Dacă indivizii ăia aud povestea ta aiurită, o s-o arunce cât colo şi o să scornească ei o depoziţie cum trebuie. Adică o să inventeze ei ceva care să le convină. De exemplu, că ai intrat în casă ca să furi, ai dat peste cineva acolo şi l-ai înjunghiat. O să o dea întoarsă în ceva uşor de înţeles pentru toată lumea. Lor nu le pasă de adevăr sau de dreptate. Pentru ei e floare la ureche să inventeze un infractor ca să le crească numărul de arestări. Iar pe dumneata te-ar arunca în închisoare sau într-un spital de nebuni de maximă securitate. Amândouă locurile sunt la fel de oribile. Probabil că n-ai mai ieşi de acolo toată viaţă. N-ai bani nici să-ţi angajezi un avocat serios şi te-ai alege cu un prăpădit de avocat din oficiu. Parcă văd că aşa o să se întâmple.

  — Nakata nu înţelege lucruri atât de complicate.

  — Voiam să ştii de ce sunt în stare. Ştiu eu bine ce zic.

  Crede-mă, eu nu vreau să am probleme cu poliţia, că nu mă înţeleg deloc cu ei.

  — Îmi cer scuze că vă creez atâtea necazuri.

  Hoshino oftă din rărunchi.

  — Ştii, e o vorbă, „dacă ai luat otrava, ia toată farfuria”.

  — Ce înseamnă?

  — Dacă tot ai apucat să guşti din otravă, poţi foarte bine să mănânci toată farfuria.

  — Dar omul moare dacă mănâncă o farfurie. Şi nu face bine nici la dinţi sau la gât.

  — Asta aşa e, zise tânărul înclinându-şi capul într-o parte. De ce să te apuci să mănânci farfuria?

  — Nakata e prost şi nu înţelege, dar lăsând otrava la o parte, farfuria este prea tare s-o mesteci.

  — Aşa e. Nu ştiu, nici eu nu mai înţeleg. Nu-i lucru de mândrie, dar şi eu sunt destul de prost. În fine, ce voiam eu să zic e că, dacă tot am venit până aici, o să am grijă de dumneata şi de acum încolo, ca să scapi. Eu nu consider că aJ făcut vreun lucru rău. Nu pot să te abandonez aici. Cum raniâne cu loialitatea lui Hoshino?

  — Vă mulţumesc din inimă. Nici nu am cum să-mi exprim recunoştinţa. Însă voi abuza de bunătatea dumneavoastră cu încă o rugăminte.

  — Da, spune.

  — S-ar putea să avem nevoie de o maşină.

  — Adică de la un car rentai?

  — Nakata nu ştie ce înseamnă acest lucru, dar orice fel de maşină este bună. Poate să fie mică sau mare, nu contează.

  — Asta-i simplu. Maşinile sunt specialitatea mea. Nici o problemă, închiriez eu una. Deci mergem undeva?

  — Da, cred că o să mergem undeva.

  — Nea Nakata!

  — Da, domnule Hoshino?

  — Nu se plictiseşte omul alături de dumneata! Se întâmplă o mulţime de lucruri ciudate, dar atâta lucru pot să spun sigur. Lângă dumneata, nu mă plictisesc.

  — Vă mulţumesc. Mă simt mai liniştit să aud aceste vorbe. Totuşi…

  — Ce e?'

  — Sincer să fiu, nu ştiu ce înseamnă să te plictiseşti.

  — Dumneata nu te-ai plictisit niciodată de nimic?

  — Nu, niciodată.

  — Mda, îmi închipuiam eu.

  Capitolul 37

  Ne oprim într-un oraş mai măricel, luăm masa, mergem apoi la un supermarket, cumpărăm, ca data trecută, alimente şi apă, o luăm pe drumul neasfaltat şi ajungem la cabană. Este exact cum am lăsat-o cu o săptămână în urmă.

  Deschid geamurile şi aerisesc, apoi aranjez alimentele.

  — Aş dormi un pic aici, spune Oshima şi cască, acoperindu-şi faţa cu mâinile.

  — Azi-noapte nu prea aţi apucat să dormiţi, nu?

  Probabil e rupt de somn, pentru că face patul, se bagă în aşternut, se întoarce cu faţa la perete şi adoarme cât ai clipi. Îi fac o cafea cu apă îmbuteliată şi o torn într-un termos. Iau apoi două bidoane goale şi mă duc la pârâu să le umplu. Şi pădurea arată la fel. Mirosul ierbii, ciripitul păsărilor, susurul pârâului, adierea vântului printre copaci, umbra frunzelor care freamătă. Norii care trec pe deasupra capului par foarte aproape. Mi-era dor de ele, pentru că le simt acum ca pe o parte din mine.

  Cât doarme Oshima, mă aşez pe un scaun pe prispă şi citesc, bând câte o gură de ceai. E o carte despre campania lui Napoleon în Rusia, din 1812. În acest război de proporţii Şi complet absurd, patru sute de mii de soldaţi francezi Şi-au pierdut viaţa pe pământul acela uriaş şi necunoscut.

  Luptele au fost crunte, desigur. Erau prea puţini doctori, medicamentele insuficiente, iar majoritatea soldaţilor grav răniţi au murit în chinuri. O moarte cumplită. Însă şi mai mulţi au fost răpuşi de foame şi de frig, o moarte la fel de cruntă. Ascultând ciripitul păsărilor şi sorbind ceaiul cald, îmi imaginez frontul rusesc, şfichiuit de viscol.

  Parcurg cam o treime din carte, apoi o las şi mă duc îngrijorat să văd ce face Oshima. Oricât de dus ar dormi, e prea multă linişte. Nu i se simte deloc prezenţa. Însă îl găsesc respirând liniştit sub pătură. Mă uit de aproape şi văd cum îi urcă şi coboară umerii încet. Rămân lângă pat şi îi privesc o vreme umerii. În acel moment îmi amintesc dintr-odată că Oshima e femeie. Mă gândesc foarte rar la asta. De obicei îl percep ca pe un bărbat, exact ce vrea şi el. Însă când doarme, pare să se întoarcă la a fi femeie.

  Ies din nou pe prispă şi-mi reiau lectura. Mintea mea se întoarce la străzile de la periferia Smolenskului, presărate cu cadavre îngheţate.

  Oshima se trezeşte după vreo două ore. Vine pe prispă şi se uită dacă maşina e la locul ei. Mazda cea verde e acum complet albă de la praful adunat mergând pe drumul de ţărână. Se întinde şi se aşază pe scaun, lângă mine.

  — Anotimpul ploios de anul ăsta e cam uscat, spune el, frecându-se la ochi. Asta nu e bine. Dacă plouă prea puţin, la vară o să fie probleme cu apa în Takamatsu.

  — Doamna Saeki ştie unde sunt acum?

  Oshima clatină din cap.

  — Sincer să fiu, despre asta nu i-am pomenit nimic. Nu cred că ştie nici că am o cabană aici. Mi-am zis că, dacă se poate, e mai bine să nu ştie unele lucruri. Dacă nu le ştie, nu e nevoită să le ascundă şi ea şi aşa nu se mai implică în alte probleme.

  Încuviinţez. E exact ce speram.

  — Deja s-a implicat prea mult.

  — I-am spus că a murit tata de curând. Şi că a fost ucis, dar nu că mă caută poliţia.

  — Eu cred că ceva tot bănuia ea, chiar dacă nu-i spunea vreunul dintre noi. E un om inteligent. Dacă eu aş apărea mâine dimineaţă la bibliotecă şi aş spune „Tamura a avut nişte treabă şi a plecat o vreme. Mi-ar spune să vă transmit salutări”, nu cred că m-ar lua la întrebări. M-ar asculta şi n-ar spune nimic, chiar dacă nu i-aş oferi mai multe explicaţiiâncuviinţez.

  — Dar tu vrei s-o vezi, nu?

  Tac. Nu ştiu cum să mă exprim, deşi răspunsul mi-e clar.

  — Mi-e milă de tine, dar, ţi-am zis, e bine să staţi o vreme departe unul de celălalt.

  — Dar s-ar putea să n-o mai văd niciodată.

  — E posibil, admite el după câteva clipe de gândire. Ce spun eu e de la sine înţeles, dar lucrurile nu se întâmplă până nu s-au întâmplat deja. Iar uneori nu sunt ce par a fi.

  — Oare doamna Saeki ce simte?

  — In legătură cu ce? Mă întreabă Oshima îngustându-şi ochii.

  — Adică… Dacă şi-ar da seama că nu o să mă mai vadă, ar simţi faţă mine ceea ce simt şi eu faţă de ea?

  Oshima zâmbeşte.

  — De ce mă întrebi pe mine una ca asta?

  — Pentru că eu chiar nu-mi dau seama. E prima dată când iubesc şi îmi doresc pe cineva aşa. E prima dată când mă doreşte cineva pe mine.

  — Şi eşti pierdut şi dezorientat?

  — Sunt pierdut şi dezorientat, încuviinţez eu.

  — Nu ştii dacă aceste sentimente sincere şi puternice pe care le ai faţă de ea le are şi ea faţă de tine.

  Clatin din cap.

  — Doare prea rău să mă gândesc la asta.

  Oshima priveşte un timp pădurea, fără să spună nimic.

  Păsările zboară din creangă în creangă. Îşi prinde mâinile la ceafă.

  — Înţeleg ce simţi, spune el. Cu toate acestea, trebuie să te gândeşti şi să judeci singur. Nimeni nu poate să gândească în locul tău. Pe scurt, asta e dragostea, Kafka Tamura.

  Tu eşti cel care simte aceste lucruri minunate care îţi taie respiraţia şi tot tu eşti cel care rătăceşte în întuneric. Trebuie să înduri totul cu propriul tău trup, cu propriul tău suflet.

  La două şi jumătate Oshima se pregăteşte de plecare.

  — Dacă faci economie, mâncarea ar trebui să-ţi ajungă Cam o săptămână. Între timp o să mă întorc. Dacă nu pot cumva să vin, îl rog pe fratele meu să-ţi aducă provizii, „oate să fie aici într-o oră. I-am spus că eşti aici, aşa că poţi să stai liniştit. Ai înţeles?

  — Am înţeles.

  — După cum ţi-am spus şi data trecută, ai mare grijă când te avânţi prin pădure. Dacă te rătăceşti, n-o să mai poţi să te întorci.

  — O să am grijă.

  — Cu puţin înainte de începerea celui de-al Doilea Război Mondial, un detaşament al armatei imperiale a făcut chiar în zona asta nişte antrenamente în vederea luptelor din Siberia cu trupele sovietice. Ţi-am mai povestit?

  — Nu.

  — Văd că uit ce e mai important! Spune el, bătându-se cu degetul în tâmplă.

  — Dar pădurile astea nu prea seamănă cu cele din Siberia.

  — Aşa e. Cele de aici sunt de foioase, iar în Siberia, de conifere. Armata însă nu a luat în seamă acest detaliu.

  Ideea era să mărşăluiască prin pădure în echipament complet şi să facă antrenament de război.

  Oshima toarnă o ceaşcă de cafea din termos, adaugă puţin zahăr şi bea cu poftă.

  — La cererea armatei, străbunicul meu i-a lăsat să folosească muntele. Oricum nu îl folosea nimeni. Trupele au înaintat pe drumul pe care am venit şi noi şi s-au afundat în pădure. După câteva zile însă, la încheierea antrenamentului, când s-a făcut apelul, doi soldaţi lipseau. Dispăruseră cu tot cu echipament, în timpul marşului. Erau doi tineri recruţi. Bineînţeles, s-a organizat o căutare de amploare, dar nu au reuşit să îi găsească.

  Oshima mai bea o gură de cafea.

  — Nu se ştie nici până în ziua de azi dacă s-au rătăcit sau au dezertat. În orice caz, pădurea de pe-aici e foarte adâncă şi nu găseşti nimic de mâncare.

  Încuviinţez.

  — Există o lume paralelă cu cea în care trăim noi. Poţi să intri în ea într-o anume măsură şi să te întorci teafărDacă eşti atent. Dar, dacă depăşeşti un anumit punct, nu ° mai poţi părăsi. Nu îţi mai găseşti calea înapoi. E un labi' rint. Ştii de unde a apărut ideea de labirint?

  Dau din cap că nu.

  — Din câte se ştie în prezent, conceptul de labirint a fost inventat de oamenii din vechea Mesopotamie. Scoteau intestinele animalelor – şi poate uneori pe ale oamenilor – şi din forma lor preziceau viitorul. Admirau forma lor complexă.

  Aşadar, are ca bază intestinele. Ideea este că ai înăuntrul tău principiul labirintului, care corespunde cu labirintul din afara ta.

  — E o metaforă.

  — Da, o metaforă reciprocă. Ceea ce există în afara ta este o proiecţie a ceea ce există înăuntrul tău, iar ceea ce există înăuntrul tău este o proiecţie a ceea ce există în afara ta. De aceea, dacă păşeşti în labirintul din afara ta, păşeşti şi în labirintul preexistent în tine. Este un lucru foarte periculos în cele mai multe cazuri.

  — Ca Hansel şi Gretel.

  — Da, ca Hansel şi Gretel. Pădurea întinde curse şi, oricât de atent ai fi şi te-ai pregăti, tot vin nişte păsări cu ochi ageri şi îţi mănâncă firimiturile de pâine.

  — O să am grijă.

  Oshima deschide capota maşinii şi se aşază la volan. Îşi pune ochelarii de soare pe nas şi apucă schimbătorul de viteze. Huruitul familiar al motorului dispare în pădure. Îşi dă părul pe spate, îmi face scurt cu mâna şi pleacă. Ridică în urmă un nor de praf, pe care vântul îl împrăştie.

  Intru în cabană, mă întind în patul în care a stat Oshima şi închid ochii. Dacă stau să mă gândesc, nici eu nu am prea dormit azi-noapte. Perna şi aşternutul încă mai păstrează prezenţa lui Oshima. Nu prezenţa sa, ci a somnului său. Mă cufund în ea. După o jumătate de oră de somn, mă trezeşte un zgomot puternic de afară, ca de creangă ruptă sub o greutate prea mare şi căzută cu putere pe pământ. Mă ridic din pat, ies pe prispă şi mă uit de jur-împrejur, dar atâta cât răzbate, privirea mea nu întâlneşte nimic neobişnuit. A fost probabil unul din sunetele misterioase pe care pădurea 'e scoate din când în când. Sau poate că am visat eu. Nu Sunt sigur unde anume este graniţa dintre ele.

  Mă aşez pe prispă şi citesc până ce soarele ajunge către vest.

  Prepar o masă simplă şi mănânc singur, în tăcere. După ce strâng vasele, mă afund în canapeaua veche şi mă gândesc la doamna Saeki.

  — Doamna Saeki e un om foarte inteligent, aşa cum zicea şi Oshima. În plus, are personalitate, spune tânărul numit Corbul.

  Vine şi se aşază lângă mine, ca atunci, în biroul lui tata.

  — Sunteţi foarte diferiţi.

  Sunteţi foarte diferiţi. Doamna Saeki a trecut prin multe situaţii – situaţii nu prea obişnuite. Ştie multe lucruri pe care tu nu le ştii şi a simţit emoţii pe care tu încă nu le-ai simţit. Cât trăieşte, omul învaţă să discearnă ce anume e mai important. Ea a luat multe decizii importante şi a văzut rezultatele lor cu ochii săi. Dar cu tine lucrurile nu stau asa, nu? La urma urmei, tu eşti doar un copil cu o experienţă limitată, într-o lume mică. Te-ai străduit să devii puternic şi, în anumite părţi, ai reuşit. Asta e cert. Insă în această lume nouă, în această conjunctură nouă, te simţi pierdut, pentru că nu ai mai trecut niciodată prin aşa ceva.

  Te simţi pierdut. Una din problemele pe care nu le înţelegi prea bine este dacă femeile au libido. Teoretic, ar trebui să aibă. De atâta lucru îţi dai şi tu seama. Cât despre felul în care apar aceste dorinţe şi cum se manifestă, însă, nu ai nici cea mai vagă idee. Propriul tău libido ţi-e lesne de înţeles. Este foarte simplu, dar despre cel al femeilor, în speţă al doamnei Saeki, nu ştii absolut nimic. Simţea, ca şi tine, o plăcută dorinţă carnală, când te îmbrăţişa? Sau era cu totul altceva?

  Cu cât te gândeşti mai mult, cu atât eşti mai sătul să ai cincisprezece ani. Te simţi chiar disperat. Dacă ai fi avut douăzeci sau măcar optsprezece, în nici un caz cincisprezece, sigur ai fi înţeles mai bine ce fel de om e, ce semnificaţie au cuvintele şi gesturile ei şi ai fi putut avea reacţii mai corecte. Trăieşti ceva minunat, cu care s-ar putea să nu te mai întâlneşti vreodată. Cu toate acestea, nu eşti în stare să înţelegi suficient această minunăţie. Nerăbdarea te împinge spre disperare.

  Îţi imaginezi ce face ea acum. Este luni, deci biblioteca e închisă. Oare cum îşi petrece zilele libere? Ţi-o imaginezi singură, acasă la ea. O vezi spălând rufe, gătind, făcând curat, mergând la cumpărături. Cu cât îţi imaginezi mai multe, cu atât prezenţa ta aici ţi se pare mai sufocantă. Vrei să te preschimbi într-un corb neînfricat şi să îţi iei zborul din cabana aceasta. Să străbaţi cerul, să zbori peste munţi, să te opreşti la fereastra ei şi să o priveşti la nesfârşit.

  Poate doamna Saeki vine la bibliotecă şi se opreşte în faţa uşii tale. Ciocane, dar nu primeşte nici un răspuns.

  Uşa nu este încuiată. Descoperă că nu eşti acolo. Vede că lipsesc şi lucrurile tale. Patul e făcut cu grijă. Se întreabă unde ai plecat. Aşteaptă o vreme să te întorci, timp în care se aşază la birou, cu bărbia în palmă şi priveşte „Kafka pe malul mării”. Poate că se gândeşte la acele momente din trecut. Dar oricât te aşteaptă, tu tot nu te întorci. Se lasă păgubaşă şi iese din cameră. Se duce în parcare, urcă în Volkswagenul Golf şi porneşte motorul. Nu vrei să plece aşa. Vrei să fii acolo, să o strângi în braţe şi să pătrunzi semnificaţia fiecărui gest al ei. Dar nu eşti acolo. Eşti singur, într-un loc izolat de restul lumii.

  Te urci în pat, stingi lumina şi speri ca doamna Saeki să apară aici, în cameră. Nu neapărat doamna Saeki cea reală, poate fi şi fata de cincisprezece ani. Vrei să o vezi, sub orice formă s-ar arăta, spirit rătăcitor sau fantasmă. Te rogi să fie lângă tine. Gândul acesta îţi face capul să plesnească.

  Simţi că te dezmembrezi. Insă oricât te-ai ruga, oricât ai aştepta, nu apare. Se aude doar o adiere la fereastră şi din când în când, ţipătul grav al unei păsări de noapte. Iţi opreşti respiraţia şi scrutezi întunericul. Asculţi vântul şi încerci să desluşeşti un înţeles în el, să prinzi în el o aluzie.

  Însă în jurul tău nu sunt decât tonuri de întuneric. În cele din urmă renunţi, închizi ochii şi adormi.

  Capitolul 38

  Hoshino a căutat în Pagini aurii un centru de închiriat maşini, a ales unul potrivit şi le-a telefonat.

  — E bună şi o berlină obişnuită, dar aş vrea să o ţin două, trei zile. Aş prefera una nu prea mare, care să nu sară în ochi.

  — Ştiţi, firma noastră foloseşte autoturisme Mazda. Aş putea spune că niciuna dintre berlinele noastre nu sare în ochi. Puteţi sta liniştit.

  — Mă bucur.

  — Ce spuneţi de o Mazda Familia? Este o maşină robustă şi foarte discretă, vă garantez.

  — Da, e bună.

  Firma era în apropiere şi Hoshino i-a spus că se duce într-o oră să o ia.

  A luat un taxi până acolo, i-a arătat cartea de credit şi permisul de conducere şi a închiriat maşina, deocamdată pentru două zile. Mazda albă din parcare chiar trecea neobservată. O veritabilă realizare în domeniul anonimităţiiDoar ce îţi întorceai ochii de la ea şi uitai instantaneu cum arăta.

  În drum spre casă, la volanul ei, Hoshino a trecut pe la o librărie şi a cumpărat o hartă a oraşului Takamatsu şi încă una cu drumurile din Shikoku. În apropiere a găsit un magazin de muzică şi s-a oprit să caute un CD cu Arhiducele lui Beethoven. Secţia de muzică clasică din acest magazin de la marginea drumului era destul de modestă şi conţinea un singur exemplar, în ediţie ieftină. Din păcate, nu era în interpretarea celor de la Million Dollar Trio, dar Hoshino a plătit o mie de yeni şi l-a cumpărat.

  Când s-a întors în apartament, l-a găsit pe Nakata în bucătărie, preparând cu îndemânare o fiertură de ridiche albă şi tofu prăjit. În casă plutea un miros plăcut.

  — Pentru că am avut timp liber, am preparat câte ceva de mâncare, spuse el.

  — Ce bine! În ultima vreme am mâncat doar la restaurant şi chiar tânjeam după o masă bună, făcută în casă.

  Apropo, am închiriat o maşină. Am lăsat-o în spate. O folosim în curând?

  — Nu, de mâine. Astăzi aş dori să mai schimb câteva cuvinte cu piatra.

  — Foarte bine, e important să discutaţi. Nu contează cu cine şi despre ce, e mai bine să discuţi decât să nu discuţi.

  Şi eu, când conduc camionul, vorbesc destul de des cu motorul. Dacă ciulesc bine urechea, pot să aud tot felul de lucruri.

  — Da, aşa cred şi eu. Nakata nu poate să vorbească cu motoarele, dar, cu oricine ar fi, important este să discuţi.

  — Cât de bine ai ajuns să te înţelegi cu piatra?

  — Cred că destul de bine.

  — Excelent! Apropo, dânsa este cumva supărată sau nemulţumită că am adus-o aici?

  — Nu, în nici un caz. Din câte îmi dau seama, nu o interesează locul în care se află.

  — Foarte bine, zise Hoshino răsuflând uşurat. Dacă ne mai blestema şi piatra…

  Până seara, tânărul şi-a petrecut timpul ascultând Arhiducele. Această interpretare nu avea grandoarea şi seninătatea celeilalte, ci era mai degrabă simplă şi stabilă, dar nu era rea. Întins pe canapea, asculta cu atenţie pianul şi coardele. Melodia frumoasă şi profundă i se strecura în suflet, iar complexitatea subtilă a fugii îl tulbura.

  Acum o săptămână n-aş fi înţeles nimic din muzica asta, îşi spuse el. Nici n-aş fi încercat să o înţeleg. Dar întâmplarea a făcut să nimeresc în cafeneaua aceea, să mă aşez Pe canapeaua comodă, să beau o cafea bună şi, în plus, să asimilez fără efort această muzică. Pentru el, acest lucru avea mare însemnătate.

  Ca să-şi confirme puterea nou dobândită, Hoshino a ascultat CD-ul de mai multe ori. Discul mai conţinea un trio pentru pian de acelaşi compozitor, intitulat Fantoma, care nu era nici el rău deloc, dar lui Hoshino îi plăcea mai mult Arhiducele. Avea mai multă profunzime. Între timp, Nakata stătea într-un colţ şi mormăia ceva către piatră. Din când în când, dădea din cap şi îşi freca creştetul cu palma. Stăteau amândoi în aceeaşi cameră, fiecare cufundat în treburile sale.

  — Te deranjează muzica? Îl întrebă Hoshino.

  — Nu, nu mă deranjează. Pentru mine, muzica este ca vântul.

  — Hm… Ca vântul, zici?

  La ora şase, Nakata a pregătit cina. A prăjit nişte somon şi a făcut o salată de legume. A umplut şi câteva farfurioare cu fierturile de mai devreme. Hoshino a pornit televizorul şi s-a uitat la ştiri, sperând să afle ceva despre ancheta în cazul de omucidere din Nakano în care Nakata era suspect, dar nu a existat nici un fel de referire la acest caz. Erau doar ştiri despre răpirea unei fetiţe, represaliile din Israel şi Palestina, un grav accident rutier pe o autostradă din vestul Japoniei, o bandă de hoţi de maşini, majoritatea străini, declaraţia sexistă a unui ministru şi disponibilizările din cadrul unei mari firme din domeniul informaticii.

  Nici o ştire plăcută.

  Cei doi s-au aşezat la masă, faţă în faţă, şi au mâncat.

  — Delicios! Spuse Hoshino plin de admiraţie. Ai un adevărat talent la gătit.

  — Vă mulţumesc. Este prima dată când cineva serveşte din mâncarea preparată de Nakata.

  — Nu ai prieteni sau familie care să ia masa cu dumneata?

  — Nu. Doar pisicile, dar dânsele mănâncă cu totul alte lucruri.

  — Asta aşa e. Oricum, să ştii e că e foarte bun. Mai ales fierturile.

  — Mă bucur nespus că vă place. Pentru că nu pot sa citesc, fac uneori nişte greşeli cumplite şi îmi ies nişte mâncăruri foarte rele. De aceea folosesc mereu aceleaşi ingrediente şi le prepar mereu la fel. Dacă aş putea să citesc, aş găti şi alte lucruri.

  — Eu sunt foarte mulţumit şi cu astea.

  — Domnule Hoshino? Spuse Nakata pe un ton serios, îndreptându-şi spatele.

  — Ce e?

  — E foarte greu să nu poţi să citeşti.

  — Îmi închipui. Dar, uite, pe pliantul de la CD-ul ăsta scrie că Beethoven era surd. Beethoven a fost un compozitor strălucit, care, în tinereţe, era considerat cel mai bun pianist din Europa. Şi-a câştigat o mare reputaţie şi ca interpret.

  Dar, la un moment dat a început să surzească, în urma unei boli. A ajuns să nu mai audă aproape deloc. E ceva cumplit pentru un compozitor. Înţelegi?

  — Da, cred că da.

  — Un compozitor care a surzit e ca un bucătar care şi-a pierdut simţul gustului. Ca o broască fără membranele dintre degete sau un şofer de tir cu permisul suspendat. Aşa ceva ar distruge pe oricine. Păi, nu? Dar Beethoven nu s-a lăsat descurajat. Mă rog, s-o fi deprimat el un pic, dar nu a cedat în faţa nenorocului. A zis: tot înainte! A continuat să compună şi a creat nişte piese strălucite, chiar mai profunde. E mare lucru. Uite, Arhiducele, pe care tocmai l-am ascultat, l-a compus când nu prea mai auzea. Aşa că da, e greu să nu poţi să citeşti, dar asta nu e tot. Rămân atâtea lucruri pe care numai dumneata poţi să le faci. Înspre astea trebuie să te uiţi. Uite, poţi să vorbeşti cu o piatră, nu?

  — Da, pot să vorbesc un pic cu dânsa. Iar înainte vorbeam cu pisicile.

  — Cred că eşti singurul pe lume în stare de aşa ceva.

  Oricâte cărţi ar citi, un om obişnuit tot n-ar fi în stare să vorbească cu pietrele sau cu pisicile.

  — Ştiţi, în ultima vreme visez foarte mult şi în vis ştiu să citesc şi nu mai sunt nici prost. Sunt fericit, merg la bibliotecă şi citesc multe cărţi. E minunat! Răsfoiesc carte după carte, dar la un moment dat cineva stinge lumina şi se face beznă. Nu mai văd nimic. Nu mai pot să citesc.

  Atunci mă trezesc. E minunat să poţi citi, chiar şi în vis.

  — Hm… Eu ştiu să citesc, dar nu mă ating deloc de cărţi.

  Sucită mai e şi lumea asta!

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Ce zi este astăzi?

  — Sâmbătă.

  — Mâine o să fie duminică?

  — În mod normal, da.

  — Pot să vă rog să conduceţi maşina mâine dimineaţă?

  — Sigur. Încotro?

  — Nu ştiu. Mă voi gândi după ce ne urcăm în maşină.

  — Poate n-o să mă crezi, dar eram sigur că asta o să-mi răspunzi.

  Hoshino s-a trezit a doua zi, pe la şapte. Nakata era deja în picioare, în bucătărie şi prepara micul dejun. Tânărul s-a dus la baie, s-a spălat pe faţă cu apă rece şi s-a bărbierit cu aparatul de ras electric. Au mâncat orez cald, supă miso cu vinete, stavrid uscat şi murături. Hoshino şi-a mai pus o porţie de orez.

  După masă, cât a spălat Nakata vasele, Hoshino s-a uitat din nou la ştiri. De data aceasta au fost câteva cuvinte despre crima din Nakano. „Au trecut zece zile de la crimă, dar nu a apărut încă nici un indiciu important”, anunţa monoton prezentatoarea de la NHK. Pe ecran a apărut poarta splendidă a unei case. Zona era împrejmuită cu bandă şi în faţă era postat un poliţist.

  „Continuă căutarea băiatului de cincisprezece ani, dispărut chiar înaintea producerii incidentului, dar încă nu i s-a dat de urmă. Este căutat şi bărbatul de şaizeci de ani care locuia în apropiere şi care, după săvârşirea crimei, a trecut pe la secţia de poliţie şi a furnizat informaţii în legătură cu această crimă. Încă nu este clar dacă între aceste două persoane există vreo legătură. Deoarece casa nu a fost răscolită, poliţia nu înlătură ipoteza unei răfuieli personale şi acum investighează cercul de cunoştinţe ale victimei. Ca recunoaştere a meritelor artistice ale domnului Tamura, Muzeul de Artă Modernă din Tokyo…”

  — Nea Nakata! Strigă Hoshino.

  — Da! Ce este?

  — Îl ştii cumva pe băiatul ăluia omorât din Nakano?

  Cică are cinşpe ani.

  — Nu, nu îl cunosc pe acest băiat. După cum v-am spus, Nakata nu ştie decât de Johnnie Walker şi de câine.

  — Hm. Se pare că poliţia îl caută şi pe el. E singur, nu are nici fraţi, nici mamă. A fugit de acasă înainte de incident şi acum e dat dispărut.

  — Da?

  — Nu prea înţeleg toată povestea asta. Dar poliţia nu zice mai multe, dau informaţii cu târâita. Din ce mi-a zis colonelul Sanders, ei ştiu deja că eşti în Takamatsu şi că împreună cu tine e un tip bine. Dar chestiile astea nu au ajuns în presă. Ăştia se gândesc că, dacă apare în mass-media că suntem aici, am putea fugi în altă parte. Aşa că se fac că nu ştiu nimic. Sunt nişte indivizi de speţă joasă.

  La opt şi jumătate, cei doi s-au urcat în Mazda Familia parcată pe stradă. Nakata a făcut ceai şi a umplut termosul.

  Stătea liniştit pe scaunul din faţă, cu vechea lui pălărie mototolită pe cap şi umbrela şi geanta în braţe. Hoshino dăduse să-şi pună pe cap şapca cu Chunichi Dragons, dar, privindu-se în oglinda din hol, şi-a dat seama că poliţia probabil ştia deja că „bărbatul cel tânăr” purta o astfel de şapcă, ochelari Ray-Ban verzi şi cămaşă hawaiiană. Oameni care să poarte şapcă cu Chunichi Dragons nu vezi deloc în zona asta şi dacă îşi mai punea şi ochelarii şi cămaşa, îşi compunea un aspect prea bătător la ochi. Colonelul Sanders se gândise atât de departe, încât îi pregătise un tricou polo bleumarin, nebătător la ochi, nu cămăşi hawaiiene. Dat naibii individul! Hoshino s-a hotărât să îşi lase ochelarii şi Şapca în casă.

  — Unde să mergem? Întrebă el.

  — Oriunde. Putem să ne învârtim prin centru.

  — Oriunde?

  — Da, unde doriţi dumneavoastră. Nakata o să stea cu

  °chii pe geam.

  — Hm…, mârâi Hoshino. Eu am tot condus, şi cât am fost în Forţele de Apărare, şi la firma de transport, aşa că mă încred în şofatul meu. Dar de fiecare dată când am luat volanul în mână, am ştiut exact unde trebuie să merg şi mă duceam într-acolo în linie dreaptă. Chestia asta mi-a intrat în sânge. Nu mi s-a spus niciodată doar să plec, treaba mea încotro o apuc. Aşa că mă simt complet pierdut.

  — Îmi cer mii de scuze.

  — Ei, lasă, n-ai de ce să-ţi ceri scuze. Hai că văd eu ce fac, zise Hoshino şi puse CD-ul cu Arhiducele la CD-playerul din maşină. Eu mă învârt prin oraş, pe unde îmi place mie, iar dumneata stai cu ochii pe geam. E bine?

  — Da, este foarte bine.

  — Dacă găseşti ce cauţi, opresc, iar de acolo povestea o să ia o nouă întorsătură. Corect?

  — Da, cred că este corect.

  — Bine ar fi, spuse Hoshino şi îşi întinse harta pe genunchi.

  Cei doi s-au învârtit prin Takamatsu. Hoshino însemna cu markerul pe hartă porţiunile parcurse. După ce acopereau o bucată şi se asigurau că bătuseră toate drumurile, treceau la o zonă nouă. Din când în când, opreau ca să bea ceai şi să fumeze. Au ascultat Arhiducele fără încetare. La prânz, au intrat într-un restaurant şi au mâncat orez cu curry.

  — Până la urmă, ce anume cauţi? Îl întrebă Hoshino după ce terminară de mâncat.

  — Nu ştiu nici eu. Până nu…

  — Îl văd, nu ştiu.

  — Aşa este.

  Hoshino clătină din cap fără vlagă.

  — Ştiam răspunsul dinainte. Am vrut doar să-l confirm.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — S-ar putea să dureze mult timp până îl găsesc.

  — Asta e. Facem şi noi ce putem. Asta e barca în care ne-am suit.

  — Mergem cu barca?

  — Nu, deocamdată nu luăm nici o barcă.

  La ora trei au intrat într-o cafenea şi Hoshino a băut o cafea. Nakata s-a gândit ce s-a gândit şi în cele din urmă a cerut lapte cu gheaţă. Tânărul era deja rupt de oboseală şi nici nu mai era în stare să deschidă gura. Se săturase şi de Arhiduce. Nu prea îi plăcea să se învârtă atâta printr-un singur loc. Era plictisitor, nu putea să bage viteză şi trebuia să se străduiască să fie atent. Au trecut pe lângă câteva maşini de poliţie, iar Hoshino a încercat să nu îşi ridice privirile. Evitau să treacă prin faţa secţiilor de poliţie.

  Oricât de discretă ar fi o Mazda Familia, dacă îi vedeau de mai multe ori, riscau să îi ia la întrebări. În plus, trebuia să fie mai atent ca de obicei ca nu cumva să se tamponeze cu vreo maşină.

  Cât conducea el, inspectând harta, Nakata stătea cu mâinile sprijinite pe geam ca un copil sau un căţel cuminte şi privea nemişcat peisajul. Chiar părea să caute ceva foarte serios. Până la lăsarea serii, cei doi şi-au văzut fiecare de ale lui, fără să vorbească.

  „Ce anume cauţi…”, cânta Hoshino din cântecul lui Yosui Inoue. Celelalte versuri nu şi le mai amintea, drept pentru care inventa restul, căutând cuvinte care să se potrivească.

  „Tot nu găseeşti?

  Se lasă şi noapteaa Vine şi foamea Ne învârtim de m-apucă ameţealaa.”

  Pe la şase s-au întors în apartament.

  — Domnule Hoshino, să continuăm şi mâine!

  — Azi am acoperit o bucată destul de mare. Cred că mâine terminăm. Aş vrea să te întreb ceva.

  — Da, ce este?

  — Dacă nu găsim în Takamatsu ce căutăm, ce propui să facem?

  Nakata se frecă cu palma pe creştet.

  — Dacă nu găsim în Takamatsu ce căutăm, trebuie să lărgim aria.

  — Aha. Şi dacă tot nu găsim, ce facem?

  — Dacă tot nu găsim, atunci mai lărgim un pic aria.

  — Adică tot lărgim aria până găsim ce căutăm. Cum e şi vorba aia, dacă un câine se plimbă, mai devreme sau mai târziu o să dea cu nasul de-un băţ.

  — Aşa este, spuse Nakata. Dar nu înţeleg, de ce dă câinele cu nasul în băţ? Dacă vede băţul în faţa dânsului, poate să îl ocolească.

  Hoshino îşi înclină capul într-o parte.

  — Asta aşa e. Nici n-am remarcat până acum. De ce să dea cu nasul în băţ?

  — Este foarte straniu.

  — În fine, dacă o luăm aşa, ne încurcăm de tot. Hai să lăsăm deocamdată câinele şi băţul. Ce vreau eu să ştiu e până unde o să tot lărgim aria căutărilor. Dacă ne îndepărtăm prea mult, ajungem în prefectura vecină, în Ehime sau în Kochi. O să ne prindă toamna pe-aici.

  — Se poate, dar să ştiţi că Nakata trebuie să găsească acest lucru, c-o veni toamna, c-o veni iarna. Sigur, n-o să puteţi să mă ajutaţi la nesfârşit. Mai departe o să caute doar Nakata, umblând pe jos.

  — Mai vedem noi…, bălmăji tânărul. Poate dacă mai discuţi puţin cu piatra, mai afli nişte amănunte de la dânsa.

  Cam pe unde să căutăm, aşa, în mare.

  — Îmi cer scuze, dar piatra este cam tăcută.

  — Aha, deci e tăcută… După cum arată, aşa ai zice, ce-i drept. Nici să înoate nu prea cred că-i place. În fine, să nu ne mai gândim la nimic. Hai să tragem un pui de somn zdravăn şi continuăm mâine.

  Ziua următoare a decurs exact la fel. Hoshino a acoperit jumătatea de vest a oraşului. Harta se umpluse de linii galbene. Singura diferenţă consta în numărul crescut de căscaturi ale lui Hoshino. Nakata stătea mai departe cu nasul aproape lipit de geam şi căuta ceva cu o privire foarte serioasă. Nu au schimbat multe vorbe. Hoshino îşi ţinea mâinile pe volan şi ochii după poliţişti, iar Nakata ÎŞi continua căutarea neobosită. Însă tot nu găsea ce căuta.

  — Astăzi este luni? Întrebă el.

  — Da. Ieri a fost duminică, azi e luni, răspunse el şi aproape de disperare, inventă o melodie şi începu să cânte ce îi trecea prin cap.

  „Dacă azi e luni, Mâine va fi marţi.

  Furnicile muncesc mereu, Iar rândunelele sunt elegante.

  Coşul e înalt, amurgul roşu.”

  — Domnule Hoshino, îl strigă Nakata puţin mai târziu.

  — Ce e?

  — Niciodată nu mă satur să privesc furnicile muncind.

  — Da…

  La prânz au intrat într-un restaurant şi au mâncat specialitatea casei, orez cu tipar. Pe la trei au oprit la o cafenea, unde au băut cafea şi, respectiv, ceai de alge. Până la ora şase, harta devenise complet galbenă, iar Mazda Familia parcursese cu anvelopele sale anonime toate drumurile din oraş. Dar tot nu găsiseră ce căutau.

  „Ce anume cauţi?” îşi cânta Hoshino cântecul cu o voce sleită.

  „Tot n-ai găsit ce cauuţi?

  Că am bătut tot oraşuul Şi mă doare şi funduul Nu ne întoarcem odată acasăă?”

  — Dacă o mai ţinem mult aşa, o să devin un adevărat cantautor.

  — La ce vă referiţi?

  — La nimic. Era doar o glumă inofensivă.

  Cei doi s-au lăsat păgubaşi, au părăsit oraşul, au intrat Pe drumul naţional şi se îndreptau spre casă, când, pierdut fa gânduri, Hoshino a uitat să vireze la stânga la o mtersecţie. A încercat să găsească un loc să întoarcă, dar drumul era plin de curbe, a nimerit numai în sensuri unice Şi până la urmă s-a pierdut. S-au trezit intrând într-un cartier rezidenţial necunoscut. Era o zonă elegantă, cu case împrejmuite de garduri înalte. Drumul era foarte liniştit şi nu se vedea nici ţipenie de om.

  — Ca distanţă, n-ar trebui să fim foarte departe de casă, dar habar n-am unde suntem, zise Hoshino desfăcând harta.

  Parcase în dreptul unui teren viran, oprise motorul şi trăsese frâna de mână. A citit adresa de pe un stâlp de curent şi o căuta pe hartă. Avea însă ochii foarte obosiţi şi nu reuşea să o găsească.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Mă scuzaţi că vă întrerup, dar ce scrie pe poarta aceea?

  Hoshino îşi ridică privirea de pe hartă şi se uită în direcţia indicată de Nakata. În zidul înalt era o poartă în stil vechi, iar în dreptul ei, o firmă de lemn. Poarta neagră era perfect închisă.

  — Biblioteca Memorială Kâmura… Ce-o fi căutând într-o zonă atât de liniştită? Şi nici nu prea arată a bibliotecă, mai degrabă a vilă obişnuită.

  — Biblioteca Me-mo-ri-a-lă Kâ-mu-ra?

  — Exact. Probabil că e o bibliotecă făcută în memoria unui anume Komura. Nu că aş avea habar cine ar putea fi individul.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e? Zise el căutând mai departe pe hartă.

  — Acolo este.

  — E ce?

  — Ce caută Nakata. Acolo este.

  Hoshino îşi ridică ochii din hartă şi se uită la Nakata. Se uită apoi la bibliotecă, încruntându-se. Mai citi o dată ce scria pe firmă. Scoase pachetul de Marlboro, luă o ţigară şi o aprinse cu o brichetă din plastic. Trase fumul în piept apoi îl suflă afară prin fereastra deschisă.

  — Serios?

  — Da, nu e nici o îndoială.

  — Coincidenţa e o chestie care îţi cam dă fiori.

  — Aveţi perfectă dreptate, încuviinţă Nakata.

  Capitolul 39

  A doua zi în munţi se scurge ca de obicei. Singura diferenţă dintre o zi şi oricare alta este vremea. Dacă şi vremea ar rămâne neschimbată, le-aş pierde repede şirul. Nu aş mai distinge ieri de azi sau azi de mâine. Timpul ar pluti ca un vapor în derivă pe marea întinsă.

  Socotesc că azi e marţi. Ca de obicei, doamna Saeki oferă un tur al bibliotecii – desigur, dacă există doritori. Exact ca în ziua în care am păşit şi eu pe poarta bibliotecii memoriale Komura… Pantofii ei cu toc cui urcă scările, reverberând în încăperile liniştite. Ciorapii sclipitori, bluza albă-albă, stiloul Mont Blanc de pe birou. Zâmbetul liniştit, care aruncă o umbră prelungă de resemnare. Toate îmi par departe, de parcă nici nu ar mai fi reale.

  Aşezat pe canapea, adulmec mirosul materialului decolorat şi mă gândesc la sexul cu doamna Saeki. Parcurg amintirile una câte una, reînviindu-le în minte. Se dezbracă încet. Vine în pat. Evident, am din nou erecţie. Foarte puternică. Insă nu mă mai doare ca până ieri. Mi-a dispărut şi roşeaţa de pe gland.

  Când mă satur de fantasme sexuale, ies din casă şi îmi fac exerciţiile obişnuite. Fac abdomene, folosindu-mă de balustrada de la prispă. Urmează o serie rapidă de genuflexiuni şi întinderi. Transpirat din plin, înmoi un prosop în Pârâu şi mă şterg pe tot corpul. Apa rece mă mai calmează.

  Mă aşez din nou pe prispă şi îmi pun Radiohead la walkman.

  Tot ascult aceeaşi muzică de când am plecat de acasă, Kid

  4> Radiohead, Greatest Hits ale lui Prince şi uneori John Coltrane, My Favourite Things.

  La două – ora la care începe turul bibliotecii – plec din nou prin pădure. O iau pe aceeaşi potecă şi după câţiva paşi ajung în luminiş. Mă aşez pe iarbă, sprijinit de trunchiul unui copac şi privesc peticul rotund de cer care se deschide printre crengi. Se văd frânturi de nori albi, văratici. Până aici, zona este sigură. Pot să mă întorc uşor la cabană. Este un labirint pentru începători, „nivelul 1” al unui joc, pe care îl pot termina cu uşurinţă. Dacă merg mai departe însă, aş intra într-un labirint mult mai întortocheat, mai competitiv.

  Poteca se îngustează şi se pierde în marea de ferigi.

  Cu toate acestea, mă hotărăsc să mai înaintez puţin.

  Vreau să văd cât de adânc pot să intru în pădure. Îmi dau seama că mă pasc pericole, dar vreau să mă conving cu ochii mei, să simt pe pielea mea ce fel de pericole sunt şi cât de mari. Trebuie să fac asta. Ceva mă împinge de la spate.

  Înaintez cu atenţie pe cărăruie. Copacii sunt din ce în ce mai falnici, iar aerul mai dens şi mai apăsător. Deasupra capului am un hăţiş de crengi prin care nu se mai vede deloc cerul. Izul de vară care plutea în aer a dispărut deja.

  Aici nici nu par să existe anotimpuri. Încep să nu mai fiu sigur că ce urmez eu e o potecă adevărată. Arată a drum, dar s-ar putea să fie înşelător. În mirosul sufocant de verdeaţă, toate definiţiile devin neclare. Ce e corect se amestecă cu ce nu e corect. Undeva, deasupra capului, aud croncănitul ascuţit al unui corb. Ar putea să fie un avertisment adresat mie. Mă opresc şi privesc cu atenţie în jur. E periculos să mă avânt mai departe fără un echipament adecvat. Trebuie să mă întorc.

  Însă nu e o treabă foarte simplă. Mersul înapoi e poate chiar mai greu decât mersul înainte, ca retragerea armatelor lui Napoleon. Drumul e înşelător, iar copacii deşi se înalţă înaintea mea ca un zid întunecat. Respiraţia îi răsună neobişnuit de tare în urechi, ca un curent de aer care şuieră într-un colţ de lume. Un fluture negru, mare cât palma, îmi trece prin faţa ochilor. Are forma petei de sânge de pe tricoul meu alb. Apare din umbra copacilor, îmi taie calea alene şi dispare din nou în umbra copacilor. După ce se face nevăzut, aerul din jur devine mai rece şi mai apăsător. Mă năpădeşte frica să nu fi pierdut drumul. Corbul croncăne din nou ascuţit deasupra capului meu. Pare să fie acelaşi corb, cu acelaşi mesaj. Mă opresc şi privesc din nou în sus. Nu îl văd pe nicăieri. Dintr-odată începe să bată vântul, un vânt adevărat, care răscoleşte frunzele întunecate de la picioarele mele. Simt câteva umbre mişcându-se cu iuţeală în spatele meu, dar când mă întorc, deja s-au ascuns.

  Reuşesc totuşi să ajung înapoi la „piaţeta” aceea rotundăzona de siguranţă. Mă aşez din nou pe iarbă şi respir adânc. Privesc peticul rotund de cer, cer adevărat, reasigurându-mă că am revenit în lumea din care am plecat.

  Simt izul de vară. Razele soarelui mă învăluie ca într-o peliculă şi mă încălzesc. În piept încă îmi mai stăruie frica de mai devreme, ca un petic de zăpadă rămasă netopită, în colţul grădinii. Inima îmi mai bate uneori neregulat şi încă mai am pielea de găină.

  În noaptea aceea, întins pe pat în întuneric, cu răsuflarea tăiată şi ochii larg deschişi, aştept să apară cineva din beznă. Mă rog în sinea mea să se arate. Nu ştiu dacă ruga mea ajută la ceva, dar mă concentrez asupra unui singur lucru şi sper la el cu putere. Îmi doresc ca speranţa mea să aibă un efect.

  Dar dorinţa nu mi-e îndeplinită. Speranţa mi-e spulberată. Nici în seara aceasta doamna Saeki nu apare. Nu apare nici cea reală, nici fantoma ei, nici fata de cincisprezece ani. Întunericul rămâne întuneric. Până să adorm mă necăjeşte o erecţie puternică, mult mai puternică decât de obicei, însă nu mă masturbez. Vreau să mai păstrez o vreme neatinsă amintirea sexului cu ea. Adorm cu pumnii încleştaţi, sperând să o visez.

  În schimb, o visez pe Sakura.

  Poate că nici nu e vis. Totul e extrem de viu şi coerent.

  Nimic neclar. Nu ştiu exact cum să-l denumesc. Ca fenomen, nu poate fi altceva decât un vis. Sunt la ea acasă. E în pat şi doarme. Eu sunt întins pe jos, în sacul de dormit, ca atunci când am rămas la ea peste noapte. Timpul s-a dat înapoi, aducându-mă într-un moment de cumpănă.

  Mă trezeşte o sete cumplită şi ies din sacul de dormit să beau apă. Beau mai multe pahare, vreo cinci, şase. Am pielea acoperită de o peliculă fină de transpiraţie şi am o erecţie puternică. Partea din faţă a boxerilor e umflată.

  Parcă ar fi un organism cu propria lui conştiinţă şi propriul lui sistem de funcţionare. O parte din apa pe care o beau ajunge automat în el. Aud chiar cum o înghite.

  Pun paharul în chiuvetă şi mă sprijin de perete. Vreau să ştiu ce oră e, dar nu găsesc ceasul. Trebuie să fie cea mai adâncă oră din noapte, oră la care până şi ceasul se pierde.

  Stau în picioare lângă patul lui Sakura. Lumina felinarelor se strecoară în cameră prin perdele. Doarme dusă, cu spatele la mine. De sub plapuma subţire i se iţesc tălpile mici şi delicate. Simt cum în spatele meu cineva apasă un buton.

  Se aude un clic sec. Copacii deşi îmi blochează vederea.

  Acolo nu există nici măcar anotimp. Mă hotărăsc să mă strecor în pat lângă Sakura. Patul mic, de o persoană, scârţâie sub greutatea a două trupuri. Îi adulmec ceafa. Miroase vag a transpiraţie. O ating uşor pe spate. Murmură ceva, dar doarme mai departe. Se aude croncănitul ascuţit al unui corb. Privesc în sus, dar nu îl zăresc. Nu se vede nici cerul.

  Ii ridic tricoul şi îi ating sânii moi. Îi apuc sfârcurile între degete, ca pe un buton de reglat radioul. Penisul meu în erecţie o împunge în coapse, dar nu scoate nici un sunet.

  Respiraţia îi rămâne neschimbată. Doarme dusă, îmi zic eu.

  Corbul croncăne din nou, trimiţându-mi un mesaj pe care însă nu reuşesc să îl descifrez.

  Sakura e fierbinte şi transpirată ca şi mine. Încerc să îi schimb poziţia. O trag spre mine şi o întind pe spate. Expiră prelung, dar nu dă semne să se trezească. Îmi pun urechea pe abdomenul ei plat ca o coală de hârtie şi încerc să desluşesc ecourile labirintului de mai jos.

  Erecţia mea pare să dureze la nesfârşit. Îi cobor chiloţeii de bumbac şi i-i scot încet pe picioare. Cuprind cu palma părul ei pubian şi degetul meu coboară mai adânc. E cald şi ademenitor de umed. Îmi mişc încet degetul, dar ea tot nu se trezeşte. Doar respiră din nou adânc, cufundată în vis.

  În acelaşi timp, în golul acela din mine, ceva încearcă să-şi lepede cochilia. Dintr-odată, înăuntrul meu apare o pereche de ochi, întorşi către mine, prin care pot să văd ce se întâmplă. Încă nu-mi dau seama dacă acest „ceva” e bun sau rău, dar, în orice caz, nu îi pot opri mişcarea. E ceva lunecos, care încă nu are faţă, dar care va ieşi din cochilie, va căpăta un chip şi îşi va lepăda membrana gelatinoasă.

  Atunci voi şti ce e cu adevărat. Însă deocamdată este doar un semn amorf. Întinde un fel de mână şi încearcă să străpungă partea cea mai fragilă a cochiliei. Îi văd fiecare mişcare.

  Mă hotărăsc.

  Ba nu, de fapt nu mă hotărăsc asupra nici unui lucru, pentru că nu pot să fac nici o alegere. Îmi scot boxerii, dezgolindu-mi penisul. O iau în braţe pe Sakura, îi desfac picioarele şi pătrund în ea. Nu mi-e greu. E moale, iar eu sunt foarte tare. Penisul nu mă mai doare. Glandul mi s-a mai întărit în ultimele zile. Sakura încă visează, iar eu îmi îngrop trupul în visul ei.

  Dintr-odată se trezeşte şi realizează că sunt în ea.

  — Tamura, ce naiba faci?

  — Văd că am intrat în tine.

  — De ce faci una ca asta? Mă întreabă ea cu o voce răguşită. Nu ţi-am zis că nu ai voie?

  — Dar n-am avut încotro.

  — Gata, încetează. Scoate-l mai repede afară!

  — Nu pot, spun eu şi clatin din cap.

  — Ascultă-mă cu atenţie, Tamura! În primul şi în primul rând, eu am un iubit. În al doilea rând, ai intrat în visul nieu fără voie şi nu e corect.

  — Ştiu.

  — Încă nu e prea târziu. Eşti deja în mine, dar încă nu te-ai mişcat şi nici n-ai ejaculat. Stai acolo nemişcat, ca Picat pe gânduri, nu?

  Dau din cap că da.

  — Ieşi, mă dojeneşte ea. Şi să uităm de toată treaba asta. Eu o să uit şi te rog să uiţi şi tu. Sunt sora ta; eşti fratele meu. Chiar dacă nu suntem legaţi prin sânge, suntem, negreşit, frate şi soră. Ai priceput? Suntem o familie.

  N-avem voie să facem aşa ceva!

  — E prea târziu.

  — De ce?

  — Pentru că aşa am hotărât eu.

  — Pentru că aşa ai hotărât tu, spune tânărul numit Corbul.

  Nu mai vrei să fii jucat pe degete. Nu mai vrei să laşi lucrurile să te dezorienteze. Deja l-ai omorât pe tatăl tău. Deja ai violat-o pe mama ta. Iar acum eşti înăuntrul surorii tale. Dacă există un blestem, vrei să-l duci la împlinire, să termini rapid ceea ce a fost programat să se întâmple. Să scapi cât mai repede de povară, ca apoi să poţi fi pe deplin tu însuţi, nu o marionetă în mâna altcuiva. Asta îţi doreşti.

  Îşi acoperă faţa cu mâinile şi plânge puţin. Iţi pare rău pentru ea, dar acum nu mai poţi ieşi din ea.

  Penisul tău se măreşte şi se întăreşte înăuntrul ei, de parcă ar prinde rădăcini.

  — Am înţeles. Nu mai spune nimic! Zice ea. Dar ţine minte asta: mă violezi. Te plac, dar asta nu este ceea ce vreau. S-ar putea să nu ne mai vedem niciodată, oricât de tare am vrea mai târziu să ne întâlnim. Bine?

  Nu răspunzi. Iţi suprimi gândurile. O strângi în braţe şi începi să îţi mişti coapsele. Încet, cu grijă, apoi mai repede. Încerci să ţii minte forma copacilor ca să poţi găsi drumul de întoarcere, dar toţi arată la fel şi dispar într-o mare anonimă. Sakura închide ochii şi se abandonează mişcărilor tale. Nu spune nimic. Nu opune rezistenţă. Are capul întors într-o parte şi chipul golit de orice expresie. Dar tu simţi plăcerea care o străbate ca pe o prelungire a ta.

  Copacii deşi se înalţă ca un zid întunecat şi îţi blochează vederea. Pasărea nu îţi mai transmite mesaje. Ejaculezi.

  Ejaculez.

  Mă trezesc. Sunt în pat şi nu e nimeni în jur. E noapte, întunericul e adânc şi înghite toate ceasurile. Mă dau jos din pat, îmi scot chiloţii, mă duc în bucătărie şi îi spăl de spermă. E lipicioasă, albă şi grea, ca un copil nelegitim născut din întuneric. Beau câteva pahare de apă, dar nu reuşesc să îmi potolesc setea. Mă simt foarte singur. In miezul nopţii, în beznă, înconjurat de pădure, mă simt cum nu se poate de singur. Aici nu sunt anotimpuri, nu e lumină.

  Mă aşez pe pat şi respir adânc. Întunericul mă învăluie.

  Acel ceva dinăuntrul tău se arată clar acum. O umbră neagră care se odihneşte. Cochilia nu se mai zăreşte pe nicăieri. A spart-o şi a lepădat-o complet.

  Ai ceva lipicios pe mâini. Pare să fie sânge de om. Iţi ridici mâinile în dreptul ochilor, dar e prea puţină lumină ca să vezi. E prea întuneric, şi pe dinăuntru, şi pe dinafară.

  Capitolul 40

  Lângă placa cu inscripţia „Biblioteca Memorială Komura” se vedea un afiş cu programul de funcţionare în care scria că lunea era închis, orele de program erau între unsprezece şi cinci, intrarea liberă, iar marţea se organiza un tur al bibliotecii începând cu ora două. Hoshino i-a citit lui Nakata tot ce scria.

  — Azi e luni, deci e închis, zise tânărul şi se uită la ceas.

  Dar nu mai contează, că la ora asta ar fi fost închis oricum.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Nu arată ca biblioteca la care am fost noi.

  — Da, aia era una mare, de stat, iar asta e particulară.

  Sunt la scară diferită.

  — Nakata nu înţelege prea bine ce anume este o bibliotecă „particulară”.

  — Adică un om înstărit căruia îi plac cărţile a construit locul ăsta şi a pus la dispoziţia publicului o grămadă de cărţi adunate de el. Aşa: poftiţi şi citiţi! E mare lucru. Şi după cum arată poarta, pare să fie excelentă.

  — Cum adică „înstărit”?

  — Adică bogat.

  — Care este diferenţa dintre „bogat” şi „înstărit”?

  Hoshino îşi înclină capul într-o parte.

  — Păi nu prea ştiu nici eu, dar aş zice că un om înstărit, pe lângă bani, e şi cultivat.

  — Cultivat?

  — Adică, uite, oricine are bani se cheamă că e bogat. Şi eu, şi dumneata, dacă am avea bani, am fi bogaţi, dar nu neapărat şi înstăriţi. Pentru asta e nevoie de ceva mai mult timp-

  — Este foarte complicat.

  — Da, e complicat. În orice caz, asta nu ne priveşte pe noi. Noi n-avem nici o şansă să ajungem nici măcar bogaţi.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Dacă astăzi este luni şi este închis, mâine, dacă venim la ora unsprezece, găsim deschis?

  — Da. Mâine e marţi.

  — Oare poate şi Nakata să intre?

  — Scrie aici că poate să intre oricine. Deci şi dumneata.

  — Adică e voie, chiar dacă nu ştiu să citesc?

  — Da, bineînţeles. Că nu se apucă să te întrebe la intrare dacă ştii sau nu să citeşti.

  — Atunci Nakata ar vrea să intre.

  — Bine. Mâine dimineaţă venim direct încoace şi intrăm amândoi, da? Zise tânărul. Uite, vreau să fiu sigur că am înţeles o chestie. Ăsta e locul ăla, nu? Adică o să găseşti înăuntru ce căutai.

  Nakata îşi scoase pălăria şi îşi frecă creştetul cu palma.

  — Da.

  — Deci nu mai trebuie să căutăm?

  — Nu. Nu mai căutăm nimic.

  — Ce bine! Zise Hoshino uşurat. Ce ne făceam dacă dura până la toamnă?

  Cei doi s-au întors în apartamentul colonelului Sanders, au dormit zdravăn, iar a doua zi la ora unsprezece au pornit spre bibliotecă. Era doar la douăzeci de minute de mers, aşa că s-au dus pe jos. Dis-de-dimineaţă, Hoshino dusese maşina înapoi la centrul de închirieri.

  Când au ajuns, au găsit poarta larg deschisă. Se anunţa o zi caldă şi umedă. Pe jos era stropit cu apă, iar îndărătul Porţii se zărea o grădină îngrijită.

  — Tataie! Zise tânărul în faţa porţii.

  — Da. Ce este?

  — Ce facem după ce intrăm? Nu vreau să mă trezesc că se întâmplă cine ştie ce trăsnaie, aşa că prefer să ştiu dinainte. Trebuie să mă pregătesc şi eu sufleteşte.

  Nakata căzu pe gânduri.

  — Nu ştiu ce să facem după ce intrăm, dar pentru că e o bibliotecă, mă gândeam să citim deocamdată. Nakata o să-şi aleagă un album cu poze şi puteţi şi dumneavoastră să citiţi ceva.

  — Am priceput. E bibliotecă, aşa că deocamdată citim. E logic.

  — Mă gândesc mai apoi ce e de făcut.

  — Te gândeşti mai apoi. Foarte bine. Şi asta e o logică sănătoasă.

  Cei doi au traversat grădina şi au intrat printr-un hol în stil vechi. Imediat au dat de biroul de recepţie, unde stătea un tânăr zvelt şi chipeş. Cămaşă albă de bumbac, ochelari micuţi, breton lung, căzut pe frunte. Genul care apare în filmele alb-negru ale lui Francois Truffaut, îşi zise Hoshino.

  Când i-a văzut, tânărul cel chipeş a zâmbit.

  — Bună ziua! Îl salută Hoshino cu o voce veselă.

  — Bună ziua! Răspunse el. Bine aţi venit!

  — Am vrea să citim ceva.

  — Desigur, zise Oshima. Puteţi citi orice doriţi. Biblioteca noastră este deschisă publicului larg. Aveţi acces liber la rafturi. Fişele pentru căutare şi calculatorul vă stau la dispoziţie. Dacă aveţi vreo întrebare, vă ajut cu cea mai mare plăcere.

  — Mulţumim.

  — Vă interesează vreun domeniu aparte sau căutaţi ceva anume?

  Hoshino clătină din cap.

  — Deocamdată nu. Ne interesează mai degrabă biblioteca în sine. Treceam pe aici, ne-a atras atenţia şi ne-am gândit să intrăm. Clădirea e superbă.

  Oshima flutură un zâmbet graţios şi luă în mână un creion lung şi ascuţit.

  — Aşa ajunge multă lume pe la noi.

  — Mă bucur, spuse Hoshino.

  — Dacă aveţi cumva timp, începând cu ora două, oferim un scurt tur al bibliotecii. Se organizează în fiecare dupăamiază de marţi şi doamna directoare oferă câteva detalii despre istoria acestei biblioteci. Iar astăzi este chiar o zi de marţi.

  — Sună interesant. Nea Nakata, ce zici, mergem?

  Cât au discutat Hoshino şi Oshima, Nakata şi-a frecat pălăria în mâini şi s-a uitat absent împrejur, dar şi-a revenit în fire când s-a auzit strigat.

  — Da? Despre ce este vorba?

  — De la două se vizitează biblioteca, ce zici, mergem?

  — Da, domnule Hoshino. Vă mulţumesc. Nakata ar dori să o viziteze.

  Oshima le urmărea conversaţia cu interes. Nakata şi Hoshino – oare ce legătură putea fi între ei? Nu păreau rude. O pereche neobişnuită, şi ca vârstă, şi ca înfăţişare.

  Nu păreau să aibă nimic în comun. În plus, acest domn Nakata avea un stil mai ciudat de a vorbi şi ceva care îţi capta atenţia. Dar nu era ceva rău.

  — Aţi venit de departe? Întrebă Oshima.

  — Da, din Nagoya, se grăbi Hoshino să răspundă înainte să apuce Nakata să deschidă gura. Dacă scotea vreun „am venit din sectorul Nakano”, se complica treaba. Deja se vorbea la ştiri despre un bătrân cu semnalmentele lui, implicat în crima din Nakano. Din fericire, din câte ştia, încă nu publicaseră vreo fotografie cu el.

  — Deci veniţi de departe.

  — Da. Am traversat un pod şi am ajuns aici. A fost un pod splendid, zise Nakata.

  — Aşa este. Este un pod foarte mare. Eu încă nu l-am traversat, dar…

  — Nakata nu mai văzuse niciodată un pod atât de mare.

  — În construcţia sa, explică Oshima, s-au investit extrem de mult timp şi extrem de mulţi bani. Ziarele spun că Administraţia Drumurilor Publice, care administrează Podurile şi autostrăzile, înregistrează anual pierderi de o sută de miliarde de yeni, sumă acoperită în mare parte din taxe.

  — Nakata nu prea înţelege ce înseamnă o sută de miliarde de yeni.

  — Sincer să fiu, nici eu. Orice sumă, odată ce depăşeşte o anumită limită, nici nu mai pare reală. Pe scurt, o mulţime de bani.

  — Vă mulţumim, se amestecă şi Hoshino. Dacă îl lăsa, cine ştie ce era în stare să mai spună Nakata. Pentru vizită, să venim aici la ora două?

  — Da, veniţi aici la ora două. Doamna directoare vă va îndruma.

  — Până atunci o să stăm să citim.

  Oshima i-a privit îndepărtându-se, învârtind creionul între degete, apoi s-a întors la lucru.

  Cei doi şi-au ales câte ceva de la raft. Hoshino a luat Beethoven şi epoca sa. Nakata a cărat în braţe câteva albume cu mobilă şi le-a pus pe masă. A inspectat apoi ca un câine fiecare colţişor al încăperii, atingând câte ceva, adulmecând, privind fix câte un loc anume. Până după prânz nu a mai apărut nici un alt cititor, aşa că nu avea cine să-i observe îndeletnicirile.

  — Tataie! Îl strigă Hoshino în şoaptă.

  — Da. Ce este?

  — Am o rugăminte. Încearcă să nu spui nimănui că ai venit din Nakano, da?

  — De ce anume?

  — Dacă mă apuc să-ţi explic, ne lungim. Pe scurt, aşa cred eu că ar fi mai bine. Dacă ar afla lumea că vii din Nakano, ar putea să ne facă probleme.

  — Am înţeles, spuse Nakata, dând amplu din cap. Nu este bine să avem probleme. Nakata nu va spune că vine din Nakano.

  — Te rog. Apropo, ai găsit ce căutai?

  — Nu. Încă nu am găsit nimic.

  — Dar sigur ăsta e locul, da?

  — Da. Înainte de culcare, am mai vorbit puţin cu piatra.

  Acesta este locul.

  — Atunci e bine.

  Hoshino a încuviinţat şi s-a întors la biografia lui Beethoven. Beethoven era un om foarte mândru, pe deplin încrezător în propriul talent şi care nu îi linguşea niciodată pe nobili. Pentru el, arta şi expresia adecvată a sentimentelor erau lucrurile supreme în lume, demne de cel mai înalt respect, iar puterea politică şi averile trebuiau puse în slujba lor. Când Haydn locuia la familii de aristocraţi – cum se întâmpla mai mereu – mânca împreună cu slugile. In vremea lui, muzicienii aparţineau clasei servitorilor (Haydn, care era foarte sociabil şi iubea oamenii, prefera să mănânce cu slugile, decât să îndure o masă alături de aristocraţi).

  Beethoven însă se înfuria cumplit când era pus în asemenea situaţii insultătoare, arunca cu lucruri de pereţi şi insista să fie tratat pe picior egal cu aristocraţii. Era iute la mânie (chiar îi sărea foarte repede muştarul) şi, odată enervat, nu se mai controla. Şi în politică avea orientări radicale, pe care nu se străduia să le ascundă. Când a început să surzească, temperamentul său s-a agravat. Cu cât înainta în vârstă, muzica sa căpăta o perspectivă mai largă, dar în acelaşi timp devenea mai densă şi mai interiorizată. Doar Beethoven era în stare de lucruri atât de contrastante, însă această înclinare neobişnuită a dus treptat la distrugerea sa. Trupul şi mintea umană sunt lucruri limitate, a căror structură nu este proiectată să reziste la un asemenea efort.

  „E greu şi să fii maestru”, îşi zise Hoshino lăsând cartea şi oftând impresionat. În sala de muzică de la şcoală aveau un bust din bronz al lui Beethoven şi îşi amintea bine privirea lui încruntată, dar nu ştiuse că acest om fusese supus la atâtea încercări în viaţă. „Cred şi eu că ajunsese să aibă mutra aia încruntată”, se gândi el.

  „Eu n-am nici o şansă să ajung un maestru”, îşi zise el mai departe şi se uită spre Nakata. Acesta răsfoia atent în albumele cu mobilă de artă populară şi simula folosirea daltei sau a rindelei. La vederea mobilei, corpul său părea să reia de la sine vechea îndeletnicire.

  „Omul ăsta ar putea să ajungă un maestru”, îşi spuse „oshino. „Oamenii obişnuiţi nu pot. E mare lucru.”

  După ora douăsprezece, în sala de lectură au mai apărut două femei de vârstă medie, drept pentru care cei doi au ieşit să ia o gură de aer. Hoshino pregătise nişte pâine să aibă ce mânca la prânz, iar Nakata avea, ca de obicei, termosul cu ceai în traistă. Hoshino s-a dus la recepţie şi l-a întrebat pe Oshima dacă exista vreun loc prin preajmă unde puteau să stea să mănânce.

  — Desigur. Avem o prispă. Puteţi lua masa acolo, admirând grădina. Dacă doriţi, mai târziu puteţi servi nişte cafea. Este deja pregătită.

  — Mulţumim. Biblioteca asta e foarte ospitalieră.

  Oshima zâmbi, dându-şi bretonul pe spate.

  — Da, nu este o bibliotecă obişnuită. Se poate spune că este ospitalieră. Dorinţa noastră a fost să creăm un spaţiu prietenos în care să se poată citi în tihnă.

  Foarte simpatic, îşi spuse Hoshino. Deştept, îngrijit, binecrescut. Şi extrem de amabil. O fi homosexual, mai ştii?

  Însă Hoshino nu avea nici un fel de prejudecăţi faţă de homosexuali. Fiecare cu ce-i place. Dacă există oameni care vorbesc cu pietrele, atunci nu-i ciudat ca un bărbat să se culce cu alt bărbat.

  După masă, Hoshino s-a ridicat, s-a întins bine, s-a dus singur la recepţie şi s-a servit cu o cafea fierbinte. Nakata a rămas pe prispă şi îşi bea ceaiul, privind păsările din grădină.

  — Aţi găsit vreo carte care să vă stârnească interesul?

  Îl întrebă Oshima pe Hoshino.

  — Da, m-am uitat pe o biografie a lui Beethoven. E foarte interesantă. Povestea asta despre viaţa lui mi-a dat multe de gândit.

  — Aşa este. E puţin spus că a avut o viaţă grea.

  — Da, foarte grea viaţă. Dar părerea mea, mai degrabă vina a fost a lui. Nu era deloc cooperant din fire şi nu se gândea decât la el. Doar la el şi la muzica lui. Era în stare să sacrifice orice pentru ea. Cred că era tare greu să stai lângă un tip ca el. Eu unul i-aş fi zis: „Băi, Ludwig, ia mai lasă-mă!” Nici nu mă mir că nepotul lui a luat-o razna. Dar muzica e superbă. Îţi ajunge direct la inimă. Foarte ciudat.

  — Aşa este, încuviinţă Oshima.

  — Dar de ce a trebuit să ducă o viaţă aşa de dură? Nu putea şi el să fie mai cumpătat, mai obişnuit?

  Oshima începu să învârtă creionul între degete.

  — Da, dar pe vremea lui Beethoven, exprimarea egoului era considerată un lucru foarte important. Înainte, pe vremea monarhiei absolute, fusese puternic reprimată, considerată inadecvată, ca o deviaţie socială. La începutul secolului al nouăsprezecelea, odată cu urcarea la putere a clasei burgheziei, această constrângere a fost numaidecât suprimată, iar egoul a putut fi exprimat în voie. Libertatea şi emanciparea egoului au devenit sinonime. În arte, în speţă în muzică, au înregistrat un val de schimbări. Urmaşii lui Beethoven, cum ar fi Berlioz, Wagner, Liszt, Schumann, au dus vieţi excentrice, furtunoase. La vremea aceea, excentricitatea era văzută ca un mod ideal de viaţă. Foarte simplu. S-a numit epoca romantismului. Pe de altă parte, sunt convins că acest mod de viaţă le era şi lor greu uneori, spuse Oshima. Vă place muzica lui Beethoven?

  — Nu am ascultat suficient ca să pot spune dacă îmi place sau nu, recunoscu Hoshino. De fapt, n-am ascultat mai nimic. Pur şi simplu îmi place Arhiducele.

  — Şi mie îmi place foarte mult.

  — O prefer cântată de Million Dollar Trio.

  — Preferinţa mea personală se îndreaptă către grupul ceh, Suk Trio. Au un sunet foarte armonios, care îţi aduce în nări mirosul vântului care străbate o pajişte. Am ascultat şi varianta celor de la Million Dollar Trio. Rubinstein, Heifetz şi Feuermann. O interpretare elegantă, care îţi rămâne în suflet.

  — Domnule… Oshima, zise Hoshino aruncând un ochi la plăcuţa cu numele de pe birou. Văd că te pricepi la muzică.

  — Nu pot spune că mă pricep la muzică, răspunse Oshima zâmbind. Îmi place şi ascult foarte mult când sunt singur.

  — Aş avea o întrebare: are muzica puterea de a schimba

  °mul? Adică poţi să asculţi o anumită muzică la un anumit moment şi să simţi cum se schimbă ceva complet în tine?

  — Sigur că da, zise Oshima dând aprobator din cap. Când experimentăm un anumit lucru, în corpul nostru se întâmplă ceva, un fel de reacţie chimică. Când ne uităm apoi înăuntrul nostru, vedem că totul a mai urcat o treaptă, că lumea noastră s-a mai extins cu un pas. Mi se întâmplă şi mie. Rar, dar mi se întâmplă. E la fel ca dragostea.

  Hoshino nu avusese niciodată experienţa unei iubiri prea mari, dar a dat aprobator din cap.

  — Ăsta e mare lucru, nu? Adică pentru noi, pentru viaţa noastră.

  — Da, aşa cred şi eu. Fără el, viaţa noastră ar fi foarte searbădă. Berlioz spunea că, dacă mori fără să fi citit Hamlet, e ca şi cum ai fi trăit toată viaţa într-o mină de cărbune.

  — Într-o mină de cărbune…

  — Este un argument extrem, tipic secolului al nouăsprezecelea.

  — Mulţumesc pentru cafea. Mă bucur că am stat de vorbă.

  Oshima îi răspunse printr-un zâmbet cald.

  Până la ora două, cei doi au stat şi au citit. Nakata îşi devora albumele cu mobilă, gesticulând mai departe. Pe lângă cele două femei, mai apăruseră trei vizitatori, dar singurii interesaţi de turul bibliotecii erau tânărul şi Nakata.

  — Sigur nu vă deranjează dacă suntem doar doi participanţi? Atâta osteneală doar pentru noi…, îi zise Hoshino lui Oshima.

  — Nu vă faceţi nici o grijă. Doamna directoare oferă acest tur cu cea mai mare plăcere, chiar şi unui singur vizitator.

  La două fix, o femeie frumoasă, între două vârste, a coborât scările. Avea un mers frumos, cu spatele perfect drept. Purta un costum bleumarin, bine croit şi pantofi negri cu toc. Avea părul prins în coc la spate şi la gât un lănţişor de argint. Arăta foarte îngrijită, cu mult bun gust.

  — Bună ziua. Numele meu este Saeki şi sunt directoarea acestei biblioteci, spuse ea cu un zâmbet liniştit. Sunt directoare, cu toate că aici suntem doar eu şi domnul Oshima.

  — Eu sunt Hoshino.

  — Nakata a venit din sectorul Nakano, zise Nakata, strângându-şi pălăria în mâini.

  — Bine aţi venit de departe! Răspunse ea. Hoshino a simţit cum îi îngheaţă sângele în vine, dar doamna Saeki nu a părut să bage nimic de seamă. Evident, nici Nakata nu a realizat nimic.

  — Da. Nakata a traversat un pod foarte mare.

  — Este o clădire superbă, interveni Hoshino, de teamă să nu se lungească din nou conversaţia despre pod.

  — A fost construită la începutul erei Meiji, ca bibliotecă şi casă de oaspeţi a familiei Komura. Mulţi artişti şi literaţi au poposit aici. Face parte din patrimoniul cultural al oraşului Takamatsu.

  — Literaţi? Întrebă Nakata.

  Doamna Saeki zâmbi.

  — Toţi cei care se ocupă de literatură – scriitori, poeţi, romancieri. Odinioară, familiile înstărite de peste tot îi sprijineau pe artişti. În acele vremuri nu se putea trăi din artă, ca în zilele noastre. Familia Komura a fost una dintre aceste familii înstărite din partea locului, care au sprijinit cultura de-a lungul multor ani. Biblioteca noastră a fost construită şi funcţionează pentru a transmite posterităţii această moştenire.

  — Nakata ştie despre oamenii înstăriţi. Durează mult timp ca să devii om înstărit.

  — Aveţi dreptate, spuse doamna Saeki zâmbind. Durează mult timp ca să devii un om înstărit. Timpul nu se poate cumpăra cu bani, oricâţi ai avea. Să începem de la etaj.

  Au vizitat pe rând încăperile de la etaj. Ca de obicei, doamna Saeki a vorbit despre artiştii care locuiseră acolo şi le-a arătat operele lăsate în urmă. Pe biroul din camera ei de lucru era obişnuitul stilou. Pe tot parcursul turului, Nakata a privit cu interes fiecare obiect în parte, nepărând să asculte nici o explicaţie. Rolul de a răspunde îi revenea lui Hoshino. Dădea din cap la intervale regulate, aruncând câte o privire furişă către Nakata, îngrozit să nu facă ceva ciudat. Însă acesta doar studia cu atenţie fiecare lucru în parte. Doamna Saeki nu părea deloc preocupată de Nakata.

  Îşi îndeplinea rolul de ghid cu un zâmbet pe faţă, oferind explicaţii succinte. O persoană foarte stăpână pe sine, o admiră Hoshino în sinea sa.

  Vizita s-a încheiat în douăzeci de minute, iar cei doi i-au mulţumit. Pe tot parcursul turului, zâmbetul nu i-a părăsit chipul nici o secundă, însă, privind-o, Hoshino a simţit că îi devin neclare anumite lucruri legate de ea. Femeia asta se uită la noi zâmbind, dar nu ne vede. Adică se uită la noi, dar vede altceva. Ne-a explicat nişte chestii, dar mintea îi era în altă parte. Este politicoasă, amabilă, ireproşabilă.

  Când o întrebi ceva, răspunde frumos şi pe înţeles, dar parcă nu pune inimă. Sigur, în nici un caz nu-i displace ce face. Într-o anumită măsură, chiar pare încântată să-şi îndeplinească acest rol cu precizie. Doar că nu pune inimă.

  Cei doi s-au întors în sala de lectură şi s-au adâncit fiecare în cartea sa, în tăcere. Hoshino întorcea paginile şi se gândea fără să vrea la doamna Saeki. Femeia aceasta frumoasă avea ceva neobişnuit, căruia nu reuşea să-i dea un nume. Până la urmă a renunţat să-şi mai bată capul şi s-a reapucat de citit.

  La trei, Nakata a sărit dintr-odată în picioare, o mişcare ciudat de sprintenă şi hotărâtă pentru el. Îşi strângea cu putere pălăria în mâini.

  — Tataie, încotro? Îl întrebă Hoshino în şoaptă. Dar Nakata nu i-a răspuns. Cu buzele lipite, s-a îndreptat spre ieşire, fără să-şi ia lucrurile aşezate jos, la picioare. Hoshino a închis cartea şi s-a ridicat. Se purta prea ciudat.

  — Stai aşa, îi zise el, dar când a realizat că Nakata nu avea de gând să-l aştepte, a pornit în grabă după el. Ceilalţi vizitatori şi-au întors privirile către ei.

  Înainte să ajungă în hol, Nakata a cotit la stânga şi a început să urce scările fără urmă de ezitare. La baza scărilor era un semn pe care scria „Accesul interzis persoanelor neautorizate”, însă Nakata l-a ignorat – oricum nu putea să-l citească. Tălpile tocite de cauciuc ale tenişilor săi se auzeau urcând treptele cu iuţeală.

  — Mă scuzaţi! Strigă Oshima după el, aplecându-se peste birou. Nu aveţi voie să intraţi acolo!

  Însă Nakata nu a părut să-l audă. Hoshino a urcat în fugă după el.

  — Tataie, nu e voie acolo!

  Oshima a ieşit şi el de după birou şi a pornit după ei.

  Fără să ezite, Nakata a traversat holul şi a intrat în birou. Ca de obicei, uşa era larg deschisă. Doamna Saeki stătea şi scria, cu spatele la fereastră. Auzind paşii, şi-a ridicat privirea şi l-a văzut pe Nakata. Acesta se oprise în faţa biroului şi o privea drept în ochi. Nici el, nici ea nu au rostit vreun cuvânt. Imediat a apărut şi Hoshino, apoi Oshima.

  — Tataie, nu e voie aici, îi spuse Hoshino, punându-i mâna pe umăr. Astea sunt regulile. Hai înapoi.

  — Nakata are ceva de spus, răspunse acesta, privind-o pe doamna Saeki.

  — Despre ce este vorba? Îl întrebă ea pe un ton calm.

  — Este vorba despre piatră. Despre piatra de intrare.

  Doamna Saeki îl privi o vreme în tăcere. În ochi îi strălucea o lumină perfect neutră. Clipi apoi de câteva ori şi închise cartea pe care o citea. Îşi sprijini mâinile pe birou şi se uită din nou la Nakata. Părea că nu se poate hotărî ce să facă, dar încuviinţă scurt din cap. Se uită la Hoshino, apoi la Oshima.

  — Aţi putea, vă rog, să ne lăsaţi puţin singuri? Aş vrea să discut cu dânsul. Vă rog să închideţi uşa.

  Oshima a ezitat o clipă, dar până la urmă a încuviinţat.

  L-a luat uşor pe Hoshino de braţ, a ieşit cu el în hol şi a închis uşa.

  — Sigur e în regulă? Îl întrebă Hoshino.

  — Doamna Saeki e aptă să judece şi singură, îi răspunse el, coborând scările. Dacă spune că este în regulă, atunci este în regulă. Nu-ţi face probleme pentru dânsa. Mai bine hai să bem o cafea.

  — De Nakata ştiu că degeaba îmi fac probleme. Vorbesc serios, răspunse Hoshino, clătinând din cap.

  Capitolul 41

  De data aceasta intru pregătit în pădure. Busolă şi cuţit, bidon cu apă, mâncare pentru situaţii de urgenţă, mănuşi de protecţie, un spray cu vopsea galbenă, găsit în şopron, şi toporişca. Le pun într-un rucsăcel de nailon (pe care l-am găsit tot în şopron) şi mă avânt în pădure. Pe părţile de piele expusă îmi dau cu spray împotriva insectelor. Mă îmbrac cu o bluză cu mânecă lungă, îmi înfăşor un prosop în jurul gâtului şi îmi pun pe cap şapca de la Oshima. Cerul e înnorat, e cald şi umed şi parcă ar sta să plouă. Mă hotărăsc să îndes în rucsăcel şi o pelerină de ploaie. Stoluri de păsări brăzdează cerul încărcat de nori cenuşii şi joşi, chemându-se între ele.

  Ca de obicei, ajung uşor până la luminiş. Verific busola să indice nordul şi mă avânt mai adânc în pădure. De data aceasta las din loc în loc semne cu vopsea pe trunchiurile copacilor. Dacă mă ţin după ele, ar trebui să-mi găsesc drumul înapoi fără nici o dificultate. Vopseaua nu e ca firimiturile de pâine, să o mănânce păsările, ca în Hansel şi Gretel.

  Fiind echipat, nu mă mai apasă frica aceea puternică.

  Sunt încordat, desigur, dar am pulsul liniştit. Ce mă mână e curiozitatea. Vreau să ştiu ce e mai departe pe drumeagul ăsta. Dacă nu e nimic, vreau să aflu că nu e nimic. Trebuie să ştiu. Înaintez atent, pas cu pas, consemnând în memorie tot ce văd.

  Din când în când se aud zgomote ca de obiect care cade pe pământ sau de podea care scârţâie sub ceva greu, însă nu ştiu ce anume sunt. Mi-e greu şi să-mi imaginez. Par să vină de departe, dar şi de aproape. Simţul distanţei se destinde şi se contractă. Aud şi fâlfâit de aripi trecându-mi pe deasupra capului. Se aude mai tare decât ar trebui. Mă opresc şi ciulesc urechile. Cu răsuflarea tăiată, aştept să se întâmple ceva. Dar nu se întâmplă nimic. Pornesc mai departe.

  Cu excepţia zgomotelor răzleţe, în jur e linişte. Nu bate vântul şi nu se aude nici freamăt de frunze. Tot ce se aude sunt paşii mei înaintând prin iarbă. Crengile uscate mi se frâng sub tălpi cu un trosnet sec.

  Ţin în mâna dreaptă toporişca proaspăt ascuţită. Simt în palmă coada ei aspră. Deocamdată nu îmi foloseşte la nimic, dar îmi dă senzaţia că mă protejează. Mă protejează – împotriva a ce? Prin pădurile astea nu sunt nici urşi, nici lupi. S-ar putea să fie câţiva şerpi veninoşi. Dar, dacă stau să mă gândesc, fiinţa cea mai periculoasă din pădure nu sunt chiar eu? Nu cumva mi-e teamă de propria-mi umbră?

  Cu toate acestea, am senzaţia că sunt privit şi ascultat.

  Ceva mă supraveghează de la distanţă. Îmi priveşte fiecare mişcare cu răsuflarea tăiată, ascuns în umbră. Îşi ciuleşte urechea la zgomotele pe care le scot, încercând să ghicească încotro mă îndrept şi cu ce scop. Mă străduiesc să nu mă gândesc la ei. Este probabil doar o iluzie, iar iluziile, cu cât te gândeşti mai mult la ele, cu atât capătă proporţii mai mari, o formă mai definită, până când încetează să mai fie simple iluzii.

  Încep să fluier ca să alung liniştea – saxofonul sopran al lui John Coltrane din My Favourite Things. Desigur, fluieratul meu anemic nu poate să redea complexitatea şi bogăţia notelor sale. Doar încerc să adaug câte ceva la sunetele pe care mi le amintesc. Mai bine decât nimic. Mă uit la ceas.

  E zece şi jumătate. Cam acum Oshima se pregăteşte să deschidă biblioteca. Azi e… miercuri. Mi-l imaginez udând grădina, ştergând mesele de praf şi preparând cafeaua, îndeletnicirile mele obişnuite. Însă acum sunt într-o pădure adâncă şi mă îndrept către un loc şi mai adânc. Nimeni nu Ştie că sunt aici. Doar eu şi cu ei.

  Urmez mai departe drumul. „Drum” e mult spus. Este Probabil doar un coridor natural format de curgerea apelor de-a lungul timpului. După ploi abundente se formează torenţi care erodează pământul, duc la vale ierburile şi dezvelesc rădăcinile copacilor. Dacă întâlnesc pietre mari în cale, le ocolesc. Când se opreşte ploaia şi apele se retrag, mai rămân doar albiile uscate, gata să fie folosite de oameni drept cărări. În cea mai mare parte sunt năpădite de buruieni şi ferigi, iar dacă nu eşti atent, le poţi pierde din ochi foarte uşor. Pe anumite porţiuni, panta devine abruptă şi urc agăţându-mă de rădăcini.

  John Coltrane îşi întrerupe soloul la saxofon, iar în urechi începe să-mi sune soloul de pian al lui McCoy Tyner.

  Mâna stângă menţine un ritm repetitiv, iar dreapta acordurile dense, bogate. Muzica descrie în detaliu un trecut înnegurat (al cuiva fără nume şi fără chip), târât din beznă ca nişte intestine descâlcite, asemenea unei scene de legendă. Cel puţin aşa îmi sună mie. Repetiţia insistentă destramă realitatea în bucăţi şi apoi o regrupează. Se simte un iz hipnotic de pericol. Aidoma pădurii.

  Continui să înaintez, însemnând trunchiurile copacilor cu sprayul galben pe care îl ţin în mâna stângă. Din când în când mă uit înapoi ca să mă asigur că petele galbene care îmi indică drumul înapoi se văd cum trebuie. Şirul neregulat de semne arată ca nişte geamanduri care plutesc pe mare.

  Mai mult într-o doară, crestez din loc în loc scoarţa copacilor cu toporişca. Este şi acesta un semn. Toporişca mea nu reuşeşte să pătrundă în orice scoarţă, aşa că aleg tulpinile moi, mai puţin groase, iar ele primesc lovitura în tăcere.

  Ţânţari mari şi negri îmi dau târcoale ca nişte iscoade trimise în recunoaştere, încercând să mă înţepe în pielea expusă din jurul ochilor. Îi aud cum bâzâie. Îi alung cu mâna sau îi zdrobesc şi îi simt cum plesnesc sub palma mea. Unii sunt deja plini de sânge supt din mine. Vine şi mâncărimea mai târziu. Mă şterg de sânge pe prosopul din jurul gâtului.

  Probabil că şi pe soldaţii care au mărşăluit pe aici i-au necăjit ţânţarii, dacă asta se întâmpla vara. Oare cât cântărea un „echipament complet”? Puştile vechi, ca un drug de fier, gloanţele, căştile de oţel, grenadele, mâncarea Şi apa, desigur, lopeţile pentru săpat tranşee, gamela… Or fi avut vreo douăzeci de kilograme. În orice caz, trebuie să fi fost foarte grele. Rucsăcelul meu din nailon nici nu se compară, în minte mi se strecoară gândul că aş putea coti după primul tufiş şi da nas în nas cu ei. Dar soldaţii au dispărut pe aici cu mai bine de şaizeci de ani în urmă.

  Îmi amintesc de cartea pe care am citit-o pe prispă despre campania lui Napoleon în Rusia. Şi pe soldaţii francezi care înaintau pe lungul drum către Moscova în vara anului 1812 îi necăjeau, probabil, ţânţarii. Sigur, e de la sine înţeles că ţânţarii nu erau singurii care îi necăjeau. Aveau de înfruntat multe lupte în care riscau să-şi piardă viaţa. Setea şi foamea, drumurile noroioase, bolile infecţioase, arşiţa, atacurile cazacilor asupra liniilor de aprovizionare şi aşa mult subţiate, lipsa medicamentelor şi cele câteva ciocniri majore cu trupele ruseşti. Din cei cinci sute de mii de soldaţi care intraseră triumfători în Moscova evacuată de civili, mai rămăseseră o sută de mii.

  Mă opresc şi îmi clătesc gâtul cu apă din bidon. Ceasul arată ora unsprezece fix. Ora la care se deschide biblioteca.

  Mi-l imaginez pe Oshima deschizând poarta şi aşezându-se la recepţie. Pe biroul lui trebuie să fie un creion lung şi ascuţit. Îl ia din când în când în mână şi îl învârte între degete. Îşi apasă uşor tâmpla cu guma. Întreaga imagine îmi apare foarte clar în faţa ochilor. Dar locul acela este cumplit de departe.

  Nu am menstruaţie, spune Oshima. Nu am sfârcurile sensibile, dar clitorisul, da. Pentru sex nu îmi folosesc vaginul, ci anusul.

  Mi-l amintesc dormind în cabană, întors cu faţa spre Perete. Îmi amintesc senzaţia care a rămas în urma lui/ei.

  Am dormit în acelaşi pat, învăluit în ea. Dar gata, mai bine nu mă mai gândesc la asta.

  Mă gândesc, în schimb, la război. La războaiele lui Napoleon, la cele în care a trebuit să lupte soldaţii japonezi.

  Simt în mână toporişca. Lucirea lamei albe, proaspăt ascuţită, îmi înţeapă ochii. Îmi feresc privirea instinctiv. De Ce se luptă oamenii? De ce trebuie să se omoare reciproc sute de mii, milioane de oameni? Ce anume provoacă luptele? Furia? Spaima? Sau furia şi spaima sunt două faţete ale aceluiaşi spirit?

  Lovesc cu toporişca într-un trunchi. Copacul geme mut şi din el curge sânge nevăzut. Continui să merg, reluând saxofonul sopran al lui John Coltrane. Repetiţia desface realitatea în bucăţi şi o rearanjează.

  Pe nesimţite, mintea mea păşeşte pe tărâmul viselor. Se întorc în linişte. O ţin în braţe pe Sakura. Ea e în braţele mele, eu înăuntrul ei.

  Nu mai vreau să fiu învârtit pe degete. Nu mai vreau să las lucrurile să mă dezorienteze. Deja l-am omorât pe tata.

  Deja am violat-o pe mama. Iar acum sunt înăuntrul surorii mele. Dacă există un blestem, vreau să-l duc la împlinire.

  Să scap cât mai repede mai repede de această povară, ca apoi să pot fi pe deplin eu însumi, nu o marionetă în mâna altcuiva. Asta îmi doresc. Apoi ejaculez înăuntrul ei.

  — Nu trebuia să faci aşa ceva nici măcar în vis, îmi strigă tânărul numit Corbul.

  E chiar în spatele meu. Păşim împreună prin pădure.

  — M-am luptat să te opresc. Trebuie să fi ştiut asta.

  Trebuie să-mi fi auzit vocea. Dar nu m-ai ascultat. Ai continuat să faci ce făceai.

  Merg mai departe fără să răspund şi fără să mă uit înapoi.

  — Te-ai gândit că aşa o să înfrângi blestemul, nu? Şi l-ai înfrânt? Mă întreabă tânărul numit Corbul.

  Şi l-ai înfrânt? Ţi-ai omorât tatăl, ţi-ai violat mama, ţi-ai violat sora. Ai făcut ce ţi-a fost prezis. Ai vrut să ridici blestemul aruncat de tatăl tău asupra ta. Dar de fapt nu s-a ridicat nimic. Nu l-âi înfrânt. Acum „ înfierat chiar mai viu în mintea ta. Ar fi trebuit să-ţi dai seama. Genele tale încă sunt îmbibate în blestem.

  Expiri din tine blestemul, iar cele patru vânturi îl poartă şi îl împrăştie în întreaga lume. Deruta întunecată rămâne însă în tine, nu? Nu dispare nici frica, nici furia, nici disperarea. Sunt încă înăuntrul tău şi îţi chinuie sufletul.

  — Nu există luptă care să pună capăt altei lupte, spune tânărul numit Corbul. Lupta creşte în luptă. Soarbe sângele vărsat de violenţă, roade carnea sfâşiată de violenţă şi creşte. Lupta este un organism complet. Trebuie să ştii asta.

  Sora mea! Murmur eu.

  Nu ar fi trebuit să o violez pe Sakura. Nici măcar în vis.

  — Ce să fac? Întreb eu, cu ochii în pământ.

  — Ar trebui să îţi înfrângi spaima şi furia. Să laşi lumina să pătrundă şi să topească părţile îngheţate din sufletul tău. Asta înseamnă cu adevărat să fii tare. Dacă faci asta, chiar ai să devii cel mai tare tânăr de cincisprezece ani din lume. Înţelegi ce-ţi spun? Încă nu e prea târziu. Încă mai poţi să redevii tu însuţi. Pune-ţi capul la bătaie! Gândeşte-te la ce ai de făcut! Nu eşti deloc prost. Ar trebui să fii în stare să gândeşti.

  — Oare chiar l-am ucis pe tata?

  Nici un răspuns. Mă uit înapoi, dar tânărul numit Corbul nu mai este. Întrebarea mea e înghiţită de linişte.

  În mijlocul pădurii, complet singur, mă simt cumplit de gol pe dinăuntru. Am senzaţia că m-am transformat într-unui dintre acei „oameni găunoşi” despre care îmi vorbea cândva Oshima. Înăuntrul meu se cască un vid care creşte puţin câte puţin şi înghite tot ce a mai rămas în mine. Pot chiar să-l aud. Propria mea existenţă îmi devine neclară.

  Sunt complet pierdut. Nu am nici direcţie, nici cer sau pământ. Mă gândesc la doamna Saeki, la Sakura, la Oshima. Dar mă aflu la mulţi ani-lumină depărtare de ei.

  E ca şi cum m-aş uita prin celălalt capăt al binoclului. Oricât întind mâna, nu pot să-i ating. Sunt singur şi rătăcesc într-un labirint întunecat. Ascultă vântul, mi-a spus Oshima. Ciulesc urechile, dar vântul nu bate. A dispărut şi tânărul numit Corbul.

  Pune-ţi capul la bătaie! Gândeşte-te la ce ai de făcut]

  Dar nu mă mai simt în stare să mă gândesc la nimic.

  Oricât mi-aş stoarce creierii, nu ajung decât într-o fundătură a labirintului. Ce anume este „conţinutul” meu? Ceva antagonic vidului?

  De-aş putea, aici şi acum, să-mi şterg existenţa! Îmi spun eu serios. Înconjurat de zidul gros de copaci, pe acest drum care nu este drum, să nu mai respir, conştiinţa mea să dispară încet în neant, să curgă din mine până şi ultima picătură din acest sânge întunecat, plin de violenţă, iar genele să-mi putrezească printre firele de iarbă. Nu aşa ar lua sfârşit lupta mea? Altfel mi-aş ucide la nesfârşit tatăl, mi-aş pângări mama, mi-aş pângări sora şi aş răni neîncetat lumea întreagă. Închid ochii şi mă privesc pe dinăuntru, întunericul este foarte aspru şi neuniform. Norii întunecaţi se destramă, iar frunzele sângerului strălucesc ca mii de tăişuri în lumina lunii.

  Simt ceva rearanjându-se sub pielea mea. Aud în cap un clincănit. Deschid ochii şi trag adânc aer în piept, apoi arunc tubul de spray pe jos. Arunc toporişca, arunc busola. Toate cad cu zgomot pe pământ. Le aud din depărtare. Mă simt foarte uşor. Îmi dau jos rucsacul din spinare şi îl arunc şi pe el. Simţurile mi se ascut. Aerul devine mai transparent, iar pădurea se îndeseşte. În urechi încă îmi mai răsună soloul labirintic al lui John Coltrane. Nu are sfârşit.

  Mă răzgândesc, scot din rucsac cuţitul de vânătoare şi îl bag în buzunar. E cuţitul foarte ascuţit, luat din biroul lui tata. La o adică, aş putea să-mi tai cu el venele şi să las să curgă tot sângele din mine. Aşa aş distruge mecanismul.

  Mă îndrept către inima pădurii. Sunt un om găunos.

  Sunt un vid care înghite esenţa. Tocmai de aceea ar trebui să nu-mi fie frică. De nimic.

  Păşesc apoi către inima pădurii.

  Capitolul 42

  Rămaşi singuri, doamna Saeki l-a invitat pe Nakata să se aşeze. După câteva clipe de ezitare, Nakata s-a aşezat pe scaun. O vreme s-au privit în tăcere. Nakata şi-a pus pălăria în poală şi şi-a frecat ca de obicei creştetul cu palma.

  Doamna Saeki stătea cu mâinile sprijinite pe birou şi îl privea liniştită.

  — Dacă nu mă înşel cumva, vă aşteptam să sosiţi, spuse doamna Saeki.

  — Da, şi Nakata crede acelaşi lucru. Dar mi-a luat mult timp. Nu v-am făcut oare să aşteptaţi prea mult? Nakata s-a grăbit cât a putut, a făcut tot ce i-a stat în putinţă.

  — Nici vorbă, spuse ea clătinând din cap. M-aţi fi luat prin surprindere dacă aţi fi venit mai devreme sau mai târziu. Acesta este cel mai bun moment pentru mine.

  — Domnul Hoshino a fost foarte amabil şi m-a ajutat mult. Fără dânsul, lui Nakata i-ar fi luat mai mult timp.

  Mai ales că nu ştiu nici să citesc.

  — Domnul Hoshino vă este prieten?

  — Da, zise el dând din cap. Aşa cred. Dar, sincer să fiu, nu prea ştiu ce înseamnă prietenia. Cu excepţia pisicilor, Nakata nu a avut niciodată pe cineva apropiat.

  — Nici eu nu am avut prieteni foarte multă vreme. Nepunând la socoteală amintirile.

  — Doamna Saeki?

  — Da.

  — Adevărul este că Nakata nu are nici o amintire, pentru că Nakata este prost. Oare ce anume sunt amintirile?

  Doamna Saeki şi-a privit mâinile sprijinite pe birou, apoi l-a privit pe Nakata.

  — Amintirile te încălzesc pe dinăuntru, dar, în acelaşi timp, te şi sfâşie.

  — Este foarte complicat, spuse el clătinând din cap. Nakata nu înţelege prea bine. Nakata nu înţelege decât prezentul.

  — La mine este exact invers.

  În încăpere s-a lăsat o linişte adâncă. Nakata a fost cel care a spart-o. A tuşit încet.

  — Doamna Saeki?

  — Ce este?

  — Ştiţi despre piatra de intrare, nu?

  — Da, ştiu, răspunse ea, atingând cu degetele stiloul Mont Blanc. Am întâlnit-o undeva, demult. Poate ar fi fost mai bine dacă nu aş fi ştiut niciodată de ea. Însă nu am avut de ales.

  — Nakata a deschis-o din nou acum câteva zile, într-o după-amiază plină cu trăsnete. Foarte multe fulgere au căzut în oraş! M-a ajutat domnul Hoshino. Nakata nu s-ar fi descurcat singur. Ştiţi ziua aceea?

  — Da, mi-o amintesc.

  — Nakata a deschis-o pentru că aşa a trebuit.

  — Ştiu. Pentru a repune lucrurile în forma cuvenită.

  — Aşa este, încuviinţă Nakata.

  — Vă stă în fire acest lucru.

  — Nakata nu prea înţelege ce este firea. În orice caz, nu am avut de ales. Adevărul este că am omorât un om în Nakano. Nu am vrut să-l omor. Am fost dus la domnul Johnnie Walker şi l-am omorât în locul unui băiat de cincisprezece ani care ar fi trebuit să fie acolo. Nakata nu a putut să se oprească.

  Doamna Saeki închise ochii, apoi îi deschise şi îl privi din nou pe Nakata.

  — Toate s-au întâmplat deoarece, cu mult timp în urmă, am deschis piatra de intrare? Acest lucru s-a extins până aici şi a produs distorsiuni?

  — Doamna Saeki, zise Nakata clătinând din cap.

  — Da.

  — Nakata nu înţelege atât de multe. Rolul lui Nakata este ca aici, în prezent, să readucă lucrurile la forma cuvenită. Pentru aceasta am plecat din Nakano, am traversat un pod mare şi am venit în Shikoku. Probabil că ştiţi, dar nu puteţi rămâne aici.

  Doamna Saeki zâmbi.

  — Foarte bine, spuse ea. Este ceea ce îmi doresc de multă vreme, domnule Nakata. Este ceea ce mi-am dorit şi în trecut, şi în prezent, dar nu am putut obţine sub nici un chip. A trebuit să aştept în linişte să vină acel moment – acest moment. De multe ori a fost de nesuportat, dar poate că suferinţa mi-a fost lăsată ca răspundere.

  — Ştiţi, Nakata nu are decât jumătate de umbră. Ca dumneavoastră.

  — Da.

  — Nakata a pierdut-o în război. Nakata nu ştie de ce s-a întâmplat acest lucru şi de ce tocmai lui i s-a întâmplat. În orice caz, a trecut mult timp de atunci. În curând noi trebuie să plecăm de aici.

  — Ştiu.

  — Am trăit mult, însă cum am spus şi mai devreme, nu am amintiri. De aceea, nu pot să înţeleg ce înseamnă „suferinţa” despre care vorbiţi, dar cred că nu aţi vrut să renunţaţi la amintiri, oricâtă suferinţă v-ar fi adus.

  — Aşa este. Oricât de chinuitoare ar fi, cât trăiesc, nu vreau să renunţ la amintiri. Au fost singurul lucru pentru care am trăit, singura dovadă că am trăit.

  Nakata încuviinţă în tăcere.

  — Faptul că am trăit mai mult decât trebuia a distrus mulţi oameni şi multe lucruri, continuă ea. Am avut o relaţie sexuală cu tânărul de cincisprezece ani despre care vorbeaţi.

  S-a întâmplat de curând. În camera aceea, am redevenit fata de cincisprezece ani şi m-am culcat cu el. Că a fost bine sau rău, a trebuit să o fac. Însă aşa se poate să fi distrus un alt lucru. Acesta este singurul meu regret.

  — Nakata nu ştie ce este sexul. Aşa cum nu am amintiri, nu am nici poftă sexuală şi de aceea nu ştiu care este diferenţa între sexul bun şi cel rău. Dar lucrurile întâmplate sunt întâmplate. Bune sau rele, accept toate lucrurile care s-au întâmplat şi aşa am ajuns omul care sunt acum Aceasta este poziţia mea.

  — Domnule Nakata!

  — Da?

  — Aş vrea să vă rog ceva.

  Doamna Saeki a scos o cheie din geantă. A descuiat un sertar şi a luat dinăuntru câteva dosare groase, pe care le-a pus pe birou.

  — De când m-am întors în acest oraş, am stat la birou şi am scris aceste manuscrise. Am făcut însemnări despre viaţa pe care am dus-o. Am iubit din toată inima un băiat de aici, care a locuit în această casă. Şi el m-a iubit pe mine la fel de mult. Trăiam într-un cerc perfect. Insă acest lucru nu putea să dureze la nesfârşit. Noi ne maturizam, iar vremurile se schimbau. Cercul s-a întrerupt prin mai multe părţi, lăsând să pătrundă în raiul de dinăuntru lucruri de afară şi ce era înăuntru să iasă. Este normal. Însă pe atunci mie nu mi se părea deloc normal şi din această cauză am deschis piatra de intrare, pentru a opri această invazie şi scurgere. Nu îmi amintesc cum am reuşit, dar eram hotărâtă să o deschid, orice ar fi fost, pentru a nu îl pierde pe el, pentru a nu lăsa lucrurile din afară să ne distrugă lumea.

  Pe atunci nu eram capabilă să înţeleg ce însemna fapta mea. Şi, evident, a trebuit să dau socoteală.

  Doamna Saeki a tăcut, a luat stiloul în mână şi a închis ochii.

  — Viaţa mea s-a încheiat la vârsta de douăzeci de ani. Ce a urmat a fost doar o prelungire, ca un coridor lung, întunecat şi întortocheat, ce nu duce nicăieri. Însă a trebuit să trăiesc mai departe. Să accept fiecare zi goală şi să o las în urmă, la fel de goală. Am făcut atunci nenumărate greşeliAş putea spune că am făcut numai greşeli. O vreme am trăit ca pe fundul unei fântâni, complet singură, închisă în mine. Blestemam şi uram tot ce se întâmpla afară. La un moment dat am ieşit şi am simulat că trăiesc. Am acceptat totul şi am trecut amorţită prin lume. M-am culcat cu mulţi bărbaţi. La un moment dat chiar am trăit într-un fel de căsnicie. Apoi… Dar au fost numai lucruri absurde. Toate au trecut într-o clipă şi în urma lor nu a mai rămas nimic. Au mai rămas doar cicatricele lucrurilor pe care le-am rănit şi le-am batjocorit.

  Doamna Saeki şi-a sprijinit mâinile pe cele trei dosare vrăfuite pe birou.

  — Toate aceste lucruri le-am scris aici în detaliu, pentru a face ordine în mine însămi. Am vrut să îmi confirm încă o dată ce anume sunt şi ce fel de viaţă am dus. Sigur, nu dau vina pe nimeni altcineva decât pe mine, dar a fost o îndeletnicire sfâşietoare. Până la urmă am reuşit să termin.

  Am scris tot ce era de scris. Acum nu mai am nevoie de ele, dar nici nu vreau să le citească altcineva. Dacă ar ajunge sub ochii cuiva, ar putea răni din nou. Prin urmare, aş vrea să le duceţi undeva şi să le ardeţi în întregime, să nu mai rămână nici urmă din ele. Aceasta este rugămintea mea faţă de dumneavoastră. Sunteţi singurul pe care îl pot ruga să facă asta. Credeţi că mă puteţi ajuta?

  — Am înţeles, spuse Nakata, încuviinţând cu putere din cap. Dacă aceasta este dorinţa dumneavoastră, Nakata le va arde în întregime. Puteţi sta liniştită.

  — Vă mulţumesc.

  — A fost important să scrieţi?

  — Da, a fost foarte important. Rezultatul, ce a reieşit din scris, nu are nici o însemnătate.

  — Nakata nu ştie să scrie şi să citească şi nu poate să noteze nimic. La fel ca pisicile.

  — Domnule Nakata?

  — Da?

  — Am senzaţia că vă ştiu de multă vreme. Nu aţi fost cumva în acel tablou? Cineva de pe fundalul plajei? Cel cu pantaloni albi suflecaţi şi cu picioarele în apă?

  Nakata s-a ridicat, s-a apropiat de birou şi şi-a pus mâinile arse de soare peste mâinile doamnei Saeki, sprijinite pe dosare. A absorbit în palmele sale căldura ei, părând că ascultă ceva cu atenţie.

  — Doamna Saeki!

  — Da.

  — Puţin înţelege şi Nakata.

  — Ce anume?

  — Ce sunt amintirile. Le simt prin mâinile dumneavoastră.

  — Mă bucur, răspunse ea zâmbind.

  Nakata a stat mult cu mâinile sale pe ale ei. Doamna Saeki a închis ochii şi s-a cufundat în amintiri. Nu mai simţea durere, deoarece cineva i-o absorbise pe vecie. Cercul s-a închis din nou. Deschide uşa unei camere îndepărtate şi vede pe perete două acorduri frumoase, dormind ca nişte şopârle. Le atinge uşor şi simte în vârful degetelor somnul lor liniştit. O adiere de vânt flutură încet perdeaua veche.

  Un tremur plin de înţeles, ca un simbol. Poartă o rochie lungă, albastră. O rochie pe care a purtat-o undeva, demult.

  Foşneşte încet când merge. Dincolo de geam se întinde plaja.

  Se aud valurile. Se aude şi o voce. În vânt se simte mirosul mării. E vară. E mereu vară. Pe cer plutesc câţiva norişori albi, bine conturaţi.

  Nakata a luat în braţe cele trei dosare groase şi a coborât scările. Oshima stătea la recepţie şi discuta ceva cu un vizitator. Când l-a văzut coborând, i-a zâmbit. Nakata i-a răspuns cu o plecăciune, iar Oshima şi-a reluat conversaţia.

  Hoshino era în sala de lectură, absorbit într-o carte.

  — Domnule Hoshino!

  Tânărul a lăsat cartea pe masă şi şi-a ridicat privirea spre el.

  — Mult ai mai stat! Ţi-ai terminat treaba?

  — Da, Nakata şi-a terminat treaba aici. Aş vrea să plecăm, dacă sunteţi de acord.

  — Sigur. Oricum se cam apropie de sfârşit cartea.

  Beethoven a murit şi am ajuns la partea cu înmormântarea.

  Ce mai funeralii! A fost un cortegiu de două sute cincizeci de mii de vienezi şi şcolile au fost închise.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Nakata mai are o singură rugăminte.

  — Spune.

  — Aş vrea să ard aceste lucruri undeva.

  Hoshino s-a uitat la dosarele pe care le ţinea în braţe.

  — Hm, ditamai teancul. La câte sunt, nu putem să ne apucăm să le dăm foc oriunde. Trebuie să găsim o luncă, ceva.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Haideţi să căutăm o luncă!

  — Mă scuzi că te întreb, dar e foarte important? Nu putem să le aruncăm pe undeva?

  — Este foarte important să le ardem, domnule Hoshino.

  Trebuie să scoată fum, care să se înalţe la cer. Trebuie să le vedem arzând cu ochii noştri.

  Hoshino s-a ridicat şi s-a întins din toate încheieturile.

  — Am priceput. Gata, mergem să căutăm o luncă. Habar n-am unde am putea găsi, dar măcar una tot trebuie să existe în tot Shikoku.

  Era o după-amiază neobişnuit de aglomerată. Veniseră mulţi vizitatori şi câţiva puneau întrebări de specialitate.

  Oshima se împărţea între dat răspunsuri şi căutat materialele pe care le cereau. De câteva ori a trebuit să caute în calculator. În mod normal, i-ar fi cerut ajutorul doamnei Saeki, dar acum nu putea. A trebuit să-şi părăsească scaunul de mai multe ori şi aproape că nici nu observase când se întorsese Nakata. Când s-a mai liniştit puţin şi s-a uitat înjur, a văzut că cei doi deja nu mai erau.

  A urcat scările şi s-a îndreptat spre biroul doamnei Saeki.

  Straniu, dar uşa era închisă. A ciocănit scurt de două ori şi a aşteptat, dar nu i s-a răspuns. A mai ciocănit o dată.

  — Doamna Saeki? E totul bine? Întrebă el.

  Nici un răspuns.

  A apăsat încet clanţa. Nu era încuiat. A crăpat puţin uşa Şi a aruncat o privire înăuntru. A văzut-o pe doamna Saeki stând cu capul pe birou. Părul îi ascundea chipul. Oshima Qu ştia ce să facă. Poate că era obosită şi doar dormea, dar Şi-a dat seama că nu o mai văzuse niciodată aţipind în diezul zilei. Nu era genul de om care picoteşte la serviciu.

  Aintrat în cameră şi s-a apropiat de birou. S-a aplecat şi a strigat-o la ureche. Nici o reacţie. A zgâlţâit-o de umăr, apoi i-a luat încheietura şi a apăsat-o cu degetul. Nu avea puls. Pe piele încă se mai simţea o urmă de căldură, însă foarte plăpândă.

  I-a dat părul la o parte şi i-a privit chipul. Avea ochii întredeschişi. Nu dormea. Era moartă. Insă avea expresia cuiva care visează în linişte. Pe buze îi stăruia umbra unui surâs. Nici moartă nu şi-a pierdut nobleţea, îşi spuse Oshima. I-a lăsat părul să cadă la loc, apoi a luat telefonul de pe birou.

  Ştia că această zi avea să vină în curând şi era pregătit, dar acum, rămas singur în cameră cu trupul ei neînsufleţit, nu mai ştia ce să facă. Se simţea pustiit. Aveam nevoie de ea, îşi spuse el. Aveam nevoie de prezenţa ei ca să umple golul din mine, însă eu nu am reuşit să umplu golul din ea.

  A rămas numai şi numai al ei, până în ultima clipă.

  I s-a părut că cineva îl strigă de la parter. Uşa rămăsese deschisă şi de jos se auzea forfotă. A sunat şi telefonul, dar Oshima a ignorat totul. Stătea pe scaun şi o privea pe doamna Saeki. Puteţi să mă strigaţi cât vreţi. Telefonul poate să sune cât o vrea. La un moment dat s-a auzit sirena unei ambulanţe care se apropia. În curând aveau să vină şi să o ducă de aici. Pentru totdeauna. Şi-a ridicat mâna stângă şi s-a uitat la ceas. Era patru şi treizeci şi cinci de minute. Marţi, ora patru şi treizeci şi cinci de minute. Trebuie să ţin minte această oră, îşi spuse el. Nu trebuie să uit niciodată această după-amiază, această zi.

  — Kafka Tamura! Şopti el către tabloul din perete. Trebuie să-ţi spun ce s-a întâmplat. Dacă nu cumva ştii deja.

  Capitolul 43

  Arunc bagajele şi, scăpat de povară, înaintez mai departe prin pădure. Mă concentrez doar asupra mersului. Nu mai e nevoie să însemnez copacii. Nu mai trebuie să ţin minte drumul de întoarcere. Renunţ să mai privesc cu atenţie în jurul meu. Oricum, peisajul e mereu acelaşi. Copaci deşi, care se înalţă falnic, ferigi dese, liane de iederă, rădăcini noduroase, frunze putrezite, cochilii uscate, lepădate de insecte. Pânze de păianjen rezistente şi lipicioase. Şi nenumărate crengi – parcă ar fi tărâmul crengilor. Crengi ameninţătoare, crengi care se luptă pentru spaţiu, crengi care se ascund cu iscusinţă, crengi încâlcite, crengi care meditează, crengi uscate, care mor. E un peisaj care se repetă la nesfârşit. Doar că, cu fiecare repetiţie, totul se adânceşte puţin câte puţin.

  Merg mai departe pe drumul – sau ceea ce pare a fi drumcare se întinde în faţa mea. E tot un urcuş, dar panta nu mai e la fel de abruptă. Nu mă mai face să-mi pierd răsuflarea. Uneori dă să se piardă în marea de ferigi Şi în tufişurile spinoase, dar dacă reuşesc să mă orientez încotro trebuie să mă îndrept, apare din nou. Nu îmi mai e teamă de pădure. Are propriile sale reguli, tipare. Odată ce mcetează să-mi mai fie frică, pot să le văd. Îi înţeleg repetiţia şi o transform într-o parte din mine.

  Nu mai car nimic după mine. Nu mai am nici tubul cu vopsea galbenă, nici toporişca proaspăt ascuţită, pe care le ţineam cu atâta grijă. Nici rucsacul. Nici bidonul cu apă, nici mâncare. Nici busolă. Le-am lăsat pe toate în urmă, pe drum. Aşa nu îmi mai este frică de mine însumi şi vreau ca Pădurea să vadă că am ales să rămân complet lipsit de apărare. Sau poate că asta vreau să-mi transmit mie însumi.

  Eu, proaspăt ieşit din găoacea dură, mă îndrept singur către inima labirintului, unde mă voi abandona neantului.

  Pe nesimţite se stinge şi muzica ce îmi răsuna în urechi.

  A mai rămas doar un zgomot slab de fundal, ca un cearşaf alb, întins pe un pat uriaş, fără nici o cută. II ating cu degetul şi îi parcurg albeaţa. E nesfârşită. Transpir la subsuoară. Cerul care se întrezăreşte uneori printre crengile copacilor înalţi e acoperit cu un strat compact de nori cenuşii. Deocamdată nu sunt semne de ploaie. Norii stau neclintiţi, menţinându-se neschimbaţi. Păsările care se odihnesc pe crengile înalte schimbă ciripituri, transmiţându-şi semnale pline de înţeles. Insectele bâzâie prevestitor printre buruieni.

  Mă gândesc la casa goală din Nogata. Acum e probabil închisă. Foarte bine, să rămână închisă. Petele de sânge să rămână aşa cum sunt. Ce mă interesează pe mine? Nu am de gând să mă mai întorc vreodată acolo. Casa aceea e un loc în care au murit multe, chiar înainte de ce s-a petrecut de curând. Nu, este locul în care au fost ucise multe.

  Pădurea încearcă să mă ameninţe, uneori pe deasupra capului, alteori pe la picioare. Îmi suflă rece în ceafă şi îmi înţeapă pielea cu mii de ace cu ochi. Încearcă să mă expulzeze, ca pe un corp străin. Însă treptat, învăţ să trec cu bine peste toate aceste ameninţări. La urma urmei, pădurea nu este o parte din mine? Aşa încep să privesc lucrurile. Călătoresc înăuntrul meu, aşa cum sângele călătoreşte prin vene. Ceea ce văd este interiorul meu, iar ceea ce îmi pare ameninţător este de fapt ecoul spaimei din sufletul meu.

  Pânzele de păianjen ţesute aici sunt pânze ţesute de inima mea, iar păsările care cântă prin copaci sunt păsări crescute de mine însumi. Imaginea aceasta se naşte înăuntrul meu şi prinde rădăcini.

  Înaintez prin pasajele pădurii, ca împins de la spate de pulsaţia unei inimi uriaşe. Drumul se îndreaptă către un loc menit mie, o sursă de lumină care emană întuneric, un loc din care se nasc ecouri mute. Vreau să văd cu ochii mei ce e acolo. Sunt propriul meu mesager secret care poartă în mână o scrisoare importantă, bine sigilată.

  Întrebare.

  De ce nu m-a iubit?

  Nu am meritat să mă iubească mama mea?

  Mulţi ani mi-a ars inima această întrebare şi mi-a ros sufletul. Mama nu m-a iubit din cauză că eu îmi însumi aveam o problemă gravă? M-am născut murdar? M-am născut ca oamenii să-şi întoarcă faţa de la mine?

  Mama nici măcar nu m-a strâns puternic în braţe înainte să plece. Nu mi-a lăsat nici măcar un cuvânt. Şi-a întors faţa de la mine, a luat-o pe sora mea şi a plecat fără să-mi spună o vorbă. A dispărut ca un nor de fum şi s-a îndepărtat de mine pentru totdeauna.

  O pasăre ţipă ascuţit deasupra mea. Îmi ridic privirea către cer, dar nu văd decât norii cenuşii. Vântul nu bate.

  Merg mai departe, înaintând de-a lungul ţărmului conştientului meu. Valuri de conştientă se sparg şi se retrag. Vin şi lasă ceva scris, apoi se întorc şi şterg totul. Încerc să desluşesc cu iuţeală ce scrie, dar nu este uşor. Literele dispar înghiţite de următorul val, înainte să apuc să le descifrez. În conştiinţa mea rămân doar frânturi de cuvinte enigmatice.

  Inima îmi zboară înapoi la casa din Nogata. Îmi amintesc perfect ziua în care mama a luat-o pe sora mea şi a plecat.

  Stau pe prispă şi privesc grădina. Este o zi de vară timpurie, în amurg, iar copacii proiectează umbre alungite pe pământ.

  În casă nu sunt decât eu. Nu îmi dau seama cum, dar ştiu deja că am fost lăsat singur, abandonat. Ştiu că acest lucru mă va influenţa profund. Nu mi-a spus-o nimeni. Pur şi simplu ştiu. Casa e goală, ca un post de observaţie de la graniţă abandonat. Soarele coboară către vest şi văd cum umbrele învăluie lumea, puţin câte puţin. Într-o lume în care există timp, nimic nu se întoarce înapoi. Umbrele îşi întind tentaculele şi erodează pământul, pas cu pas, până când chipul mamei mele e înghiţit şi el de tărâmul întunecat Şi rece. Îmi fură automat din amintire acel chip întors de la mine şi mi-l şterg.

  Înaintând prin pădure, mă gândesc la doamna Saeki.

  Îmi amintesc chipul ei, zâmbetul liniştit, căldura mâinilor ei. Mi-o imaginez ca pe mama mea, părăsindu-mă, pe când de-abia împlineam patru ani. Clatin din cap fără să-mi dau seama. Mi se pare prea nenatural, prea nepotrivit. De ce să fi făcut doamna Saeki aşa ceva? De ce să mă rănească, să-mi distrugă viaţa? Sigur a avut un motiv întemeiat, care mie nu mi-e clar.

  Încerc să simt ce a simţit ea atunci. Încerc să mă pun în locul ei. Nu e uşor, desigur, că doar eu sunt cel abandonat şi ea e cea care m-a abandonat pe mine. Încet, încet, reuşesc totuşi să mă desprind de mine. Sufletul meu îşi leapădă straiul ţeapăn, se preschimbă într-un corb negru, poposeşte pe pinul înalt din grădină şi îşi priveşte eul de patru ani, aşezat pe prispă.

  Mă preschimb într-un corb negru care emite ipoteze.

  — Nu e vorba că mama ta nu te-a iubit, îl aud din spate pe tânărul numit Corbul. Mai corect fie spus, te-a iubit extrem de mult. În primul rând trebuie să crezi asta. Acesta este punctul de plecare.

  — Dar m-a abandonat. M-a lăsat într-un loc greşit şi a dispărut. M-a rănit adânc, m-a distrus. De-abia acum realizez cu adevărat. Dacă mă iubea, cum a putut să facă aşa ceva?

  — Da, la asta s-a ajuns. Te-a rănit adânc, te-a distrus şi o să continui să porţi multă vreme aceste cicatrice. Pentru asta te compătimesc, dar uite cum ar trebui să gândeşti tu, în ciuda acestui lucru: încă te mai poţi vindeca. Eşti tânăr şi puternic. Eşti foarte flexibil. Poţi să îţi coşi rănile şi să porneşti mai departe cu capul sus. Ea nu mai poate să facă asta. Ea va rămâne pierdută. Problema nu este cine e bun sau rău. Tu eşti cel care are un avantaj real. La asta trebuie să te gândeşti.

  Rămân tăcut.

  — Pricepi? E ceva ce deja s-a întâmplat, pe care nu îl mai poţi schimba. Nu ar fi trebuit să te abandoneze, nu ar fi trebuit să fii tu abandonat de ea. Dar un lucru deja întâmplat e ca o farfurie făcută ţăndări. Oricât te-ai strădui, nu mai ai cum să o aduci înapoi, nu?

  Încuviinţez. Oricât te-ai strădui, nu mai ai cum să o aduci înapoi. Are perfectă dreptate.

  — Înţelege că probabil şi mama ta a fost plină de spaimă şi de furie, continuă tânărul numit Corbul. Ca tine acum.

  De aceea a fost nevoită să te abandoneze.

  — Chiar dacă mă iubea?

  — Da, a trebuit să te abandoneze, chiar dacă te iubea. Ce trebuie să faci tu este să o înţelegi şi să accepţi. Să-i înţelegi spaima covârşitoare şi furia şi să le accepţi ca pe ale tale.

  Nu să Ie moşteneşti şi să le repeţi. Cu alte cuvinte, trebuie să o ierţi. Sigur, nu e un lucru simplu, dar asta trebuie să faci. Este unica ta salvare. Alta chiar nu există.

  Cad pe gânduri. Cu cât mă gândesc mai mult, cu atât devin mai dezorientat. Am sufletul răscolit şi mă doare de parcă mi se jupoaie pielea de pe corp.

  — Oare doamna Saeki chiar e mama mea adevărată?

  Întreb eu.

  — Nu ţi-a spus şi ea că teoria e încă validă? Pe scurt, încă funcţionează ca teorie. Asta e tot ce pot să spun şi eu.

  — O teorie încă lipsită contraargumente valide.

  — Exact.

  — O teorie pe care trebuie să o cercetez la nesfârşit.

  — Exact, spune tânărul numit Corbul pe un ton categoric. O teorie încă lipsită de contraargumente valide e o teorie care merită cercetată. Deocamdată altceva nu ai de făcut. Altă alegere nu ai în acest moment. De aceea trebuie să o cercetezi, chiar dacă ar însemna să te sacrifici.

  — Să mă sacrific? Cuvintele acestea au un ecou straniu, pe care încă nu reuşesc să-l desluşesc bine.

  Nici un răspuns. Neliniştit, mă uit înapoi. Tânărul numit Corbul este încă aici. Merge în spatele meu, în pas cu mine.

  — Câtă spaimă şi furie avea atunci în ea doamna Saeki?

  Şi de unde au apărut? Îl întreb eu, mergând mai departe.

  — Tu câtă spaimă şi furie crezi că avea în ea? Îmi întoarce el întrebarea. Gândeşte-te bine. Asta trebuie să gândeşti tu, cu capul tău. De-asta ai cap.

  Mă gândesc. Trebuie să înţeleg, până nu e prea târziu, şi să accept. Însă tot nu pot să desluşesc scrisul mărunt, rămas pe ţărmul conştiinţei mele. Prea repede se sparg valurile şi vin altele.

  — O iubesc pe doamna Saeki, spun eu. Cuvintele îmi părăsesc buzele foarte natural.

  — Ştiu, îmi răspunde scurt tânărul numit Corbul.

  — Nu am mai simţit aşa ceva până acum. Iar acum, pentru mine asta contează mai mult decât orice.

  — E de la sine înţeles. Evident că e un lucru care contează. Nu tocmai de-asta ai ajuns până aici?

  — Dar eu încă nu înţeleg. Sunt complet pierdut. Spui că mama m-a iubit, că m-a iubit mult. Vreau să te cred, dar, chiar dacă este adevărat, eu tot nu pot să pricep. De ce a iubi profund pe cineva e acelaşi lucru cu a-l răni profund pe acel om? Ce sens mai are atunci dragostea ta? De ce trebuie să se întâmple aşa ceva?

  Aştept un răspuns. Rămân tăcut vreme îndelungată, însă răspunsul nu vine.

  Mă uit în urmă, dar tânărul numit Corbul nu mai e. Aud deasupra capului o bătaie seacă de aripi.

  Eşti complet pierdut.

  La un moment dat, cei doi soldaţi apar în faţa mea.

  Amândoi sunt îmbrăcaţi în uniformele de luptă ale vechii armate imperiale. Sunt uniforme cu mânecă scurtă, de vară.

  Poartă ghetre şi au raniţe în spinare. Pe cap nu au coifuri, ci doar nişte pălării obişnuite cu boruri şi sunt vopsiţi cu negru pe faţă. Amândoi sunt tineri. Unul e înalt şi slab, şi are pe nas ochelari cu rame rotunde, aurii. Celălalt e scund, lat în umeri şi solid. Stau unul lângă altul pe o piatră plată.

  Nu sunt în poziţie de luptă. Puştile Arisaka zac sprijinite la picioarele lor. Cel înalt mestecă plictisit un fir de iarbă.

  Arată amândoi foarte firesc acolo. Se uită cum mă apropii cu o privire calmă, netulburată.

  Zona în care se află e mai deschisă şi plată, ca un palier de scară.

  — Hei! Mă întâmpină vesel soldatul înalt.

  — Mnă ziua! Îmi zice şi cel solid, cu o umbră de încruntare pe chip.

  — Bună ziua! Le întorc eu salutul. Ar trebui probabil să fiu surprins de apariţia lor, dar nu sunt deloc. Nu mi se pare ciudat. Este perfect plauzibilă.

  — Te aşteptam, îmi spune cel înalt.

  — Pe mine?

  — Evident. N-are cine altcineva să apară pe aici în afară de tine.

  — Te aşteptăm de o grămadă de vreme, spune şi cel scund.

  — Mă rog, timpul nu prea e o problemă, adaugă celălalt, dar tot a durat mai mult decât credeam.

  — Sunteţi cei care au dispărut demult pe aici, nu? În timpul antrenamentelor.

  — Exact, încuviinţează soldatul solid.

  — Se pare că v-au căutat peste tot.

  — Ştim. Ştim că ne-au căutat. Ştim tot ce se întâmplă în pădurea asta. Dar n-au cum să ne găsească, oricât ne-ar căuta.

  — Sincer să fiu, nu e vorba că ne-am rătăcit, adaugă încet cel înalt. De fapt, am fugit.

  — Mai degrabă am descoperit acest loc şi am rămas aici.

  Nu se poate spune că ne-am rătăcit.

  — Şi nici nu poate găsi oricine acest loc. Dar noi am reuşit şi ai reuşit şi tu. Pe noi, cel puţin, ne-a ajutat norocul.

  — Dacă rămâneam acolo, ne-ar fi trimis peste ocean, explică cel scund. Acolo ar fi trebuit să omoram şi să fim omorâţi. Nu am vrut să ajungem într-un asemenea loc. Eu sunt fermier, iar el de-abia a terminat facultatea. În nici un caz nu voiam să omoram pe nimeni, iar să fim ucişi, cu atât mai puţin. Asta e clar.

  — Tu? Vrei să omori şi să te omoare? Mă întreabă celălalt.

  Clatin din cap. Nu vreau să omor pe nimeni. Nu vreau să mă omoare nimeni.

  — Toată lumea e la fel, spune cel înalt. Mă rog, aproape toată lumea. Dar numai fiindcă zici că nu vrei să mergi la război, ţara nu te iartă şi nici nu îţi spune frumos: „Nu vrei la război? Am înţeles. Atunci nu trebuie să te duci.” Iar de fugit nu poţi. În Japonia asta n-ai unde să te duci, ca te găsesc imediat. Ce să-i faci, e doar o insulă mică. De-aia ne-am oprit noi aici. Aici ne-am putut ascunde.

  Soldatul clatină din cap şi îşi continuă povestea.

  — Şi am tot stat aici. De demult, cum zici tu. Dar ţi-am spus, timpul nu e o problemă. Între acum şi demult de tot nu e nici o diferenţă.

  — Absolut nici o diferenţă, adaugă cel solid şi face un gest de parcă ar alunga ceva cu mâna.

  — Ştiaţi că o să vin?

  — Bineînţeles, răspunde cel scund.

  — Noi facem aici de gardă şi ştim cine vine. Suntem ca o parte din pădure.

  — Cu alte cuvinte, aici este intrarea, spune celălalt. Şi noi o păzim.

  — Chiar acum, intrarea e deschisă, îmi explică cel înalt.

  Dar nu peste mult timp, o să se închidă la loc. Aşa că, dacă vrei să intri, acum e momentul. Nu se întâmplă des să fie deschisă.

  — Dacă intri, noi o să te conducem. Drumul e întortocheat şi ai nevoie de ghid.

  — Dacă nu intri, te întorci pe drumul pe care ai venit.

  — Nu e greu să faci cale întoarsă. N-ai de ce să îţi faci probleme. Te duci înapoi în lumea din care ai venit şi îţi continui viaţa ca până acum. Alegerea este doar a ta. Nu te forţează nimeni nici să intri, nici să nu intri. Dar odată intrat, e greu să te mai întorci.

  — Vă rog să mă duceţi, răspund eu fără să ezit.

  — Serios? Mă întreabă cel solid.

  — Cineva cu care trebuie să mă întâlnesc e înăuntru.

  Probabil.

  Fără o vorbă, cei doi se ridică de pe piatră şi îşi iau puştile. Se uită unul la celălalt, apoi încep să meargă în faţa mea.

  — Probabil te miri de ce mai cărăm după noi fiarele astea grele, îmi spune cel înalt, întorcându-se spre mine. Ca doar nu ne ajută la nimic. Nici măcar nu sunt încărcate.

  — Sunt un semn, spune cel solid, fără să se uite spre mine. Un semn a ceea ce am lăsat în urmă, al lucrurilor de care ne-am despărţit.

  — Simbolurile sunt foarte importante, adaugă celălalt.

  Suntem îmbrăcaţi în uniforme de sojdat şi avem puşti, aşa că jucăm rolul de santinele. Simbolurile indică şi rolurile pe care le jucăm.

  — Tu ai la tine aşa ceva? Ceva care ar putea fi un semn?

  Mă întreabă cel solid.

  — Nu, nu am, spun eu clătinând din cap. Nu am nimic la mine. Doar amintiri.

  — Hm… Amintiri?

  — Merg, nu contează, spune cel înalt. Pot fi nişte simboluri excelente. Deşi nu ştiu cât rezistă sau cât de exacte sunt de fapt.

  — Ar fi de preferat ceva cu formă. E mai bine aşa, mai simplu de înţeles.

  — Ca de exemplu o puşcă, adaugă cel înalt. Apropo, cum te cheamă?

  — Kafka Tamura.

  — Kafka Tamura, repetă amândoi.

  — Ciudat nume, remarcă cel înalt.

  — Foarte ciudat, adaugă celălalt.

  Restul drumului îl parcurgem în tăcere.

  Capitolul 44

  Cei doi s-au oprit pe o luncă de-a lungul drumului şi au ars cele trei dosare pe care doamna Saeki li le încredinţase.

  Hoshino a cumpărat nişte gaz de brichetă de la un non-stop, l-a împrăştiat peste ele şi le-a aprins cu bricheta. Au stat lângă ele şi au urmărit cum fiecare pagină dispărea mistuită de flăcări. Nu era nici o adiere de vânt. Fumul se înălţa drept spre cer, amestecându-se în tăcere printre norii joşi, cenuşii.

  — Nu putem nici măcar să aruncăm un ochi pe manuscrisele astea? Întrebă Hoshino.

  — Nu. Nu avem voie. Nakata i-a promis doamnei Saeki că va arde totul fără să citească o literă. Este datoria lui Nakata să-şi respecte promisiunea.

  — Aşa e. E important să-ţi respecţi promisiunile, zise Hoshino, asudând tot. E important pentru toată lumea. Doar că era mai rapid şi mai simplu dacă le băgăm la o maşină de tocat hârtie. Găseam de închiriat un aparat măricel la orice centru de copiere. Nici nu costă mult. Nu vreau să mă plâng, dar e prea cald pentru ditamai focul de tabără. Dacă era iarnă, prindea numai bine.

  — Îmi pare rău, dar Nakata i-a promis doamnei Saeki că le arde, aşa că trebuie arse.

  — Bine, bine. Oricum nu ne grăbim nicăieri. N-o să nia omoare un pic de căldură. Era doar o sugestie, atâta tot.

  O pisică ce trecea prin apropiere se oprise şi urmărea cu interes focul neobişnuit în plină vară, făcut de cei doi Ve malul râului. Era slabă, maro tărcat şi avea vârful cozii puţin strâmb. Părea să aibă o fire plăcută şi Nakata a dat să o strige, dar şi-a amintit de Hoshino şi a renunţat. Pisicile nu-şi lăsau garda decât atunci când era singur. În plus, nu era sigur că mai putea purta conversaţii cu ele ca până mai înainte. Nu voia să spună ceva ciudat şi să o sperie. Între timp, pisica s-a plictisit de privit focul, s-a ridicat şi a plecat mai departe.

  Când dosarele au ars în întregime, Hoshino a călcat bine sub talpă cenuşa rămasă. Dacă ar fi bătut vântul, ar fi împrăştiat-o frumos pe toată. Se lăsa înserarea şi câţiva corbi treceau în zbor, întorcându-se la cuiburile lor.

  — Gata, nimeni nu mai poate să le citească acum, zise Hoshino. Nu ştiu ce scria, dar acum a dispărut. Ceva care a avut o formă s-a subţiat puţin câte puţin, dispărând de pe lumea asta şi făcând nimicul să crească.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Pot să vă întreb ceva?

  — Sigur.

  — Nimicul e ceva care creşte?

  Tânărul îşi înclină capul într-o parte şi se gândi.

  — E o chestiune complicată. Dacă creşte nimicul? Când reduci ceva la nimic, înseamnă că îl reduci la zero, iar dacă la zero adaugi zero, tot zero îţi dă.

  — Nakata nu prea înţelege.

  — Nici Hoshino nu prea înţelege. Dar simt că mă ia cu durere de cap dacă mă mai gândesc mult.

  — Atunci să nu ne mai gândim.

  — De acord. În fine, manuscrisele au ars în întregime, până la ultimul cuvânt. Au fost reduse la nimic – asta voiam să spun.

  — Da. Nakata poate să răsufle liniştit.

  — Atunci ne-am terminat treaba aici?

  — Da, am terminat treaba aici. Mai rămâne doar de închis intrarea.

  — Asta e foarte important.

  — Da, este foarte important. Ceea ce a fost deschis trebuie închis la loc.

  — Atunci hai s-o facem. Să batem fierul cât e cald!

  — Domnule Hoshino?

  — Da?

  — E posibil să nu se poată.

  — De ce?

  — Pentru că încă nu i-a venit vremea. Pentru a închide intrarea, trebuie să aşteptăm să vină vremea de închis intrarea. Iar înainte, Nakata trebuie să doarmă din nou bine. Mi-e foarte somn.

  Hoshino îl privi.

  — Să dormi iar nu ştiu câte zile, ca până acum?

  — Nu pot spune nimic cu siguranţă, dar s-ar putea să fie la fel.

  — N-ai putea să mai rezişti un pic şi să termini treaba înainte să te pui iar pe dormit? Fiindcă odată intrat în sleep mode, totul rămâne pe loc.

  — Domnule Hoshino?

  — Ce e?

  — Îmi pare foarte rău. Bine ar fi să se poată. Şi Nakata ar fi vrut să termine mai întâi cu piatra, dar, din păcate, trebuie să dorm. Nu îmi mai pot ţine ochii deschişi.

  — Parcă ţi se termină bateria.

  — Se poate. A durat mai mult decât credeam şi Nakata şi-a istovit puterile. Mă puteţi duce undeva unde să pot dormi?

  — Bine, luăm un taxi şi ne întoarcem la apartament.

  Poţi să dormi buştean, cât vrei de mult.

  Cum s-a aşezat în maşină, Nakata a început să picotească.

  — Tataie, mai rezistă puţin! După ce ajungem acasă, poţi să dormi cât vrei.

  — Domnule Hoshino?

  — Da?

  — Îmi cer scuze că v-am provocat atâtea necazuri, ni' găimă Nakata.

  — Necazuri au fost, ce să zic, recunoscu tânărul. Dar dacă stau să mă gândesc la tot ce a fost, eu am venit de bunăvoie cu dumneata, adică mi le-am asumat din proprie iniţiativă. Nu m-a pus nimeni. E ca şi cum ai deszăpezi de plăcere. Aşa că nu e cazul să-ţi faci probleme. Stai liniştit-

  — Fără dumneavoastră aş fi fost pierdut. Nu aş fi reuşit să fac nici jumătate din tot.

  — Atunci a meritat efortul.

  — Nakata vă este recunoscător.

  — Şi totuşi…

  — Da?

  — Şi eu am de ce să îţi fiu recunoscător matale.

  — Aveţi?

  — Umblăm împreună de vreo zece zile, timp în care am lipsit de la serviciu. La început am vorbit cu ei să-mi iau liber, dar dup-aia am chiulit cu neruşinare. Probabil că n-o să mă mai primească înapoi. Mă rog, dacă mă dau bine de tot pe lângă ei, ar putea să mă ierte. Dar, în fine, nu contează. Nu vreau să mă laud, dar sunt un şofer foarte priceput şi muncitor, aşa că de muncă se găseşte pe toate drumurile. De-asta nu-mi fac probleme şi ar trebui să nu-ţi faci nici dumneata. Ce vreau eu să zic e că nu regret deloc, în astea zece zile am trecut prin tot felul de chestii ciudate.

  A plouat cu lipitori, l-am întâlnit pe colonelul Sanders, m-am culcat cu cea mai frumoasă fată din lume, care e studentă la filosofie sau cam aşa ceva, am şterpelit piatra de intrare de la templu – o mulţime de lucruri ciudate. Zece zile pline de ciudăţenii cât să te ţină o viaţă întreagă. Parcă am fi fost într-un montagne russe, într-o cursă de testare.

  Hoshino se opri aici, gândindu-se cum să continue.

  — Dar, ştii…

  — Da? '

  — Cel mai ciudat dintre toate îmi pari chiar dumneata.

  Da, dumneata. Şi asta pentru că ai reuşit cumva să mă schimbi. Da, am senzaţia că m-am schimbat foarte mult în astea zece zile. Am început să văd lucrurile cu totul altfel.

  O muzică pe care înainte o găseam plictisitoare, acum îmi merge direct la inimă şi simt nevoia să stau de vorbă cu cineva care să simtă acelaşi lucru. Nu mi s-a mai întâmplat niciodată aşa ceva, iar acum lucrurile s-au schimbat fiindcă am fost alături de dumneata şi pentru că am putut să le văd Prin ochii matale. Sigur, nu am văzut chiar totul, dar anumite lucruri am reuşit să le văd, foarte natural. De ce?

  Pentru că îmi place foarte mult felul dumitale de a vedea lumea. De-asta te-am şi urmat până acum. Nu am fost în stare să mă despart de tine. Iar ăsta este unul dintre cele mai însemnate lucruri care mi s-au întâmplat vreodată.

  Pentru asta eu trebuie să îţi fiu recunoscător, nu dumneata mie. Bine, nu e vorba că-mi displace să-mi fii recunoscător.

  Ce vreau să spun e că mi-ai făcut mult bine. Pricepi?

  Insă Nakata nu mai auzea. Avea deja ochii închişi şi dormea, respirând regulat.

  — Ce om fericit! Zise Hoshino oftând.

  Tânărul l-a cărat pe Nakata până în casă şi l-a întins pe pat. L-a lăsat îmbrăcat cum era. Doar i-a scos pantofii şi l-a învelit cu o pătură. Nakata s-a foit puţin până s-a aşezat ca de obicei cu faţa spre tavan, apoi a dormit liniştit, fără să mai clintească un deget.

  „Măi, să fie! Sigur doarme iar buştean două-trei zile întregi”, îşi zise Hoshino.

  Insă lucrurile nu au decurs aşa cum se aştepta el. A doua zi, miercuri, înainte de prânz, Nakata era mort. Murise liniştit, în somn. Pe chip avea aceeaşi expresie senină, încât la prima vedere ai fi zis că doarme. Doar că nu mai respira.

  Hoshino l-a zgâlţâit de câteva ori şi l-a strigat, însă Nakata rămânea, fără îndoială, mort. Nu avea puls, iar când i-a pus o oglinjoară în dreptul gurii, nu s-a aburit. Nu mai respira deloc. Nu avea să se mai trezească niciodată la această lume.

  Rămas singur cu el în cameră, a observat că şi celelalte zgomote se stingeau. Sunetele realităţii înconjurătoare îşi pierdeau, pe rând, veridicitatea şi se preschimbau în tăcere.

  Liniştea se adâncea treptat, cum se adună mâlul de pe fundul mării. Se ridica până la glezne, până la brâu, până la piept. Cu toate acestea, Hoshino a rămas multă vreme lângă Nakata, măsurând din ochi tăcerea care se acumulaStătea pe canapea şi îi privea profilul, încercând să-i conştientizeze moartea. I-a luat mult timp ca să accepte totulAerul devenea apăsător, iar el nu mai reuşea să-şi dea seama dacă ceea ce simţea erau cu adevărat sentimentele lui. În schimb, i s-au limpezit anumite lucruri.

  Poate că moartea l-a ajutat să redevină „un Nakata obişnuit”, îşi zise tânărul. A fost prea multă vreme aşa cum a fost şi singurul fel în care se putea întoarce la normal era să moară.

  — Tataie! Îl strigă el. Nu prea ştiu cum să zic asta, dar n-ai avut deloc o moarte rea.

  Nakata rămânea mort, cufundat în somnul profund, fără să-l mai tulbure nici un gând. Avea chipul senin, fără suferinţă, fără regrete, fără îndoieli. Foarte î la Nakata, îşi zise Hoshino. Nu ştiu ce sens a avut viaţa lui, dar dacă e s-o iau aşa, ce sens are viaţa oricui altcuiva? Ceea ce e important pentru noi, ce cântăreşte mult e felul în care murim. Felul în care trăim nu mai contează, comparativ cu felul în care murim, iar felul în care murim e hotărât de cel în care ne ducem viaţa, se gândea Hoshino, privindu-i chipul lui Nakata.

  Mai rămâne o singură problemă foarte importantă, şi anume că cineva trebuie să închidă piatra de intrare. E singurul lucru pe care Nakata l-a lăsat neterminat. Piatra e aici, lângă canapea şi ştiu că, atunci când va veni vremea, va trebui să o întorc şi să închid intrarea. Dar Nakata mi-a spus că piatra poate fi periculoasă dacă nu e mânuită cum trebuie. Trebuie să existe o anumită metodă corectă de a o întoarce. Dacă mă apuc eu s-o împing cu toată puterea şi o întorc cum nu trebuie, aş putea să dau întreaga lume peste cap.

  — Tataie, n-ai ce-i face, ai murit, dar uite ce treabă încurcată ai lăsat în urmă, îi spuse Hoshino.

  După cum era de aşteptat, nu a primit nici un răspuns.

  O altă problemă era ce să facă cu trupul neînsufleţit.

  Sigur, normal era să sune la poliţie sau la spital şi să îi cheme să îl ia. Aşa ar fi procedat nouăzeci şi nouă la sută din populaţia globului şi asta ar fi vrut să facă şi Hoshino.

  Insă Nakata era principalul suspect într-un caz de crimă şi Poliţia era pe urmele lui. Dacă aflau că a fost împreună cu el timp de zece zile, l-ar fi pus într-o poziţie dificilă. Puteau să-l ia la poliţie şi să-l supună unui interogatoriu nesfârşit, lucru pe care voia să-l evite cu orice preţ. Nu avea nici un chef să stea să povestească tot ce se întâmplase şi oricum nu putea să-i sufere pe poliţişti. Prefera să nu aibă de-a face cu ei.

  „Şi mai e o chestie”, îşi zise el, „cum naiba le explic ce-i cu apartamentul ăsta?”

  Un bătrân care arată aidoma colonelului Sanders ne-a pus la dispoziţie apartamentul. Ne-a spus că l-a pregătit special pentru noi şi că îl putem folosi cât dorim – ar crede poliţiştii aşa ceva? Cine e colonelul Sanders? Face parte din armata americană? Nu, ştiţi, de fapt e nenea de pe firma de la Kentucky Fried Chicken. Sigur îl ştiţi, nu, domnule detectiv? Da, cel cu ochelari şi ţăcălie albă… Făcea pe peştele pe o străduţă dosnică din Takamatsu. Aşa l-am cunoscut. Mi-a făcut rost de o femeie. Dacă le zic aşa ceva, mă fac tâmpit şi mă şi caftesc de nu mă văd. Indivizii ăia sunt un fel de yakuza cu salariu de la stat.

  Hoshino oftă din toţi rărunchii.

  Ce trebuie să fac eu e s-o şterg de-aici, cât mai repede şi cât mai departe. Dau din gară un telefon anonim la poliţie, le comunic adresa şi le spun că în locuinţa respectivă e o persoană moartă. Mă urc apoi frumuşel în tren şi mă duc înapoi la Nagoya. Aşa rămân complet neimplicat în toată treaba asta. A murit de moarte bună, n-au ce să investigheze aici. O să vină rudele să-l ia şi o să-l înmormânteze. Eu mă duc înapoi la firmă, mă pun în genunchi în faţa şefului, îmi cer scuze, promit că o să fiu serios de acum încolo şi totul o să reintre în normal.

  Hoshino şi-a adunat bagajele. Şi-a îndesat hainele în geantă, şi-a pus şapca pe cap, şi-a scos coada prin gaura de la spate şi şi-a pus pe nas ochelarii verzi de soare. Îi era sete şi a scos o cutie de Pepsi light din frigider. Cât a stat sprijinit de uşa frigiderului şi l-a băut, i-au picat ochii pe piatra de lângă canapea. Piatra de intrare, întoarsă p* partea cealaltă. S-a întors în dormitor şi s-a mai uitat dată la Nakata, care era întins pe pat. Nu părea mort.

  Părea că încă mai respiră liniştit. Ai fi zis că odată se ridică şi zice: „Domnule Hoshino, a fost o greşeală, Nakata nu a murit.” Dar nu era aşa. Nakata chiar murise. Nu avea să se întâmple nici un miracol. Trecuse deja în lumea celor drepţi.

  Cu cutia de Pepsi încă în mână, Hoshino clătină din cap.

  Nu e bine, îşi zise el. Nu pot să las piatra aşa. Dacă rămâne aşa, Nakata n-o să se poată odihni în pace. Era genul de om căruia îi plăcea să pună lucrurile în ordine. Dar i s-a terminat bateria şi n-a mai apucat să-şi ducă treaba la bun sfârşit. Tânărul a mototolit cutia şi a aruncat-o la coşul de gunoi. I s-a făcut din nou sete, s-a dus la bucătărie, a luat din frigider încă o cutie de Pepsi light şi a desfăcut-o.

  Nakata mi-a spus că înainte să moară îşi dorea să fie în stare să citească, măcar o dată. Ar fi vrut să meargă la bibliotecă şi să citească după pofta inimii. Insă a murit fără să i se îndeplinească dorinţa. Bine, e posibil ca acum, mort, să fi ajuns în altă lume, în care e „un Nakata obişnuit” şi ştie să citească, dar cât a fost în lumea asta, n-a putut, nici până în ultimul moment. Dimpotrivă, ultimul lucru pe care l-a făcut a fost să ardă litere. A aruncat în neant mii de cuvinte. E ironic. Trebuie neapărat să-i mai îndeplinesc cumva o ultimă dorinţă. Trebuie să închid piatra de intrare.

  Este un lucru extrem de important. La cinematograf sau la acvariu tot nu mai pot să îl duc.

  După ce şi-a terminat cutia de Pepsi, s-a dus lângă canapea, s-a aşezat pe vine în faţa pietrei şi a încercat să o ridice. Nu era grea. Nu era nici uşoară ca un fulg, dar n-a fost nevoie decât să se încordeze puţin ca să o ridice. Cântărea cam la fel ca atunci când o scosese din altarul de la templu, împreună cu colonelul Sanders. O greutate numai bună ca să poată fi folosită pe post de capac la murături. Cu alte cuvinte, acum e o simplă piatră, şi-a spus el. Când îşi joacă rolul de piatră de intrare, se face grea, cât să n-o mai poţi urni din loc. Cât e uşoară, e doar o piatră banală.

  Trebuie să se întâmple ceva aparte, de exemplu să cadă trăsnete, şi în acele momente o să capete o greutate neobişnuită şi o să joace rolul de „piatră de intrare”.

  Hoshino s-a dus la fereastră, a tras draperiile şi s-a uitat la cer. Era acoperit cu aceiaşi nori cenuşii, însă nu erau semne de ploaie sau de descărcări electrice. Şi-a ciulit urechile şi a adulmecat aerul, însă nu a detectat nimic neobişnuit. Tema centrală a lumii părea să fie „menţinerea stătu quo-uhxi”.

  — Tataie! Îi strigă el lui Nakata. Vasăzică trebuie să stau aici cu matale şi să aştept cuminte să se întâmple ceva aparte. Dar ce anume trebuie să fie? Eu habar nu am! Nu ştiu nici măcar când o să se întâmple. Şi nenorocirea e că suntem în iunie şi dacă te las aşa, o să începi să te descompui. O să miroase. Ştiu că nu vrei să auzi de aşa ceva, dar asta e soarta. Şi cu cât trece mai mult timp, cu cât întârzii mai mult să informez poliţia, cu atât intru şi eu mai rău la apă. Eu o să fac tot ce pot, dar voiam să ştii şi matale cum stă treaba.

  Însă, după cum era de aşteptat, nu primi nici un răspuns.

  Începu să se învârtă prin cameră. Da, poate mă contactează colonelul Sanders! Sigur ştie el ce trebuie să fac cu piatra. Poate îmi dă el vreun sfat preţios. Cu toate acestea, oricât ar fi stat cu ochii pe telefon, nu suna. Rămânea la fel de tăcut. Telefonul mut arăta inutil de introspectiv. Nimeni nu a ciocănit la uşă. Nici o scrisoare nu a sosit. Nu s-a întâmplat nimic „aparte”. Vremea rămânea neschimbată, instinctele nu-i spuneau nimic. Timpul se scurgea indiferent. A venit prânzul, după-amiaza s-a preschimbat în înserare. Limbile ceasului de pe perete lunecau lin ca o libelulă pe suprafaţa timpului, iar, pe pat, Nakata rămânea mort. Nici poftă de mâncare nu mai avea. În loc de cină, Hoshino a băut o a treia cutie de Pepsi şi a ronţăit nişte biscuiţi săraţi mai mult din datorie.

  Pe la şase s-a aşezat pe canapea, a luat telecomanda şi a pornit televizorul. S-a uitat la ştirile de la NHK, dar nu a dat de nimic care să-i capteze atenţia. Fusese o zi cum nu se poate de obişnuită. Când s-au terminat ştirile, Hoshino a închis televizorul. Vocea crainicului i se părea prea gălăgioasă. Afară se întuneca treptat şi în cele din urmă s-a lăsat noaptea care a învăluit camera într-o tăcere şi mai adâncă.

  — Tataie! Îl strigă Hoshino din nou pe Nakata. Nu vrei să te scoli, măcar un pic? Hoshino e cam amărât şi vrea să-ţi audă vocea.

  Însă Nakata nu a răspuns. Rămânea dincolo de cumpăna acestei lumi, mort, tăcut. Era atât de linişte, încât, dacă ascultai bine, auzeai cum se învârte pământul.

  Hoshino s-a dus în sufragerie şi a pus Arhiducele. Ascultând acordurile primei teme, din ambii ochi au început să i se rostogolească lacrimi. Un adevărat şuvoi. Măi, măi, când am plâns eu ultima oară? Se întrebă el. Dar nu a reuşit să-şi amintească.

  Capitolul 45

  De la „intrare”, drumul devine greu de desluşit. De cele mai multe ori încetează chiar să mai fie drum. Pădurea e tot mai adâncă şi mai mare. Panta devine mult mai abruptă, iar tufişurile şi buruienile sufocă pământul. Cerul nu se mai zăreşte deloc şi în jur e întuneric ca la amurg. Păienjenişurile se îndesesc, iar mirosul plantelor e şi mai pătrunzător.

  Liniştea e tot mai apăsătoare. Pădurea ne respinge. Soldaţii însă deschid drumul fără efort, cu puştile pe umăr, înaintând într-un pas surprinzător de rapid. Se strecoară printre crengile care atârnă din copaci, se caţără pe pietre, sar peste adâncituri şi dau în lături cu iscusinţă tufişurile spinoase.

  Mă chinui să mă ţin după ei, ca să nu-i pierd din vedere.

  Ei nici măcar nu se întorc să se asigure că mai sunt în spatele lor. Parcă mi-ar pune forţele la încercare. Măsoară să vadă cât pot să duc. Am chiar senzaţia că sunt supăraţi pe mine (nu ştiu nici eu de ce). Nu scot o vorbă. Nu schimbă nici un cuvânt, nici cu mine, nici între ei. Îşi văd netulburaţi de mers, făcând cu schimbul la înaintare. Pe spatele lor, puştile negre se clatină regulat, ca două metronoame. Înaintând cu ochii fixaţi pe ele, încep să-mi inducă o stare hipnotică. Mintea mi se îndreaptă spre un alt loc, alunecând parcă pe gheaţă, înaintez transpirând tot, concentrat să nu slăbesc pasul.

  — Mergem prea repede? Mă întreabă în cele din urm' soldatul solid, întorcându-se către mine. Are respiraţia per fect regulată.

  — Nu. E în regulă. Vin.

  — Eşti tânăr şi arăţi în formă, spune cel înalt, cu faţ înainte.

  — Noi suntem obişnuiţi să batem drumul ăsta şi tinde să mergem mai repede, explică cel solid, parcă scuzându-se.

  Aşa că, dacă mergem prea repede, să ne spui. Să nu-ţi fie jenă. Ne spui şi mai slăbim un pic pasul. Noi doar încercăm să nu mergem mai încet decât e nevoie. Înţelegi?

  — Dacă nu mai pot să ţin pasul, vă spun, răspund eu, forţându-mi respiraţia să fie regulată, ca să nu-şi dea seama că sunt obosit. Mai avem mult de mers?

  — Nu prea, spune cel înalt.

  — Încă puţin, adaugă celălalt.

  Ceva îmi spune că nu mă pot bizui pe ce cred ei. După cum au spus chiar ei, aici timpul nu este un factor important.

  O vreme înaintăm din nou în tăcere, dar cu o viteză mai puţin nebună. S-ar părea că testul s-a încheiat.

  — Pe aici nu sunt şerpi veninoşi? Pun eu întrebarea care mă tot preocupă.

  — Şerpi veninoşi? Zice cel înalt, cu ochelari, fără să se întoarcă spre mine.

  Vorbeşte privind doar drept în faţă, de parcă în orice moment ceva de maximă importanţă ar putea să-i sară în cale.

  — Nu m-am gândit niciodată la asta.

  — Ar putea să fie, spune cel solid, întorcându-se spre mine. Nu-mi amintesc să fi văzut, dar se poate să fie.

  Oricum, şi dacă ar fi, n-au nici o legătură cu noi.

  — Ce vrem noi să spunem, adaugă celălalt senin, e că pădurea asta nu-ţi vrea nici un rău.

  — Aşa că nu trebuie să-ţi pese de şerpi veninoşi. Te-ai liniştit?

  — Da.

  — N-o să-ţi facă nimic nici un rău aici, nici şerpi veninoşi, nici păianjeni veninoşi, nici insecte veninoase, nici ciuperci otrăvitoare, nici altceva.

  — Altceva? Întreb eu.

  Sunt foarte obosit şi nu mai sunt în stare să gândesc prea clar.

  — Alte lucruri, alte vietăţi. Nimic n-o să-ţi facă vreun rău aici. Suntem în inima pădurii. Nimeni n-o să-ţi facă nici un rău, nici măcar tu însuţi.

  Mă lupt să înţeleg ce a zis, însă oboseala, transpiraţia, efectul hipnotic pe care îl creează repetiţia se suprapun şi puterea mea de gândire scade. Nu sunt în stare să mă gândesc la nimic serios.

  — Pe când eram soldaţi, ne puneau să facem nişte exerciţii foarte dure de străpuns inamicul cu baioneta, spune cel solid. Ştii cum se foloseşte baioneta?

  — Nu.

  — Mai întâi o înfigi bine în inamic, apoi o întorci în toate părţile şi îi faci praf măruntaiele. N-are scăpare, moare în chinuri. Moartea e lentă şi trece prin nişte chinuri cumplite.

  Dar dacă doar înfigi baioneta, fără să o învârti, inamicul se ridică şi îţi sfâşie ţie măruntaiele. Asta era lumea în care trăiam noi.

  Măruntaie, mă gândesc eu. Oshima mi-a spus că sunt o metaforă pentru labirint. Lucrurile încep să se încâlcească în mintea mea, să se amestece. Nu mai sunt în stare să le disting unele de altele.

  — Înţelegi de ce oamenii fac o asemenea atrocitate altor oameni? Întreabă soldatul înalt.

  — Nu.

  — Nici eu, răspunde el. Nu voiam să sfârtec măruntaiele nimănui, fie el soldat chinez, rus sau american. Însă asta era lumea în care trăiam şi de-asta am fugit. Un lucru vreau să nu-l înţelegi greşit: nu suntem nişte oameni slabi.

  Dimpotrivă, ca soldaţi eram străluciţi. Pur şi simplu nu am suportat ideea de a ne supune unei voinţe atât de violente.

  Nici tu nu eşti slab, nu?

  — Nu-mi dau seama singur, răspund eu sincer. Insă toată viaţa mi-am tot spus că trebuie să mă fac măcar puţin mai puternic.

  — Asta contează mult, spune soldatul solid, întorcându-se către mine. E foarte important să vrei să te faci mai puternic şi să lupţi pentru asta.

  — Îmi dau seama că eşti puternic şi fără să-mi spună altcineva, intervine celălalt. Să ajungi până aici, la vârsta asta-

  — Eşti zdravăn, da, adaugă celălalt admirativ.

  În sfârşit, cei doi se opresc. Soldatul înalt îşi scoate ochelarii, îşi freacă nasul de câteva ori şi îi pune înapoiNici nu gâfâie şi nici nu sunt transpiraţi.

  — Ţi-e sete? Mă întreabă cel înalt.

  — Puţin, răspund eu, dar adevărul e că sunt mort de sete pentru că am aruncat rucsacul cu tot cu bidonul de apă.

  Îşi desprinde de la brâu gamela de aluminiu şi mi-o întinde. Dau pe gât câteva guri de apă călâie care îmi ostoieşte tot corpul. O şterg la gură şi i-o înapoiez mulţumind. Soldatul încuviinţează în tăcere.

  — Suntem pe creastă, spune celălalt.

  — Coborâm dintr-o suflare, vezi să nu cazi, mă atenţionează celălalt.

  Începem apoi să coborâm panta alunecoasă.

  Pe la jumătatea pantei, cotim larg, ieşim dintre copaci şi în faţă ne apare acea lume.

  Cei doi soldaţi se opresc şi se întorc spre mine. Nu spun nimic, dar ochii lor îmi vorbesc. Aici este locul în care trebuie să intri. Mă opresc şi eu şi privesc lumea.

  Este o depresiune plată, scobită natural în relief. Nu pot să-mi dau seama câţi oameni trăiesc acolo, dar judecând după dimensiunile locului, nu pot fi prea mulţi. Sunt câteva drumuri, presărate pe margini cu clădiri. Străzi înguste, case mici. Nu se vede nici ţipenie de om. Clădirile sunt inexpresive, construite pe ideea de a feri de intemperii decât de a avea un exterior estetic. Nu este suficient de mare pentru a-l numi „oraş”. Nu se văd nici magazine şi nici instituţii publice mari. Nici urmă de firme sau panouri. E doar o mână de clădiri simple, de aceeaşi mărime şi cu acelaşi aspect, dispuse la întâmplare şi care formează o aşezare. Nici o casă nu are grădină, iar de-a lungul străzilor nu sunt copaci, de parcă ar fi suficientă pădure în jur ca să mai aibă nevoie de alte plante.

  Adie o pală de vânt care străbate pădurea şi flutură frunzele de prin jurul meu. Foşnetul acela anonim îmi lasă dâre pe membrana minţii. Ating cu mâna trunchiul unui copac şi închid ochii. Dârele arată ca un cod, pe care eu nu reuşesc să îl descifrez. Parcă ar fi o limbă străină, complet necunoscută mie. Deschid ochii resemnat şi privesc din nou lumea cea nouă care se întinde în faţa mea. Oprit la jumătatea pantei, privind acel loc împreună cu cei doi soldaţi, simt cum dârele din mine se mişcă mai departe.

  Codul se rescrie, metafora se preschimbă. Simt că mă îndepărtez de mine şi plutesc. Mă transform într-un fluture care zboară pe muchia lumii. Dincolo de muchie e un spaţiu în care vidul şi esenţa se suprapun perfect şi se unesc într-unui. Trecutul şi prezentul formează un cerc infinit, neîntrerupt, în care plutesc simboluri pe care nimeni nu le-a văzut vreodată, acorduri pe care nimeni nu le-a auzit vreodată.

  Îmi potolesc respiraţia agitată. Inima mea încă nu e la loc, într-o bucată, dar măcar nu îmi mai e teamă.

  Soldaţii pornesc mai departe fără o vorbă. Îi urmez şi eu în tăcere. Pe măsură ce coborâm panta, oraşul se apropie.

  Un pârâu curge de-a lungul drumului, flancat de pereţi de piatră. Aud şopotul plăcut al apei, frumoasă şi cristalină.

  Totul este simplu şi primitor. Din loc în loc se văd stâlpi de curent electric, legaţi prin cabluri. Deci electricitatea a ajuns până aici. Electricitate? Sună deplasat.

  Locul este împrejmuit din toate părţile de crestele verzi şi înalte. Cerul încă este acoperit de un strat de nori cenuşii.

  Cât înaintăm de-a lungul drumului, nu trecem pe lângă nimeni. Totul e împietrit şi nu se aude nici un zgomot.

  Oamenii stau probabil închişi în case, cu răsuflarea tăiată şi aşteaptă să trecem.

  Cei doi soldaţi mă duc la una dintre case. Seamănă ciudat de tare ca mărime şi aspect cu cabana lui Oshima, de parcă ar fi fost făcută una pe modelul celeilalte. În faţă are o prispă pe care e un scaun. De pe acoperişul plat se înalţă un coş. Ce diferă e că dormitorul şi sufrageria sunt separate şi are baie şi curent electric. În bucătărie e un frigider vechi, nu prea mare. Din tavan atârnă un bec. E şi un televizor. Televizor?

  În dormitor e un pat simplu, de o persoană, pe care sun pregătite aşternuturi.

  — Pe moment, o să stai aici, până te mai linişteşti, spun soldatul cel solM. N-o să dureze prea mult. E doar p moment.

  — După cum ţi-am mai spus, aici timpul nu e prea important, adaugă cel înalt.

  — Deloc important, încuviinţează celălalt.

  De unde vine curentul electric?

  Cei doi schimbă o privire.

  — Există o mică centrală eoliană prin inima pădurii, care produce curent. Acolo bate vântul în permanenţă, îmi explică cel înalt. Fără curent e greu, nu?

  — Fără curent nu merge nici frigiderul şi dacă nu ai frigider, n-ai cum să păstrezi mâncarea, spune celălalt.

  — Bine, te-ai putea descurca şi fără el, dar dacă ai, prinde bine, adaugă cel înalt.

  — Dacă ţi-e foame, serveşte-te cu ce vrei dinăuntru. Nu e mare lucru, dar…

  — Aici nu există carne, peşte, cafea sau alcool. S-ar putea să-ţi fie mai greu la început, dar te obişnuieşti repede.

  — Dar sunt ouă, brânză şi lapte, spune cel solid. E nevoie, într-o anumită măsură, şi de proteine animale.

  — Nu se găsesc pe aici şi pentru a le procura trebuie mers altundeva. Se face troc.

  „Altundeva”?

  Soldatul înalt încuviinţează.

  — Da. Locul acesta nu e complet separat de lume. Există şi „altundeva”. O să afli destule, puţin câte puţin.

  — Seara o să-ţi pregătească cineva de mâncare, spune cel solid. Dacă te plictiseşti până atunci, poţi să te uiţi la televizor.

  E vreun program la televizor?

  — Chiar aşa, ce or fi dând? Se întreabă cel înalt, încurcat, îşi înclină capul într-o parte şi se uită la celălalt soldat.

  Acesta îşi înclină şi el capul şi ia un aer încruntat.

  — Sincer să fiu, nu prea ştiu cum e cu televizorul fiindcă nu m-am uitat niciodată.

  — E pus acolo pentru noii veniţi, în ideea că poate le e de folos, explică cel înalt.

  — Dar ceva tot trebuie să se vadă, îşi dă celălalt cu părerea.

  — Deocamdată odihneşte-te aici. Noi trebuie să ne întoarcem la poziţiile noastre.

  — Vă mulţumesc că m-aţi adus până aici.

  — Nici o problemă, n-a fost mare lucru, spune soldatul cel solid. Te-ai ţinut mai bine pe picioare decât alţii. Foarte mulţi nu reuşesc să se ţină cum trebuie după noi. Ni s-a întâmplat şi să trebuiască să-i cărăm pe unii în spinare. Cu tine a fost foarte uşor.

  — Ziceai că vrei să întâlneşti pe cineva aici, nu?

  — Da.

  — Sunt sigur că o să vă întâlniţi la un moment dat, spune cel înalt şi dă de câteva ori din cap. Lumea asta e mică.

  — Sper să te obişnuieşti repede, adaugă soldatul solid.

  — Odată ce te-ai obişnuit, o să fie foarte bine.

  — Vă mulţumesc.

  Cei doi iau poziţia de drepţi şi mă salută ceremonios. Îşi pun din nou puştile în spate şi ies. Se îndepărtează în pas rapid, înapoi la poziţii. Probabil că stau de gardă la intrare zi şi noapte.

  Mă duc în bucătărie şi arunc un ochi prin frigider. Găsesc nişte roşii, o bucată de brânză, ouă, napi, morcovi. Mai e şi un vas de lut plin cu lapte. Şi unt. Iau nişte pâine din dulap, tai un coltuc şi îl mănânc. E puţin cam tare, dar nu e rea la gust.

  În bucătărie e o chiuvetă cu robinet. Îl deschid şi curge o apă limpede şi rece. Dacă au curent electric, înseamnă că o pompează din fântână cu un hidrofor. Îmi umplu un pahar şi îl beau.

  Mă duc la fereastră şi mă uit afară. Cerul este în continuare înnorat, dar nu sunt semne de ploaie. Stau mult la geam, dar tot nu văd nici ţipenie de om. Oraşul pare mort. Sau poate că, din cine ştie ce motiv, oamenii se feres de privirile mele.

  Plec de la fereastră şi mă aşez pe un scaun. Este di lemn, drept şi tare. Are trei picioare şi în faţa lui e pusă o masă pătrată, lăcuită şi răslăcuită. Pe pereţii din mortar nu sunt nici tablouri, nici poze sau vreun calendar. Sunt albi şi goi. Din tavan atârnă un bec, cu un abajur simplu dio sticlă, îngălbenit de la căldură.

  Camera e foarte curată. Îmi trec degetul peste masă şi peste tocuri şi nu văd nici un fir de praf. Geamurile sunt impecabile. Tacâmurile şi vasele nu sunt noi, dar sunt bine păstrate şi curate. Lângă masa de gătit sunt două reşouri electrice, modele vechi. Aprind unul şi ochiul se înroşeşte imediat.

  Cu excepţia mesei şi a scaunelor, singura piesă de mobilier din casă este televizorul color, vechi, cu ramă de lemn.

  Trebuie să aibă vreo cincisprezece-douăzeci de ani. Nu are telecomandă. Arată de parcă a fost găsit aruncat pe undeva şi adunat de pe jos (toate aparatele electrice arată de parcă ar fi fost luate de la gunoi; nu sunt murdare şi îşi fac treaba, dar sunt vechi şi decolorate). Aprind televizorul şi văd că e un film vechi. E Sunetul muzicii. L-am văzut la cinematograf, pe un ecran imens, când ne-a dus învăţătoarea. Este unul dintre puţinele filme pe care le-am văzut în copilărie (nu avea cine să mă ducă la cinema). A ajuns la partea în care Măria, guvernanta familiei, îi duce pe copii la o drumeţie în munţi, în timp ce căpitanul von Trapp, tatăl cel serios şi cu reguli stricte, e plecat cu afaceri la Viena. Se aşază pe iarbă, cu chitara în mână şi cântă nişte cântecele inocente. E o scenă clasică. Mă aşez în faţa televizorului şi mă las furat de film. Dacă în copilăria mea ar fi existat cineva ca Măria, viaţa mea ar fi arătat cu totul altfel (acelaşi lucru mi l-am spus şi când l-am văzut prima dată). Inutil de menţionat că nici un asemenea om nu mi-a apărut în cale.

  Dintr-odată mă întorc la realitate. De ce să stau să urmăresc cu atâta atenţie tocmai acum şi aici Sunetul muzicii? Şi de ce tocmai filmul ăsta? Probabil că oamenii de aici folosesc o antenă de satelit prin care recepţionează semnalul de la vreo staţie de televiziune. Sau poate că e pusă o casetă video undeva, în altă parte. Da, casetă trebuie să fie, pentru că am încercat să schimb canalul şi nu mai e nimic în afară de Sunetul muzicii. Pe celelalte nu sunt decât purici. Ecranul gol şi zgomotul anorganic de fundal mă duc cu gândul la o furtună violentă de nisip.

  Opresc televizorul când începe să cânte Edelweiss. Liniştea se reaşterne în încăpere. Însetat, mă duc în bucătărie, scot vasul cu lapte din frigider şi beau. E gras şi proaspăt. Are cu totul alt gust faţă de laptele pe care îl găseşti la magazin, în timp ce dau pe gât câteva pahare, îmi amintesc dintr-odată de scena din Cele 400 de lovituri al lui Francois Truffaut, în care Antoine fuge de acasă şi într-o dimineaţă devreme, fiind foarte flămând, fură laptele care tocmai fusese adus la uşa unei case şi îl bea din mers. Sticla e mare şi îi ia ceva timp până o goleşte. E o scenă tristă şi dureroasă. Nici nu-ţi vine a crede că mâncatul sau băutul pot fi atât de triste şi dureroase. Şi acesta e unul dintre puţinele filme pe care le-am văzut în copilărie. Eram în clasa a cincea şi m-am dus singur să-l văd, atras de titlu. Am luat trenul până la Ikebukuro, l-am văzut, apoi am luat trenul înapoi. Când am ieşit din cinematograf mi-am cumpărat numaidecât nişte lapte. Trebuia să beau.

  Când îl termin, îmi dau seama că mi-e foarte somn, un somn atât de copleşitor, că aproape mi se face rău. Mintea începe să mi se învârtă tot mai încet, se opreşte ca trenul în gară şi în cele din urmă încetează să mai macine vreun gând. Mă simt amorţit până în măduva oaselor. Mă duc în dormitor, îmi scot pantalonii şi pantofii împleticindu-mă şi mă întind pe pat. Îmi îngrop faţa în pernă şi închid ochii.

  Perna miroase a raze de soare, un miros de care mi-era dor.

  Îl inspir încet şi expir. Somnul mă fură numaidecât.

  Când mă trezesc, afară e beznă. Deschid ochii şi, învălui în întunericul străin, mă întreb unde sunt. Cei doi soldat' m-au adus prin pădure până într-un orăşel prin care curg” un pârâu. Amintirile îmi revin treptat. Imaginile se limpe zesc. În cap îmi cântă o melodie cunoscută. E Edelweiss Din bucătărie se aude un zornăit familiar de vase. Pri crăpătura uşii, becul proiectează pe podea o dâră de lumină galbenă. E o lumină învechită, prăfuită.

  Încerc să mă dau jos din pat, dar sunt amorţit tot. O amorţeală foarte uniformă. Trag aer adânc în piept şi îmi aţintesc privirea în tavan. Se aude clinchet de vase. Cineva tropăie pe podea. Probabil îmi prepară masa. În cele din urmă mă dau jos din pat şi trag încet pe mine pantalonii, şosetele şi pantofii. Apăs uşurel clanţa şi deschid uşa.

  În bucătărie e o tânără care găteşte. Stă cu spatele la mine, aplecată peste oale şi gustă mâncarea cu o lingură.

  Când deschid uşa, îşi ridică privirea şi se întoarce spre mine. Este tânăra care mă vizita noapte de noapte în bibliotecă şi care stătea şi privea tabloul de pe perete. Da, este doamna Saeki la cincisprezece ani. E îmbrăcată la fel, cu rochia albastră pal cu mâneci lungi. Singura diferenţă e că acum are părul prins cu o clamă. Când mă vede, schiţează un zâmbet cald. Un fior mă cutremură, de parcă întreaga lume se dă peste cap. Tot ce are formă se desface în bucăţi, apoi revine la forma iniţială. Insă cea pe care o am în faţa ochilor nu este nici fantasmă, nici fantomă. Este o fată tangibilă, în carne şi oase. Stă într-o bucătărie reală, în amurg, şi îmi pregăteşte o masă reală. Are pieptul înmugurit şi gâtul alb ca porţelanul.

  — Te-ai trezit? Îmi spune ea.

  N-am voce. Încă mă lupt să îmi revin.

  — Ai dormit dus, adaugă ea şi se întoarce din nou cu spatele la mine, ca să guste mâncarea. Mă gândeam să-ţi las mâncare făcută şi să plec dacă nu te trezeai.

  — Nu aveam de gând să dorm atât de dus, îmi recapăt eu vocea în cele din urmă.

  — Ai bătut cale lungă prin pădure. Ţi-e foame?

  — Nu prea-mi dau seama, dar cred că da.

  Aş vrea să o ating ca să mă conving dacă este într-adevăr tangibilă. Dar nu pot să fac aşa ceva. Rămân acolo, în picioare, cu ochii la ea şi ascult toate sunetele pe care le face când se mişcă.

  Umple o farfurie albă şi simplă cu tocană aburindă, pe care tocmai a încălzit-o şi o pune pe masă, alături de un castron adânc cu salată de verdeţuri şi roşii şi o pâine mare.

  Tocana e cu cartofi şi morcovi şi răspândeşte un miros plăcut, familiar. Îmi umplu plămânii cu el şi realizez cât de foame îmi este. Trebuie neapărat să înfulec ceva. Cât mănânc, cu o furculiţă şi o lingură pline de zgârieturi, ea stă pe un scaun, puţin mai departe şi mă priveşte cu o expresie serioasă pe chip, de parcă şi aceasta ar fi o parte importantă a slujbei sale. Din când în când îşi trece mâna prin păr.

  — Am înţeles că ai cincisprezece ani, spune ea.

  — Da, răspund eu întinzând unt pe pâine. De-abia împliniţi.

  — Şi eu am tot cincisprezece, încuviinţez, gata-gata să spun că ştiam deja. E totuşi prea devreme să spun aşa ceva. Îmi văd de masă în tăcere.

  — O vreme o să lucrez aici, să-ţi prepar de mâncare, spune ea. O să mă ocup şi de curăţenie şi de spălat. Găseşti schimburi în dulapul din dormitor. Poţi să le foloseşti în voie. Rufele murdare să le pui în coş şi mă ocup eu de ele.

  — Te-a desemnat cineva să faci asta?

  Mă priveşte fix, fără să răspundă. Întrebarea mea e înghiţită în neant şi dispare de parcă şi-ar fi greşit circuitul.

  — Cum te cheamă? Aleg eu altă întrebare.

  — Nu am nume, spune ea clătinând din cap. Aici nu avem nume.

  — Şi atunci ce fac când vreau să te strig?

  — N-ai nevoie să mă strigi. Dacă ai nevoie de mine, sunt aici.

  — Înseamnă că nici numele meu nu e necesar aici.

  Fata încuviinţează.

  — Păi tu eşti tu, nu eşti altcineva. Tu eşti tu, nu?

  — Aşa cred, răspund eu, dar nu sunt prea sigur.

  Oare chiar sunt eu?

  Mă fixează mai departe cu privirea.

  — Îţi aminteşti biblioteca? O întreb eu dintr-odată.

  — Biblioteca? Nu, nu mi-o amintesc, spune ea clătinând din cap. Biblioteca e departe, la mare distanţă de aici. Nu e aici.

  — Există o bibliotecă?

  — Da, dar nu are cărţi.

  — Dacă nu are cărţi, atunci ce are?

  Nu-mi răspunde. Doar îşi înclină uşor capul într-o parte.

  Altă întrebare înghiţită într-un circuit greşit.

  — Ai fost vreodată acolo?

  — Acum multă vreme.

  — Şi nu ca să citeşti.

  — Nu, pentru că nu sunt cărţi acolo.

  Mai mănânc un timp fără să spun nimic. Tocană, salată, pâine. Ea continuă să mă privească serioasă cum înfulec.

  — Cum a fost? Mă întreabă ea când termin.

  — Foarte bun. Delicios!

  — Chiar fără carne sau peşte?

  Ii arăt farfuria goală.

  — Uite, n-am lăsat nimic!

  — Eu le-am făcut.

  — Au fost foarte bune, repet eu şi nu mint.

  Privind-o, mă săgetează o durere ca un tăiş îngheţat de cuţit, împlântat în piept. Durerea este cruntă, dar sunt recunoscător pentru ea. Mă face să mă simt viu. E ca o ancoră ce mă leagă de aici. Ea se ridică, fierbe apă şi îmi face un ceai. Cât timp îl beau, duce vasele înapoi în bucătărie şi începe să le spele în chiuvetă. O privesc de la spate. Vreau să spun ceva, dar îmi dau seama că, în faţa ei, cuvintele îşi pierd funcţia lor intrinsecă. Sau poate că dispare acel înţeles care leagă cuvintele între ele. Îmi privesc mâinile. Mă gândesc apoi la sângerul care străluceşte la fereastră în lumina lunii.

  Acolo este tăişul îngheţat care îmi străpunge pieptul.

  — O să te mai văd? O întreb eu.

  — Bineînţeles. Ţi-am spus, dacă ai nevoie de mine, sunt aici.

  — Şi n-o să dispari dintr-odată?

  Mă priveşte mirată, fără să-mi răspundă, vrând parcă să spună „şi unde să dispar?”.

  — Noi ne-am mai întâlnit, mă trezesc eu zicând. Pe alte tărâmuri, într-o altă bibliotecă.

  — Dacă spui tu, răspunde ea, trecându-şi mâna prin păr, parcă pentru a se asigura că clama e la locul ei.

  Vocea ei este indiferentă, semn că acest subiect nu o interesează.

  — Am venit aici ca să te pot întâlni din nou. Pe tine şi încă o femeie.

  Îşi ridică privirea şi încuviinţează serioasă.

  — Prin pădurea adâncă.

  — Da, trebuia neapărat să mă reîntâlnesc cu tine şi cu cealaltă femeie.

  — Şi m-ai întâlnit pe mine.

  Încuviinţez.

  — Doar ţi-am spus, dacă ai nevoie de mine, sunt aici.

  Când termină cu spălatul, bagă vasele în care a adus mâncarea într-o traistă şi o pune pe umăr.

  — Pe mâine dimineaţă, îmi spune ea. Sper să te obişnuieşti repede aici.

  Rămân în prag şi o petrec cu privirea până dispare în întuneric. Sunt din nou singur în cabană. Sunt într-un cerc închis. Aici, timpul nu e un factor important şi nimeni nu are nume. Atâta vreme cât am nevoie de ea, o să fie lângă mine. Are cincisprezece ani aici. Poate pentru totdeauna.

  Dar cu mine ce o să se întâmple? O să rămân şi eu la fel, împietrit pentru totdeauna la cincisprezece ani? Sau nici vârsta nu e aici un element important?

  Chiar şi după ce silueta ei dispare, rămân în prag şi privesc fără ţintă peisajul de afară. Pe cer nu se văd nici luna, nici stelele. În câteva case e aprinsă lumina, care se revarsă prin ferestre, la fel de galbenă şi de învechită.

  Oameni nu se văd însă, ci doar lumini, dincolo de care s întinde tărâmul umbrelor întunecate. Iar şi mai departe mai întunecată decât bezna, ştiu că se înalţă creasta ş pădurea adâncă ce înconjoară acest oraş ca un zid.

  Capitolul 46

  După ce şi-a dat seama că Nakata murise, Hoshino nu s-a mai simţit în stare să părăsească apartamentul. „Piatra de intrare” era acolo, în orice moment se putea întâmpla ceva şi, când se întâmpla, trebuia să fie lângă ea şi să reacţioneze rapid. Aceasta era sarcina lui acum, moştenită de la Nakata.

  A pornit aerul condiţionat în camera în care zăcea cadavrul, l-a reglat pe cea mai scăzută temperatură şi pe volum maxim de aer şi s-a asigurat că geamurile erau închise bine.

  Plutea un aer greu, de parcă s-ar fi scurs încet din trupul neînsufleţit.

  — Sper să nu-ţi fie prea frig, îi zise el lui Nakata, dar evident, acesta nu şi-a exprimat părerea.

  Hoshino s-a aşezat pe canapeaua din sufragerie, aşteptând să treacă timpul. Nu avea chef nici de ascultat muzică, nici de citit. Când s-a lăsat înserarea şi camera a început să se întunece, nici măcar nu s-a ridicat să aprindă lumina. Se simţea sleit de puteri şi, odată aşezat pe canapea, nu mai era în stare să se ridice. Timpul se apropia şi trecea mai departe atât de agale, încât se întreba dacă nu cumva se dădea înapoi pe furiş.

  Şi când a murit bunicul a fost tare greu, dar nu chiar atât de greu, îşi zise el. El era bolnav de multă vreme şi ştiam că nu mai avea mult de trăit. Când a murit, eram pregătit într-o oarecare măsură. Contează foarte mult dacă eşti pregătit sau nu. Dar nu e numai asta, îşi spuse el.

  Moartea lui Nakata avea ceva care îl punea serios pe gânduri.

  I s-a făcut foame şi s-a dus în bucătărie, a scos din frigider o pungă de orez congelat, cu legume şi carne, l-a dezgheţat la cuptorul cu microunde şi a mâncat doar jumătate. A băut apoi o cutie de bere. După ce a terminat de mâncat, s-a dus în camera de alături să verifice starea lui Nakata. Se gândea că cine ştie, poate reînviase. Însă Nakata rămânea la fel de mort. În cameră era frig ca în frigider. Nici îngheţata nu s-ar fi topit prea repede acolo.

  Era prima dată când petrecea o noapte singur, sub acelaşi acoperiş cu un mort. Poate din cauza aceasta se simţea neliniştit. Nu e neapărat ceva înfricoşător, îşi spuse el. Nici nu mi se face pielea de găină. Pur şi simplu nu sunt obişnuit să stau lângă un mort. Timpul se scurge diferit alături de cineva mort sau viu. Şi sunetele se aud altfel. De-asta nu reuşesc să mă liniştesc. Dar ce pot să fac? Nakata e acum în lumea celor morţi, iar eu sunt în lumea celor vii. E o discrepanţă. Hoshino s-a ridicat de pe canapea, s-a aşezat lângă piatră şi a început să o mângâie ca pe o pisică.

  — Ce ar trebui să fac? O întrebă el. Aş vrea să mă ocup de Nakata, să-l duc unde trebuie, dar nu pot până nu rezolv cu tine. Vezi în ce încurcătură sunt? Dacă ştii ce ar trebui să facă Hoshino, te rog să-i spui!

  Totuşi nu a primit nici un răspuns. Deocamdată rămânea o piatră obişnuită şi Hoshino îşi dădea seama. Putea să o roage cât voia, că la un răspuns tot nu se putea aştepta din partea ei. Însă a rămas mai departe lângă ea şi a continuat să o mângâie. A mai aruncat câteva întrebări, încercând să o îmbuneze cu ajutorul logicii. A apelat chiar şi la milă.

  Realiza că era în van, dar nu ştia ce altceva să facă. Oricum, nu la fel vorbea şi Nakata cu ea?

  „Totuşi e cam patetic să apelezi la o piatră, să o rogi să te înţeleagă”, se gândi Hoshino. „Că doar e şi vorba aia, rece ca piatra.”

  A dat să se ridice, cu gândul de a se uita la ştiri, dar s-a răzgândit. S-a aşezat la loc lângă ea, simţind că era important în acele momente să păstreze liniştea. Trebuie să ciulesc bine urechea şi să aştept. Dar aşteptatul nu e deloc punctul meu forte, îi zise el pietrei. Dacă stau şi mă gândesc, repezeala asta mi-a stricat dintotdeauna. Am făcut lucruri fără să stau să mă gândesc o clipă şi am dat-o în bară. „Eşti agitat ca pisica primăvara”, aşa îmi zicea mereu bunicul.

  Dar acum trebuie să stau potolit şi să aştept. Hai, Hoshino, rezistă! Se îndemnă el.

  Cu excepţia aerului condiţionat pornit la maxim, nu se mai auzea nici un sunet. S-a făcut nouă, apoi zece, dar nu s-a întâmplat nimic. Doar se scurgea timpul şi noaptea se adâncea. Hoshino şi-a adus o pătură din cameră, s-a întins pe canapea şi s-a învelit cu ea. S-a gândit că era bine să stea în preajma pietrei, chiar dacă dormea. A stins lumina şi a închis ochii.

  — Să ştii că mă culc, îi zise el pietrei de la picioarele canapelei. Mai vorbim mâine dimineaţă. Azi a fost o zi lungă şi lui Hoshino îi e somn.

  Aşa e, îşi zise el. Chiar a fost o zi lungă. Multe s-au mai întâmplat într-o singură zi!

  — Tataie! Strigă el tare către uşa alăturată. Nea Nakata!

  Mă auzi?

  Nici un răspuns. Tânărul a oftat, a închis ochii, şi-a aranjat perna şi a adormit. A dormit dus până a doua zi, fără să viseze, fără să se trezească nici o dată. În cealaltă cameră, Nakata dormea şi el profund, fără vise, ţeapăn ca piatra.

  A doua zi pe la şapte, cum s-a trezit, s-a dus imediat în camera alăturată să vadă ce făcea Nakata. Aerul condiţionat împrăştia cu zgomot în cameră un vânt rece. Nakata rămânea mort, învăluit în aerul rece. Prezenţa morţii se simţea în cameră şi mai puternic şi mai apăsător decât cu o seară în urmă. Era livid şi avea ochii închişi într-un mod rece şi sobru. Nici vorbă să reînvie, să deschidă ochii şi să zică „îmi pare rău, domnule Hoshino, că am dormit atât de mult. Vă rog să mă scuzaţi. Nakata se ocupă mai departe de tot”, apoi să rezolve el cum trebuie problema pietrei de intrare.

  E mort de-a binelea şi ăsta e un adevăr de neclintit, îşi spuse tânărul.

  Tremurând de frig, Hoshino a ieşit din cameră şi a închis uşa. S-a dus în bucătărie, şi-a făcut cafea la filtru şi a băut două ceşti. Şi-a prăjit apoi nişte pâine şi a mâncat-o cu unt şi cu gem. A rămas apoi pe scaunul din bucătărie şi a fumat câteva ţigări, uitându-se pe fereastră. Norii dispăruseră î cursul nopţii, iar în spatele ferestrei se întindea acum u cer albastru, de vară. Piatra era tot la picioarele canapelei Stătea acolo ghemuită, fără să doarmă, fără să fie trează A încercat să o ridice şi a săltat-o fără efort.

  — Hei! Îi zise el vesel. Eu sunt, Hoshino, vechiul tău prieten. Mă mai ţii minte? Se pare că şi azi o să stăm împreună.

  Piatra rămânea la fel de mută.

  — Ei, nu-i nimic. Ce dacă nu mă mai ţii minte! Avem o grămadă de timp să petrecem în voie împreună.

  S-a aşezat lângă ea şi, mângâind-o cu mâna dreaptă, se întreba ce ar putea să discute cu o piatră. Nu mai stătuse niciodată de vorbă cu o piatră, aşa că nu îi era chiar uşor să găsească subiecte potrivite de conversaţie. Nu putea nici să abordeze o temă prea complicată la primele ore ale dimineţii. Ziua era lungă şi era bun orice subiect lejer care îi venea în cap.

  După ce s-a gândit o vreme, s-a hotărât să vorbească despre femei, despre toate femeile cu care se culcase până atunci. Dacă se limita la cele pe care ştia cum le cheamă, nici nu erau prea multe. Hoshino le-a numărat pe degete.

  Şase. Dacă le pun şi pe cele pe care nu ştiu cum le cheamă, ar fi mai multe, dar hai să le omit de data asta, se hotărî el.

  — Cred că n-are nici un sens să mă apuc să-i povestesc unei pietre despre femeile cu care m-am culcat, spuse el.

  Poate că nici tu nu vrei să auzi toate astea aşa de cu dimineaţă, dar habar n-am despre ce altceva să vorbesc. Şi poate îţi prinde bine şi ţie să mai auzi câte o poveste mai relaxată din când în când. Aşa, pentru viitor.

  Parcurgând firul amintirilor, Hoshino a povestit întâmplări pe cât putea de concrete şi detaliate. Prima a fost în liceu, pe când umbla cu motocicleta şi făcea tot felul de prostii. Era cu trei ani mai mare decât el şi lucra într-un bar. O perioadă scurtă chiar au locuit împreună. Însă fata lua relaţia lor foarte în serios şi îi spusese chiar că nu poate trăi fără el. Când a început să-l piseze că o sună părinţii şi o ceartă, i s-a făcut lehamite şi, cum tocmai termina şi liceul, a lăsat baltă totul şi s-a înrolat în Forţele de Apărare.

  Imediat după înrolare, l-au trimis la o garnizoană din Yamanashi şi atunci s-a încheiat povestea cu ea. Nu a mai văzut-o niciodată.

  — Lehamite, ăsta e cuvântul cheie în viaţa mea, îi explică el pietrei. Cum se complică puţin treaba, spăl putina. Nu e lucru de mândrie, dar la asta sunt iute de picior. Până acum n-am dus niciodată ceva până la capăt. Asta e problema mea.

  Pe a doua fată o cunoscuse în apropierea garnizoanei din Yamanashi. Într-o zi când avea liber, o ajutase să-şi schimbe anvelopa de la motocicleta ei Suzuki Alto şi aşa se împrieteniseră. Era cu un an mai mare decât el, elevă la şcoala de infirmieri.

  — Era o fată foarte simpatică, îi spuse el pietrei. Avea sâni mari şi era sufletistă. Ii plăcea şi chestia aia. Eu aveam doar nouăşpe ani şi când ne vedeam stăteam numai în aşternuturi. Numai că era incredibil de geloasă şi dacă trecea o zi în care eram liber şi nu mă vedeam cu ea, începea cu pisatul: unde ai fost, ce ai făcut, cu cine te-ai văzut. Mă bombarda cu întrebări şi chiar dacă îi răspundeam sincer, nu mă credea. Până la urmă, de-asta ne-am despărţit. Cred că am fost împreună cam un an… Nu ştiu cum eşti tu, dar eu nu suport să mă piseze cineva la cap cu întrebări. Mi se pune un nod în gât şi mă deprim tot. Aşa că am tulit-o. Asta era bine în armată, că dacă era ceva, puteam să mă pitesc la unitate până se mai calmau lucrurile. Iar ele nu pot să facă nimic. Dacă vrei să o rupi frumos cu o femeie, cel mai bine e să intri în armată. Să ţii minte asta. Bine, e nasol şi când te pun să sapi tranşee şi să stivuieşti saci cu nisip.

  Spunându-i pietrei tot ce-i trecea prin minte, Hoshino a realizat câte lucruri neserioase făcuse în viaţă. Dintre cele şase fete cu care fusese împreună, cel puţin patru erau simpatice (celelalte două aveau probleme de personalitate, obiectiv vorbind). Fuseseră drăguţe cu el. Chiar dacă nu erau neapărat frumoase de picau, toate erau totuşi drăguţe.

  Se şi culcau cu el cât voia. Nu se plângeau nici când nu avea chef de preludiu şi sărea peste el. În zilele libere îi făceau de mâncare, îi dădeau cadouri de ziua lui, îi împrumutau bani când aştepta să-i vină leafa (pe care nu-şi amintea să îi fi dat vreodată înapoi) şi nu cereau nimic în schimb. Iar el nu le-a mulţumit niciodată. Credea că i se cuvine totul.

  Când era împreună cu o fată, nu se culca decât cu ea. Nu înşelase niciodată pe nimeni. La capitolul acesta se purta cum trebuie. Însă cum se plângeau de ceva, cum protestau aducând argumente solide, deveneau geloase, îi sugerau să pună bani deoparte, aveau periodic câte o uşoară criză de isterie sau începeau să vorbească neliniştite despre viitor, gata, la revedere! Cel mai important lucru pentru el era să nu aibă pe viitor bătăi de cap. Dacă ceva începea să fie agasant, o lua la picior. Îşi găsea o altă femeie şi lua totul de la început. Era convins că aşa proceda toată lumea.

  — Dacă eram fată şi dădeam de unul egoist ca mine, m-ar fi scos din minţi! Uite, acum îmi dau seama. Ele cum m-or fi suportat atâta vreme? Să pic dacă pricep!

  Hoshino îşi aprinsese o ţigară şi mângâia piatra cu o mână, expirând încet fumul.

  — Păi nu? Hoshino ăsta pe care îl vezi nu e nici prea chipeş şi nici prea priceput în pat. Bani n-am. O fire prea plăcută n-am. Prea deştept nu sunt – peste tot, numai probleme. Sunt băiatul unei familii sărace de ţărani din Gifu, şofer de tir, trecut doar prin armată. Cu toate astea, dacă mă uit în urmă, o mulţime de fete s-au miluit de mine.

  Nu se omora lumea după mine, dar de fete nu-mi amintesc să fi dus lipsă vreodată. S-au culcat cu mine, mi-au făcut de mâncare, mi-au împrumutat bani. Dar poate că lucrurile bune nu ţin la nesfârşit. M-am tot gândit la asta în ultima vreme. Măi, Hoshino, mai devreme sau mai târziu o să-ţi vină rândul să plăteşti, aşa zic.

  Tânărul a continuat să povestească despre relaţiile din trecut cu femeile, mângâind tot timpul piatra. Odată ce s-a obişnuit să o mângâie, nu s-a mai putut opri. La amiază, când a auzit clopoţelul sunând de la o şcoală din apropiere, s-a dus în bucătărie şi şi-a pregătit un udon în care a pus ceapă tocată şi ou.

  După ce a mâncat, a ascultat din nou Arhiducele.

  — Ce zici? Întrebă el piatra după încheierea primei părţi.

  Nu e o muzică superbă? Nu simţi cum îţi creşte inima când o asculţi?

  Piatra tăcea. Hoshino nu-şi dădea seama nici măcar dacă asculta sau nu, dar vorbea mai departe, fără să-i pese.

  — După cum îţi ziceam de dimineaţă, am făcut o groază de lucruri urâte. Am fost egoist. Acum nu mai pot să le îndrept, nu? Dar ascult muzica asta şi parcă Beethoven îmi vorbeşte. „Hai, Hoshino, lasă! Aşa e în viaţă. Şi eu am făcut destule chestii urâte. Asta e, n-ai ce-i face. Aşa se întâmplă.

  Vezi ce faci mai departe.” Mă rog, la cum era el, n-ar fi zis chiar lucrurile astea, dar parcă asta simt că vrea să-mi transmită. Nu simţi şi tu?

  Piatra tăcea.

  — În fine, asta e părerea mea personală. Dar mai bine tac din gură şi ascultăm muzica.

  Pe la două, când s-a uitat pe geam, a văzut o pisică neagră şi grasă căţărată pe balustrada de la balcon, care trăgea cu ochiul înăuntru. Tânărul a deschis geamul şi mai mult de plictiseală, i-a strigat:

  — Măi, pisică, frumoasă zi azi, nu?

  — Da, Hoshino, e frumoasă, răspunse aceasta.

  — Am dat-o naibii! Exclamă tânărul şi clătină din cap.

  Tânărul numit Corbul Tânărul numit Corbul zbura în cercuri pe deasupra pădurii.

  După ce încheia unul, la o mică distanţă depărtare, descria un altul identic, cu aceeaşi conştiinciozitate. Cercurile trasate în văzduh dispăreau unul după celălalt. Privirea sa survola pământul ca un avion trimis în recunoaştere. Părea să caute ceva, ceva nu prea uşor de găsit. Pădurea se întindea sub ochii săi ca o mare fără ţărmuri. Crengile verzi se împleteau, se suprapuneau şi îmbrăcau pădurea într-un strai dens şi anonim. Cerul era acoperit de nori cenuşii, iar vântul nu bătea. Nu se vedea nici o geană de soare. Tânărul numit Corbul trebuia să fie în acel moment cea mai singură pasăre din lume. Dar el nu avea răgaz să se gândească la asta.

  În scurt timp a zărit un ochi în marea de arbori şi a coborât spre el. Era un loc îngust, rotund ca o piaţetă. Un mănunchi de raze scălda pământul acoperit, ca un semn, de iarbă înaltă. Într-o margine era o piatră mare, rotundă, pe care stătea un bărbat. Purta un trening din jerseu de un roşu aprins şi o pălărie neagră de mătase. Era încălţat cu ghete de munte cu talpa groasă şi la picioarele lui zăcea o traistă kaki. Avea o înfăţişare foarte stranie, dar tânărului numit Corbul nu-i păsa. Era exact persoana pe care o căuta.

  Auzind bătăile neaşteptate de aripi, bărbatul şi-a ridicat privirea şi l-a văzut cocoţat pe o creangă groasă, în apropiere.

  — Hei! I-a strigat el vesel.

  Tânărul numit Corbul nu i-a răspuns. Stătea pe creanga lui, urmărindu-l indiferent cu privirea, fără să clipească.

  Din când în când, doar îşi mai înclina capul într-o parte.

  — Te ştiu, a zis bărbatul şi şi-a ridicat puţin pălăria cu o mână, apoi a pus-o la loc. Mă gândeam eu că o să apari.

  Bărbatul a tuşit o dată, s-a încruntat şi a scuipat pe jos.

  A întins scuipatul cu talpa ghetei.

  — Tocmai mă odihneam şi mă cam plictiseam fără cineva cu care să vorbesc. Nu vii puţin încoace? Hai lângă mine, să schimbăm şi noi câteva vorbe. E prima dată când te văd, dar asta nu înseamnă că nu te cunosc.

  Tânărul numit Corbul îşi ţinea gura închisă şi aripile strâns lipite de corp. Bărbatul cu pălărie de mătase a clătinat uşor din cap.

  — Aha, deci nu poţi să vorbeşti. Ei, nu-i nimic. O să vorbesc eu, dacă nu te deranjează. Mie îmi e indiferent.

  Oricum ştiu ce ai de gând să faci, chiar dacă nu zici nimic.

  Nu vrei să mă laşi să merg mai departe, nu? De atâta lucru îmi dau şi eu seama. E previzibil. Nu vrei să înaintez, dar eu vreau. E o ocazie cu care nu o să mă mai întâlnesc a doua oară. Nu pot s-o las să-mi scape din mână. O şansă cu adevărat unică.

  Bărbatul s-a plesnit cu palma peste gheată, în dreptul gleznei.

  — Concluzia e că nu mă poţi împiedica să avansez. De ce? Pentru că nu stă în puterile tale. De exemplu, pot să suflu din fluier şi n-o să mai poţi să te apropii de mine. Nu ştiu dacă ştii, dar fluierul meu e foarte special, nu ca altele pe care le găseşti pe toate drumurile. Am chiar mai multe, aici, în traistă.

  Bărbatul a întins mâna şi a bătut uşurel, cu grijă, în traista de la picioare, apoi şi-a ridicat din nou privirea către creanga pe care se oprise tânărul numit Corbul.

  — Le-am făcut din suflete de pisici. Le-am spintecat de vii şi le-am luat sufletele. Mi-a părut rău de ele, dar am fost nevoit s-o fac. Fluierele acestea sunt dincolo de standardele lumeşti, de bine sau rău, milă sau ură. Multă vreme menirea mea a fost să le făuresc. Mi-am împlinit cu succes această menire, mi-am îndeplinit rolul. Am dus o viaţă de care nimeni nu s-ar ruşina. Am avut nevastă, am avut copii, am făurit suficiente fluiere. Acum ajunge, nu mai e nevoie să fac altele. Uite, îţi spun ceva care vreau să rămână doar între noi. Din fluierele pe care le am aici am de gând să fac unul mare-mare. Mai mare şi mai puternic. Un singur fluier super-extra-mare, care se va transforma într-un adevărat sistem. Iar acum mă îndrept către locul în care am să-l făuresc. Nu eu sunt cel care va judeca dacă e un lucru bun sau rău. Şi nici tu, evident. Pentru că depinde de momentul şi de locul în care mă aflu. Din acest punct de vedere, sunt un om lipsit de prejudecăţi, ca istoria sau vremea. Şi tocmai pentru că nu am prejudecăţi, mă pot transforma într-un sistem.

  Bărbatul şi-a scos pălăria, şi-a mângâiat o vreme părul rar din creştet, apoi şi-a pus-o la loc pe cap şi i-a potrivit borul.

  — Dacă suflu din fluierul ăsta, te alung de aici cât ai clipi. Însă pe moment vreau să evit să-l folosesc pentru că mi-ar lua din puteri şi nu am de gând să-mi consum aiurea energia. Vreau să-mi păstrez forţele pentru mai târziu. De fapt, oricum nu mă poţi opri, chit că suflu sau nu din el. E limpede ca bună ziua.

  Bărbatul a mai tuşit o dată şi s-a mângâiat pe burta care i se reliefa prin jerseu.

  — Ştii ce e acela „limbo”? Este punctul de mijloc dintre viaţă şi moarte, un loc trist şi sumbru. Acolo sunt eu acum.

  Acum limboul este pădurea. Eu am murit. Am murit din propria mea voinţă, însă nu am trecut încă în cealaltă lume.

  Cu alte cuvinte, sunt un suflet în tranziţie, iar sufletele în tranziţie nu au formă. Cea pe care mi-am asumat-o eu acum e temporară. De aceea nu poţi să mă răneşti. Pricepi? Chiar dacă aş sângera, oricât de tare, nu ar fi un sânge real. Chiar dacă aş suferi, nu ar fi o suferinţă reală. Acum singurul care mă poate distruge definitiv este cineva care are această calificare. Din păcate, tu nu o ai. Tu nu eşti decât o fantasmă necoaptă şi incompletă. Oricât de îndârjit ai fi, tu nu mă poţi elimina definitiv.

  Bărbatul i-a zâmbit amuzat tânărului numit Corbul.

  — Ce zici, nu încerci măcar o dată?

  La auzul acestor cuvinte, tânărul numit Corbul şi-a desfăcut larg aripile, s-a desprins de pe creangă şi a plonjat direct asupra bărbatului, într-un picaj rapid şi drept. Şi-a înfipt ghearele în pieptul său, şi-a tras capul în spate, apoi a început să-şi împlânte ciocul ascuţit în ochiul drept, ca pe un târnăcop, bătând aerul cu aripile sale negre ca smoala.

  Bărbatul nu s-a apărat. S-a abandonat loviturilor fără să clintească un deget sau un picior. Nici nu a gemut. Din contră, a început să râdă în gura mare. Pălăria i-a căzut de pe cap, iar ochiul i s-a desprins din orbită şi s-a rostogolit pe pământ. Tânărul numit Corbul i-a atacat cu furie şi celălalt ochi. Când în locul lor au mai rămas doar două găuri, a pornit să-i ciugulească toată faţa. Chipul bărbatului s-a umplut de răni din care gâlgâia sângele. Era roşu tot, avea pielea despicată, bucăţi de carne zburau în jur, până a ajuns doar un boţ de carne însângerată. I-a ciugulit apoi fără milă creştetul cu păr rar, însă bărbatul continua să râdă neîntrerupt, de parcă era amuzat la culme. Cu cât tânărul numit Corbul ataca mai încrâncenat, cu atât creşteau în intensitate hohotele de râs.

  Fără să-şi ferească o clipă ochii – acum doar două cavităţi goale – bărbatul a zis, printre hohote:

  — Păi, nu ţi-am spus? Nu mă face să mor de râs! Oricâtă putere ai avea, nu poţi să mă răneşti. Nu stă în putinţa ta.

  Tu nu eşti decât o fantasmă străvezie, un ecou pricăjit. Încă nu pricepi că degeaba te chinui?

  De data aceasta, tânărul numit Corbul a început să ciugulească gura care încă mai vorbea. Bătea cu putere din aripile enorme, iar câţiva fulgi negri şi lucioşi s-au desprins şi au început să danseze în aer ca nişte frânturi de suflet.

  I-a sfârtecat limba, i-a găurit-o, a tras de ea cu toată puterea şi i-a smuls-o. Era foarte groasă şi lungă. Chiar şi desprinsă din gură, a continuat să se zvârcolească şi să se târască precum o moluscă, formând cuvinte întunecate. Rămas fără limbă, bărbatul nu mai putea să râdă. Părea că nici nu mai poate respira. Cu toate acestea, a continuat să râdă surd, ţinându-se cu mâinile de burtă. Tânărul numit Corbul asculta acel hohot mut care nu mai contenea, gol şi lugubru, aidoma unui vânt ce vâjâie printr-un deşert îndepărtat.

  Semăna cu un fluier care răsuna dintr-o altă lume.

  Capitolul 47

  Mă trezesc cum se crapă de ziuă. Fierb apă pe reşou şi îmi fac un ceai. Mă aşez pe scaun lângă fereastră şi mă uit afară. Strada e tot pustie şi nu se aude nici un zgomot. Nici păsările nu par să-şi înceapă trilurile de dimineaţă. Fiind înconjuraţi de munţi, se luminează târziu şi se întunecă devreme. Crestele dinspre est sunt scăldate într-o lumină difuză. Ca să văd care e ora exactă, îmi iau ceasul de la capul patului şi îl privesc. A stat. Afişajul digital s-a şters.

  Apăs la întâmplare câteva butoane, dar nu răspunde.

  Bateria trebuia să mai ţină. Însă, din cine ştie ce motiv, în timp ce dormeam, a încetat să mai funcţioneze. Îl pun la loc şi îmi frec de câteva ori cu dreapta încheietura mâinii stângi, pe care îl ţin de obicei. Aici timpul nu este prea important.

  Privind peisajul lipsit chiar şi de păsări, îmi vine cheful să citesc o carte. Orice carte. Ajunge să aibă formă de carte şi să fie tipărită. Aş vrea să o iau în mână, să întorc paginile şi să parcurg rândurile cu privirea. Dar nu am niciuna. De fapt, nici un fel de tipăritură nu pare să existe aici. Mai dau o dată roată cu privirea prin cameră, dar nu zăresc nimic scris.

  Deschid dulapul şi mă uit la hainele dinăuntru. Sunt împăturite frumos şi puse în sertare. Nimic nu e nou. Sunt decolorate şi subţiate de la spălat, dar par curate. Bluze pe gât şi chiloţi. Şosete. Cămăşi de bumbac. Evident, pantaloni de bumbac. Toate sunt – dacă nu perfect – aproape pe măsura mea. Nu au nici un model. Sunt toate simple, fără nici o excepţie, de parcă niciodată n-ar fi existat pe lume haine cu modele. Din câte văd, niciuna nu pare să aibă vreun însemn al producătorului. Nu scrie nimic pe ele. Mă dezbrac de tricoul transpirat şi mă schimb într-unui gri, luat din sertar. Miroase a soare şi a săpun.

  Puţin mai târziu – nu ştiu exact cât – apare fata. Ciocane încet şi deschide uşa fără să aştepte un răspuns. Uşa nici nu are broască. Pe umăr cară o traistă mare. Cerul care se profilează în spatele ei e perfect senin.

  Se duce în bucătărie, ca aseară, şi îmi prepară nişte ouă într-o tigaie mică şi neagră. Încinge uleiul şi când le sparge în tigaie, sfârâie îmbietor. Mirosul de ouă proaspete se răspândeşte în aer. Prăjeşte nişte pâine într-un prăjitor mic şi îndesat, de tipul celor care apar prin filmele vechi. Poartă aceeaşi rochie bleu şi are părul prins la spate, ca aseară.

  Are o piele frumoasă, catifelată. Braţele ei zvelte, albe ca porţelanul, strălucesc în lumina dimineţii. O albină intră pe fereastra lăsată deschisă, parcă pentru a aduce un plus de perfecţiune. Pune mâncarea pe masă, se aşază pe un scaun în apropiere şi mă priveşte cum mănânc omleta cu legume şi pâinea cu unt proaspăt şi beau ceaiul de plante. Ea nu mănâncă şi nu bea nimic. Totul se repetă întocmai ca aseară.

  — Toţi cei de aici îşi prepară mâncarea singuri? O întreb eu. Bine, pentru mine găteşti tu, dar…

  — Unii îşi gătesc singuri, alţii nu. Dar, în general, lumea de aici nu prea mănâncă.

  — Nu prea mănâncă?

  Fata încuviinţează.

  — Doar uneori. Când li se face poftă, mănâncă.

  — Adică nu mănâncă aşa cum fac eu acum?

  — Tu poţi să rezişti o zi întreagă fără să înghiţi nimic?

  Clatin din cap.

  — Oamenii de aici nu se simt rău dacă stau o zi întreagă fără să pună nimic în gură şi adevărul e că de multe ori uită să mănânce, chiar mai multe zile la rând.

  — Însă eu trebuie să mănânc într-o anume măsură, pentru că încă nu m-am obişnuit cu acest loc.

  — Probabil. Din acest motiv îţi pregătesc eu de mâncare, îi privesc chipul.

  — Cât timp o să-mi ia până mă obişnuiesc?

  — Cât timp? Îmi întoarce ea întrebarea şi clatină uşor din cap. Nu ştiu. Nu e o problemă de timp. Când o să vină vremea, te vei fi obişnuit.

  Stăm de vorbă acum la masă, faţă în faţă. Îşi ţine mâinile sprijinite pe masă, aliniate, cu palmele în jos. Degetele sale sunt ferme şi reale. O privesc drept în faţă. Urmăresc mişcarea delicată a genelor sale şi număr de câte ori clipeşte, îi văd bretonul fluturând uşor. Nu-mi pot dezlipi ochii de la ea.

  — Vremea?

  — Nu e ca şi cum ai tăia ceva din tine şi l-ai arunca. Noi nu aruncăm, ci primim ceva înăuntrul nostru.

  — Trebuie să primesc ceva înăuntrul meu.

  — Da.

  — Şi ce se întâmplă după ce absorb în mine acel ceva?

  Fata îşi înclină aproape imperceptibil capul într-o parte, foarte natural, şi se gândeşte. Bretonul ei drept cade şi el puţin într-o parte.

  — Probabil că devii complet tu însuţi.

  — Adică în acest moment eu nu sunt complet eu însumi?

  — Eşti suficient de tu însuţi, spune ea şi se gândeşte câteva clipe. Însă eu mă refer puţin la altceva. Nu prea reuşesc să explic bine.

  — Până nu se întâmplă, nu am cum să înţeleg pe deplin?

  Încuviinţează.

  Începe să mă doară să o privesc şi închid ochii, dar îi deschid imediat, ca să mă asigur că e încă aici.

  — Lumea trăieşte aici în comun?

  Cade din nou pe gânduri.

  — Da, lumea trăieşte aici împreună şi câteva lucruri le folosesc în comun. De exemplu, duşurile, centrala electrică, piaţa – există câteva acorduri simple cu privire la ele. Dar nu sunt cine ştie ce. Sunt lucruri pe care o să le înţelegi şi fără să stai să te gândeşti la fiecare în parte, lucruri care pot fi transmise şi fără cuvinte. Nu e nimic despre care ss fie nevoie să te învăţ cum se face, cum se procedează. Ce mai important e ca fiecare dintre noi să se integreze aici Atâta vreme cât faci asta, nu o să fie nici o problemă.

  — Să mă integrez.

  — Adică, de pildă, când eşti în pădure, devii în întregime o parte din ea. Când eşti în ploaie, devii în întregime o parte din ploaie. Când petreci dimineaţa, devii în întregime o parte din dimineaţă. Când eşti lângă mine, devii în întregime o parte din mine. Despre asta e vorba, mai simplu spus.

  — Când tu eşti lângă mine, devii în întregime o parte din mine?

  — Da.

  — Ce fel de senzaţie e să fii cu totul tu însăţi, dar în acelaşi timp în întregime o parte din mine?

  Mă priveşte drept în ochi, apoi îşi duce mâna la clamă.

  — Să fiu eu însămi şi în acelaşi timp o parte din tine e ceva foarte natural şi odată ce te obişnuieşti, e foarte uşor.

  E ca şi cum ai zbura.

  — Tu poţi să zbori?

  — Era un exemplu, spune ea şi zâmbeşte.

  Zâmbetul ei nu are nici un înţeles adânc sau ascuns. E doar un zâmbet de dragul zâmbitului. Nu ai cum să înţelegi cum e să zbori până nu zbori. Este la fel ca restul.

  — In orice caz, e ceva firesc, la care nu e nevoie să stai să te gândeşti.

  — Exact. E ceva firesc, liniştit, calm, la care nu e nevoie să te gândeşti.

  — Iţi pun prea multe întrebări?

  — Nici vorbă. Deloc. Aş vrea să-ţi pot explica mai bine.

  — Tu ai amintiri?

  Clatină din nou din cap şi îşi sprijină mâinile pe masă, de data aceasta cu palmele în sus. Îşi priveşte palmele în treacăt, dar în ochii ei nu se citeşte nimic.

  — Nu am amintiri. Într-un loc în care timpul nu este important, nici amintirile nu sunt. Sigur, îmi amintesc ce am făcut aseară. Am venit şi ţi-am făcut o tocană de legume, pe care ai lins-o, nu? Îmi amintesc câte ceva şi de alaltăieri, dar mai departe de atât nu ştiu. Timpul s-a integrat în mine şi nu mai pot distinge un lucru de cel de lângă el.

  — Deci amintirile nu sunt aici o chestiune importantă.

  — Exact, amintirile nu sunt aici o chestiune importantă, spune ea zâmbind veselă. De amintiri se ocupă biblioteca.

  După ce pleacă, mă duc la fereastră şi îmi întind mâna în razele dimineţii. Umbra ei se proiectează pe toc şi cele cinci degete se profilează clar. Albina a încetat să mai zumzăie prin cameră şi se odihneşte pe geam. Pare cufundată în gânduri, ca şi mine.

  Puţin după ce soarele trece de amiază, ea îmi face o vizită. Dar nu ca tânăra Saeki. Ciocane uşor şi deschide uşa de la intrare. O clipă nu sunt în stare să o disting pe ea de tânără. O mică schimbare în lumină sau în bătaia vântului, şi lucrurile se transformă numaidecât. Am senzaţia că în secunda aceasta poate să fie tânăra, iar în secunda următoare, doamna Saeki. Dar asta nu se întâmplă. În faţa mea e doamna Saeki şi nimeni alta.

  — Bună ziua! Îmi spune ea pe un ton foarte natural, de parcă ne-am fi întâlnit pe holul bibliotecii. Poartă o bluză bleumarin cu mânecă lungă şi o fustă până la genunchi, bleumarin şi ea. Lănţişorul la gât, cerceluşii cu perlă în urechi. Aşa cum m-am obişnuit să o văd. Tocurile ei bocănesc scurt pe scândura prispei. Sunetul acela are ceva puţin nelalocul lui aici.

  Se opreşte în prag şi mă priveşte de la distanţă, parcă pentru a se asigura dacă sunt adevăratul eu. Evident, sunt adevăratul eu, cum şi ea e adevărata doamnă Saeki.

  — Nu vreţi să intraţi să beţi un ceai? O invit eu.

  — Mulţumesc, răspunde ea şi păşeşte hotărât în cameră.

  Mă duc în bucătărie, aprind reşoul şi pun apă la fiert.

  Între timp îmi calmez respiraţia. Doamna Saeki se aşază pe un scaun la masă, cel pe care până mai devreme a stat fata.

  — Parcă am fi la bibliotecă.

  — Aşa este, încuviinţez eu. Doar că fără cafea şi fără Oshima.

  — Şi fără nici o carte, adaugă ea.

  Prepar ceai de plante, umplu două ceşti şi le pun pe masă. Stăm faţă în faţă. Prin fereastra deschisă se aude ciripit de păsări. Albina încă mai doarme pe geam.

  Doamna Saeki vorbeşte prima.

  — Sinceră să fiu, nu mi-a fost prea uşor să ajung aici.

  Dar voiam neapărat să te văd şi să stăm de vorbă.

  — Mă bucur că aţi venit.

  Vechiul ei surâs îi reapare pe buze.

  — Trebuie să îţi spun ceva, spune ea. Zâmbetul ei este ca al fetei, doar că puţin mai adânc. Această mică diferenţă îmi cutremură inima.

  Doamna Saeki cuprinde ceşcuţa cu ambele mâini. Îi privesc cerceii mici cu perlă din urechi. Se gândeşte o vreme, mai mult ca de obicei.

  — Mi-am ars toate amintirile, spune ea, alegându-şi încet cuvintele. S-au transformat în fum şi s-au împrăştiat în văzduh. Deci n-o să mai ţin minte multă vreme tot felul de lucruri. O să uit tot, inclusiv pe tine. De aceea voiam să vorbesc cu tine cât mai repede, cât încă inima mea îşi mai aminteşte ceva.

  Întorc capul şi privesc albina de pe geam. Umbra ei neagră cade pe tocul ferestrei ca un punctuleţ.

  — Cel mai important lucru dintre toate, spune ea cu o voce liniştită, e să pleci de aici până nu e prea târziu.

  Traversează pădurea, pleacă de aici şi întoarce-te la viaţa de dinainte, pentru că în curând se va închide intrarea.

  Promite-mi!

  — Nu înţelegeţi, răspund eu, clătinând din cap. Eu nu am o lume la care să mă întorc. Nu îmi amintesc să fi fost iubit sau dorit vreodată în viaţă. Nu ştiu pe cine să mă bizui în afară de mine. „Viaţa de dinainte” despre care vorbiţi nu înseamnă nimic pentru mine.

  — Şi totuşi trebuie să te întorci.

  — Chiar dacă nu mă aşteaptă nimic acolo? Chiar dacă nimeni nu mă vrea acolo?

  — Nu e aşa. Eu te vreau acolo.

  — Dar dumneavoastră nu sunteţi acolo, nu?

  Doamna Saeki îşi priveşte ceaşca din mâini.

  — Nu, din păcate nu mai sunt.

  — Atunci ce puteţi vrea de la mine, odată întors acolo?

  — Un singur lucru, spune ea, îşi ridică privirea şi se uită drept în ochi mei. Vreau să mă ţii minte. Dacă tu mă ţii minte, toţi ceilalţi pot să mă uite, nu contează.

  O linişte adâncă se aşterne între noi. O întrebare mi se înalţă din piept. Mi se opreşte în gât şi îmi taie respiraţia, dar reuşesc cumva să o împing înapoi.

  — Sunt atât de importante amintirile? Aleg eu altă întrebare.

  — Depinde, spune ea şi închide ochii uşor. De la caz la caz, pot fi mai importante decât orice altceva.

  — Însă dumneavoastră vi le-aţi ars.

  — Pentru că mie nu îmi mai erau de nici un folos, spune ea şi îşi aliniază mâinile pe masă, cu palmele în jos, la fel cum a făcut fata. Ascultă, Tamura. Am o rugăminte la tine.

  Ia tabloul acela.

  — Tabloul din bibliotecă, din camera în care am stat eu, cel cu malul mării?

  Doamna Saeki încuviinţează.

  — Da. „Kafka pe malul mării”. Vreau să-l iei tu. Poţi să-l duci unde vrei, unde o să te duci tu de acum.

  — Dar este proprietatea cuiva, nu?

  — E al meu, spune ea, clătinând din cap. Mi l-a făcut el cadou când a plecat la şcoală la Tokyo. De atunci l-am purtat întotdeauna cu mine, l-am pus în camera mea oriunde aş fi mers. Când am început să lucrez la biblioteca Kâmura, l-am pus temporar la loc în camera aceea. L-am dus înapoi în locul în care fusese. Am lăsat în sertarul de la biroul meu o scrisoare pentru Oshima, prin care ţi-l cedez ţie. Oricum, de fapt şi de drept, era al tău.

  — Al meu?

  — Doar ai fost acolo. Iar eu stăteam lângă tine şi te priveam. Demult, pe malul mării. Bătea vântul, pe cer pluteau nori albi şi era mereu vară.

  Închid ochii. E vară şi sunt pe plajă. Stau întins într-un şezlong. Simt pe piele asprimea pânzei. Inspir mirosul mării. Soarele mă orbeşte, chiar şi cu ochii închişi. Se aud valurile. Zgomotul se îndepărtează şi se apropie, ca zdruncinat de timp. Cineva, la o mică distanţă de mine, mă pictează. Lângă el stă o fată îmbrăcată într-o rochie bleu cu mânecă scurtă şi mă priveşte. Poartă o pălărie de paie cu panglică albă şi presară nisip printre degete. Păr drept, degete lungi şi zdravene. Sunt degete de pianist. Braţele ca de porţelan îi strălucesc viu în razele soarelui. În colţul buzelor sale drepte flutură un zâmbet. O iubesc. Mă iubeşte.

  Este o amintire.

  — Vreau să păstrezi tabloul pentru totdeauna, îmi spune ea.

  Se ridică şi se duce la fereastră. Se uită afară. Soarele tocmai a trecut de amiază. Albina încă doarme. Îşi pune mâna dreaptă streaşină la ochi şi priveşte în depărtare. Se întoarce apoi către mine.

  — Trebuie să plec.

  Mă ridic şi mă duc lângă ea. Urechea ei îmi atinge gâtul.

  Simt atingerea dură a cercelului. Îmi pun palmele pe spatele ei şi încerc să descifrez semnele. Părul ei îmi mângâie obrazul. Mă strânge în braţe cu putere. Îşi înfige degetele în mine, degete care se agaţă de peretele timpului. Miroase a mare. Se aud valurile spărgându-se. Cineva mă strigă din depărtare.

  — Sunteţi mama mea? Întreb eu în cele din urmă.

  — Ar trebui să ştii deja răspunsul.

  Aşa este, ştiu deja răspunsul. Dar nici eu, nici ea nu putem să-l punem în cuvinte. Dacă îl punem în cuvinte, şi-ar pierde sensul.

  — Cu mult timp în urmă, am abandonat ceva ce n-ar fi trebuit să abandonez, spune ea. Ceva ce iubeam mai mult decât pe mine însămi şi pe care îmi era teamă că am să-l pierd cândva. De aceea a trebuit să îl arunc cu mâna mea.

  Mi-am zis că, decât să-mi fie furat, decât să-l pierd cumva, mai bine îl arunc eu. La mijloc a mai fost şi furia pe care o simţeam, care nu slăbea deloc. Însă a fost o greşeală. Nu ar fi trebuit să fac aşa ceva niciodată.

  Eu tac.

  — Ai fost abandonat chiar de persoana care nu ar fi trebuit să te abandoneze, spune ea. Tamura, mă ierţi?

  — Îmi stă în putere să vă iert?

  Dă din cap de câteva ori, cu faţa către umărul meu.

  — Dacă nu te opreşte furia sau frica.

  — Dacă e în puterea mea să fac asta, atunci vă iert.

  Mamă, spui tu, te iert. Apoi ceva îngheţat din inima ta trosneşte.

  Doamna Saeki mă strânge în braţe în tăcere. Îşi scoate acul din păr şi, fără să ezite, şi-l împlântă în braţul stâng cu putere. Îşi apasă vena cu putere şi începe să-i curgă sânge. Prima picătură se rostogoleşte pe podea, cu un zgomot surprinzător de puternic. Fără să spună nimic, întinde braţul către mine. O nouă picătură cade pe podea. Mă aplec şi îmi lipesc buzele de rană. Şterg sângele cu limba. Închid ochii şi îi savurez gustul. Îl tin în gură, apoi îl înghit. Îmi alunecă uşor pe gâtul uscat. În acel moment îmi dau seama cât de mult mi-am dorit acest sânge. Inima mea e într-o lume cumplit de îndepărtată, însă, în acelaşi timp, trupul meu este aici. Sunt ca o fantomă vie. Îmi vine chiar să îi sug tot sângele, dar nu pot să fac asta. Îmi dezlipesc buzele de pe braţul ei şi o privesc.

  — Adio, Kafka Tamura! Întoarce-te de unde ai venit şi trăieşte mai departe!

  — Doamna Saeki?

  — Da?

  — Nu prea înţeleg ce înseamnă să trăiesc.

  Îşi desprinde mâinile din jurul meu şi mă priveşte, întinde mâna şi îmi apasă buzele cu degetul.

  — Priveşte tabloul, şopteşte ea. Priveşte-l mereu, aşa cum am făcut şi eu.

  Pleacă. Deschide uşa şi iese fără să se uite înapoi, apoi o închide. Eu rămân lângă fereastră şi o petrec cu privirea.

  Dispare repede în umbra unei clădiri. Sprijinit de pervaz, continuu să privesc locul în care a dispărut. Poate a uitat să-mi spună ceva şi se întoarce. Însă doamna Saeki nu se întoarce. În urmă rămâne doar absenţa ei, ca un gol.

  Albina se trezeşte, zumzăie o vreme în jurul meu, apoi dispare dintr-odată pe fereastră. Soarele continuă să strălucească. Mă întorc la masă şi mă aşez pe scaun. În ceaşca ei a mai rămas puţin ceai. O las acolo, fără să o ating. Parcă ar fi metafora unor amintiri care în curând vor fi uitate.

  Scot tricoul de pe mine şi mă îmbrac cu cel transpirat, de dinainte. Iau ceasul oprit şi mi-l pun la mână. Îmi pun pe cap şapca de la Oshima, cu cozorocul la spate, şi ochelarii cu lentile bleu. Trag pe mine o cămaşă cu mânecă lungă. Mă duc în bucătărie, umplu un pahar cu apă de la robinet şi îl dau pe gât dintr-o suflare. Las paharul în chiuvetă, mă întorc şi arunc o privire de jur-împrejur. Masa şi scaunele.

  Scaunul pe care a stat fata, scaunul pe care a stat doamna Saeki. Pe masă sunt ceştile de ceai. Închid ochii şi trag o dată aer în piept. Răspunsul îl ştii deja.

  Deschid uşa şi ies din casă. Închid uşa. Cobor scările.

  Umbra mea se proiectează clar pe pământ. Pare agăţată de picioarele mele. Soarele încă e sus pe cer.

  La intrarea în pădure mă aşteaptă cei doi soldaţi, sprijiniţi de un trunchi de copac. Nu mă întreabă nimic când mă văd. Par că ştiu deja ce gândesc. Au puştile la spate.

  Soldatul cel înalt mestecă un fir de iarbă.

  — Intrarea e încă deschisă, spune el, cu firul de iarbă tot în gură. Cel puţin mai devreme încă mai era.

  — Te deranjează dacă mergem la acelaşi pas? Mă întreabă celălalt. Poţi să te ţii după noi?

  — Da, nici o problemă.

  — Că nici tu nu vrei să ajungi acolo şi să o găseşti închisă, spune cel înalt.

  — Ar însemna că ai bătut drumul de pomană, adaugă celălalt.

  — Da.

  — N-ai nici o îndoială că vrei să pleci de aici? Mă întreabă cel înalt.

  — Niciuna.

  — Atunci, să ne grăbim!

  — Ai face bine să nu te uiţi înapoi, spune cel solid.

  — Da, aşa ar fi bine, întăreşte celălalt.

  Pornim din nou prin pădure.

  Însă în timp ce urcăm panta, privirea tot îmi alunecă o dată înapoi. Soldaţii mi-au spus să nu fac asta, dar nu m-am putut abţine. Era ultimul punct din care se putea vedea oraşul. Dincolo de el, se înălţa zidul de copaci şi lumea aceea dispărea din faţa mea pentru totdeauna.

  Pe străzi nu e nici ţipenie de om. Pârâul limpede traversează depresiunea, de-a lungul drumurilor sunt împrăştiate micile clădiri, iar stâlpii de curent, înşiraţi la intervale egale, proiectează pe pământ o umbră densă. Preţ de o clipă, rămân pironit locului. Trebuie să mă întorc acolo, orice ar fi. Să stau acolo măcar până la asfinţit. Când se înserează, vine fata cu traista pe umăr. Dacă am nevoie de ea, e lângă mine. Pieptul mi se înfierbântă şi o forţă puternică mă trage înapoi ca un magnet. Îmi simt picioarele de plumb şi nu pot să mişc. Dacă plec mai departe, nu o voi mai revedea niciodată. Rămân pe loc. Am pierdut noţiunea timpului. Dau să îi strig pe soldaţii care merg înaintea mea, să le spun că mă întorc, că rămân acolo. Dar nu spun nimic.

  Cuvintele au rămas fără viaţă.

  Sunt prins între două neanturi. Nu mai pot să discern ce e corect şi ce nu. Nu mai ştiu nici ce vreau. Sunt singur, în mijlocul unei furtuni violente de nisip. Nu-mi mai văd nici propriile-mi mâini. Nu pot să merg în nici o direcţie. Nisipul alb, ca oasele fărâmate, mă împresoară în întregime. Dar o aud pe doamna Saeki vorbindu-mi. „Şi totuşi trebuie să te întorci”, îmi spune ea. „Asta vreau eu. Să fii acolo.”

  Vraja se destramă, iar eu îmi revin. Prin vene începe să-mi curgă din nou sânge fierbinte, cel primit de la ea.

  Ultimele picături. În clipa următoare, m-am întors şi îi urmez pe soldaţi. Cotesc şi micuţa lume dintre munţi dispare, înghiţită în valea dintre vise. Mai departe mă concentrez doar să răzbat prin pădure, să nu pierd poteca. Să nu mă abat de la drum. Asta e cel mai important.

  Intrarea e încă deschisă. Mai e vreme până la asfinţit.

  Le mulţumesc celor doi soldaţi. Aceştia îşi lasă puştile şi se aşază din nou pe piatra mare şi plată. Cel înalt ia un fir de iarbă în gură. Nu gâfâie deloc.

  — Să nu uiţi de baionete, îmi spune cel înalt. Dacă îţi înjunghii inamicul, trebuie să o mişti în toate părţile, ca să îi sfârteci măruntaiele. Dacă nu, o păţeşti tu. Asta e lumea de afară.

  — Dar nu e doar atât, adaugă celălalt.

  — Desigur, spune cel înalt şi tuşeşte o dată. Eu vorbesc de partea întunecată a lucrurilor.

  — In plus, e greu să discerni binele de rău, spune cel solid.

  — Dar trebuie să o faci, adaugă primul.

  — Probabil, spune şi celălalt.

  — Şi încă ceva. Odată ce ai plecat de aici, până ajungi la destinaţie, nu ai voie să priveşti înapoi.

  — E foarte important.

  — Mai devreme ai reuşit cumva să scapi, dar de data asta, treaba e serioasă. Până nu ajungi acolo, nu ai voie să priveşti înapoi.

  — Sub nici o formă.

  — Am înţeles, spun eu.

  Le mulţumesc din nou şi îmi iau rămas bun.

  Cei doi se ridică, iau poziţia de drepţi şi mă salută. N-o să-i mai văd niciodată. Ştiu asta. O ştiu şi ei. Aşa ne despărţim.

  După ce m-am despărţit de soldaţi, nu îmi amintesc mai deloc cum am parcurs singur calea înapoi către cabana lui Oshima. Cred că m-am gândit tot timpul la ceva cât am străbătut pădurea. Însă nu am pierdut drumul. Ce îmi amintesc vag e că am văzut rucsacul aruncat la venire şi l-am luat aproape din reflex. La fel am adunat şi busola, toporişca şi tubul cu vopsea galbenă. Îmi amintesc şi că am văzut semnele galbene de pe copaci. Arătau ca nişte solzi lepădaţi de un fluture uriaş.

  Stau în luminişul din faţa cabanei şi privesc cerul. Îmi dau seama că sunt împresurat de sunetele naturii. Ciripitul păsărilor, susurul pârâului, foşnetul vântului printre frunze

  — Toate în surdină, dar în urechile mele răsună familiar şi viu, de parcă le-am avut până acum astupate cu dopuri.

  Zgomotele se leagă, se împletesc, dar în acelaşi timp se aud distinct, fiecare în parte. Îmi privesc ceasul de la încheietura mâinii stângi. Funcţionează din nou. Cifrele de pe afişajul verde, digital, se schimbă mai departe, de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat. Acum este ora 4.16.

  Intru în cabană şi mă trântesc pe pat îmbrăcat. După ce am traversat pădurea cea adâncă, trupul meu tânjeşte după odihnă. Mă întind pe spate şi închid ochii. O albină se odihneşte pe geam. Braţele fetei strălucesc ca porţelanul în lumina dimineţii. „Era un exemplu”, spune ea.

  „Priveşte tabloul”, spune doamna Saeki. „Aşa cum am făcut eu.”

  Fata presară printre degete nisipul alb al timpului. Se aud valurile spărgându-se încet de ţărm. Se înalţă, coboară şi se sparg. Se înalţă, coboară şi se sparg. Mintea mea dispare într-un coridor întunecat.

  Capitolul 48

  — Am dat-o naibii! Repetă Hoshino.

  — Nu ai nici un motiv, Hoshino, răspunse pisica tacticos.

  Avea un cap mare şi părea destul de bătrână. Doar te plictiseai de unul singur, nu? Dacă eşti în stare să vorbeşti toată ziua cu o piatră…

  — Dar cum de poţi să vorbeşti în limba oamenilor?

  — Nu vorbesc în limba oamenilor.

  — Păi, nu mai pricep. Atunci cum de putem sta de vorbă, om cu pisică?

  — Folosind graiul comun de la graniţa dintre lumi. Asta e tot.

  Tânărul căzu pe gânduri.

  — Graniţa dintre lumi? Graiul comun?

  — Lasă, dacă nu înţelegi. Ar dura prea mult să-ţi explic, zise motanul, dând scurt din coadă de câteva ori, a lehamite.

  — Nu cumva eşti colonelul Sanders?

  — Colonelul Sanders? Pufni motanul. Nu-l cunosc pe individ. Eu sunt eu şi nimeni altul. O pisică obişnuită, de pe stradă.

  — Ai un nume?

  — Măcar atâta lucru am.

  — Şi care e?

  — Ton, răspunse motanul cu greutate.

  — Ton? Care se pune în sushi?

  — Exact. Sunt al proprietarului unui restaurant de sushi din apropiere. Are şi un câine, pe care îl cheamă File.

  — Deci, Ton, văd că ştii cum mă cheamă.

  — Păi eşti destul de renumit, Hoshino, spuse motanul şi zâmbi o clipă.

  Tânărul vedea pentru prima dată o pisică zâmbind. Însă zâmbetul i-a dispărut imediat şi şi-a reluat expresia blândă.

  — Pisicile ştiu tot. Şi că Nakata a murit ieri, şi că ai înăuntru o piatră importantă. Am dus o viaţă lungă şi nimic din ce s-a întâmplat pe aici nu mi-a scăpat.

  — Aha, zise tânărul impresionat. N-ai vrea să intrăm în casă, ca să nu stăm aşa, în uşă?

  Întins pe balustradă, motanul a clătinat din cap.

  — Nu, mie îmi convine aici. Înăuntru nu m-aş simţi liniştit şi oricum e vreme frumoasă. Nu mai bine stăm aici?

  — Mie mi-e indiferent, zise Hoshino. Ţi-e foame? Cred că găsesc ceva de mâncare prin casă.

  Motanul clătină din cap.

  — Mulţumesc, dar nu am probleme cu mâncarea. Din contră, chiar mă străduiesc să mănânc mai puţin. Stăpânul meu are un restaurant de sushi, deci tind să adun cam mult colesterol. Dacă mă îngraş, nu mă mai pot căţăra în voie.

  — Aşadar, ai venit cu vreo treabă?

  — Aşa, zise motanul. Presupun că eşti cam la ananghie acum, rămas singur şi cu o piatră complicată pe cap.

  — Exact. Sunt complet blocat.

  — Aşa că mi-am zis să-ţi dau o mână de ajutor.

  — Ţi-aş fi foarte recunoscător. O mână de ajutor, o lăbuţă, nu contează.

  — Problema e piatra, zise motanul şi scutură din cap ca să alunge o muscă. Odată ce o faci la loc cum era, rolul tău s-a încheiat. Poţi să te duci apoi unde vrei. Cam asta e, nu?

  — Da, aşa e. Dacă închid piatra de intrare, povestea s-a terminat. Cum zicea şi Nakata, lucrurile odată deschise, trebuie închise la loc. Asta e regula.

  — De-asta mă şi gândeam să-ţi spun ce trebuie să faci.

  — Ştii ce trebuie să fac?

  — Sigur că da. Nu ţi-am zis că pisicile ştiu tot? Că doar nu suntem câini!

  — Păi, ce e de făcut?

  — Trebuie să-l omori, zise blând motanul.

  — Să-l omor?

  — Da, să-l omori.

  — Pe cine?

  — Când o să-l vezi, o să ştii despre cine e vorba. Până nu-l vezi, n-ai cum să ştii nimic, pentru că oricum nu are o formă de bază. Diferă în funcţie de împrejurări.

  — E om?

  — Nu, nu e om. Asta e sigur.

  — Şi cum arată?

  — Asta nu ştiu, zise Ton. Nu ţi-am zis că o să-l recunoşti când îl vezi? Până nu-l vezi, n-ai cum să ştii. E foarte clar!

  Hoshino oftă.

  — Şi ce e, de fapt şi de drept?

  — Asta nu-ţi trebuie să ştii. E şi greu de explicat şi mai bine nu ştii, oricum. În fine, deocamdată stă pe loc, într-un loc întunecat, răsuflând încet şi urmărind situaţia. Dar n-o să stea pe loc la nesfârşit. O să apară în curând, poate chiar azi. Şi o să treacă sigur prin faţa ta. E o şansă la un milion.

  — O şansă la un milion?

  — Da, o şansă cum nu apare decât o dată la o mie de ani, îi explică motanul. Trebuie să aştepţi cuminte şi să îl omori.

  Aşa se încheie totul. După aceea poţi să te duci unde vrei.

  — Şi dacă îl omor, n-o să am probleme cu legea?

  — Nu prea ştiu eu cum stă treaba cu legea. La urma urmei, sunt pisică. Dar el nu e om, aşa că ar trebui să nu aibă nici o legătură. E musai să-l omori, orice ar fi. Atâta lucru ştie şi o pisică de pe stradă.

  — Dar cum să îl omor dacă nu ştiu cât e de mare şi cum arată? Cum să mă pregătesc?

  — Nu contează cum. Poţi să-i dai cu ciocanul în cap, să-l înjunghii cu cuţitul, să-l strângi de gât, să-i dai foc, să-l muşti. Alegi ce metodă îţi place ţie, atâta vreme cât îl faci să nu mai respire. Trebuie să-l distrugi definitiv, cu o furie extraordinară. Doar ai fost în Forţele de Apărare, nu? Ai învăţat cum să tragi cu puşca din taxele pe care le plăteşte poporul. Ai învăţat cum se foloseşte baioneta. Eşti soldat, nu? Poţi să te gândeşti şi singur cum să-l omori.

  — În armată am învăţat doar procedura obişnuită de război, protestă tânărul fără vlagă. Nu-ţi face nimeni instrucţie cum să pregăteşti o ambuscadă pentru ceva despre care nu ştii cât e de mare şi cum arată sau cum să-l omori cu ciocanul.

  — O să încerce să se strecoare în „intrare”, zise motanul, ignorându-i protestele. Dar nu trebuie să-l laşi sub nici o formă! E obligatoriu să îl împiedici să pătrundă prin „intrare”. E mai important decât orice altceva. Ai priceput?

  Dacă ratezi şansa asta, s-a terminat.

  — O şansă cum nu apare decât o dată la o mie de ani.

  — Exact. Mă rog, o mie de ani e doar un fel de a spune.

  — Dar nu e periculos individul ăsta? Întrebă Hoshino timid. Dacă îmi dă el mie la cap?

  — Cât se deplasează, poate că nu e prea periculos. Când încetează să se mişte, atunci devine periculos. Extrem de periculos. Aşa că nu trebuie să-l ratezi când se deplasează.

  Atunci trebuie să-l termini.

  — Poate”?

  Motanul nu a răspuns. Şi-a mijit ochii, şi-a întins bine spinarea şi s-a ridicat alene.

  — Ne mai vedem. Neapărat să-l omori, da? Dacă nu, Nakata n-o să se odihnească niciodată în pace. Şi tu ai ţinut la el, nu-i aşa?

  — Da, a fost un om tare bun.

  — Deci trebuie să-l omori. Să-l distrugi definitiv, cu o prejudecată covârşitoare. E ceea ce şi-ar fi dorit şi Nakata.

  Fă asta pentru el! Trebuie să-i preiei rolul. Ai dus o viaţă haotică până acum, ai fugit de toate responsabilităţile. E vremea să-ţi plăteşti datoria. N-ai voie s-o dai în bară! O să te ajut şi eu, din umbră.

  — Asta e încurajator. Ştii la ce mă gândeam?

  — La ce?

  — Motivul pentru care piatra de intrare e încă deschisă nu o fi tocmai ca să-l ademenească pe el?

  — E posibil, zise Ton indiferent. Aoleu, am uitat să-ţi spun ceva! Nu se mişcă decât noaptea. Acţionează la cea mai adâncă oră din noapte. Aşa că ai face bine să dormi zdravăn la prânz, ca să nu aţipeşti şi să-l ratezi.

  Motanul a sărit de pe balustradă pe acoperişul vecin şi s-a îndepărtat, cu coada dreaptă băţ. La cât de mare era, se mişca foarte sprinten. Tânărul l-a petrecut cu privirea de la balcon. Pisica nu s-a uitat deloc în urmă.

  — Măi, să fie! Zise Hoshino. Am dat-o naibii!

  După ce a dispărut motanul, Hoshino s-a dus în bucătărie şi a căutat posibile arme. A găsit un cuţit ascuţit pentru tăiat peşte şi încă unul greu, ca o toporişca. În bucătărie nu erau decât instrumente pentru gătit, dar varietatea de cuţite era foarte mare. A mai găsit şi un ciocan măricel, nişte sfoară de nailon şi o daltă de spart gheaţă.

  „Un pistol automat mi-ar fi prins bine”, îşi zise Hoshino scotocind prin bucătărie. Învăţase să-l folosească în armată şi la exerciţiile de tragere avea mereu rezultate bune. Însă, evident, nu era niciunul prin bucătărie. În plus, un pistol automat ar fi făcut o hărmălaie de toată frumuseţea într-o zonă atât de liniştită.

  A înşirat pe masă cele două cuţite, dalta de gheaţă, ciocanul şi sfoara. A mai pus lângă ele şi o lanternă. S-a aşezat apoi lângă piatră şi a început să o mângâie.

  — Măi, să fie! Îi zise el. Auzi, să ataci cu ciocanul şi cuţitul o chestie care naiba ştie cum arată! Şi asta la indicaţiile unui motan negru din vecini! Aş vrea să te poţi pune în locul lui Hoshino. Zău, ce poveste!

  Evident, piatra nu i-a răspuns.

  — Motanul Ton a zis că ăla s-ar putea să fie periculos.

  S-ar putea. O presupunere optimistă, atâta tot. Şi dacă apare vreo pocitanie de-aia ca în Jurassic Park, Hoshino ce se face? Gata, s-a terminat cu mine!

  Tăcere.

  Hoshino a luat ciocanul în mână şi a lovit cu el în aer de câteva ori.

  — Dacă stau să mă gândesc, aşa a fost să fie. De când l-am luat la mine în maşină pe Nakata din zona de servicii Fujigawa, tot ce s-a întâmplat era deja hotărât de soartă.

  Singurul care habar n-a avut a fost Hoshino. Ciudată mai e şi soarta asta! Nu, piatră? Nu eşti de acord?

  Tăcere.

  — Dar asta e. La urma urmei, eu singur mi-am ales drumul ăsta, aşa că trebuie să merg până la capăt. Habar n-am ce pocitanie o să apară, dar o să fac tot ce pot. Viaţa mea a fost scurtă, dar uneori frumoasă. Am trăit şi chestii interesante. Ton zice că asta e o şansă cum nu apare decât o dată la o mie de ani. Poate n-ar fi rău să mor cu demnitate.

  Totul pentru Nakata.

  Piatra îşi păstra mai departe tăcerea.

  Hoshino a făcut cum îi spusese motanul şi a tras un pui de somn pe canapea, ca pregătire pentru seară. I s-a părut cam bizar să se culce la îndemnul unei pisici, dar când s-a întins pe canapea, a dormit buştean o oră întreagă. Pe seară s-a dus în bucătărie, a decongelat o pungă de curry cu creveţi, l-a turnat peste nişte orez şi l-a mâncat. Când a început să se întunece, s-a aşezat lângă piatră şi şi-a pus la îndemână cuţitele şi ciocanul.

  A stins lumina în cameră, lăsând aprinsă doar o veioză mică. Aşa e mai bine, şi-a zis el. Dacă se mişcă doar noaptea, e bine să ţin cât mai întuneric în casă. Şi Hoshino vrea să termine totul cât mai repede. Hai, ieşi odată, dacă tot ieşi!

  Să terminăm odată! Să mă întorc şi eu acasă, la Nagoya, şi să sun o fată.

  Nu mai vorbea deloc cu piatra. Stătea în linişte şi din când în când îşi mai arunca un ochi la ceas. Când se plictisea, lua ciocanul sau cuţitele şi le învârtea în aer. Dacă e să se întâmple ceva, la miezul nopţii o să fie, şi-a zis el. Dar dacă, cine ştie cum, urma să se întâmple mai devreme, nu trebuia să rateze şansa. Era doar una la o mie de ani. Nu avea voie să strice totul. Când i se făcea chef de ronţăit ceva, molfăia un biscuit sărat şi mai lua câte o gură de apă plată.

  — Auzi, piatră, şopti el la miezul nopţii. Gata, s-a făcu douăsprezece! E ora vrăjitoarelor. A venit momentul ade vărului. Vedem noi acuma ce se întâmplă.

  Hoshino a atins piatra cu mâna şi a simţit-o puţin ma caldă ca de obicei. Poate că doar i se părea. Ca să ma prindă curaj, şi-a trecut de câteva ori palma peste suprafaţ ei.

  — Să mă susţii şi tu, da? Hoshino are nevoie de sprijin moral, măcar puţin.

  Puţin după ora trei dimineaţa, din camera în care era Nakata, s-a auzit un foşnet slab, ca de ceva care se ţâra pe tatami. Însă în încăperea aceea, pe podea nu era tatami, ci un covor. Hoshino şi-a ridicat capul şi şi-a încordat auzul.

  Era clar. Nu îşi dădea seama ce putea fi acel sunet, dar ceva se întâmpla în camera în care zăcea Nakata. Inima a început să-i pulseze cu putere. A luat în mâna dreaptă cuţitul de tăiat peşte, iar în stânga, lanterna. Şi-a îndesat ciocanul în cureaua de la pantaloni şi s-a ridicat.

  — Acum e acum, zise el, fără să se adreseze nimănui anume.

  S-a îndreptat în vârful picioarelor către uşa care dădea spre camera lui Nakata şi a deschis-o încet. A aprins lanterna şi a îndreptat-o cu iuţeală spre pat, pentru că de acolo se auzea foşnetul. Lanterna a proiectat un fascicul de lumină albă, lung şi subţire. Din gura lui Nakata se ţâra ceva, zvârcolindu-se. Arăta ca o tărtăcuţă. Era gros cât braţul unui om zdravăn şi nu se ştie cât era de lung, dar părea deja ieşit cam pe jumătate. Avea corpul vâscos şi lucea albicios. Gura lui Nakata era căscată cât o gură de şarpe, ca să-i facă loc să iasă. Sigur îi dislocase mandibula.

  Hoshino a înghiţit în sec cu un zgomot puternic. Mâna în care ţinea lanterna îi tremura uşor, făcând şi fasciculul de lumină să tremure. Măi, să fie! Cum să omor chestia asta? Îşi zise el. Din câte văd, nu are mâini sau picioare şi nici ochi sau nas. E lunecos şi n-am cum să-l apuc. Cum îl fac să nu mai respire? Şi ce lighioană mai e şi asta?

  A stat ascuns până acum în Nakata, ca un parazit? Sau e, eu ştiu, sufletul lui Nakata? Nu, în nici un caz. E imposibil, se convinse Hoshino intuitiv. Nu are cum să fi fost în el pocitania asta. Măcar de atâta lucru îmi dau şi eu seama.

  Ăsta a venit de pe undeva şi vrea să treacă prin Nakata şi să se strecoare prin intrare. A venit când i-a convenit lui mai bine, iar pe Nakata îl foloseşte doar pe post de pasaj.

  Nu are voie să-l folosească în halul ăsta! Trebuie neapărat să-l opresc cumva! Trebuie să-l distrug definitiv, cu o furie extraordinară, cum a zis motanul Ton.

  Dintr-un salt, Hoshino a ajuns lângă Nakata şi a împlântat cuţitul unde părea să fie capul lighioanei. L-a scos şi l-a înfipt din nou, de nenumărate ori, dar fără să simtă prea multă rezistenţă. Parcă ar fi spintecat o legumă moale. Sub învelişul alb şi lunecos, nu erau nici oase, nici carne. Nici organe, nici creier. Cum scotea lama, despicătura se umplea la loc cu mucus. Nu curgea nici sânge din el sau vreun alt lichid. Asta nu simte nimic, şi-a zis Hoshino.

  Continua să se prelingă din gura lui Nakata, complet insensibil la atacurile lui.

  Hoshino a aruncat cuţitul, s-a repezit în sufragerie şi l-a luat pe cel în formă de toporişca. L-a prăvălit cu toată puterea peste lighioană şi dintr-o lovitură i-a despicat capul.

  După cum se aştepta, nu avea nimic pe dinăuntru, doar aceeaşi substanţă vâscoasă de la exterior. După mai multe lovituri, a reuşit să reteze o bucată, care s-a zvârcolit o vreme pe podea, apoi n-a mai mişcat. Cu toate acestea nu a reuşit să oprească înaintarea restului. Despicătura s-a umplut de fluidul vâscos, s-a umflat şi a revenit la forma iniţială. A continuat să se prelingă afară de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat.

  Lighioana albă a ieşit cu totul din gura lui Nakata, arătându-se în întregime. Avea corpul lung cam de un metru, care se termina cu o coadă. Hoshino putea acum să deosebească cele două extremităţi. Avea coada groasă, ca de salamandră, şi la vârf se subţia brusc. Nu avea picioare.

  Nici ochi, nici gură, nici nas, dar părea o creatură înzestrată cu voinţă proprie. Nu, ăsta nu are voinţă, şi-a spus Hoshino.

  Şi nici logică, şi-a dat el seama. Doar cât se mişcă are el exact forma asta. A simţit un fior rece pe şira spinării.

  Trebuie neapărat să-l opresc.

  De data aceasta a încercat ciocanul, dar fără nici un rezultat. Ciocanul lăsa nişte adâncituri care se umpleau numaidecât cu fluid vâscos şi piele moale, revenind la forma iniţială. Hoshino a luat o măsuţă şi a încercat să-l strivească cu picioarele ei, dar oricât de tare ar fi lovit, nu reuşea să-l oprească. Zvârcolindu-se ca un şarpe nepriceput, continua să avanseze încet către piatra de intrare din camera alăturată.

  N-am mai văzut în viaţa mea lighioană ca asta! Îşi zise Hoshino. Nici o armă nu pare să-l oprească. Nu are nici inimă, să i-o pot sfârteca, nici gât, să-l pot sugruma. Ce naiba să fac? Orice ar fi, nu are voie să se strecoare în „intrare”, pentru că e clar că e ceva malefic. Ton a zis că o să-l recunosc dintr-o privire şi exact aşa a fost. Nu pot să-l las să trăiască.

  Hoshino s-a întors în sufragerie şi a căutat o armă, dar nu a găsit însă nimic. Şi-a întors apoi privirea către piatră.

  Piatra de intrare! S-ar putea să-l pot strivi cu ea, îşi spuse el. În întunericul subţire, piatra părea puţin mai roşiatică.

  Tânărul s-a aplecat şi a încercat să o ridice. Era cumplit de grea şi nu a reuşit să o clintească din loc.

  — Aha, deci te-ai transformat în piatra de intrare, zise el. Dacă te închid înainte să apuce el să ajungă aici, n-o să mai aibă cum să treacă.

  Hoshino a tras de ea cu toate puterile, dar nu a izbutit să o mişte.

  — Nu te mişti, îi zise el, gâfâind puternic. Văd că te-ai făcut şi mai grea ca înainte. Eşti grea de simt că-mi pică boaşele!

  În spatele lui, foşnetul continua. Creatura albă se apropia netulburată. Nu mai rămânea mult timp.

  — Încă o dată! A zis Hoshino şi a apucat piatra. A tras adânc aer în piept, şi-a umplut plămânii şi şi-a ţinut respiraţia. Concentrat la maxim, şi-a fixat mâinile pe o parte.

  Era singura şansă să o ridice. Acum e acum, Hoshino! Şi-a spus el cu voce tare. Acum se hotărăşte totul. Dă tot ce ai din tine! A tras de piatră cu toată forţa pe care o avea în el şi, cu un urlet, a reuşit să o ridice puţin. A tras şi mai tare şi a dezlipit-o de la podea.

  Mintea i s-a golit şi a simţit că îi plesnesc muşchii. Se aştepta să-şi vadă testiculele rostogolindu-se pe podea, dar nu a lăsat piatra din mâini. S-a gândit la Nakata, care probabil îşi dăduse viaţa ca să deschidă şi să închidă acea piatră. Trebuia să ducă totul la bun sfârşit în locul lui.

  Primise de la el acea putere, aşa îi spusese motanul. Corpul îi tânjea după sânge proaspăt. Plămânii căutau aer proaspăt care să hrănească acel sânge. Dar nu putea să respire. Şi-a dat seama că era la un pas de moarte. Hăul se căsca în faţa ochilor săi. Hoshino şi-a adunat din nou toate puterile şi a tras piatra către el. Aceasta s-a ridicat, apoi s-a prăvălit pe partea cealaltă cu un zgomot puternic. Podeaua s-a cutremurat sub impact, iar geamurile de la uşă au zornăit.

  Greutatea fusese cumplită. Aşezat pe podea, Hoshino a tras aer în piept.

  — Bravo, Hoshino! Îşi zise el după un timp.

  Odată închisă intrarea, i-a fost mult mai uşor decât credea să termine cu lighioana albă. Nu mai avea unde să se ducă şi îşi dădea seama şi ea. Şi-a oprit înaintarea şi se ţâra prin cameră, în căutarea unui ascunziş. Poate că încerca să se întoarcă în gura lui Nakata. Dar nu mai avea putere să scape. Hoshino a fugit după ea şi a ciopârţit-o cu toporişca în bucăţi mici, pe care le-a tocat şi mai mărunt.

  Bucăţelele s-au zvârcolit o vreme pe podea, dar treptat şi-au pierdut puterea şi au rămas nemişcate. S-au încovrigat şi au înţepenit, moarte. Covorul lucea, plin de fluidul vâscos.

  Hoshino le-a adunat pe făraş, le-a băgat într-un sac de gunoi, l-a legat la gât cu sfoară, apoi l-a mai pus într-un sac.

  L-a strâns şi pe acesta cu sfoară la gât, apoi l-a băgat într-o plasă groasă de pânză, găsită în dulap.

  Odată ce a terminat, Hoshino s-a lăsat pe vine fără vlagă şi a tras aer în piept. Mâinile îi tremurau. A dat să zică ceva, dar nu a reuşit să lege cuvintele.

  — Bună treabă, Hoshino, şi-a zis el după un timp.

  Când atacase creatura albă şi întorsese piatra, făcuse multă gălăgie şi era îngrijorat ca vecinii să nu se fi trezit şi să fi telefonat la poliţie. Din fericire, nu s-a întâmplat nimic. Nu s-au auzit sirene şi nu a bătut nimeni la uşă.

  Asta i-ar mai fi lipsit, o confruntare cu poliţia tocmai în acel moment.

  Hoshino ştia că bucăţelele îndesate în sac nu aveau să mai învie. Nu mai are unde să se ducă, şi-a zis el. Dar mai bine să fiu absolut sigur. Când se luminează de ziuă, mă duc şi îi dau foc pe plajă. Îl fac scrum şi după ce termin mă întorc la Nagoya.

  Era aproape patru şi începea să se crape de ziuă. Venise vremea să plece. Şi-a îndesat hainele în geanta de voiaj şi, ca măsură de precauţie, şi-a pus şi ochelarii de soare şi şapca înăuntru. Ar fi fost culmea să-l prindă poliţia chiar pe ultima sută de metri. A luat sticla cu ulei ca să aibă cu ce da foc. Şi-a amintit şi de CD-ul cu Arhiducele şi l-a băgat în geantă. S-a dus apoi lângă patul pe care zăcea Nakata.

  Aerul condiţionat funcţiona mai departe la cea mai joasă temperatură şi în cameră era foarte frig.

  — Nea Nakata, am plecat. Îmi pare rău, dar nu pot să rămân aici. Când ajung la gară, o să sun la poliţie şi aranjez să vină să te ia. Mai departe, te las pe mâna unui poliţist drăguţ, da? Nu o să ne mai vedem, dar să ştii că n-o să te uit niciodată. Nici dacă aş vrea, n-aş putea să te uit.

  Aerul condiţionat s-a oprit cu un clănţănit puternic.

  — Uite ce zic eu, continuă Hoshino. De acum încolo, când o să mai fie ceva, o să mă gândesc ce ar zice nea Nakata, ce ar face nea Nakata acum? Mi se pare un lucru foarte important. Adică, o parte din dumneata o să continue să trăiască prin mine. Nu sunt eu un receptacul prea strălucit, dar tot mai bine decât nimic, nu?

  Însă cel cu care vorbea el acum nu era decât carapacea lepădată de Nakata. Partea cea mai importantă din el plecase deja în alt loc şi Hoshino îşi dădea foarte bine seama.

  — Hei, piatră! Se întoarse el către piatră şi o mângâie.

  Aceasta redevenise o piatră obişnuită. Era rece şi aspră.

  Am plecat! Mă întorc la Nagoya. Se pare că trebuie să vă las pe amândoi în grija domnilor poliţişti. Aş vrea să te duc înapoi la templu, dar nu prea stau bine cu memoria şi nu-mi mai amintesc deloc unde era. Îmi pare rău şi te rog să mă ierţi. Nu mă blestema! Eu am făcut aşa cum mi-a zis colonelul Sanders, aşa că dacă e, pe el să-l blestemi. În orice caz, mă bucur că ne-am întâlnit. N-o să te uit nici pe tine!

  Hoshino şi-a pus în picioare pantofii Nike cu talpă groasă şi a părăsit apartamentul. Nici nu a încuiat uşa. În mâna dreaptă ţinea geanta de voiaj, iar în stânga, punga cu resturile creaturii.

  — Doamnelor şi domnilor, a venit vremea să facem focul!

  Zise el, înălţându-şi privirea către est, unde cerul începea să se lumineze.

  Capitolul 49

  A doua zi pe la nouă, aud o maşină apropiindu-se şi ies afară. Apare o camionetă cocoţată pe nişte roţi solide. E un Datsun 4X4, care nu pare să fi fost spălat în ultima jumătate de an. Pe portbagajul exterior are două planşe de surfing lungi, tocite. Trage în faţa cabanei. Motorul se opreşte şi împrejur se aşterne din nou liniştea. Dinăuntru coboară un bărbat înalt, îmbrăcat cu un tricou mare, alb şi pantaloni scurţi kaki. În picioare are nişte adidaşi cu ştaifurile zdrenţuite. Pe tricoul pătat de ulei scrie NO FEAR. Are spre treizeci de ani. E lat în umeri, bronzat bine şi pare nebărbierit de trei zile. Are părul lung cât să-i acopere urechile.

  Presupun că e fratele lui Oshima, cel care are magazinul cu articole de surfing din Kochi.

  — Hei! Îmi zice el.

  — Bună ziua!

  Întinde mâna şi dăm noroc pe prispă. Are mâna mare şi puternică. Presupunerea mea se dovedeşte corectă. Este fratele lui Oshima. Îmi spune că toată lumea îl strigă Sada.

  Vorbeşte încet, alegându-şi cuvintele. Nici urmă de grabă, de parcă ar avea timp berechet.

  — Am primit un telefon din Takamatsu să vin să te iau de aici, spune el. Se pare că a apărut ceva urgent.

  — Ceva urgent?

  — Da. Nu ştiu despre ce e vorba.

  — Îmi cer scuze că v-am pus pe drumuri.

  — Ei, lasă scuzele. În cât timp poţi să fii gata de plecare?

  — În cinci minute.

  Cât timp îmi adun bagajele, mă ajută să închidem cabana, fluierând. Închide geamul, trage draperiile, verifică butelia, strânge mâncarea rămasă şi clăteşte chiuveta. Din toate mişcările sale se simte că priveşte cabana ca pe o prelungire a sa.

  — Văd că fratele meu te place, spune el. Şi lui nu prea îi plac oamenii. E mai dificil.

  — Cu mine a fost foarte amabil.

  — Dacă vrea să fie amabil, e, îşi expune el părerea succint.

  Mă urc pe scaunul de lângă şofer şi-mi pun rucsacul la picioare. Sada porneşte motorul, bagă în viteză, scoate capul pe geam şi aruncă o ultimă privire la cabană, apoi demarează.

  — Unul dintre puţinele noastre puncte comune este cabana asta, spune el în timp ce coboară pe drum, mânuind volanul cu îndemânare. Când avem chef, venim pe aici şi stăm singuri vreo câteva zile.

  Mai reflectă puţin la ce tocmai a zis, apoi continuă.

  — A fost dintotdeauna un loc foarte important pentru noi doi şi este şi acum. Când vin aici, simt că prind putere, o putere calmă, liniştită. Înţelegi ce vreau să spun?

  — Cred că da.

  — Zicea fratele meu că înţelegi. Oamenii care nu pricep, nu pricep în veci.

  Pe husele decolorate sunt câteva fire albe şi lungi de păr de câine. Miroase a câine şi a apă de mare uscată. Şi a ceară pentru surfuri. Tutun. Butonul de la aerul condiţionat e desprins. Scrumiera e plină de mucuri de ţigară. În buzunarul de pe portieră sunt îndesate câteva casete, la îndemână.

  — Am intrat în pădure de câteva ori.

  — Adânc?

  — Da. Deşi mă avertizase domnul Oshima să nu mă aventurez prea departe.

  — Dar te-ai aventurat.

  — Da.

  — Am intrat şi eu o dată, hotărât, până în inima pădurii.

  Acum mai bine de zece ani.

  Un timp nu mai spune nimic şi se concentrează asupra mâinilor lipite pe volan. Vine o curbă lungă. Anvelopele groase împrăştie pietriş spre fundul râpei. Pe marginea drumului mai apare câte un corb. Nu se feresc când ne apropiem şi se uită la noi cum trecem ca la ceva bizar.

  — Te-ai întâlnit cu soldaţii? Mă întreabă Sada dezinvolt, de parcă m-ar întreba cât e ceasul.

  — Adică cei doi soldaţi, nu?

  — Da.

  Tace mult timp, manevrând volanul cu mâna dreaptă.

  Nu spune deloc ce crede. Nici nu-şi schimbă expresia feţei.

  — Domnule Sada?

  — Da?

  — Ce aţi făcut când i-aţi întâlnit pe soldaţi, acum mai bine de zece ani?

  — Ce am făcut când i-am întâlnit? Îmi repetă el întrebarea, încuviinţez şi aştept să-mi răspundă. Se uită atent la ceva în oglinda retrovizoare, apoi îşi întoarce privirea spre drum.

  — Nu am mai vorbit nimănui despre asta, spune el. Nici măcar fratelui meu. Frate, soră, în fine, frate. El nu ştie nimic despre soldaţi.

  Încuviinţez în tăcere.

  — Cred că nici de acum încolo n-o să povestesc nimănui.

  Nici măcar ţie. Şi cred că nici tu nu vei vorbi nimănui despre asta. Nici măcar mie. Înţelegi ce vreau să spun?

  — Cred că da.

  — Ştii de ce?

  — Pentru că nu se poate explica corect prin cuvinte.

  Adevăratul răspuns nu poate fi pus în cuvinte.

  — Exact. Şi, dacă nu poţi să explici corect prin cuvinte, cel mai bine e să nu explici deloc.

  — Nici măcar ţie însuţi?

  — Nu. Nici ţie însuţi. E mai bine să nu-ţi explici nimic.

  Sada îmi oferă o gumă mentolată. Iau una şi o mestec.

  — Ai făcut vreodată surfing? Mă întreabă el.

  — Nu.

  — Dacă avem ocazia, o să te învăţ. Asta dacă vrei să încerci, desigur. Pe coastele din Kochi sunt nişte valuri foarte bune. Şi nu e aglomerat. Surfingul e un sport mult mai profund decât pare. Prin el înveţi să nu te opui forţei naturii, oricât de violentă ar fi.

  Scoate o ţigară din buzunarul de la piept şi o aprinde cu bricheta de la bord.

  — Nici ăsta nu e un lucru care poate fi explicat prin cuvinte. E ceva la care nu se poate răspunde prin da sau nu.

  Îşi mijeşte ochii şi suflă fumul încet pe geam.

  — În Hawaii e un loc căruia i se spune Toilet Bowl. Acolo se ciocnesc valurile care vin şi pleacă şi formează un vârtej uriaş. Se învârte ca apa în closet. Dacă îţi pierzi echilibrul şi cazi acolo, te trage imediat la fund şi nu prea mai poţi să ieşi la suprafaţă. Depinde şi de valuri, dar e posibil să nu mai ieşi niciodată de acolo. În orice caz, cert e că, odată tras la fund, trebuie să stai liniştit. Dacă te panichezi şi începi să te zbaţi, nu rezolvi nimic. Din contră, îţi consumi puterea.

  Când o păţeşti pe pielea ta realizezi că nimic nu poate fi mai înfricoşător, dar dacă nu îţi depăşeşti spaima asta, nu eşti surfer adevărat. Dai piept cu moartea, o cunoşti şi o învingi.

  Acolo, la fundul vârtejului, îţi trec prin cap nenumărate gânduri. E ca şi cum te-ai împrieteni cu moartea şi ai purta o discuţie intimă cu ea.

  Opreşte în dreptul gardului, coboară şi încuie porţile. Le scutură apoi de câteva ori, ca să se asigure că nu se deschid.

  Mai departe tăcem amândoi. Lasă radioul pornit pe un post de muzică şi conduce, dar îmi dau seama că nu ascultă.

  Nici când intrăm în tunel şi transmisia se întrerupe, nu pare să-i acorde vreo atenţie. Pentru că aerul condiţionat e stricat, după ce intrăm pe autostradă mergem numai cu geamurile deschise.

  — Dacă vrei să înveţi surfing, vino la mine, îmi spune el când în zare apare Marea Interioară. Am o cameră liberă şi poţi să stai cât vrei.

  — Mulţumesc. Nu ştiu când, dar am să vin.

  — Eşti ocupat?

  — Am câteva lucruri de rezolvat.

  — Da, şi eu, spune Sada. Nu că m-aş lăuda.

  Multă vreme nu mai spunem nimic. El se gândeşte la problemele lui, eu la ale mele. Stă cu privirea aţintită la drum, mâinile pe volan şi din când în când mai fumează. Nu conduce la fel de repede ca Oshima. Îşi ţine cotul drept sprijinit pe geamul deschis şi merge cu viteză regulamentară. Doar când în faţă apare vreo maşină care merge foarte încet, schimbă banda, apasă agasat pedala de acceleraţie, apoi revine imediat pe prima bandă.

  — Faceţi surfing de mult timp?

  — Mda, răspunde el şi tace.

  Tocmai când mă întreb dacă nu cumva a uitat ce l-am întrebat, vine şi răspunsul.

  — Din liceu. La început doar ca distracţie. Serios îl practic de vreo şase ani. Am lucrat în Tokyo la o mare agenţie publicitară. Serviciul mă plictisea, aşa că l-am lăsat, m-am întors aici şi m-am apucat de surfing. Cu economiile pe care le aveam şi cu un împrumut de la părinţi mi-am deschis magazinul. Sunt singur şi pot să fac ce vreau.

  — Voiaţi să vă întoarceţi în Shikoku?

  — Da, şi asta. Nu mă simţeam liniştit fără mare şi munţi lângă mine. Într-o anumită măsură, oamenii sunt modelaţi de locul în care s-au născut şi au crescut. Felul în care simt şi gândesc e legat de topografia locului, de temperatură, de direcţia în care bate vântul. Tu unde te-ai născut?

  — În Tokyo. Nogata, sectorul Nakano.

  — Şi vrei să te întorci în Nakano?

  Clatin din cap şi spun:

  — Nu.

  — De ce?

  — Pentru că n-am de ce.

  — Aha.

  — Nu cred că sunt prea legat de topografia sau direcţia vântului de acolo.

  — Da?

  Din nou tace, dar tăcerea prelungită nu pare să-l preocupe. Şi nici pe mine. Ascult absent muzica de la radio, fără să mă gândesc la nimic. El priveşte drept în faţă, ca de obicei. Ieşim de pe autostradă la capătul ei, o luăm spre nord şi intrăm în Takamatsu.

  La biblioteca Komura ajungem la unu după-amiaza. Sada mă lasă în faţa clădirii, dar nu coboară şi nici nu opreşte motorul. Se întoarce direct la Kochi.

  — Vă mulţumesc.

  — Ne mai vedem.

  Scoate mâna pe geam, o flutură o singură dată, scurt şi demarează cu scârţâit de roţi. Se întoarce la marea nesfârşită, la lumea sa, la problemele sale.

  Cu rucsacul în spate, intru pe poarta bibliotecii. Simt în nări mirosul plantelor din grădina îngrijită. Parcă nu am mai fost aici de luni întregi. Dar, dacă stau să mă gândesc, nu au trecut decât patru zile.

  Oshima e la recepţie. În mod straniu, are cravată la gât.

  Poartă o cămaşă albă şi cravată cu dungi verzi şi muştar.

  Mânecile suflecate, fără sacou. Ca de obicei, cu o cană de cafea în faţă şi două creioane ascuţite pe birou.

  — Hei! Mă întâmpină el şi îmi zâmbeşte ca întotdeauna.

  — Bună ziua!

  — Deci te-a adus fratele meu.

  — Da.

  — Nu prea a vorbit, nu?

  — Am stat puţin de vorbă totuşi.

  — Mă bucur. Eşti norocos. Uneori, în funcţie de loc şi de persoana cu care e, nu scoate nici o vorbă.

  — S-a întâmplat ceva aici? Îl întreb eu. Mi-a spus că e vorba de ceva urgent.

  Oshima încuviinţează.

  — Sunt câteva lucruri pe care voiam să ţi le spun. În primul rând, că a murit doamna Saeki. Atac de cord. Am găsit-o moartă la birou, marţi după-amiază. A fost o moarte fulgerătoare şi se pare că nu a suferit.

  Îmi dau jos rucsacul şi îl pun pe podea. Mă aşez apoi pe unul din scaunele de birou.

  — Marţi după-amiază? Întreb eu. Astăzi e vineri, nu?

  — Da, e vineri. A murit după ce a încheiat turul de marţea. Poate că ar fi trebuit să te înştiinţez mai din timp, dar nu am fost nici eu în stare să mă adun prea bine.

  Stau afundat în scaun şi nici nu pot să mă mişc. Amândoi tăcem un timp. Din locul în care stau se vede scara. Balustrada neagră, şlefuită bine, vitraliul din faţa palierului.

  Scara aceasta a avut dintotdeauna o semnificaţie profundă pentru mine, deoarece puteam să o urc şi să ajung la doamna Saeki. Însă acum e o scară banală, care nu mai înseamnă nimic. Ea nu mai e.

  — După cum ţi-am mai spus, se poate să fi fost un lucru hotărât dinainte, spune Oshima. O ştiam şi eu, o ştia şi ea.

  Nu mai e cazul să-ţi spun totuşi cât de greu a fost când s-a întâmplat cu adevărat.

  Oshima se opreşte şi se gândeşte ce să spună, dar nu îşi găseşte cuvintele.

  — Conform dorinţei sale, nu se vor ţine funeralii, continuă el. A fost arsă în linişte. A lăsat un testament în biroul de la etaj, prin care donează întreaga ei avere fundaţiei care conduce biblioteca Komura. Mie mi-a lăsat ca amintire stiloul Mont Blanc. Ţie, un tablou în ulei, cel cu tânărul de pe malul mării. Vrei să-l iei?

  Dau din cap că da.

  — Poţi să-l iei chiar acum. Este acolo, împachetat.

  — Mulţumesc, îngaim eu.

  — Kafka Tamura, spune el, apoi ia un creion în mână şi îl învârte ca de obicei. Pot să-ţi pun o întrebare?

  Încuviinţez.

  — Ştiai deja că a murit doamna Saeki, nu ai aflat acum de la mine, nu?

  Încuviinţez din nou.

  — Da, cred că ştiam.

  — Mă gândeam eu, spune el şi respiră adânc. Vrei să bei ceva, un pahar cu apă? Sincer să fiu, arăţi uscat ca deşertul.

  — Da, mulţumesc, răspund eu.

  De-abia după ce a spus el îmi dau seama că îmi este cumplit de sete. Beau dintr-o răsuflare paharul de apă cu gheaţă pe care mi-l aduce. Mă săgetează o durere de cap.

  Pun pe masă paharul gol.

  — Mai vrei?

  Clatin din cap.

  — Ce ai de gând să faci mai departe? Mă întreabă Oshima.

  — Cred că mă voi întoarce la Tokyo.

  — Şi acolo?

  — Mai întâi merg la poliţie şi le explic toată situaţia, pentru că altfel ar însemna să fug toată viaţa de ei. Apoi cred că mă întorc la şcoală. Nu vreau, dar clasele generale sunt obligatorii la urma urmei şi nu am încotro. Dacă mai rezist câteva luni până termin, mai apoi pot să fac ce vreau.

  — Aha, spune Oshima şi mă priveşte mijindu-şi ochii.

  Asta e cel mai bine, clar.

  — Am început să simt că nu mă deranjează să fac asta.

  — Iar dacă tot fugi, nu ajungi nicăieri.

  — Probabil.

  — Se pare că te-ai maturizat.

  Clatin din cap. Nu sunt în stare să spun nimic.

  Oshima îşi bate de câteva ori în tâmplă cu guma de la creion. Telefonul începe să sune, dar îl ignoră.

  — Toţi continuăm să pierdem lucruri importante, spune el, după ce telefonul se opreşte din sunat. Ocazii importante, posibilităţi, sentimente de nerecuperat. E o parte din ce înseamnă să trăieşti. Dar în capul nostru – cred că în cap – există o mică încăpere în care ne păstrăm aceste amintiri.

  Arată ca rafturile acestei biblioteci. Şi pentru a înţelege bine felul în care ne funcţionează inima, trebuie să creăm la nesfârşit fişe de referinţă. Trebuie şi să facem curat, să aerisim, să schimbăm apa de la flori. Cu alte cuvinte, vei trăi întotdeauna în biblioteca dinăuntrul tău.

  Mă uit la creionul din mâna lui Oshima. Îmi vine foarte greu, dar trebuie să mai fiu încă puţin cel mai tare tânăr de cincisprezece ani din lume. Sau măcar trebuie să mă prefac că sunt. Trag aer adânc în piept şi îmi înghit nodul de sentimente care mă îneacă.

  — Pot să mă mai întorc aici cândva?

  — Bineînţeles, spune Oshima şi lasă creionul pe birou, îşi prinde mâinile la ceafă şi mă priveşte în ochi. Din câte se pare, va trebui să conduc singur biblioteca şi voi avea probabil nevoie de un asistent. Când scapi de poliţie, de şcoală şi te eliberezi, poţi să te întorci aici dacă vrei. Nici eu, nici oraşul ăsta nu ne ducem deocamdată nicăieri.

  Oamenii au nevoie de un loc de care să aparţină. Mai mult sau mai puţin.

  — Mulţumesc.

  — N-ai pentru ce.

  — Fratele dumneavoastră mi-a spus că o să mă înveţe surfing.

  — Mă bucur. Fratele meu nu place prea mulţi oameni. E mai dificil.

  Încuviinţez şi zâmbesc. Sunt fraţi leiţi.

  — Ascultă, Tamura, spune Oshima şi mă priveşte iscoditor. Poate că mă înşel eu, dar cred că e prima dată când te văd zâmbind.

  — Aşa o fi, spun eu. Aşa e, chiar zâmbesc. Mă înroşesc.

  — Când te întorci la Tokyo?

  — Acum, cred.

  — Nu aştepţi până diseară? Te duc eu cu maşina la gară după ce închid.

  Mă gândesc puţin, apoi clatin din cap.

  — Mulţumesc, dar cred că mai bine plec imediat.

  Oshima încuviinţează şi aduce din camera din spate tabloul împachetat cu grijă. Pune şi discul cu Kafka pe malul mării într-o pungă şi mi-o înmânează.

  — Ăsta e cadou de la mine.

  — Mulţumesc. Aş vrea să mai văd o dată biroul doamnei Saeki. Se poate?

  — Sigur. Stai cât vrei.

  — Veniţi cu mine?

  — Vin.'

  Urcăm la etaj şi intrăm în biroul doamnei Saeki. Mă opresc în faţa biroului ei şi îl ating uşor cu mâna. Mă gândesc apoi la toate lucrurile pe care le-a absorbit. Mi-o imaginez întinsă pe el, în ultimele momente. Îmi amintesc cum stătea mereu cu spatele la fereastră şi scria de zor. Îi duceam mereu cafeaua. Intram pe uşa întotdeauna larg deschisă, ea îşi ridica privirea şi îmi zâmbea, mereu la fel.

  — Ce scria aici doamna Saeki?

  — Nu ştiu. Singurul lucru pe care pot să-l spun e că a plecat din lumea noastră purtând multe secrete cu ea.

  Purtând multe teorii, adaug eu în mintea mea.

  Vântul de iunie pătrunde prin fereastra deschisă şi flutură perdeaua. Se simte un iz slab de mare. Îmi amintesc în mână atingerea nisipului de pe ţărm. Mă dezlipesc de birou, mă duc spre Oshima şi îl strâng cu putere în braţe.

  Trupul său zvelt răscoleşte în mine o nostalgie profundă.

  Mă mângâie uşor pe păr.

  — Lumea e o metaforă, Kafka Tamura, îmi şopteşte el la ureche. Doar că nici pentru mine, nici pentru tine, biblioteca aceasta nu o să fie niciodată o metaforă. O să fie mereu doar o bibliotecă. Voiam să clarificăm acest lucru.

  — Desigur.

  — Dar e o bibliotecă solidă, individuală, specială. Nimic n-ar putea-o înlocui vreodată.

  Încuviinţez.

  — La revedere, Kafka Tamura!

  — La revedere! Să ştii că-ţi stă bine cu cravata aia.

  Se desprinde de mine, mă priveşte şi zâmbeşte.

  — Tot aşteptam să-mi zici asta.

  Merg până la gară cu rucsacul în spate, iau trenul şi ajung în gara Takamatsu. Cumpăr de la ghişeu un bilet până la Tokyo. Trenul ajunge noaptea târziu. Va trebui probabil să mă opresc undeva şi apoi să o iau spre casa din Nogata. Odată întors în casa mare şi goală, voi fi din nou singur. Nimeni nu mă aşteaptă să mă întorc. Dar nu am unde să mă duc în altă parte.

  O sun pe Sakura pe mobil de la un telefon public din gară. E la serviciu, dar puţin poate să stea de vorbă. Îi spun că e suficient şi doar un pic.

  — Mă întorc la Tokyo, îi spun eu. Sunt în gara Takamatsu. Asta voiam să-ţi spun.

  — Gata cu fugitul de acasă?

  — Se pare că da.

  — Adevărul e că era cam devreme să fugi de acasă la cincisprezece ani. Şi ce-o să faci în Tokyo?

  — Mă întorc la şcoală.

  — Nu e rău, dacă priveşti în perspectivă.

  — Te întorci şi tu la Tokyo?

  — Da, prin septembrie, cred. În vară am de gând să plec pe undeva în excursie.

  — Şi vrei să ne vedem în Tokyo?

  — Da, sigur. Îmi dai numărul tău de telefon?

  Îi dau numărul de acasă. Şi-l notează.

  — Să ştii că te-am visat.

  — Te-am visat şi eu.

  — Nu cumva a fost un vis foarte deocheat?

  — Mda, recunosc eu. Dar la urma urmei, a fost doar un vis. Al tău?

  — Al meu nu a fost deocheat. Te-am visat rătăcind printr-o casă uriaşă, ca un labirint. Căutai o cameră anume şi nu o găseai. Dar în casă mai era cineva care te căuta pe tine. Eu ţipam ca să te atenţionez, dar vocea mea nu răzbătea până la tine. A fost foarte înfricoşător. A doua zi m-am trezit foarte obosită de cât urlasem în somn. Mi-am făcut multe griji pentru tine.

  — Mulţumesc, spun eu. Dar şi ăsta a fost doar un vis.

  — Nu s-a întâmplat nimic rău, nu?

  — Nu s-a întâmplat nimic rău.

  Nu s-a întâmplat nimic rău, mă conving eu pe mine însumi.

  — La revedere, Kafka. Hai, că trebuie să mă întorc la treabă. Dacă vrei să vorbeşti cu mine, poţi să mă suni oricând.

  — La revedere, îi spun eu şi adaug: surioară.

  Trec podul, traversez marea, ajung în staţia Okayama şi schimb trenul pe linia de Shinkansen. Mă aşez pe scaun şi închid ochii. Corpul mi se obişnuieşte cu trepidaţia trenului.

  Am la picioare tabloul, „Kafka pe malul mării”, bine împachetat, îl simt lipit de picioare.

  „Vreau ca tu să mă ţii minte”, spune doamna Saeki şi priveşte drept înainte. „Dacă tu mă ţii minte, toţi ceilalţi pot să mă uite.”

  Timpul atârnă cu greutate asupra ta, ca un vis vechi, plin de tâlcuri. Te mişti încontinuu, încercând să te strecori. Nu vei putea scăpa niciodată de el, chiar de-ar fi să ajungi la marginea lumii. Dar dacă aşa e să fie, eşti nevoit să mergi până la marginea lumii. Sunt lucruri pe care nu poţi să le faci decât dacă ajungi până acolo.

  După ce trecem de Nagoya, începe să plouă. Privesc picăturile care se întind pe fereastra întunecată. Şi când am plecat din Tokyo ploua. Îmi imaginez ploaia căzând în tot felul de locuri: ploaie în pădure, ploaie pe mare, ploaie pe autostradă, ploaie pe bibliotecă, ploaie la capătul lumii.

  Închid ochii şi mă destind, relaxându-mi muşchii încordaţi. Ascult vuietul monoton al trenului. Dintr-odată, o lacrimă mi se prelinge din ochi. Îi simt atingerea caldă pe piele. Îmi izvorăşte din ochi, alunecă pe obraz, se opreşte pe buze şi se usucă încet. Nu-i nimic, îmi zic eu. E doar o lacrimă. Şi parcă nici măcar nu ar fi a mea, ci un strop din ploaia care bate în geam. Oare am făcut ce trebuia?

  — Ai făcut ce trebuia, spune tânărul numit Corbul. Ai făcut cel mai corect lucru. Nimeni altul în locul tău nu s-ar fi descurcat atât de bine ca tine. Pentru că eşti cu adevărat cel mai tare tânăr de cincisprezece ani din lume.

  — Dar eu încă nu ştiu ce înseamnă să trăiesc.

  — Priveşte tabloul, spune el. Şi ascultă vântul, încuviinţez.

  — Poţi să faci asta.

  Încuviinţez.

  — Mai bine te culci, spune tânărul numit Corbul. Când o să te trezeşti, vei face parte dintr-o lume nouă.

  În sfârşit, adormi. Iar când te trezeşti, faci parte dintr-o lume nouă.

          SFÂRŞIT