HARUKI MURAKAMI

Cronica păsării-arc

  CUPRINS:

  Cartea I.

  Coţofana hoaţă.

  Cartea a Il-a.

  Pasărea profet.

  Cartea a IlI-a.

  Bărbatul care prinde păsări.

  Cartea I.

  Coţofana hoaţă.

  Iunie – iulie 1984

  Pasărea-arc în ziua de marţi.

  Şase degete şi patru sâni.

  Când a sunat telefonul, fierbeam spaghete în bucătărie şi fredonam Coţofana hoaţă a lui Rossini, care tocmai se transmitea la radio. Consider că muzica aceasta se potriveşte perfect cu prepararea spaghetelor.

  Am vrut să las telefonul să sune, nu numai pentru că spaghetele erau aproape gata, dar mai ales pentru că orchestra simfonică din Londra, sub bagheta lui Claudio Abbado, atingea punctul culminant, în cele din urmă însă am dat focul mai mic şi m-am dus în sufragerie să răspund. Mă gândeam să nu fie cumva vreo cunoştinţă care mă anunţă că mi-a găsit o nouă slujbă.

  — Te rog să-mi acorzi zece minute, zise o voce de femeie fără nici un preambul.

  În general recunosc imediat vocile la telefon, dar aceasta îmi era complet necunoscută.

  — Vă rog să mă scuzaţi, dar cu cine doriţi să vorbiţi? Am întrebat eu politicos.

  — Chiar cu tine. Zece minute, te rog. Nu vreau decât să-mi acorzi zece minute şi o să vezi că ne înţelegem, zise femeia. Avea o voce joasă şi blândă, dar mie mi se părea cam alunecoasă.

  — Adică ce să înţelegem?

  — Să ne înţelegem sentimentele, reciproc.

  Mi-am lungit gâtul şi m-am uitat prin uşa de la bucătărie. Spaghetele mele fierbeau, cuminţi, iar Abbado îşi vedea mai departe de Coţofana hoaţă.

  — Scuză-mă, te rog, dar tocmai îmi pregăteam nişte spaghete. Poţi să suni un pic mai târziu?

  — Spaghete? Întrebă femeia surprinsă. Spaghete la zece şi jumătate dimineaţa?

  — Nu cred că te priveşte pe tine ce mănânc şi când mănânc, am ripostat eu puţin cam iritat.

  — Ai dreptate. Am să revin, spuse ea sec.

  Am sesizat imediat că i s-a schimbat starea de spirit.

  — Ia stai puţin, am zis. Dacă ai cine ştie ce prostioare de vânzare, renunţă. Poţi să tot dai la telefoane, că nu mă interesează. Am rămas fără slujbă şi n-am bani.

  — Stai liniştit, ştiu în ce situaţie te afli.

  — Cum adică ştii? Ce ştii?

  — Ştiu că ţi-ai pierdut slujba. Ştiu şi eu atâta lucru. Vezi-ţi de preţioasele tale spaghete acum.

  Când am vrut să o întreb cine naiba e, mi-a trântit telefonul în nas.

  Am rămas trăsnit cu receptorul în mână, uitându-mă la el ca la altă minune, dar mi-am amintit imediat de spaghete şi am dat fuga la bucătărie. Am oprit focul şi le-am pus în sită să le strecor. Din cauza telefonului primit, fierseseră mai mult decât mi-ar fi plăcut mie, adică al dente, dar mergeau şi-aşa.

  Ce voia individa să zică cu „să ne înţelegem”? Mă gândeam eu în timp ce mâncăm. Cum adică să ne înţelegem sentimentele reciproc în numai zece minute? Ce naiba se întâmpla? Ei, o fi fost doar un telefon de prost-gust, dat la întâmplare. Sau poate chiar voia să vândă cine ştie ce produse noi. Oricum, nu cred că avea vreo legătură cu mine.

  După ce-am mâncat, m-am întors la canapeaua din sufragerie şi am pus iar mâna pe cartea pe care o împrumutasem de la bibliotecă, aruncând din când în când priviri telefonului, începuseră să mă preocupe cuvintele femeii: „Ne înţelegem reciproc în zece minute”. Ce naiba puteam înţelege în zece minute? Dacă stau şi mă gândesc, femeia mi-a spus de la bun început că ne erau suficiente exact zece minute pentru a ne înţelege. A delimitat timpul cu multă precizie şi era probabil absolut convinsă că nouă minute ar fi însemnat prea puţin, iar unsprezece minute, prea mult… De parcă era vorba de spaghete fierte al dente.

  Tot gândindu-mă la asta, mi-a dispărut complet cheful de lectură, aşa că am decis să mă apuc de călcat. Ori de câte ori mă aflu într-o stare mai ciudată, calc cămăşi. Este un obicei mai vechi de-al meu şi respect ritualul cu stricteţe. Fiecare cămaşă călcată trece prin douăsprezece etape, încep întotdeauna cu partea exterioară a gulerului şi termin cu manşeta de la mâneca stângă, în timp ce calc, număr cu multă atenţie fiecare etapă şi nu inversez nici o mişcare. Dacă nu procedez astfel, treaba nu iese ca lumea.

  Am călcat trei cămăşi şi după ce m-am asigurat că nu au nici măcar o cută, le-am pus pe umeraşe. După ce am scos fierul din priză şi l-am pus în dulapul din hol, împreună cu masa de călcat, m-am simţit mult mai bine. Aveam mintea mai limpede.

  Tocmai mă îndreptam spre bucătărie să beau nişte apă când a sunat iar telefonul. Am ezitat puţin dacă să răspund sau nu. Am decis să răspund şi, în caz că era femeia de adineauri, să îi spun că sunt ocupat cu călcatul rufelor. Apoi îi închideam, simplu, telefonul.

  Era Kumiko, soţia mea, de data aceasta. Ceasul arăta 11: 30.

  — Cum merge? Întrebă ea.

  — Bine.

  — Ce făceai?

  — Tocmai am terminat de călcat.

  — S-a întâmplat ceva? Întrebă ea puţin îngrijorată parcă. Ştia foarte bine în ce stare de spirit mă aflam când mă apucam de călcat.

  — Nu s-a întâmplat nimic deosebit. Pur şi simplu mi-am călcat nişte cămăşi. M-am aşezat pe scaun şi am mutat receptorul din mâna stângă în mâna dreaptă, întrebând-o de ce a dat telefon.

  — Ştii să scrii poezii?

  — Poezii? Am întrebat, uimit la culme. Cum adică… Poezii? Ce naiba vrei să spui?

  — Cunosc pe cineva care lucrează la o revistă pentru adolescente. Caută un colaborator care să adune şi să revizuiască poeziile ce urmează a fi publicate. Şi mai vor ca persoana pe care o angajează să scrie, lunar, o poezie scurtă pentru pagina întâi. Eu zic că, pentru cât e de simplă slujba, nu e deloc rău plătită. E adevărat că nu e o slujbă permanentă, dar dacă persoana face treabă bună… S-ar putea să mai primească şi alte lucrări de la editură.

  — Treabă simplă? Ia stai puţin! Pe mine mă interesează o slujbă care să aibă legătură cu avocatura, nu cu poezia. Ce treabă am eu cu poezia?

  — Da, dar ai spus că scriai ceva prin liceu, nu?

  — Da, am scris în revista şcolii. Mai precis, anunţam ce clasă a câştigat meciul de fotbal sau le aduceam la cunoştinţă colegilor că profesorul de fizică a căzut pe scări şi a ajuns la spital – prostii de felul acesta. Asta nu înseamnă nimic. Nu pot să scriu poezii.

  — Bine, dar nu e vorba de cine ştie ce poezie aleasă, ci de ceea ce citesc elevele de liceu. Nu se gândeşte nimeni la versuri sofisticate care să fie publicate apoi în vreo istorie a literaturii. Scrii şi tu ceva la întâmplare! Înţelegi…?

  — Fie şi la întâmplare, tot nu pot să scriu. N-am scris niciodată poezie şi n-am de gând să mă apuc acum de aşa ceva, i-am retezat-o eu scurt. N-are nici un rost.

  — Asta e, ce să-ţi fac, oftă Kumiko. Să ştii că e cumplit de greu să-ţi găseşti ceva de lucru în domeniul juridic.

  — Da, sunt conştient şi de aceea mi-am întins toate antenele. Dacă n-oi găsi şi n-oi găsi nimic, mai vedem atunci.

  — Cum spui tu. Apropo, ce zi este astăzi?

  — Marţi, am zis eu după o clipă de gândire.

  — A, atunci vrei să te duci tu la bancă şi să plăteşti gazul şi telefonul?

  — Tocmai voiam să plec să cumpăr ceva pentru cină, aşa că trec şi pe la bancă.

  — Ce ai de gând să găteşti?

  — Nu ştiu încă. Văd eu după ce fac cumpărăturile.

  — I-auzi! Ştii ce? Spuse ea pe un alt ton, de fapt, m-am gândit bine, nici nu e nevoie să te grăbeşti să-ţi găseşti de lucru.

  — De ce? Am întrebat eu mirat. Parcă toate femeile s-au înţeles astăzi să mă şocheze la telefon. O să mi se termine ajutorul de şomaj şi nu pot să stau la infinit fără să fac nimic.

  — Da, dar mie mi-au mărit salariul, mai am şi colaborări pe ici-colo, iar dacă trăim cât de cât chibzuit, cu rezervele pe care le avem nu e absolut nici un motiv de îngrijorare. Ne descurcăm noi. Te deranjează că stai acasă şi să te ocupi de gospodărie? Adică nu găseşti nimic interesant în acest mod de viaţă?

  — Nu ştiu ce să zic, am răspuns cinstit. Chiar nu-mi dau seama.

  — Mai gândeşte-te, mă sfătui nevastă-mea. Apropo, s-a întors motanul?

  Abia când am auzit-o, mi-am dat seama că uitasem complet de pisică.

  — Nu, nu s-a întors încă.

  — N-ai vrea să-l cauţi prin zonă? A trecut mai bine de o săptămână de când a dispărut.

  Am mârâit un „bine, bine” şi mi-am mutat iar receptorul în mâna stângă.

  — Mă gândesc că poate e prin grădina casei părăsite din capătul aleii. Grădina aceea cu o pasăre sculptată în piatră. L-am văzut de multe ori dând târcoale pe-acolo.

  — Alee? Când ai umblat tu pe-acolo? Nu mi-ai spus niciodată…

  — Scuză-mă, dar trebuie să te las. Am multă treabă. Nu uita de motan, te rog.

  Mi-a închis, iar eu am rămas cu ochii pironiţi la receptor. În cele din urmă l-am pus în furcă.

  Ce-o fi căutat Kumiko pe alee? Ca să ajungi acolo trebuie să sari un zid şi o dată ajuns de partea cealaltă, îţi dai seama că efortul a fost zadarnic. Nu e nimic interesant.

  Am intrat în bucătărie să beau un pahar cu apă şi apoi am ieşit pe verandă să verific dacă mai era mâncarea pe care am pus-o în farfuria pisicii cu o seară în urmă. Nu lipsea nici măcar o sardea. Deci, motanul nu a dat pe-acasă. Am rămas cu ochii aţintiţi la mica noastră grădină, scăldată de razele soarelui de început de vară, dar nu pot spune că îmi găseam liniştea sufletească acolo. Deoarece în cea mai mare parte a zilei e umbră, iar pământul este mereu negru şi umed. Altfel, destul de golaşă grădina… Doar două-trei tufişuri cu hortensii într-un colţ. Însă nu-mi plac hortensiile, în apropiere se află nişte arbori din care se aud cu regularitate nişte sunete pe care le-aş transcrie ghiiiiii… Pasărea care le scoate lasă impresia că răsuceşte un arc şi de aceea noi am poreclit-o pasărea-arc. De fapt, Kumiko a poreclit-o astfel. Nu ştim ce pasăre e şi nici cum arată, dar vine aici în fiecare zi şi răsuceşte arcul universului nostru mic şi paşnic.

  Ah, trebuie să plec să caut motanul. Mi-au plăcut din-totdeauna pisicile şi mai cu seamă acest motan. Pisicile au un mod de trai aparte. Şi nu sunt proaste deloc, iar dacă o pisică decide să plece de acasă, înseamnă că ştie ea bine de ce face aşa ceva. Dacă i se face foame sau se satură de stat prin alte părţi, se întoarce singură acasă. Totuşi, am să plec în căutarea motanului de dragul lui Kumiko. Oricum n-am altceva mai bun de făcut.

  Am renunţat la postul de la firma de avocatură pe la începutul lunii aprilie, fără vreun motiv bine întemeiat. Recunosc că nu mă dădeam în vânt după ceea ce făceam, dar nici nu-mi displăcea. Mă plăteau bine şi atmosfera era plăcută.

  De fapt, făceam un fel de muncă de curier profesionist, dar consider că mi-am îndeplinit datoria cu conştiinciozitate şi chiar eram bun la ceea ce făceam, îmi plac lucrurile practice, învăţ repede, sunt eficient, nu mă plâng niciodată şi gândesc realist. De aceea, când le-am spus că vreau să mă retrag, şeful cel bătrân – acţionarii firmei erau tatăl şi fiul – a încercat să mă mai reţină, promiţându-mi că-mi măreşte leafa.

  Am renunţat totuşi la slujbă, deşi în momentele acelea nu mi se deschidea nici o perspectivă. Nici prin cap nu-mi trecea, de exemplu, să mă închid în casă şi să mă apuc de învăţat pentru barou. Ceea ce ştiam foarte bine era faptul că nu doream să stau tot timpul în acel birou şi să continuu cu slujba pe care o aveam. Acum era momentul potrivit să demisionez. Dacă mai stăteam acolo, sigur nu mai renunţam niciodată şi aveam totuşi treizeci de ani.

  Când i-am spus soţiei mele, la cină, că vreau să demisionez, nu a zis nimic. A mormăit doar un „aha” şi atât. Nu prea ştiam cum să-i interpretez reacţia.

  După o vreme, a adăugat:

  — Dacă vrei să demisionezi, n-ai decât. E cariera ta la mijloc şi tu decizi ce ai de făcut.

  Şi-a văzut mai departe de mâncare, scoţând oasele peştelui şi punându-le pe marginea farfuriei.

  Soţia mea câştiga destul de bine ca redactor la o revistă cu regimuri naturiste. Mai colabora din când în când şi pe la revistele prietenilor, făcând ilustraţii pentru care lua bani frumoşi. (Kumiko făcuse în facultate un curs de ilustraţie de carte şi sperase încă de pe atunci să colaboreze la reviste.) Urma să primesc şi eu ajutor de şomaj încă o bună perioadă de timp. Chiar dacă eu nu aş mai fi avut serviciu şi aş fi făcut doar menajul, tot ne-am fi putut permite să luăm din când în când masa în oraş, iar banii ne-ar fi ajuns pentru a acoperi cheltuielile casei. Din punct de vedere financiar, schimbarea era neesenţială.

  Am renunţat deci la slujbă.

  M-am întors de la cumpărături şi în timp ce puneam mâncarea în frigider, a sunat telefonul. Suna parcă nervos. Am lăsat pe masă tofu, scos doar pe jumătate din punga de plastic, şi m-am dus în sufragerie să răspund.

  — Presupun că ţi-ai terminat spaghetele, nu?

  — Da, le-am terminat, dar acum trebuie să plec să caut pisica.

  — Căutatul pisicii mai suportă o amânare de zece minute. Nu se compară cu pregătitul spaghetelor.

  Nu ştiu de ce, dar n-am fost în stare să-i trântesc telefonul în nas. Avea ceva autoritar în voce.

  — Bine, dar nu mai mult de zece minute.

  — In zece minute o să ne putem înţelege reciproc, spuse ea, liniştită.

  O simţeam, la celălalt capăt al firului, şezând confortabil, picior peste picior.

  — Cum spui tu, dar nu îmi dau seama ce am putea înţelege în cele zece minute.

  — Zece minute ar putea fi mai lungi decât îţi imaginezi tu.

  — Eşti sigură că nu mă confunzi? Am întrebat-o.

  — Sigur că nu! Ne-am întâlnit de nenumărate ori.

  — Când? Unde?

  — Cândva. Undeva. N-am cum să-ţi explic totul în zece minute. Acum nu contează decât momentul de faţă. De acord?

  — Aş vrea totuşi să mă convingi că mă cunoşti. O dovadă…

  — Ca de exemplu?

  — Ce vârstă am?

  — Treizeci, răspunse ea prompt. Treizeci de ani şi două luni. E suficientă dovada?

  Cu asta mi-a închis gura. Îmi era clar că mă cunoaşte, dar eu nu-mi aminteam să-i fi auzit glasul vreodată.

  — Acum e rândul tău, zise ea cu o voce seducătoare. Ima-ginează-ţi cum arăt. Vocea te poate ajuta să-ţi imaginezi cum sunt, cam câţi ani am, unde mă aflu sau cu ce sunt îmbrăcată. Pune-ţi imaginaţia în funcţiune, te rog.

  — Habar n-am.

  — Hai, încearcă!

  Mi-am aruncat ochii pe ceas. Nu trecuse decât un minut şi cinci secunde.

  — Chiar nu am habar.

  — Iţi dau eu o mână de ajutor atunci. Stau în pat, am făcut un duş adineauri şi acum sunt goală puşcă.

  Am dat doar din cap şi am tăcut. Se părea că e vorba de sex prin telefon.

  — Ai prefera să-mi pun chiloţi sau ciorapi? Te-ai simţi mai bine?

  — Mie mi-e totuna. N-ai decât să faci ce-ţi place. Dacă vrei să te îmbraci, îmbracă-te. Dacă vrei să rămâi goală, n-ai decât. Vreau să-ţi spun însă un lucru – pe mine nu mă interesează câtuşi de puţin asemenea telefoane. Am şi altceva mai bun de făcut, să ştii.

  — Doar zece minute, te rog. Poţi să-ţi sacrifici zece minute din viaţă pentru mine, nu? Nu consider că-i o pierdere fatală. Răspunde-mi doar la întrebări. Mă vrei goală sau preferi să-mi pun ceva pe mine? Să ştii că am multe lucruri frumoase, ca de exemplu nişte chiloţi negri din dantelă…

  — Poţi să rămâi aşa.

  — A, deci mă vrei goală. Buuuun.

  — Da, rămâi cum eşti. Au trecut patru minute.

  — Părul pubian îmi este încă ud. Nu m-am şters ca lumea. E ud şi moale. E uuuuumed… Neeeeegru şi moaaaaale. Mângâie-l!

  — Ştii… Scuză-mă, dar eu…

  — Hai, coboară şi mai jos. Acolo e si^mai călduţ… Cum e crema de unt încălzită. Zău că-i cald… În ce poziţie crezi că stau acum? Genunchiul drept ridicat, iar piciorul stâng lăsat pe o parte… Cam cum arată ceasul la ora zece şi cinci minute.

  Mi-am dat seama după voce că nu mă minte. Eram convins că stă aşa cum spusese, că era umedă şi pregătită de sex.

  — Atinge buzele, zise ea din nou. Inceeeeet… Mângâie-le cu degetele. Ah, aşa, încet… Cu cealaltă mână joacă-te cu sânul stâng… Hai, joacă-te cu sfârcul… Mângâie-l uşor de jos în sus… Mai. Mai. Până juisez.

  Am pus receptorul în furcă fără nici un cuvânt. M-am trântit pe canapea şi am oftat din toţi rărunchii. Stătusem cu ea la telefon cinci sau şase minute.

  După zece minute telefonul a sunat iar, dar nu l-am atins. L-am lăsat să sune. A sunat de cincisprezece ori. Când s-a oprit, am simţit o linişte apăsătoare şi rece învăluind totul în jur.

  Puţin înainte de ora două am sărit gardul şi am pătruns pe alee. De fapt nici nu cred că pot să o numesc alee. Nu ştiu cum să-i spun, dar nici drum nu e. Un drum are două capete şi te duce undeva, or aleea aceasta n-are nici intrare, nici ieşire. Este blocată la ambele capete. Nu-i pot spune nici măcar fundătură, pentru că orice fundătură are măcar o ieşire. Aici nici vorbă de aşa ceva. Lumea i-o fi zicând alee în lipsă de alt cuvânt. Are doar vreo trei sute de metri în lungime şi lasă impresia că leagă între ele grădinile caselor din jur. E puţin mai lată de un metru şi, deoarece gardurile ies în afară şi se mai lasă diverse lucruri prin mijlocul ei, sunt porţiuni prin care trebuie să te strecori pieziş.

  După spusele unchiului meu – cel care ne închiriase casa pe o nimica toată – aleea aceasta avusese cândva şi intrare, şi ieşire, făcând legătura între două străzi şi servind totodată drept scurtătură. Datorită avântului economic, şirurile de case noi au umplut spaţiile virane de ambele părţi ale drumului, iar acesta a devenit o biată alee îngustă. Cum oamenilor nu le plăceau privirile iscoditoare atât de aproape de casele şi curţile lor, la început au blocat un capăt al aleii cu un fel de gărduleţ care nu-ţi permitea să pătrunzi cu privirea în partea cealaltă. Intre timp însă, unul dintre cetăţeni s-a gândit să-şi mai mărească puţin curtea, drept care a înălţat un gard, blocând complet ieşirea pe acolo. Ca lucrurile să nu se oprească aici, în celălalt capăt s-a înălţat un gard din sârmă ghimpată de nu mai puteau pătrunde nici căţeii. Pentru că cei din zonă nu foloseau aleea, n-au avut nimic de obiectat. Ba erau chiar fericiţi că s-a găsit o măsură de protecţie împotriva crimelor petrecute pe aleile dosnice, în felul acesta, aleea a devenit un fel de zonă tampon între două şiruri de case şi a ajuns să fie năpădită de buruieni şi de pânze de păianjen.

  De ce frecventa oare Kumiko un astfel de loc, mai cu seamă că îi era frică de păianjeni? Eu, unul, n-am călcat pe alee de mai mult de două ori. Ei, în fine, asta e! Mi-a zis să caut motanul pe alee şi trebuie să-l caut. Oricum e mai bine să ies decât să stau în casă şi să aştept telefoane.

  Soarele fierbinte al începutului de vară îşi trimitea razele printre crengile copacilor ce împleteau o boltă peste alee, făcând-o să arate în picăţele. Cum nu sufla nici măcar o adiere de vânt, picăţelele păreau nişte pete sortite să rămână acolo pe vecie. Tăcerea mormântală din jur mă făcea să aud firele de iarbă respirând parcă în bătaia soarelui. Am zărit câţiva norişori pe cer. Erau limpezi şi clari, desprinşi parcă din gravuri medievale. Pentru că vedeam totul atât de desluşit, mă simţeam eu însumi cumplit de straniu. Şi îmi era foarte cald.

  Eram îmbrăcat cu un tricou, pantaloni subţiri din bumbac şi tenişi în picioare, dar mergând prin soare, am transpirat la subsuoară şi pe piept. Tricoul şi pantalonii miroseau a naftalină pentru că abia îi scosesem în dimineaţa aceea din cutia cu lucruri de vară.

  Casele vechi care mărgineau aleea se deosebeau clar de cele noi. Acestea din urmă erau mai mici şi aveau curţi şi grădini pe măsură. Frânghiile de pe alee, cu rufe întinse la uscat, mă obligau să-mi croiesc drum printre prosoape, cearşafuri şi cămăşi. Se auzeau televizoarele mergând, apa curgând la toalete, distingeam miros de mâncare gătită cu curry.

  Spre deosebire de acestea, casele vechi erau parcă lipsite de orice semn de viaţă. Privind însă printre tufişurile ce alcătuiau gardul viu, am zărit grădini frumos îngrijite.

  În colţul unei grădini stătea, părăsit, un pom de Crăciun uscat. O altă grădină, mai încolo, era plină cu tot ce putuse inventa mintea omenească în materie de jucării – vestigii ale mai multor generaţii, parcă: tricicletă, inele de aruncat în ţăruş, săbii din plastic, mingi, broaşte ţestoase din cauciuc, bâte de baseball. Într-o grădină am văzut un coş de baschet, în alta, o masă din ceramică înconjurată de nişte scaune de grădină superbe. Erau albe şi îmbâcsite de murdărie – probabil nu mai fuseseră folosite de luni de zile (sau poate ani, cine ştie!). Tăblia mesei era acoperită cu petale mov de magnolie care se scuturaseră din pricina ploii.

  Am reuşit să văd interiorul unei camere de zi prin uşa glisantă cu cadru de aluminiu: canapea şi fotolii din piele, un televizor mare, un bufet (pe care se aflau două trofee şi un acvariu cu un peşte tropical) şi un lampadar ornamental, încăperea arăta ca scena unei telenovele. În altă grădină am văzut o cuşcă imensă, dar nici urmă de câine înăuntru. Uşa cuştii era larg deschisă, iar plasa din sârmă făcuse burtă în afară, de parcă s-ar fi rezemat cineva de ea luni de zile.

  Casa nelocuită despre care îmi vorbise Kumiko se afla puţin mai încoace de cea cu cuşca. Mi-am dat seama dintr-o privire că despre aceea e vorba şi nici nu era greu să observi că nu mai trecuse nimeni pe-acolo de două-trei luni. Deşi părea o construcţie nouă, cu două etaje, jaluzelele erau vechi, iar zăbrelele ferestrelor de la etaj, ruginite. Grădina era destul de frumoasă şi mi-a atras atenţia statuia din piatră a unei păsări cu aripile întinse. Se înălţa pe un piedestal, ajungându-mi până la piept, dar era înconjurată din toate părţile de buruieni înalte care urcau până la picioarele păsării. Pasărea, cu aripile întinse -habar n-aveam ce soi era – lăsa impresia că vrea să-şi ia zborul din acel loc neplăcut, cât se poate de repede, în afară de statuie, în grădină nu mai erau alte obiecte decorative. Sub streaşină casei stăteau unele peste altele nişte scaune vechi de grădină, iar lângă ele era un tufiş de azalee de un roşu uluitor. În rest, buruieni şi-atât.

  M-am rezemat de gardul din sârmă ce-mi ajungea până la piept şi am privit o vreme grădina. Da, era într-adevăr o grădină care putea să le placă pisicilor, dar nici urmă de pisici. Pe antena de pe acoperiş nu se zărea decât un singur guguştiuc care parcă-i cânta, monoton, peisajului din grădină. Umbra păsării din piatră împărţea în două desişul de buruieni.

  Am luat din buzunar o bomboană de lămâie, am scos-o din hârtie şi am băgat-o în gură. O dată cu demisia, m-am lăsat şi de fumat, dar aveam în permanenţă la mine bomboane de lămâie. „Ai devenit dependent de ele”, îmi spusese soţia mea. „Parcă te văd în curând cu dinţii plini de carii.” Da, aşa e, dar nu puteam fără ele. Cât am privit eu grădina, guguştiucul de pe antena TV a gângurit neîncetat, asemenea unui funcţionar care numerotează, cu voce joasă, un teanc de hârtii. Habar nu am cât timp am stat rezemat de gardul acela din sârmă. Tot ce îmi amintesc este faptul că la un moment dat am scuipat pe jos bomboana suptă pe jumătate, pentru că era prea dulce. În clipa în care mi-am pironit privirile asupra păsării din piatră, am avut senzaţia că se află cineva în spatele meu şi că vrea să îmi vorbească.

  M-am întors şi am zărit o fată în grădina de vizavi. Era mică de statură şi avea părul prins în coadă. Purta ochelari de soare foarte închişi, cu rame de culoarea chihlimbarului şi era îmbrăcată cu un tricou albastru deschis, fără mâneci. Braţele ei erau frumos şi uniform bronzate, deşi nici nu se terminase bine anotimpul ploios. Stătea cu o mână în buzunarul pantalonilor scurţi, iar cu cealaltă rezemată de o poartă deschisă din bambus, care-i ajungea până la talie, dar care nu părea un sprijin de nădejde, între noi doi nu era o distanţă mai mare de un metru.

  — Ce cald e! Spuse ea.

  — Da, e cald.

  A rămas cu privirile pironite asupra mea. Şi-a scos din buzunar pachetul de Hope şi şi-a băgat o ţigară în gură. Avea o guriţă drăgălaşă, cu buza superioară uşor răsfrântă în sus. A scăpărat chibritul cu o mână sigură şi şi-a aprins ţigara. Când şi-a aplecat puţin capul într-o parte, i-am zărit clar urechea. Era o ureche frumoasă şi proaspătă, cu conturul pus în evidenţă de cârlionţii strălucitori.

  Fata a aruncat chibritul pe jos, şi-a ţuguiat buzele, a dat drumul fumului, apoi m-a privit de parcă până atunci uitase de mine. Nu-i vedeam ochii prin lentilele întunecate.

  — Locuieşti prin apropiere? Întrebă ea.

  — Îhî. Am vrut să-i arăt exact în ce direcţie locuiam, dar cotisem de atâtea ori până am ajuns aici, încât nu mai ştiam unde mă aflam, aşa că am arătat cu degetul la întâmplare, îmi caut pisica, am zis eu ca pretext de conversaţie, ştergându-mi în acelaşi timp palma transpirată de pantaloni. N-a mai venit pe-acasă de vreo săptămână. Mi-a spus cineva că a văzut-o prin apropiere.

  — Ce fel de pisică e?

  — E un motan mare, maro tărcat, cu vârful cozii puţin răsucit.

  — Cum îl cheamă?

  — Noboru, am răspuns. Noboru Wataya.

  — Ce nume răsunător pentru un motan!

  — Da, aşa îl cheamă pe fratele mai mare al soţiei mele. Pentru că ni s-a părut că seamănă cu el, i-am pus, în glumă, acelaşi nume.

  — Cum adică seamănă?

  — Nu ştiu cum să-ţi explic. Seamănă pur şi simplu… Şi la mers, şi la privire.

  Fata îmi aruncă un zâmbet şi în clipa aceea mi s-a părut mai copilă decât la început. Nu putea avea mai mult de cincisprezece sau şaisprezece ani… Cu părul acela puţin ondulat şi curba aceea ciudată a buzei superioare. Aveam impresia că aud o voce care-mi spune „mângâie-mă”. Era vocea femeii de la telefon. Mi-am şters sudoarea de pe frunte cu dosul palmei.

  — A, deci e un motan maro tărcat, cu vârful cozii puţin răsucit, repetă ea, vrând parcă să se asigure că a înţeles bine. Nu are şi zgardă?

  — Ba da, neagră, contra puricilor.

  Fata rămase zece-cincisprezece secunde pe gânduri, nemişcată, cu cotul rezemat de poarta din lemn. A aruncat apoi chiştocul şi l-a strivit sub picior.

  — Mi se pare că am văzut o astfel de pisică, zise fata. Nu am băgat de seamă detaliile legate de coadă, dar am văzut într-adevăr un motan maro, tărcat şi parcă avea zgardă.

  — Când l-ai văzut?

  — Păi ştiu eu, cred că acum vreo trei-patru zile. Grădina noastră se înscrie în traseul pisicilor din zonă. Toate vin din curtea familiei Takitani şi intră în curtea familiei Miyawaki.

  Spunând asta, fata se întoarse şi arătă cu degetul spre casa părăsită. Pasărea din piatră stătea cu aripile întinse, gata parcă să-şi ia zborul, buruienile înalte sclipeau în bătaia soarelui de început de vară, în timp ce guguştiucul continua să gângurească pe antena TV.

  — Ştii ceva? Ce-ar fi să aştepţi în grădina noastră? Oricum toate pisicile trec pe la noi în drum spre Miyawaki. În plus, dacă te vede cineva dând târcoale pe-aici, o să te ia drept hoţ şi o să cheme poliţia. S-a mai întâmplat de nu ştiu câte ori!

  Nu ştiam ce să fac.

  — Stai liniştit. Nu sunt decât eu acasă. Putem sta la soare, la noi în grădină, în aşteptarea pisicii. Să ştii că am ochi buni, nu o să ne scape.

  M-am uitat la ceas. Era ora două şi treizeci şi şase de minute. Nu mai aveam pe ziua de azi altă treabă decât să iau rufele de la curăţătorie şi să pregătesc cina.

  Am deschis poarta şi am intrat. Am luat-o după fată peste peluză şi am observat că îşi ţâra puţin piciorul drept. A făcut câţiva paşi, s-a oprit şi s-a întors spre mine.

  — M-a luat cineva pe motocicletă şi-am zburat cât colo, spuse ea de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic. A trecut ceva vreme de-atunci.

  La marginea peluzei se înălţa un stejar mare şi sub el erau două şezlonguri. Pe spătarul unuia atârna un prosop mare, albastru. Pe celălalt se aflau un pachet nedesfăcut de Hope, o scrumieră, o brichetă, o revistă şi un casetofon mare la care se auzea, încet, nişte hard-rock. A închis casetofonul şi a aruncat toate lucrurile pe iarbă ca să-mi facă loc să mă aşez. De pe scaun se zărea, printre copaci, casa părăsită din celălalt capăt al aleii. Am văzut pasărea din piatră, buruienile înalte, gardul din sârmă. Fata stătuse cu siguranţă pe locul respectiv şi mă privise tot timpul.

  Grădina era destul de întinsă. Pe peluza largă, uşor în pantă, creşteau ici-colo copaci. În stânga şezlongurilor era un bazin cimentat, destul de mare, din care fusese scoasă de mult apa şi al cărui fund părea acum uşor verzui de la razele soarelui. Stăteam cu spatele la casa în stil occidental ce se zărea printre copaci. Nu mi se părea nici prea mare, nici prea luxoasă. Avea doar o grădină mare şi foarte îngrijită.

  — Cred că nu e uşor să ai grijă de o grădină atât de mare, am spus eu, privind în jur.

  — Aşa o fi.

  — Pe vremuri am lucrat şi eu ca zilier la o firmă care se ocupa de tunsul ierbii.

  — Nu, zău! Spuse fata pe un ton indiferent.

  — Stai aici singură… Întotdeauna?

  — Da. Întotdeauna la prânz. Dimineaţa şi seara vine o menajeră în vârstă, dar peste zi sunt mereu singură. Nu vrei să bei ceva rece? Am şi bere la frigider dacă doreşti.

  — Nu, mulţumesc.

  — Chiar nu vrei? Te rog, nu te jena. Am clătinat din cap.

  — Nu mergi la şcoală? Am întrebat-o.

  — Nu mergi la serviciu?

  — Şi dacă aş vrea, n-am unde merge.

  — Ţi-ai pierdut slujba?

  — Cam aşa ceva. Mi-am dat demisia.

  — Şi până atunci ce-ai lucrat?

  — Am fost un fel de curier la o firmă de avocatură. Mergeam la diverse birouri publice şi guvernamentale, adunam documente, le puneam în ordine, verificam precedentele, mă ocupam de formalităţile pentru tribunal şi tot felul de asemenea mărunţişuri.

  — Dar ţi-ai dat demisia.

  — Da.

  — Soţia ta munceşte?

  — Da.

  Guguştiucul de pe acoperişul de peste drum îşi încetase gânguritul. Probabil că-şi luase zborul de acolo. Mi-am dat seama că mă împresura o linişte adâncă.

  — Pisicile trec întotdeauna pe-acolo, spuse fata, arătând cu degetul spre partea cealaltă a peluzei. Vezi crematoriul de gunoi din curtea lui Takitani? În spatele gardului este o gaură prin care intră, apoi taie peluza, se strecoară pe sub poartă şi ţuşti în grădina de vizavi. Traseul lor e mereu acelaşi, să ştii.

  Fata şi-a ridicat ochelarii de soare pe frunte, a mijit ochii, a privit în jur, apoi şi i-a lăsat iar pe nas în timp ce scotea rotocoale de fum. În intervalul de timp în care-şi dăduse la o parte ochelarii, am văzut la ochiul stâng o cicatrice de vreo doi centimetri. Fusese probabil o tăietură adâncă, dintre cele care lasă urme pe viaţă. Poate că purta ochelarii aceia închişi la culoare tocmai pentru a-şi ascunde cicatricea. Fata nu era frumoasă, dar avea ceva atrăgător. Poate privirile vioaie sau forma neobişnuită a buzelor.

  — Ai auzit de familia Miyawaki? Întrebă ea.

  — Nu.

  — Locuiau în casa aceea părăsită. Au fost nişte oameni la locul lor. Aveau două fete, ambele la şcoli particulare renumite. El avea două sau trei restaurante mai mici.

  — De ce-au plecat?

  Fata şi-a ţuguiat buzele de parcă ar fi vrut să spună „nu ştiu”.

  — Cred că făcuseră datorii. Au dispărut pur şi simplu peste noapte. Acuşi se împlineşte anul. Buruienile au năpădit grădina, pisicile sunt tot mai multe, locul a devenit periculos… Mama mea e foarte supărată.

  — Sunt chiar atât de multe pisici? Fata ridică privirile, cu ţigara în gură.

  — Tot felul de pisici. Unele au rămas fără blană, altele au un singur ochi… Şi în locul ochiului o bucată de carne… Groaznic!

  Am dat din cap.

  — Eu am o rudă care are şase degete la o mână, continuă ea. E puţin mai mare decât mine. Lângă degetul mic mai are unul, ca de bebeluş, dar îl ascunde cu o dexteritate uluitoare. Nici nu se prea observă. E o fată foarte drăguţă.

  — Aha.

  — Crezi că asemenea anomalii se transmit? Cum se spune… Adică sunt ereditare?

  I-am spus că nu prea ştiu mare lucru despre ereditate.

  A tăcut o vreme. Eu sugeam o bomboană de lămâie şi stăteam cu ochii aţintiţi pe traseul pisicilor, încă nu-şi făcuse apariţia niciuna.

  — Sigur nu vrei să bei şi tu ceva? Eu mă duc să-mi iau o Cola. I-am spus că nu vreau nimic.

  S-a ridicat şi a dispărut printre copaci, târându-şi uşor piciorul bolnav. Am luat o revistă de la picioarele scaunului şi am început să o răsfoiesc. Spre uimirea mea, era o revistă lunară pentru bărbaţi. Fotografia de la mijloc prezenta o femeie în chiloţi subţiri care lăsau să se întrevadă forma pubisului şi părul pubian. Stătea pe un scăunel, într-o poziţie tare ciudată, cu picioarele larg desfăcute. Am pus revista de unde am luat-o, mi-am împreunat mâinile pe piept şi mi-am pironit privirile pe cărarea pisicilor.

  A trecut destul de mult timp până s-a întors fata, cu un pahar de Cola în mână. Era foarte cald afară şi, cum stăteam în bătaia soarelui, simţeam că mi se înceţoşează creierii. Ultimul lucru pe care doream să-l fac era să gândesc.

  Fata reluă firul discuţiei.

  — Ce-ai face dacă iubita ta ar avea şase degete?

  — Aş vinde-o la circ.

  — Serios?

  — Nu, glumesc, am spus râzând. Cred că nu m-ar deranja.

  — Chiar dacă ai şti că şi copiii tăi vor moşteni anomalia? Am căzut pe gânduri câteva clipe.

  — Nu, cred că nu. Cu ce deranjează un deget în plus?

  — Dar dacă ar avea patru sâni?

  — Nu ştiu, am răspuns după ce m-am gândit un pic. Patru sâni? Dacă o lăsam să continue aşa, cred că nu mai termina cu întrebările astea ciudate. Am încercat să schimb subiectul.

  — Câţi ani ai?

  — Şaisprezece. Tocmai i-am împlinit zilele trecute. Sunt în anul I de liceu.

  — Ai lipsit mult de la scoală?

  — Când umblu, mă doare încă piciorul. Mai am şi rana de la ochi… La şcoala mea se face mare caz din orice. Nu ştiu ce-ar zice lumea dacă ar şti că am căzut de pe motocicletă. Ca să le-nchid gura, am transmis că sunt bolnavă şi gata. Fără alte explicaţii. Pot lipsi de la şcoală şi un an de zile. N-am nici o grabă să trec în anul II.

  — Probabil că nu.

  — Apropo de ce vorbeam înainte, n-ai avea deci nimic împotrivă să te căsătoreşti cu o fată cu şase degete, dar ai zis că ţi-ar displăcea una cu patru sâni.

  — N-am spus că mi-ar displăcea. Am spus că nu ştiu.

  — De ce nu ştii?

  — Pentru că nu sunt capabil să-mi pun imaginaţia în funcţiune.

  — Dar poţi să-ţi imaginezi o persoană cu şase degete?

  — Oarecum. E mai uşor.

  — Păi care ar fi diferenţa între şase degete şi patru sâni? Am stat să mă gândesc un pic, dar nu am găsit o explicaţie clară.

  — Te sâcâi cu prea multe întrebări?

  — Ţi s-a mai spus lucrul acesta?

  — Mda, uneori.

  Mi-am întors iar privirile spre cărarea pisicilor. Ce naiba căutam eu aici? Nici măcar o pisică n-a apărut la orizont. Cu mâinile încrucişate pe piept, am închis ochii timp de vreo douăzeci-treizeci de secunde. Simţeam cum mi se prelinge transpiraţia pe tot corpul. Razele soarelui mi se păreau ciudat de grele. De câte ori mişca fata paharul, gheaţa dinăuntru răsuna ca nişte tălăngi.

  — Dacă ţi-e somn, dormi. Când apare pisica, te trezesc eu, spuse fata în şoaptă.

  Am închis ochii şi am dat din cap.

  Nu se simţea nici măcar o adiere, iar în jur era linişte desăvârşită. Se pare că guguştiucul plecase undeva departe. Mi-am amintit de femeia de la telefon. Oare chiar o cunoscusem undeva, cândva? Totuşi, nici vocea, nici felul de a vorbi nu-mi păreau familiare, deşi ea mă cunoştea cu siguranţă. Mă simţeam ca într-un tablou de-al lui Georgio de Chirico: umbra femeii traversa strada şi se alungea ca să ajungă la mine. Entitatea aceea trecuse însă dincolo de zona conştientului meu. În urechi îmi răsuna necontenit un clopoţel.

  — Ai adormit? Întrebă ea încet de tot.

  — Nu.

  — Pot să vin mai aproape? Mi-ar fi mai uşor dacă aş vorbi în şoaptă.

  — Nu mă deranjează, i-am răspuns eu fără să deschid măcar ochii.

  Şi-a tras scaunul şi l-a lipit de-al meu. La atingere, lemnul a răsunat a gol.

  Ciudat, mi-am zis eu. Când eram cu ochii deschişi, vocea fetei suna altfel decât atunci când eram cu ei închişi.

  — Pot să vorbesc? Întrebă fata. O să vorbesc încet şi nu-i nevoie să-mi răspunzi. Poţi să şi dormi dacă vrei.

  — De acord.

  — Se spune că e minunat când mori.

  Îmi vorbea direct în ureche şi cuvintele îşi croiau drum în mine împreună cu respiraţia ei caldă şi umedă.

  — De ce? Am întrebat.

  Fata mi-a apăsat buzele cu un deget de parcă ar fi vrut să le sigileze.

  — Nu pune întrebări şi nu deschide ochii. Ai înţeles? Am dat uşor din cap.

  Şi-a luat degetul de pe buzele mele şi l-a pus pe încheietura mâinii.

  — Tare mi-ar plăcea un bisturiu. L-aş despica şi l-aş analiza… Nu mortul, ci chestia aia care arată ca o bucată a morţii. Cel puţin aşa am auzit… Că despre asta ar fi vorba. Moale şi amorţită… Cu un miez tare de nervi paralizaţi. Aş vrea să scot chestia aia din trupul mortului, să o despic şi să văd ce e înăuntru. M-am întrebat întotdeauna ce naiba conţine. Probabil că arată ca pasta de dinţi uscată în tub. Nu crezi? A, nu, te rog să nu-mi răspunzi. Ca un terci spre exterior, dar cu cât înaintezi, cu atât e mai tare. Aş avea chef să tai învelişul exterior şi să scot terciul acela, să folosesc un bisturiu şi o spatulă ca să ajung până la miez. Cu cât aş ajunge mai spre centru, terciul s-ar întări şi aş putea da de miezul acela mic şi drăgălaş. E atât de mic! Ca un rulment… Şi zău că-i tare. Asta e părerea mea. Tu ce crezi?

  Fata îşi drese glasul.

  — Cel puţin aşa gândesc în ultima vreme. Poate din pricină că am prea mult timp la dispoziţie şi n-am cu ce mi-l omorî. Aşa se întâmplă când n-ai ce face, gândurile ţi-o iau razna… Ajung atât de departe, încât nici nu le mai poţi prinde din urmă.

  Şi-a luat degetul de pe încheietura mâinii mele şi şi-a băut restul de Cola. Mi-am dat seama că i s-a terminat băutura după sunetul pe care l-a scos gheaţa.

  — Pândesc eu pisica, aşa că stai liniştit. Te anunţ dacă îşi face apariţia Noboru Wataya. Te rog ţine ochii închişi. Noboru Wataya este cu siguranţă prin apropiere. Sunt absolut sigură că trebuie să apară din clipă-n clipă. O ia prin iarbă, se strecoară pe sub gard, se opreşte să adulmece flori… Şi uite-aşa, se tot apropie, încearcă să ţi-l imaginezi astfel.

  Am încercat, dar n-am reuşit să văd decât imaginea ştearsă a unei pisici într-o poză făcută contrejour. Razele soarelui ce-mi pătrundeau pe sub pleoape dispersau complet bezna din fundal, făcând imposibilă conturarea imaginii pisicii. Ceea ce vedeam eu cu ochii minţii era ceva cu totul anormal, ca într-un portret eşuat. Nu semănau decât elementele caracteristice, dar anumite părţi esenţiale lipseau cu desăvârşire. Nu-mi puteam aminti nici măcar mersul motanului meu.

  Fata şi-a pus iar degetul pe încheietura mâinii mele, încercând să traseze cu el o figură ciudată. Ca răspuns la gestul ei, în mintea mea s-a strecurat o beznă cu totul diferită de cea dinainte. Eram probabil pe punctul de a adormi. N-aş fi vrut să adorm, dar nu-mi mai puteam ţine ochii deschişi, îmi simţeam trupul greu – asemenea unui cadavru străin – scufundându-se tot mai mult în şezlong.

  În bezna minţii nu vedeam decât lăbuţele lui Noboru Wataya. Patru lăbuţe maro şi silenţioase, cu perniţe moi ca de cauciuc, care călcau sigur pământul pe undeva, fără să scoată un sunet.

  Pe unde umblau oare?

  Zece minute sunt suficiente, spusese vocea de la telefon. Nu eram de aceeaşi părere. Uneori zece minute puteau însemna mai mult sau mai puţin decât zece minute după ceas. Ştiam foarte bine lucrul acesta.

  Când m-am trezit, eram singur. Fata dispăruse de pe şezlongul ei, care fusese tras foarte aproape de al meu. Prosopul, ţigările şi revista erau încă acolo, dar paharul de Cola şi casetofonul dispăruseră.

  Soarele începea să coboare, încet, spre apus şi umbra unei crengi de stejar a ajuns până la genunchii mei. Ceasul arăta patru şi cincisprezece minute. M-am ridicat în capul oaselor şi am privit în jur: peluza întinsă, iazul secat, gardul, pasărea din piatră, buruienile înalte, antena TV. Nici urmă de pisică. Nici urmă de fată.

  Am rămas aşezat, în aşteptarea fetei, cu privirile aţintite pe cărarea pe care ar fi trebuit să-şi facă apariţia motanul. Au trecut zece minute. Nici vorbă de motan sau de fată. În jur nu se mişca absolut nimic. Am avut senzaţia că am îmbătrânit îngrozitor cât am dormit.

  M-am ridicat în picioare şi am privit spre casă, dar n-am văzut pe nimeni. Doar fereastra boltită sclipea puternic în bătaia soarelui crepuscular. Neştiind ce să mai fac, am traversat peluza Şi am ieşit pe alee, hotărât să plec acasă. N-am găsit motanul, e adevărat, dar măcar mi-am făcut datoria de a-l căuta.

  În drum spre casă am luat hainele de la curăţătorie, apoi am pregătit repede ceva pentru cină. La cinci şi jumătate a sunat telefonul de douăsprezece ori, dar n-am răspuns. Chiar şi după ce a încetat să mai sune, târâitul lui continua să plutească în semiîntuneric precum praful în aer. Bătăile ceasului de masă au străpuns aerul, lovindu-se de tăblia transparentă.

  Ce-ar fi să scriu o poezie despre pasărea-arc? Mi-am zis eu. Oricât mă străduiam însă, nu ştiam cum să încep. De fapt, nici nu ştiam dacă pe o fată de liceu o interesa o asemenea poezie.

  Kumiko a ajuns acasă la şapte şi jumătate. În ultima lună s-a întors tot mai târziu. Mi se părea absolut normal când ajungea după ora opt. S-a întâmplat să vină acasă şi după zece. Nu mai avea de ce să se grăbească de vreme ce eu pregăteam cina. La muncă, pe lângă faptul că erau mai puţini angajaţi decât ar fi fost normal, i s-a mai îmbolnăvit şi o colegă.

  — Scuză-mă că am întârziat. Şedinţa nu se mai termina, îmi explică Kumiko. Pe deasupra, fata care mă ajută temporar nu e bună de nimic.

  Am intrat în bucătărie şi am prăjit peşte în unt, am pregătit salata şi supa miso. În timpul acesta, Kumiko stătea la masa din bucătărie, dusă pe gânduri.

  — Unde-ai fost pe la cinci şi jumătate? Mă întrebă ea. Te-am sunat să-ţi spun că întârzii puţin.

  — Am rămas fără unt şi am plecat la cumpărături, am minţit eu.

  — Ai trecut şi pe la bancă?

  — Normal.

  — Dar motanul? L-ai căutat?

  — Nu l-am găsit. M-am dus unde mi-ai spus, la casa aceea părăsită, dar nici urmă de el. Sunt sigur că a întins-o mai departe.

  Kumiko nu a reacţionat în nici un fel.

  După cină am intrat în baie. Când am ieşit, am văzut-o pe Kumiko în sufragerie, cu lumina stinsă. Era îmbrăcată cu o cămaşă gri şi stătea ghemuită, pe întuneric. Mi s-a părut că arăta ca un bagaj uitat într-un loc nepotrivit.

  Mi-am şters părul cu prosopul şi m-am aşezat pe canapea, în faţa ei.

  — Sigur e deja mort, spuse ea cu voce ştearsă.

  — Ei, na! Sunt convins că se distrează pe undeva. Vine el acasă când i se face foame. Doar nu e prima dată când se-ntâmplă aşa ceva. Când locuiam în Koenji…

  — De data asta e cu totul altceva. Simt eu. Motanul a murit şi trupul îi putrezeşte pe undeva, prin buruieni. L-ai căutat printre buruienile din grădina casei părăsite?

  — Cum să fac aşa ceva? Casa o fi ea părăsită, dar nu pot umbla pe-acolo chiar în voie.

  — Atunci unde naiba l-ai căutat? Eu cred că nici n-ai vrut să-l găseşti cu adevărat şi de aceea nu l-ai găsit.

  Am oftat adânc şi mi-am şters iar părul cu prosopul. Am vrut să zic ceva, dar am renunţat când am văzut-o pe Kumiko plângând. Asta e, n-am ce-i face! Am găsit motanul imediat după ce ne-am căsătorit şi Kumiko s-a ataşat de el foarte mult. Am aruncat prosopul în coşul din baie şi m-am dus la bucătărie să-mi iau o bere din frigider. Ce zi cretină! O zi cretină dintr-o lună cretină dintr-un an cretin.

  Noboru Wataya, pe unde umbli? Pasărea-arc nu ţi-a răsucit arcul?

  Maaaaamă! Cuvintele îmi răsunau în urechi ca o poezie.

  Noboru Wataya.

  Pe unde umbli?

  Pasărea-arc nu ţi-a răsucit arcul?

  Apucasem să beau jumătate din bere când a sunat telefonul.

  — Răspunde tu, am strigat pe întuneric.

  — Ba tu.

  — Eu nu răspund.

  Am lăsat telefonul să sune. Târâitul lui părea să stârnească praful ce plutea în bezna sufrageriei. Nici eu, nici Kumiko n-am scos o vorbă. Eu îmi beam berea, iar Kumiko plângea înăbuşit. Am numărat douăzeci de apeluri şi apoi am renunţat. Ce rost avea să tot număr?

  Luna plină şi eclipsa de soare Caii care mor în grajduri.

  Este oare imposibil ca o fiinţă să înţeleagă perfect o altă fiinţă?

  Chiar dacă pierdem o grămadă de timp şi depunem eforturi serioase pentru a ajunge să cunoaştem pe cineva, până la urmă cât reuşim oare să cunoaştem cu precizie din ceea ce merită a fi cunoscut? Pretindem că ne cunoaştem bine partenerul de viaţă, dar cât ştim cu adevărat din ceea ce este important să ştim?

  La astfel de lucruri am început să mă gândesc serios cam la o săptămână după ce am părăsit biroul de avocatură. Niciodată până atunci, nici măcar o dată în viaţa mea, nu îmi trecuse prin cap să-mi pun asemenea întrebări. Oare de ce? Cred că fusesem prea ocupat să trăiesc clipa şi mult prea absorbit de propria-mi persoană. Nu mă gândisem decât la mine.

  Ceva cu totul lipsit de însemnătate mi-a pus mintea în mişcare, la fel cum toate lucrurile importante pe lumea asta au un început banal. După ce Kumiko a luat micul dejun şi a plecat în grabă, am aruncat rufele în maşina de spălat. Intre timp am făcut patul, am spălat vasele şi am dat cu aspiratorul prin casă. Apoi m-am aşezat pe verandă lângă motan şi mi-am aruncat ochii peste ofertele de serviciu şi peste coloana de vânzări cu reduceri. La prânz mi-am pregătit ceva rapid şi am mâncat, după care m-am dus la cumpărături. Am luat ceea ce ne trebuia pentru cină, iar de la reduceri am cumpărat detergent, şerveţele şi hârtie igienică. M-am întors acasă, am pregătit cina şi m-am întins pe canapea în aşteptarea soţiei mele.

  Cum nu trecuse prea mult timp de când renunţasem la slujbă, încă nu începusem să mă plictisesc şi chiar îmi plăcea acest nou mod de viaţă. Scăpasem de înghesuiala din trenuri şi de persoanele pe care nu aveam chef să le văd. Cel mai grozav era însă faptul că puteam citi ce-mi plăcea şi când aveam chef. Nu-mi dădeam seama cam câtă vreme puteam să o duc aşa, dar pentru moment eram fericit şi mi-am propus să nu mă gândesc la viitor. Era probabil vacanţa vieţii mele. Eram convins că o să se termine într-o bună zi, dar până atunci eram decis să mă bucur de ea.

  În seara aceea însă nu m-am putut concentra la citit deoarece Kumiko nu ajunsese acasă. Ea ajungea de obicei pe la şase şi jumătate, iar dacă întârzia chiar şi zece minute, mă suna să-mi spună. Era de o punctualitate exagerată, în ziua respectivă însă, se făcuse ora şapte şi nici urmă de Kumiko. Nici telefon nu-mi dăduse. Carnea şi legumele erau pregătite, doar să le arunc în tigaie: felii subţiri de carne de vită, ceapă tăiată mărunt, bucăţele de ardei, muguri de fasole. Aveam de gând să le prăjesc la foc mare, cu sare, piper şi sos de soia, iar la sfârşit să le stropesc cu puţină bere. Era o reţetă din vremea burlăciei. Orezul era deja fiert, supa caldă. Mi se făcuse foame şi m-am gândit o clipă să-mi prăjesc doar porţia mea şi să mănânc, dar nu ştiu de ce nu m-am simţit în stare. Nu mi se părea drept să nu o aştept şi pe ea.

  Stăteam la masa din bucătărie. Beam bere şi ronţăiam nişte pişcoturi care prinseseră umezeală de cât stătuseră într-un colţ al bufetului. Priveam absent limbile ceasului care se apropiau de şapte şi jumătate şi care, încet-încet, au trecut de ora respectivă.

  Kumiko a ajuns acasă după ora nouă. Era trasă la faţă şi avea ochii injectaţi. Semn rău. Dacă avea ochii roşii, sigur se întâmplase ceva neplăcut. Mi-am propus imediat: „Stai calm, nu te agita, nu spune ce nu trebuie, comportă-te normal, ai grijă să nu te enervezi”.

  — Scuză-mă. N-am reuşit să-mi termin treaba la timp. Am vrut să te sun, dar a tot intervenit câte ceva.

  — Stai liniştită, am spus eu pe un ton detaşat, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic. Ca să fiu sincer, nici nu mă deranja prea mult faptul că întârziase. Mi se întâmplase şi mie de nenumărate ori. E solicitant să ai un serviciu. Nu e la fel de simplu cum este să culegi un trandafir din grădină şi să-l dai bunicii gripate care locuieşte la două străzi mai încolo. Uneori trebuie să faci şi lucruri care nu-ţi convin sau să te întâlneşti cu persoane care nu-ţi plac şi e normal să nu apuci nici măcar să dai un telefon acasă. Ţi-ar fi suficiente treizeci de secunde ca să spui la telefon: „Astă seară ajung mai târziu”. Telefoane există la tot pasul, dar se întâmplă să nu poţi face nici măcar atâta lucru pentru ai tăi.

  M-am apucat de gătit. Am aprins focul şi am turnat ulei în tigaie. Kumiko şi-a luat o bere din frigider şi un pahar din bufet. Am aruncat o privire mâncării de pe foc şi m-am aşezat şi eu la masă, la un pahar de bere, fără să scot un cuvânt. După expresia feţei, lui Kumiko nu prea îi plăcea berea.

  — Trebuia să mănânci fără mine, spuse ea.

  — Stai liniştită, nu mi-a fost chiar atât de foame.

  Până am prăjit eu carnea şi legumele, Kumiko s-a dus la baie. Am auzit-o spălându-se pe faţă şi pe dinţi. Când a ieşit din baie, ţinea în mâini hârtia igienică şi şerveţelele pe care le cumpărasem pe la prânz.

  — De ce-ai cumpărat aşa ceva? Întrebă ea iritată. Mi-am întors privirile spre ea, cu mâna pe tigaie, şi apoi m-am uitat la pachetul de şerveţele şi la hârtia igienică, mirat. Nu înţelegeam deloc ce voia să spună.

  — Adică? De ce întrebi? Nu sunt şerveţele şi hârtie igienică? Este adevărat că nu s-au terminat de tot, dar nici nu se strică dacă le cumperi mai din timp.

  — Nu mă deranjează că ai cumpărat şerveţele şi hârtie igienică. E normal să le avem în casă. Eu te întreb de ce ai cumpărat şerveţele albastre şi hârtie igienică cu model floral.

  — Tot nu înţeleg, am spus eu, încercând să-mi controlez tonul. Le-am cumpărat şi gata. Le-am luat de la reduceri şi nu cred că nişte şerveţele albastre o să-ţi facă nasul albastru. Ce e rău în asta?

  — Este foarte rău. Nu pot suferi şerveţelele albastre şi hârtia igienică cu model floral. Nu ştiai?

  — Nu ştiam. Ai vreun motiv anume?

  — Nu pot să-ţi explic de ce nu-mi plac, dar nu-mi plac pur şi simplu. Nici tu nu poţi să suferi husele de telefon şi termosurile cu motive florale sau blugii evazaţi. Nici măcar nu-ţi face plăcere să mă vezi cu unghiile date cu ojă. Cred că nici tu nu mi-ai putea explica de ce. Pur şi simplu nu-ţi place. Depinde de gust, nu?

  Eu aş fi putut găsi o explicaţie pentru fiecare, dar normal că nu m-am încumetat, dată fiind atmosfera încărcată.

  — Da, ai dreptate, fiecare cu gustul lui. Dar tu n-ai cumpărat şerveţele albastre şi hârtie igienică cu model floral nici măcar o dată în cei şase ani de când suntem căsătoriţi?

  — Nu, mi-o reteză Kumiko.

  — Zău?

  — Crede-mă că n-am cumpărat, Eu nu cumpăr decât şerveţele albe, galbene sau roz, iar hârtia igienică este întotdeauna cât se poate de simplă, fără nici un model. Mă surprinde că n-ai observat nici măcar atâta lucru de când suntem împreună.

  Şi eu am fost şocat. Cum adică, timp de şase ani n-am folosit nici măcar o dată şerveţele albastre şi hârtie igienică cu model floral?

  — Şi pentru că tot suntem la lucruri care nu-mi plac, nu ştiai că nu pot suferi carnea şi ardeii prăjite împreună?

  — Habar n-am avut.

  — Zău că nu-mi plac. Să nu mă întrebi de ce pentru că nu ştiu să-ţi răspund, dar nu suport mirosul când sunt prăjite în aceeaşi tigaie.

  — In cei şase ani tu chiar n-ai prăjit niciodată carne de vită şi ardei în aceeaşi tigaie?

  Kumiko clătină din cap.

  — Eu mănânc salată de ardei, iar carnea de vită o prăjesc numai cu ceapă, în viaţa mea n-am prăjit-o cu ardei.

  — O, Doamne!

  — Chiar n-ai băgat de seamă atâta lucru?

  — Nu, chiar n-am observat.

  Am încercat să-mi amintesc dacă în cei şase ani de căsnicie am mâncat carne de vită prăjită cu ardei, dar n-am reuşit.

  — Trăim împreună de-atâta amar de vreme şi puţin ţi-a păsat de mine. Nu te-ai gândit decât la tine, normal!

  Am închis aragazul şi am lăsat tigaia acolo.

  — Ia stai puţin! Te rog să nu confunzi lucrurile în halul ăsta. Da, probabil că n-am băgat de seamă ce şerveţele şi ce hârtie igienică am folosit şi nici faptul că nu prăjeşti carnea de vită împreună cu ardeii. Recunosc că am greşit, dar de aici şi până la a mă acuza că nu mi-a păsat deloc de tine e cale foarte lungă. Pe mine nu mă interesează ce culoare au şerveţelele pe care le folosim. Da, mă rog, probabil că dacă aş vedea şerveţele negre pe masă mi-ar sări în ochi, dar nu mă deranjează dacă sunt albe sau albastre. La fel şi carnea de vită. Mi-e indiferent dacă e prăjită împreună cu ardeii sau separat. Şi dacă ar dispărea pe vecie de pe faţa pământului prăjitul în sine, tot nu m-aş sinchisi. Cred că nici n-aş observa. Asemenea prostii n-au nici o legătură cu ceea ce însemni tu ca fiinţă umană. Nu am dreptate?

  Kumiko a rămas fără replică. A dat pe gât, din două înghiţituri, berea care i-a rămas şi şi-a aţintit apoi privirile pe sticla goală de pe masă.

  Mâncarea din tigaie am aruncat-o toată la gunoi. Ciudat, mi-ani zis eu. Până cu o clipă în urmă chiar fusese mâncare, iar acum nu era decât gunoi. Am deschis o sticlă de bere şi am băut direct din ea.

  — De ce-ai aruncat-o? Întrebă Kumiko.

  — Ai spus că nu-ţi place.

  — Puteai s-o mănânci tu.

  — Nu mai am poftă de mâncare. De-acum încolo n-am să mai mănânc niciodată carne de vită prăjită cu ardei.

  Soţia mea dădu din umeri.

  — Cum doreşti, spuse ea.

  Îşi puse coatele pe masă şi-şi rezemă capul în mâini. A rămas nemişcată în poziţia aceea multă vreme. Nici nu plângea, nici nu dormea. Am privit tigaia goală de pe aragaz, m-am uitat apoi la Kumiko şi am dat pe gât berea care mi-a rămas. O, Doamne! Ce naiba se întâmplă? Ce-a ieşit dintr-o prostie de hârtie igienică, nişte şerveţele şi nişte ardei!

  M-am apropiat de ea şi i-am pus mâna pe umăr.

  — Am înţeles, să ştii. N-am să mai cumpăr niciodată şerveţele albastre şi hârtie igienică cu model floral, îţi promit solemn. Le duc mâine înapoi la magazin şi iau altceva. Dacă nu mi le schimbă, le ard în curte şi arunc cenuşa în mare. Nici n-o să te mai chinui vreodată cu carne de vită prăjită cu ardei. Cred că mai miroase puţin, dar o să se ducă repede mirosul. Hai să uităm toate prostiile astea!

  N-a scos un cuvânt. Aş fi vrut să ies la plimbare vreo oră şi s-o găsesc mai veselă la întoarcere, dar nu puteam face aşa ceva. Trebuia să rezolv eu însumi problema ei.

  — Părerea mea este că eşti foarte obosită. Odihneşte-te puţin şi apoi hai să mergem să mâncăm o pizza undeva prin apropiere. Câte o jumătate de pizza cu anşoa şi ceapă. Nu facem gaură în buget dacă mai mâncăm în oraş din când în când.

  Kumiko tăcea în continuare, cu capul rezemat în mâini.

  Nu ştiam ce să mai zic. M-am aşezat şi am privit-o peste masă. Părul ei negru era scurt, aşa că mi-au atras atenţia cerceii pe care-i purta şi pe care eu nu-i mai văzusem niciodată. Erau nişte cercei mici, din aur, în formă de peşte. Când şi de unde şi-i cumpărase? Mi se făcuse poftă de o ţigară şi nu trecuse decât o lună de când mă lăsasem de fumat. Parcă mă vedeam scoţând din buzunar pachetul de ţigări cu filtru şi bricheta, băgând o ţigară în gură şi aprinzând-o. Am tras zdravăn aer în piept şi în clipa aceea am simţit mirosul de carne şi legume prăjite. Ca să fiu sincer, îmi era o foame de lup.

  Mi-am mutat apoi privirile pe calendarul de pe perete care indica fazele de creştere şi descreştere ale lunii. A, se apropie luna plină, mi-am zis eu, şi o dată cu ea şi ciclul menstrual al iui Kumiko.

  Abia după ce m-am căsătorit, mi-am dat şi eu seama că sunt, de fapt, pământean – locuitor al celei de a treia planete ca mărime a sistemului solar. Locuiam deci pe Pământ, acesta se învârtea în jurul Soarelui, iar Luna se învârtea în jurul Pământului. Că-mi plăcea sau nu, ştiam bine că lucrurile vor continua în felul acesta pe vecie. (Mă rog, îi zic „vecie” comparând-o cu viaţa mea de om.) Ceea ce m-a determinat să privesc lucrurile în felul acesta a fost precizia cu care-i venea soţiei mele ciclul, la douăzeci şi nouă de zile, şi am constatat că el corespundea perfect fazelor lunii. Era o perioadă neplăcută pentru ea. Cu câteva zile înainte de ciclu, Kumiko era nervoasă şi avea o stare fizică proastă. De aceea, ciclul ei era indirect şi ciclul meu. Trebuia să fiu foarte atent să nu o supăr cu nimic în asemenea momente, înainte de a mă căsători, n-am luat niciodată în seamă fazele lunii. Normal că mai priveam şi eu cerul din când în când, dar nu mă interesa ce formă are luna. Era o problemă care nu mă privea câtuşi de puţin. De când m-am căsătorit însă, forma lunii îmi este mereu prezentă în minte.

  Înaintea lui Kumiko am cunoscut o mulţime de femei şi fiecare cu ciclul ei: unele mai dificile, altele mai uşoare; unele aveau ciclu regulat, la altele întârzia chiar şi zece zile şi mă speriam îngrozitor; pe unele femei le afecta, pe altele absolut deloc. Până să mă căsătoresc cu Kumiko, n-am locuit împreună cu nici o femeie. Până atunci pe mine nu mă preocupase decât schimbarea anotimpurilor. Când venea iarna, îmi scoteam paltonul din dulap, iar când venea vara, îmi scoteam sandalele. Cam atât. După ce m-am căsătorit însă, o dată cu noua colocatară, am ajuns să dau o altă interpretare conceptului de ciclicitate, care se lega de fazele lunii. Singura dată când nu le-am luat în seamă a fost în perioada în care Kumiko era însărcinată.

  — Te rog să mă scuzi, spuse Kumiko, ridicând capul. N-am vrut să-mi vărs nervii pe tine. Sunt puţin cam obosită şi foarte nervoasă. Atât.

  — Nu-i nimic, nu-ţi face probleme. Când eşti obosită, trebuie să-ţi verşi nervii pe cineva. Te mai linişteşti.

  Kumiko inspiră adânc, îşi ţinu puţin suflarea şi apoi expiră.

  — Dar tu? Întrebă ea.

  — Adică?

  — Tu nu-ţi verşi nervii pe nimeni chiar dacă eşti obosit. Am impresia că numai eu o fac. De ce oare?

  Am clătinat din cap.

  — Nici măcar n-am observat.

  — S-ar putea ca în interiorul tău să se fi căscat o fântână adâncă. Te apleci spre ea şi ţipi „regele are urechi de măgar”şi în felul acesta se rezolvă totul.

  M-am gândit câteva clipe la cele spuse de Kumiko.

  — S-ar putea, am zis.

  Kumiko a privit încă o dată spre sticla goală de bere. S-a uitat la etichetă, la gura sticlei, apoi i-a apucat gâtul şi a început s-o răsucească.

  — Îmi vine ciclul şi de aceea sunt nervoasă.

  — Ştiu. Nu trebuie să-ţi faci probleme pentru că nu eşti singura care suferă. Mor o mulţime de cai când e lună plină.

  Kumiko a lăsat sticla jos şi s-a uitat la mine uimită.

  — Poftim? Ce ţi-a venit să-mi vorbeşti tam-nesam de cai?

  — Am citit într-un ziar zilele trecute. Am tot vrut să-ţi spun, dar am uitat. I-au luat un interviu unui veterinar care a afirmat că printre animalele cele mai afectate de fazele lunii se numără caii. Pe măsură ce se apropie luna plină, caii suferă atât fizic, cât şi psihic. Spunea chiar că pot să o ia razna de tot. În nopţile cu lună plină se îmbolnăvesc mulţi şi o mare parte dintre aceştia mor. Nimeni nu ştie care este cauza, dar statisticile sunt grăitoare în acest sens. Veterinarii specialişti în cabaline sunt foarte ocupaţi în nopţile cu lună plină şi nu au timp nici să doarmă.

  — Ei, nu mai spune!

  — Dar mai rea decât luna plină este eclipsa de soare, când starea cailor este şi mai tragică. Nici nu-ţi poţi imagina câţi mor când e eclipsă totală de soare. De fapt vreau să spun că în clipa aceasta mor foarte mulţi cai în lume, aşa că faptul că tu doar îţi verşi nervii pe cineva chiar nu are nici o importanţă. Imaginează-ţi cum se prăbuşesc pe paiele din grajduri, cu spume la gură, icnind în agonie.

  Se pare că ea a acordat câteva clipe de gândire cailor ce mor în grajduri.

  — Ai o putere de convingere ieşită din comun, spuse ea resemnată. Trebuie să recunosc asta.

  — Atunci, schimbă-te şi hai să ieşim la o pizza!

  În seara aceea am stins eu lumina în dormitor şi, pe când stăteam întins lângă Kumiko, cu ochii în tavan, mă întrebam ce naiba ştiam despre această femeie. Ceasul arăta ora două şi Kumiko dormea profund. Eu mă gândeam la şerveţelele albastre, la hârtia igienică cu model floral şi la carnea de vită prăjită împreună cu ardeii. Am trăit cu ea atâta amar de vreme şi habar n-am avut că nu-i plac asemenea lucruri. Ce tâmpenie! Era doar o prostie peste care ar fi trebuit să trecem râzând, nu o problemă de care să ne cramponăm – un nimic de care altădată am fi uitat cu desăvârşire în câteva zile.

  De data asta însă, m-a deranjat atitudinea ei şi aveam senzaţia că mi-a rămas în gât ca un os de peşte ce nu mai alunecă. „S-ar putea ca situaţia să fie critică”, mi-am zis eu. Sau poate nu-i altceva decât începutul unei situaţii critice. Mă aflam parcă la intrarea într-o lume care-i aparţinea doar lui Kumiko, o Kumiko despre care nu ştiam nimic, o lume pe care eu o vedeam ca pe o încăpere imensă şi întunecată. Mă aflam în mijlocul ei cu o brichetă în mână, dar la flacăra palidă a brichetei nu vedeam decât o mică parte din ea.

  Când o să pot oare vedea totul? Sau poate o să îmbătrânesc şi o să mor fără să o cunosc cu adevărat? Dacă aşa se prezenta situaţia, ce rost avea atunci căsătoria cu ea? Ce rost avea să-mi petrec viaţa astfel şi să împart acelaşi pat cu o parteneră pe care nu o cunoşteam?

  Aşa gândeam în momentul acela şi asemenea gânduri mă mai frământau din când în când. Mult mai târziu mi-am dat seama că atunci reuşisem de fapt să pătrund în miezul problemei.

  Pălăria Maltei Kano.

  Nuanţe de şerbet Allen Ginsberg şi cruciaţii.

  Pe când îmi pregăteam mâncarea pentru prânz, a sunat iar telefonul.

  Eram în bucătărie. Tăiasem două felii de pâine, le unsesem cu unt şi cu muştar şi pusesem între ele nişte felii de roşii şi brânză. Le aşezasem pe tocător şi tocmai mă pregăteam să le tai în două, când a sunat telefonul.

  L-am lăsat să sune de trei ori, timp în care am tăiat feliile de pâine. Le-am pus pe farfurie, am şters cuţitul şi l-am băgat în sertar. Apoi mi-am turnat în cană cafeaua pe care o încălzisem.

  Telefonul continua să sune. Cred că a sunat de vreo cincisprezece ori. Am ridicat resemnat receptorul. Nu aş fi vrut să răspund, dar mă gândeam că putea fi Kumiko.

  — Alo? Spuse o voce de femeie. Era o voce pe care n-o mai auzisem. Nu era nici Kumiko, dar nici femeia aceea ciudată care mi-a telefonat când îmi găteam spaghetele. Era altcineva – o femeie pe care nu o cunoşteam.

  — Este cumva casa domnului Toru Okada? Întrebarea a sunat de parcă femeia citea un text de pe o foaie de hârtie.

  — Da.

  — Sunteţi soţul doamnei Kumiko Okada?

  — Da. Kumiko Okada este soţia mea.

  — Domnul Noboru Wataya este fratele soţiei dumneavoastră?

  — Da, am răspuns eu încercând să-mi ţin firea, într-adevăr Noboru Wataya este fratele soţiei mele.

  — Eu mă numesc Kano.

  N-am zis nimic şi aşteptam ca interlocutoarea mea să continue. Menţionarea bruscă a fratelui lui Kumiko m-a pus în gardă, îmi scărpinam ceafa cu vârful creionului care se afla lângă telefon. A tăcut cinci-şase secunde, în receptor nu s-a auzit nici un alt sunet şi am presupus că femeia l-a acoperit cu palma în timp ce vorbea cu cineva de lângă ea.

  — Alo! Am strigat, puţin cam îngrijorat.

  — Vă rog să mă scuzaţi. O să revin cu un telefon, spuse vocea brusc.

  — Staţi puţin! Ştiţi…

  Telefonul s-a închis şi eu am rămas o vreme cu receptorul în mână, privindu-l fix. L-am dus din nou la ureche, dar femeia întrerupsese convorbirea.

  M-am îndreptat spre masa din bucătărie, cu un gust amar pe care nu mi-l puteam explica. Mi-am băut cafeaua şi mi-am mâncat sandvişurile. Nu-mi puteam aduce aminte la ce mă gândisem până să sune telefonul. Ştiu că stătusem cu cuţitul în mâna dreaptă, pregătit să tai feliile de pâine în două şi mai ştiu că mă gândisem la ceva. Ceva foarte important, dar nu-mi puteam aminti nici în ruptul capului, în timp ce mâncăm, făceam eforturi disperate să-mi amintesc, în zadar însă. Amintirile intraseră în zona întunecată a subconştientului şi nu mai voiau să iasă de acolo.

  Am terminat de mâncat şi pe când strângeam farfuria, a sunat iar telefonul. De data aceasta am ridicat imediat receptorul.

  — Alo!

  Era soţia mea.

  — Alo!

  — Ce făceai? Ai terminat de mâncat?

  — Da, am terminat. Tu ce-ai mâncat?

  — Nimic. Am fost foarte ocupată de dimineaţă şi până acum şi n-am apucat nici să mănânc. Mă duc imediat să-mi cumpăr şi eu un sandviş. Tu ce-ai mâncat de prânz?

  I-am dat detalii legate de prânzul meu.

  — Bravo! Spuse ea fără urmă de invidie în glas. Am uitat să-ţi spun azi dimineaţă că o să te sune azi o oarecare domnişoară Kan5.

  — A telefonat deja. Chiar adineauri. A menţionat numele meu, al tău şi al fratelui tău, dar a închis telefonul fără să-mi spună de ce-a sunat. Ce-i cu telefonul acela ciudat?

  — A închis?

  — Da… Şi a zis că mai sună.

  — Atunci, dacă mai sună, te rog să faci ce-ţi spune domnişoara Kano. Este foarte important. Cred că va trebui să te întâlneşti cu ea.

  — Să mă duc să mă întâlnesc cu ea? Astăzi?

  — De ce întrebi? Ai alt program sau ai vreo întâlnire?

  — Nu. Nu am avut nici ieri, n-am nici azi şi nu o să am nici mâine. Dar cine naiba-i această Kano? Nu vrei să-mi spui şi mie de ce trebuie să mă întâlnesc cu ea? Vreau să ştiu şi eu la ce să mă aştept. Dacă e vorba de vreo slujbă pentru mine şi aceasta are vreo legătură cu fratele tău, las-o baltă, te rog. Nu vreau să am de-a face cu el. Cred că ţi-am mai spus lucrul acesta.

  — Nu e vorba de nici o slujbă, spuse ea cu plictis în glas. E vorba de motan.

  — Motanul?

  — Te rog să mă scuzi, dar nu mai pot sta la telefon. Mă aşteaptă cineva. Şi aşa am făcut un efort să-ţi dau telefonul acesta. Ţi-am spus doar că nici n-am apucat să mănânc. Te superi dacă închid? O să te mai sun când o să am o clipă de răgaz.

  — Am priceput că eşti ocupată, dar de ce mă pui să fac lucruri pe care nu le înţeleg? Ce-i cu motanul? Dar această Kano…?

  — Neapărat să faci ce ţi se spune. Ai înţeles? Este o chestiune foarte serioasă. Stai acasă cuminte şi aşteaptă telefonul ei. Te las acum.

  A închis telefonul.

  La ora două şi jumătate, când a sunat telefonul, moţăiam pe canapea, în prima clipă am crezut că sună deşteptătorul şi am întins mâna cu gândul să-l opresc, dar ceasul nu era acolo. Nu dormeam în pat, ci pe canapea. Şi apoi nu era dimineaţă, ci după-amiază. M-am ridicat şi m-am dus la telefon.

  — Alo!

  — Alo! Zise femeia. Era aceeaşi voce ca şi mai devreme. Sunteţi domnul Toru Okada?

  — Da, sunt Toru Okada.

  — Kano la telefon.

  — Sunteţi persoana care a sunat puţin mai devreme, nu?

  — Da. Vă rog să mă scuzaţi pentru adineauri. Apropo, domnule Okada, aveţi vreun program astăzi?

  — Nimic special.

  — Îmi cer scuze că vă iau pe nepregătite, dar există posibilitatea să ne întâlnim?

  — Astăzi? Acum?

  — Da.

  M-am uitat la ceas. Mă uitasem şi cu treizeci de secunde înainte, aşa că n-ar fi fost cazul, dar voiam parcă să mă asigur. Era tot două şi jumătate.

  — Durează mult?

  — Nu foarte mult, dar oricum mai mult decât as fi crezut, îmi pare rău, dar în clipa aceasta nu vă pot spune cu exactitate.

  Oricum nu aveam de ales, indiferent de cât timp ar fi durat. Mi-am amintit de ceea ce-mi zisese Kumiko la telefon, îmi atrăsese atenţia că trebuia să fac ceea ce-mi spunea femeia şi că era vorba de o treabă foarte serioasă. Deci, trebuia să mă conformez şi cu asta, basta.

  — În ordine. Unde ne întâlnim?

  — Ştiţi unde este Hotelul Pacific din faţa gării Shinagawa?

  — Da.'

  — La parter e o cafenea. Vă aştept acolo la ora patru. Se poate?

  — Da, în ordine.

  — Am treizeci şi unu de ani şi port o pălărie roşie din scai. Măi, să fie! Mi-am zis. Felul în care vorbea această femeie mi se părea foarte ciudat, dar nu-mi dădeam seama ce anume era ciudat. Oricum, nu faptul că avea treizeci şi unu de ani şi că purta pălărie roşie din scai.

  — Am înţeles. Sper să vă găsesc.

  — Cum aş putea să vă identific, domnule Okada?

  Am încercat să mă gândesc la ceva anume, o trăsătură distinctivă care să-i sară în ochi. Aveam oare aşa ceva?

  — Am treizeci de ani, un metru şaptezeci şi doi înălţime, şaizeci şi trei de kilograme, părul scurt. Nu port ochelari.

  Mi-am dat seama că din tot ce-i spusesem, nimic nu mă particulariza. Puteau foarte bine să fie la cafeneaua de la Hotelul Pacific cincizeci de bărbaţi care să arate la fel. Am fost Şi eu o dată acolo. Cafeneaua e foarte mare. I-ar trebui femeii un semn distinctiv, dar nu-mi venea nimic în minte. Normal că aveam eu trăsăturile mele distinctive, dar nu erau la vedere – rămăsesem fără slujbă şi ştiam foarte bine numele tuturor personajelor din romanul Fraţii Karamazov.

  — Cum veniţi îmbrăcat? Întrebă femeia.

  — Păi, ştiu eu… M-aţi luat repede şi nu m-am gândit la amănuntul acesta.

  — Atunci vă rog să vă puneţi o cravată cu picăţele, spuse ea autoritar. Aveţi vreo cravată cu picăţele?

  — Cred că da.

  Aveam o cravată bleumarin cu picăţele bej. Am primit-o cadou de ziua mea de la Kumiko, cu doi sau trei ani în urmă.

  — Atunci vă rog să fiţi amabil să o puneţi. Ne vedem la ora patru.

  Mi-a închis telefonul.

  Am deschis dulapul şi mi-am căutat cravata cu picăţele, dar n-am găsit-o la locul ei. M-am uitat în toate sertarele şi în cutiile din debara, dar nici urmă de cravată cu picăţele. Dacă era în casă, nu aveam cum să nu o găsesc. Kumiko era foarte ordonată şi punea întotdeauna lucrurile la locul lor. Cravata mea n-avea cum să fie în altă parte.

  Cu mâna pe uşa dulapului, încercam să-mi amintesc când am purtat-o ultima oară, dar n-am reuşit. Era o cravată şic, de bun-gust, dar prea pretenţioasă pentru birou. Dacă mi-aş fi pus-o la birou, sigur ar fi venit careva la mine în pauza de prânz ca să-mi spună că e drăguţă, că are o culoare plăcută sau că-mi stă bine. Asemenea cuvinte ar fi constituit însă un avertisment, pentru că la mine la serviciu nu era cazul să te simţi flatat dacă ţi se lăuda cravata, aşa că sigur nu am purtat-o acolo. Mi-o luam când mergeam la un concert, la vreo masă oficială, deci la ocazii deosebite sau pur şi simplu când voia Kumiko să mă îmbrac frumos. Asemenea ocazii nu se iveau des, aşa că nu prea foloseam respectiva cravată. Se potrivea foarte bine cu costumul meu bleumarin şi-i plăcea lui Kumiko foarte mult, dar nu-mi puteam aminti când am purtat-o ultima dată.

  Mi-am mai aruncat un ochi prin dulap, după care am renunţat. Cravata mea cu picăţele dispăruse pur şi simplu şi nu ştiam unde să o mai caut. M-am hotărât să îmbrac costumul bleumarin, o cămaşă albastră şi o cravată cu dungi. M-oi descurca eu cumva. S-ar putea ca individa să nu mă recunoască, dar n-aveam decât să mă uit eu după o femeie de treizeci şi unu de ani, cu pălărie roşie din scai.

  În cele două luni de când am renunţat la serviciu, nu purtasem nici măcar o dată costumul acesta şi de aceea mă simţeam acum foarte ciudat în el. Aveam senzaţia că mă strânge ceva straniu. Mi se părea greu şi rigid şi parcă nici nu cădea bine pe mine. M-am ridicat şi m-am învârtit prin cameră, m-am oprit în faţa oglinzii, am mai tras de mâneci şi de poale ca să >e aşeze mai bine, mi-am întins braţele, am respirat adânc, m-am aplecat în faţă ca să văd dacă nu mi s-a schimbat fizionomia în cele două luni. M-am aşezat iar pe canapea, dar nu mă simţeam în largul meu.

  Până astă primăvară am purtat costum în fiecare zi şi nu m-am simţit câtuşi de puţin ciudat. Adevărul e că cei de la biroul de avocatură aveau reguli foarte severe. Până şi funcţionarii simpli – cum eram eu, de exemplu – purtau obligatoriu costume. De aceea, atunci mi se părea normal să mă îmbrac astfel.

  Acum, că şedeam pe canapeaua din sufragerie, îmbrăcat în costum, mă simţeam ca un impostor care şi-a contrafăcut curriculum. Vitae sau care voia să treacă drept femeie. Din pricina acestor gânduri, aveam senzaţia că nu-mi ajunge aerul.

  Am ieşit în hol, mi-am luat pantofii maro de pe raft şi i-am încălţat cu ajutorul limbii de pantofi. Erau uşor prăfuiţi.

  N-a fost nevoie să o găsesc eu pe femeie pentru că m-a găsit ea pe mine. Când am intrat în cafenea, mi-am rotit privirile în căutarea unei pălării roşii, dar nu era acolo nici o femeie cu pălărie roşie. M-am uitat la ceas şi am văzut că mai erau doar zece minute până la patru. M-am aşezat la o masă, am băut apa cu care am fost servit şi am comandat o cafea. Imediat după aceea m-am auzit strigat.

  — Sunteţi domnul Toru Okada, nu?

  M-am întors, surprins. Se scurseseră doar vreo trei minute de când am trecut în revistă persoanele din cafenea.

  Femeia purta un taior alb peste o bluză galbenă din mătase, iar pe cap avea o pălărie roşie din scai. M-am ridicat din reflex Şi m-am întors spre ea. Pot spune că era o femeie frumoasă, chiar mult mai frumoasă decât mi-am imaginat eu după vocea de la telefon. Era subţirică, îmbrăcată cu gust şi fardată discret. Atât taiorul, cât şi bluza aveau o croială elegantă, iar la guler strălucea o broşa din aur de forma unei pene. Ai fi crezut că este secretară la o mare companie. Doar pălăria roşie strica totul şi nu puteam pricepe de ce a trebuit să şi-o pună. Probabil că o purta doar în asemenea momente, când trebuia să fie recunoscută şi atunci ideea nu era tocmai rea. Dacă rolul ei era să o facă să iasă în evidenţă în mulţime, şi-l făcea cu prisosinţă.

  S-a aşezat pe locul din faţa mea şi m-am aşezat şi eu.

  — M-aţi recunoscut uşor, am zis eu, deşi mi se pare ciudat. Nu mi-am găsit cravata cu picăţele, aşa că n-am avut încotro şi mi-am pus-o pe asta în dungi. Mă gândeam că o să vă găsesc eu pe dumneavoastră. Cum de v-aţi dat seama atât de repede că sunt eu?

  — Cum să nu-mi dau seama?

  Şi-a pus geanta albă din lac pe masă şi peste ea, pălăria. Geanta nu se mai vedea deloc şi parcă mă aşteptam să n-o mai văd nici în momentul în care îşi lua pălăria de pe ea.

  — Pentru că am venit cu altă cravată.

  — Cravată?

  Mi-a privit cravata cam ciudat, de parcă ar fi gândit: „Ce naiba bate câmpii şi ăsta?” Apoi a dat din cap, zicând:

  — Nu mă deranjează. Vă rog să nu vă faceţi probleme.

  Ochii ei mi se păreau foarte ciudaţi şi fără pic de profunzime. Deşi erau frumoşi, lăsau impresia că nu văd nimic, ca nişte ochi de sticlă transparenţi, dar normal că nu erau din sticlă. Se mişcau firesc şi clipeau.

  Cum de-a reuşit să mă găsească imediat în cafeneaua aceea aglomerată? Doar nu ne mai întâlnisem niciodată. Chiar nu înţelegeam. Cafeneaua era mare şi plină de bărbaţi de vârsta mea. Aş fi vrut să-mi explice şi mie cum de a venit direct la mine, dar nu mi s-a părut frumos să-i pun o asemenea întrebare.

  Femeia l-a oprit pe chelnerul care trecea în grabă pe lângă noi şi a comandat un Perrier. I-a spus că nu au Perrier, dar îi poate aduce apă tonică, dacă doreşte. S-a gândit puţin şi a acceptat. Până a venit apa tonică, n-a mai rostit nici un cuvânt şi nici eu n-am spus nimic.

  La un moment dat, femeia şi-a ridicat pălăria şi a deschis geanta. A scos o cutiuţă neagră, lucioasă, din piele, puţin mai mică decât o casetă audio, în ea îşi ţinea cărţile de vizită. Cutiuţa avea o cataramă, la fel ca şi geanta. Era prima oară când vedeam aşa ceva. Mi-a întins o carte de vizită de parcă îmi dădea un lucru preţios. Am vrut să i-o dau şi eu pe a mea, dar când am băgat mâna în buzunar, am realizat că nu le aveam la mine.

  Cartea ei de vizită era dintr-un plastic foarte subţire şi avea un miros aparte. Când am apropiat-o de nas, am observat că mirosea a tămâie. Pe un singur rând era scris, cu litere mici şi negre, doar numele ei:

  Malta Kano.

  Malta?

  Am întors-o şi pe partea cealaltă, dar nu scria nimic.

  Pe când mă gândeam la semnificaţia cărţii ei de vizită, a venit chelnerul. I-a aşezat în faţă un pahar cu gheaţă şi apoi i-a turnat apă tonică doar până la jumătate. Pe buza paharului era înfiptă o felie triunghiulară de lămâie. Imediat după aceea chelneriţa a adus o cafetieră argintie pe o tavă. A pus-o în faţa mea şi mi-a turnat cafea în ceaşcă. A lăsat apoi nota de plată pe masă cu un gest abia perceptibil, de parcă ar fi întins cuiva, pe furiş, un bileţel aducător de ghinion – dintre cele ce se întâlnesc la temple.

  — Nu scrie nimic pe ea, îmi spuse Malta Kano.

  Eu rămăsesem cu privirile aţintite pe dosul cărţii ei de vizită.

  — Este doar numele. Nu e nevoie să-mi scriu numărul de telefon şi adresa pentru că nu mă sună şi nu mă caută nimeni. Eu sunt cea care dă telefoane.

  — Aha.

  Aha-ul meu a mai zăbovit în aer o vreme, asemenea insulei plutitoare din Călătoriile lui Gulliver.

  Femeia a apucat paharul cu ambele mâini şi a sorbit o înghiţitură cu paiul. S-a încruntat puţin şi a dat paharul la o parte de parcă nu ar mai fi prezentat nici un interes pentru ea.

  — Malta nu este numele meu real. Kano este cel adevărat, dar Malta este numele de serviciu. De fapt este luat după numele insulei. Domnule Okada, aţi fost vreodată în Malta?

  I-am spus că n-am fost şi nici nu mi-am propus să merg prea curând. De fapt, nici nu mi-a trecut vreodată prin minte să mă duc în Malta. Tot ce ştiam eu despre Malta era nesuferitul cântec Plaja din Malta, interpretat de Herb Alpert.

  — Am stat trei ani în Malta. Apa de-acolo e îngrozitoare, nu se poate bea. Am avut tot timpul impresia că beau apă de mare diluată. Şi pâinea e sărată, dar nu pentru că o sărează 6*> ci pentru că o fac cu apă sărată. Mă rog, pâinea nu e rea deloc. Chiar îmi place pâinea din Malta.

  Am dat din cap şi am sorbit din cafea.

  — Spuneam că apa din Malta nu e gustoasă, dar există un izvor pe insulă cu apă extrem de sănătoasă. Face bine la orice. E cu totul specială, chiar misterioasă aş spune, dar nu se găseşte în altă parte. Ca să ajungi la izvorul acela, trebuie să urci pe munte câteva ore bune. Apa îşi face efectul doar la izvor, dar dacă e luată de-acolo… Gata, nu mai e bună la nimic. Cel care vrea s-o bea trebuie să meargă până acolo. Izvorul este menţionat şi în cărţile despre cruciade. Au băut şi cruciaţii din ea şi au numit-o „apa spiritelor”. A băut şi Allen Ginsberg o dată. Şi Keith Richards. Eu am stat acolo trei ani. Am locuit în satul de la poalele muntelui. Am cultivat legume şi am învăţat să ţes. Mergeam la izvor în fiecare zi şi beam apă… Din 1976 până în 1979. La un moment dat, timp de o săptămână am băut numai apă, fără să mănânc nimic. N-am băgat absolut nimic în gură în afară de apă în săptămâna aceea. Este un fel de regulă care se cere respectată. Cred că as putea-o numi chiar austeritate, dar a însemnat purificarea trupului, iar pentru mine a fost o experienţă extraordinară. De aceea, la întoarcerea în Japonia mi-am luat numele de Malta, pentru relaţiile oficiale de serviciu.

  — Aţi putea să-mi spuneţi, vă rog, ce profesie aveţi?

  — Ca să fiu sinceră, nu cred că e vorba de profesie în cazul meu, pentru că nu iau bani pentru ceea ce fac, spuse Malta Kano, clătinând din cap. Rolul meu este să vorbesc cu oamenii despre părţile corpului, îi ascult şi le dau sfaturi. Mă preocupă îndeosebi cercetarea apei care are efecte miraculoase asupra organismului. Nu mă interesează banii, am tot ce-mi trebuie. Tata este director de spital şi ne-a lăsat, mie şi surorii mele, proprietăţi şi firme, de care se ocupă un specialist. Venitul nostru anual este mai mult decât rezonabil. Eu am scris şi nişte cărţi pentru care am luat bani. Cum cercetarea mea legată de părţile corpului nu-mi aduce nici un profit, nu văd de ce să-mi scriu numele şi adresa pe cartea de vizită. Eu sunt cea care dă telefoane.

  Am aprobat-o din politeţe, pentru că nu înţelegeam nimic din ceea ce-mi spunea. Normal că înţelegeam fiecare cuvânt în parte, dar nu pricepeam sensul şi rostul activităţii sale.

  Părţile corpului?

  Allen Ginsberg?

  Am început să mă simt foarte stânjenit în prezenţa ei. Nu mă număram printre cei care se pot lăuda cu o intuiţie ieşită din comun, dar acum simţeam că pericolul creştea pe măsură ce stăteam de vorbă cu femeia aceea.

  — Vă rog să mă scuzaţi, dar sunteţi amabilă să-mi explicaţi totul, amănunţit, de la început? Înainte de a mă întâlni cu dumneavoastră, mi-a telefonat soţia mea şi mi-a spus să vorbesc cu dumneavoastră despre motanul nostru care a dispărut. Ca să fiu sincer, nu prea înţeleg ce încercaţi să-mi explicaţi. Are vreo legătură cu motanul?

  — Da, normal, dar mai întâi aş vrea să ştiu ceva, domnule Okada.

  Malta Kano şi-a deschis geanta şi a scos din ea un plic alb. În plic era o fotografie pe care mi-a întins-o.

  — E sora mea.

  Era o fotografie color, la minut, în care se vedeau două femei. Una era Malta Kano. Purta o pălărie împletită, galbenă, care nu se potrivea deloc cu îmbrăcămintea. Sora ei – presupun că era sora mai mică despre care pomenise adineauri – purta un costum de o culoare pastelată la care îşi asortase o pălărie -dintre cele care fuseseră la modă la începutul anilor '60. Dacă îmi aduc bine aminte, asemenea culori se numeau pe vremea aceea „nuanţe de şerbet”. De un lucru nu mă îndoiam câtuşi de puţin: cele două surori erau mari amatoare de pălării. Pieptănătura surorii mai mici semăna extraordinar cu cea a lui Jacqueline Kennedy şi îi stătea ţeapănă de la cantitatea exagerată de fixativ. Era puţin cam prea fardată, dar se vedea bine că era frumoasă. Avea cam douăzeci şi ceva de ani. M-am uitat bine la fotografie, după care i-am înapoiat-o Maltei Kano. A luat-o, a băgat-o în plic şi plicul în geanta pe care a închis-o.

  — Sora mea este cu cinci ani mai mică decât mine. A fost pângărită de Noboru Wataya, chiar violată, aş spune.

  „Aha! Deci asta era!” mi-am zis eu. Îmi venea să mă ridic şi să plec imediat. Am scos o batistă din buzunar, m-am şters la gură, am pus batista la loc şi mi-am dres glasul.

  — Îmi pare sincer rău. Nu ştiu nimic despre asta, dar dacă i-a pricinuit necazuri, nu-mi rămâne decât să-mi exprim regretul. Aş vrea să ştiţi că eu şi fratele soţiei mele nu suntem în relaţii prea bune. Dacă urmăriţi cumva să…

  — Nu, domnule Okada, dumneavoastră nu aveţi nici o vină, interveni ea brusc. Dacă este cineva vinovat pentru ceea ce s-a întâmplat, atunci eu sunt aceea. Nu am fost suficient de vigilentă şi de fermă când i-am atras atenţia asupra pericolului.

  Ar fi trebuit să am mai multă grijă de sora mea, dar dintr-un motiv sau altul n-am reuşit. Se mai întâmplă, domnule Okada. După cum ştiţi şi dumneavoastră, trăim într-o lume violentă şi haotică şi în anumite situaţii violenţa depăşeşte capacitatea noastră de înţelegere. Pricepeţi ce vreau să spun? Ce s-a întâmplat, s-a întâmplat şi gata! Rănile se vor vindeca şi o să-şi revină şi psihic. Trebuie. Mulţumesc Cerului că n-a fost mai rău. Lovitura ar fi putut fi fatală. I-am spus şi surorii mele că putea fi şi mai îngrozitor. Problema care mă preocupă pe mine este însă modul în care sunt asamblate părţile corpului surorii mele.

  „Asamblarea părţilor corpului”, am repetat eu în gând. Se pare că pentru ea e o problemă foarte serioasă.

  — Nu vă pot explica acum în detaliu ce s-a întâmplat. Este o poveste lungă şi complicată şi chiar dacă v-aş povesti, tot nu aţi înţelege acum. Nu vreau să vă jignesc, dar sunt prea multe amănunte fără de care nu v-aţi putea dumiri. Noi abordăm problema ca nişte profesionişti, pe baza unor date exacte. Dar nu v-am chemat aici ca să mă plâng, pentru că dumneavoastră nu aveţi nici o vină. Ceea ce vreau eu este să ştiţi că unele părţi ale trupului surorii mele au fost pângărite de către Noboru Wataya, chiar dacă numai temporar. Şi am ţinut să vă aduc la cunoştinţă lucrul acesta pentru că dumneavoastră, domnule Okada, veţi avea în viitor legături mai strânse cu sora mea. V-am spus adineauri că este asistenta mea, că mă ajută în ceea ce fac şi mi s-a părut normal să ştiţi ce i s-a întâmplat.

  Am tăcut amândoi o vreme. Malta nu zicea nimic, dar pe chipul ei citeam îndemnul de a reflecta la cele auzite. Asta şi făceam. Mă gândeam la răul pricinuit de Noboru Wataya surorii ei, la relaţia dintre pângărirea menţionată şi părţile corpului, la legătura dintre toate acestea şi dispariţia motanului nostru.

  — Deci, trebuie să înţeleg că nu aveţi de gând să-l daţi în judecată pe Noboru Wataya pentru fapta comisă… Sau să-l denunţaţi la poliţie.

  — Normal, spuse Malta Kano fără nici o urmă de expresie pe chip. Ca să fiu cinstită, nu e nimeni de vină. Vrem doar să aflăm care sunt factorii ce au condus la o asemenea întâmplare neplăcută. Dacă nu rezolvăm această problemă, s-ar putea ivi şi alte lucruri mult mai dezagreabile.

  M-am mai liniştit puţin. Nu pentru că m-ar fi deranjat faptul că Noboru Wataya ar fi fost învinuit de viol şi băgat la puşcărie. Cred că nu i-ar fi stricat, dar fratele lui Kumiko era o personalitate bine cunoscută şi cu siguranţă pedepsirea lui ar fi stârnit mare vâlvă şi vestea ar fi umplut paginile de scandal ale ziarelor. Ce soc ar fi fost pentru Kumiko! Pentru liniştea mea sufletească, îmi doream să nu păţească nimic.

  — Staţi liniştit. Astăzi v-am dat întâlnire pentru a discuta despre pisică. Domnul Wataya mi-a cerut sfatul în privinţa ei. De fapt, doamna Okada l-a întrebat pe el cum să procedeze, iar ei mi-a cerut mie părerea.

  Lucrurile începeau să se lege. Deci, Malta Kano era un fel de clarvăzătoare şi cei doi au rugat-o să-i ajute să găsească pisica. Pe familia Wataya a interesat-o întotdeauna divinaţia, mai cu seamă când era vorba de construcţia unei case. De fapt, treaba lor! Erau liberi să creadă în ce voiau ei. Dar de ce a trebuit să o pângărească tocmai pe sora unei asemenea persoane? De ce a provocat neplăceri altora fără nici un rost?

  — A, deci vă ocupaţi cu asemenea lucruri, îi ajutaţi pe oameni să-şi găsească ceea ce caută, nu?

  Malta Kano m-a privit cam ciudat. Ochii ei erau complet inexpresivi, de parcă priveau pe fereastră, într-o casă complet goală. După câte mi-am dat seama, nu a înţeles ceea ce voiam să spun.

  A continuat, fără să-mi răspundă la întrebare.

  — Locuiţi într-o zonă foarte ciudată, domnule Okada.

  — Da? In ce sens?

  În loc să-mi răspundă, a împins paharul cu apă tonică vreo/ece centimetri mai încolo.

  — Pisicile sunt nişte creaturi foarte sensibile, să ştiţi, domnule Okada.

  Am rupt tăcerea după câteva clipe:

  — Deci zona în care locuim este stranie, iar pisicile sunt animale sensibile. Dar noi locuim acolo de mult timp… Şi noi, şi motanul. De ce ne-a părăsit brusc? De ce nu a plecat mai devreme?

  — Nu ştiu ce să zic. Poate s-a schimbat fluxul… Sau a apărut ceva neprevăzut care l-a blocat.

  — Aha… Fluxul.

  — Nu ştiu dacă motanul dumneavoastră mai trăieşte, dar un lucru este sigur: nu se mai află în apropierea casei. Nu îl veţi găsi nicicum în zonă.

  Am luat ceşcuţa şi am sorbit o înghiţitură de cafea. Se răcise. Prin fereastra cafenelei se vedea ploaia măruntă şi cerul era acoperit de nori negri. Oamenii care treceau pasarela, cu umbrelele deschise, păreau la fel de posomorâţi ca vremea.

  — Daţi-mi mâna, vă rog.

  Am pus mâna dreaptă pe masă, crezând că o să-mi citească în palmă. Nici vorbă de aşa ceva. Malta Kano şi-a aşezat şi ea palma peste a mea. Apoi a închis ochii şi a rămas nemişcată o vreme, de parcă îşi dojenea în gând iubitul necredincios. A venit chelneriţa şi mi-a umplut ceaşca de cafea, neluând în seamă poziţia mâinilor noastre. Am observat că cei de la mesele apropiate se uitau la noi cu coada ochiului şi mă rugam în sinea mea să nu fie nici o cunoştinţă în cafenea.

  — Încercaţi să vă amintiţi un lucru, un singur lucru pe care l-aţi remarcat înainte de a veni aici, spuse Malta Kano.

  — Numai unul?

  — Da.

  Primul lucru care mi-a venit în minte a fost o rochie scurtă, înflorată, pe care am văzut-o în cutia cu îmbrăcăminte a lui Kumiko. Oare de ce mă obseda acum tocmai rochia aceea? Habar n-aveam.

  Am rămas cu palmele împreunate vreo cinci minute. Mi se părea că nu se mai termină… Nu pentru faptul că se uita lumea la noi, cât mai ales pentru că atingerea palmei ei îmi dădea o senzaţie foarte stranie. Mâna Maltei era foarte mică, dar nici prea caldă, nici prea rece. N-am simţit-o nici ca pe mâna caldă a unei iubite, dar nici ca pe cea a unui doctor. Efectul palmei ei era identic cu cel al privirii: aveam senzaţia că mă uit într-o casă goală – fără mobilă, fără perdele, fără covoare. Un recipient gol şi-atât. În cele din urmă, Malta Kano şi-a retras mâna, a oftat adânc de câteva ori şi a dat din cap.

  — Domnule Okada, am impresia că vă aflaţi într-o perioadă a vieţii dumneavoastră în care se vor întâmpla diverse lucruri. Este un punct de cotitură. Dispariţia pisicii e doar începutul.

  — Adică lucruri bune sau rele?

  Şi-a lăsat puţin capul într-o parte, căzând pe gânduri.

  — Şi bune, şi rele… Lucruri rele care la început par bune, şi lucruri bune care iniţial par rele.

  — Păi, ce-mi spuneţi dumneavoastră acum reprezintă generalităţi, îmi puteţi da şi o informaţie mai concretă?

  — E normal să vi se pară generalităţi, dar despre esenţa lucrurilor nu se pot spune decât lucruri generale, domnule Okada. Vă rog să mă înţelegeţi. Eu nu sunt nici ghicitoare, nici profet. Ca să vă spun sincer, cei ca mine nu fac decât asemenea afirmaţii vagi. Ştiu că lucrurile concrete se impun atenţiei, dar ele sunt de cele mai multe ori doar nişte fleacuri… Nişte nimicuri fără valoare, aş putea spune. Cu cât privim mai departe, mai în zare, cu atât lucrurile devin mai generale.

  Am dat din cap, fără să înţeleg o iotă din ce-mi spunea.

  — Îmi permiteţi să vă mai telefonez? Întrebă Malta Kano

  — Da. '

  A fost primul cuvânt care mi-a venit pe limbă, însă adevărul adevărat era că nu aveam chef de telefoanele nimănui.

  Şi-a luat cu un gest rapid pălăria şi geanta care se ascundea sub ea şi s-a ridicat. Eu am rămas ţintuit locului, neştiind cum să reacţionez.

  — Aş avea, totuşi, o mică informaţie pentru dumneavoastră, zise ea după ce-şi puse pălăria. Se uita la mine de sus. O să vă găsiţi cravata cu picăţele, dar nu în casă.

  Turnuri înalte şi fântâni adânci sau Departe de Nomonhan.

  Când am ajuns acasă, am găsit-o pe Kumiko bine dispusă. Din cauza întâlnirii cu Malta Kano, m-am întors puţin înainte de ora şase, aşa că n-am avut timp să pregătesc cina. Am scos câte ceva din congelator şi am încropit o masă frugală, în timp ce am băut câte o bere, Kumiko mi-a povestit ce s-a mai întâmplat pe la birou – lucru pe care-l făcea când era bine dispusă – cu cine s-a mai întâlnit, care dintre colegi era bun profesionist, care nu, şi tot felul de fleacuri.

  M-am prefăcut că o ascult cu atenţie, participând la discuţie prin aprobări repetate, deşi n-am auzit, practic, nici jumătate din câte mi-a spus. Nu pentru că nu mă interesa ce-mi povestea, dar îmi plăcea mai mult să-i admir entuziasmul cu care o făcea. „Asta înseamnă cămin”, îmi ziceam eu. Fiecare cu treburile lui. Datoria ei este să meargă la serviciu şi să-mi povestească ce a mai făcut, a mea e să pregătesc cina şi să o ascult. De fapt, a fost alegerea mea. Cămin avusesem şi în copilărie, dar pe acela nu mi-l alesesem eu. Mă născusem în mijlocul lui şi trebuia să mă supun rigorilor sale, vrând-nevrând. Acum trăiam: într-unul pe care mi l-am ales cu bună ştiinţă. Chiar dacă nu era perfect, am decis să accept lucrurile aşa cum erau, cu toatei problemele inerente, pentru că problemele care apăreau făceau] parte din mine şi se cădea să le înţeleg astfel.

  — Cum e cu motanul? Mă întrebă Kumiko.

  I-am povestit pe scurt cum a decurs întâlnirea cu Malt Kano la hotelul Shinagawa. I-am spus despre cravata cu picatei pe care n-am găsit-o în dulap nici în ruptul capului şi de fapt că Malta Kano m-a reperat şi fărăea, cu toată aglomeraţia di: cafenea. I-am descris-o şi i-am relatat discuţia cu ea. Pe Kumiko a amuzat-o mult povestea cu pălăria roşie din scai, dar a cam dezamăgit-o faptul că n-a ştiut să ne spună concret pe unde umblă pisica.

  — Deci, nici ea nu ştie ce-i cu pisica noastră? Întrebă Kumiko i parată. Singurul lucru pe care ţi l-a putut spune este că nu prin preajma casei? Ciudat!

  — Cam aşa ceva. Am decis să nu-i pomenesc nimic despre ilocarea fluxului” şi nici despre faptul că acesta ar putea avea vreo legătură cu dispariţia pisicii – m-am gândit că soţia mea o să se amărască şi mai mult. Ar fi fost îngrozitor dacă ar fi trebuit să ne mutăm din zonă numai pentru faptul că nu ne era prielnică deocamdată. Dată fiind situaţia noastră financiară, o mutare ne-ar fi dat peste cap.

  — Da, mi-a spus că pisica nu se mai află prin apropiere.

  — Adică nu se va mai întoarce acasă niciodată?

  — Asta nu am de unde să ştiu. Afirmaţiile ei au fost extrem de vagi, dar mi-a promis că ia legătura cu mine de îndată ce are veşti.

  — Crezi că putem avea încredere în ea?

  — Nu ştiu ce să zic. Nu mă pricep deloc la asemenea lucruri, am spus în timp ce-mi mai turnam nişte bere în pahar. Am aşteptat să se aşeze spuma.

  Kumiko îşi puse coatele pe masă şi-şi rezemă bărbia în mâini.

  — Femeia aceea nu acceptă bani sau vreo altă răsplată pentru serviciile făcute, nu?

  — Da, asta este în favoarea noastră. Deci, nu pierdem nimic: *; u ne costă bani, nu ne fură sufletele, nu ne răpeşte prinţesa. N u avem nimic de pierdut.

  — As vrea să înţelegi un lucru, spuse Kumiko. Motanul este foarte important pentru mine… ba nu, chiar pentru amândoi. L-am găsit în săptămâna de după cununia noastră. L-am găsit amândoi, îţi aminteşti?

  — Normal că-mi amintesc.

  — Era încă pui şi stătea zgribulit în ploaie. Ploua torenţial şi am venit să te iau de la gară cu umbrela. L-am găsit când ne întorceam, îl aruncase cineva într-o ladă goală de sticle de sake, la intrarea în magazinul de băuturi. Este prima pisică pe care o cresc în viaţa mea şi este foarte importantă pentru mine. Chiar un fel de simbol aş spune^agwţăjcui-mi pot permite să o pierd.

  Da, ştiu.

  &

  TiMIŞ

  — Dar cât am căutat-o… Cât ai căutat-o şi tot n-a apărut. Au trecut deja zece zile de când a dispărut. L-am sunat pe fratele meu cu gândul să-mi recomande o ghicitoare sau să găsească o soluţie. El cunoaşte multă lume. Ştiu că nu-ţi place să apelez la fratele meu, dar el a moştenit de la tata şi abilităţile de clarvăzător.

  — A, uitasem de tradiţia familiei voastre, am zis eu cu un ton la fel de rece ca briza de seară din fiorduri. Dar ce legătură are această femeie cu Noboru Wataya?

  Kumiko dădu din umeri.

  — S-au cunoscut probabil întâmplător. În ultima vreme şi-a făcut foarte multe relaţii.

  — A, da?

  — Fratele meu susţine că individa are puteri miraculoase, dar recunoaşte că e puţin cam stranie, îmi zise Kumiko amestecând cu furculiţa în budinca de macaroane. Cum ziceai că o cheamă?

  — Malta Kano. Îmi spunea că a trăit ca un ascet pe insula Malta.

  — A, da, Malta Kano. Ce impresie ţi-a făcut?

  — Greu de spus. Mi-am privit mâinile odihnindu-se pe masă. Cel puţin nu m-a plictisit şi ăsta-i mare lucru. Vreau să spun că lumea e plină de ciudăţenii pe care nu le înţelegem şi că trebuie să se găsească cineva care să umple vidul respectiv şi atunci e mai bine să fie o persoană care nu plictiseşte, care nu enervează. Nu am dreptate? Ca de pildă, domnul Honda.

  Exemplul a amuzat-o grozav.

  — Da, a fost un om minunat, îl plăceam foarte mult.

  — Şi eu.

  După ce ne-am căsătorit, l-am vizitat lunar pe bătrânul domn Honda, timp de vreun an de zile. Era renumit în familia Wataya pentru felul în care intra în transă. Din păcate nu auzea prea bine şi de aceea, cu tot aparatul auditiv, înţelegea foarte greu ceea ce-i spuneam. Trebuia să ţipăm de se cutremurau pereţii. Mă întrebam cum de auzea ce-i spuneau spiritele. Sau cine ştie? Poate că auzi ce-ţi spun spiritele cu atât mai bine, cu cât eşti mai tare de urechi, îşi pierduse jauzul în război. A fost caporal într-o garnizoană din Manciuria, în timpul, bătăliei de la Nomonhan (la hotarul dintre Manciuria şi Mongolia Exterioară), în 1939, cu o unitate sovieto-mongolă, s-au spart timpanele când a explodat o bombă sau o grenadă în apropierea lui.

  Nu ne duceam la domnul Honda în vizită din pricina credinţei noastre în puterile lui extrasenzoriale. Nu m-au interesat niciodată asemenea probleme, iar Kumiko credea şi mai puţin decât părinţii sau fratele ei. Era superstiţioasă în felul ei, o prezicere ile rău augur o dădea peste cap, dar nu a tentat-o niciodată să lase totul baltă pentru a se ocupa de forţe supranaturale.

  Mergeam la domnul Honda pentru că ne rugase tatăl ei. Ca să fiu mai exact, ştiam că nu era uşor să-i obţinem consimţământul de a ne căsători dacă nu procedam astfel. Mărturisesc că am considerat-o o condiţie cam bizară, dar m-am conformat pentru a evita complicaţii. Tatăl ei era funcţionar guvernamental. Fiu al unei familii nu prea înstărite din Niigata, el urmase Universitatea Tokyo şi, datorită rezultatelor excepţionale la învăţătură, ajunsese să facă parte dintre membrii de elită din Ministerul Transportului. Până aici, toate bune şi frumoase. Nu puteam decât să fiu mândru de el. Numai că asemenea oameni sunt de regulă cumplit de înfumuraţi şi, aşa cum se întâmplă de obicei, nu ştiu decât să dea ordine şi să creadă că totul li se cuvine. Pentru el nu conta nimic altceva decât ierarhia. Se pleca cuviincios în faţa superiorilor, dar îi călca pur şi simplu în picioare pe cei inferiori lui. Nici eu, nici Kumiko nu am crezut o clipă că un asemenea om ar putea să accepte drept partidă pentru fiica lui un tânăr de douăzeci şi patru de ani, proaspăt absolvent de facultate, fără casă, fără bani, fără perspective. Noi aveam de gând să ne căsătorim oricum, iar dacă părinţii ei nu şi-ar fi dat consimţământul, ne-am fi dus existenţa în continuare, împreună, fără să mai avem nimic a face cu ei. Eram tineri, ne iubeam şi nu ne interesa decât fericirea noastră.

  Adevărul este că atunci când m-am dus la părinţii ei să o cer de nevastă, am avut parte de o primire de-a dreptul glacială. Cuvântul „glacial” nici n-ar putea exprima de fapt senzaţia pe care am avut-o. Mi s-a părut că s-au deschis uşile tuturor congelatoarelor din lume.

  Lucram pe vremea aceea la biroul de avocatură. M-au întrebat dacă am de gând să dau examen pentru barou. Nu prea ştiam eu atunci ce vreau să fac, dar mi-am zis că n-ar fi rău să încerc să-l dau, aşa că le-am spus că intenţionam să mă prezint la toate examenele posibile. Gândindu-mă însă la media cu care am absolvit facultatea, mi-am dat seama că şansele mele de a le promova erau aproape nule. Cu toate acestea, nu mă consideram deloc un partener nepotrivit pentru fiica lor.

  Şi-au dat cu greu consimţământul – un miracol, ce mai!

  — Şi numai datorită domnului Honda. El le-a cerut detalii despre mine şi apoi le-a spus că eram cel mai bun partener pentru fiica lor; dacă ea era decisă să se mărite cu mine, opoziţia lor n-ar fi făcut decât să atragă consecinţe nefaste. Părinţii lui Kumiko aveau încredere oarbă în domnul Honda şi nu le-a rămas decât să fie de acord cu căsătoria noastră, să mă accepte ca ginere.

  Cu toate acestea, eu n-am fost pentru ei decât un intrus, musafirul nedorit. După ce ne-am căsătorit, mergeam la ei la masă cu regularitate, de două ori pe lună. O făceam pur şi simplu din obligaţie. Niciodată în viaţa mea nu mai făcusem ceva cu atâta silă, iar experienţa respectivă am considerat^-o întotdeauna a fi la limita dintre umilire şi tortură atroce, în timpul cinei aveam întotdeauna impresia că masa lor era la fel de lungă precum gara Shinjuku. Ei mâncau şi vorbeau la un capăt, iar eu eram la celălalt capăt, mult prea departe ca să-mi fac simţită prezenţa. Ritualul a continuat timp de un an, până într-o bună zi când m-am certat rău de tot cu tatăl lui Kumiko. De atunci nu ne-am mai văzut niciodată. Am respirat uşurat. Nimic nu mă epuizează mai mult decât un efort lipsit de sens.

  După ce ne-am căsătorit, mi-am dat toată silinţa, cel puţin o vreme, să fiu în relaţii cât de cât bune cu familia soţiei mele. Dintre toate eforturile făcute, cel mai puţin m-au deranjat întâlnirile lunare cu domnul Honda.

  Tatăl lui Kumiko avea întotdeauna grijă să se achite faţă de el, iar datoria noastră era să îl vizităm o dată pe lună la locuinţa lui din Meguro, să-i ducem o sticlă cu sake, să-i ascultăm poveştile şi să plecăm acasă. Cât se poate de simplu.

  L-am îndrăgit pe domnul Honda de la bun început. În afară de faptul că dădea televizorul prea tare pentru că nu auzea (ceea ce era într-adevăr enervant), era un bătrân simpatic al cărui chip se lumina de îndată ce vedea sticla cu sake.

  La el mergeam în vizită întotdeauna în cursul dimineţii. Vara şi iarna îl găseam mereu cu picioarele în kotatsu1, care se afla în camera de zi. Iarna era tot timpul băgat sub o l. Spaţiu îngropat în duşumea, sub masa din mijlocul camerei, în care iarna se pune un vas cu mangal sau un reşou electric.

  Cuvertură care să-i ţină de cald. Vara nu făcea nici foc, nu avea nici cuvertură. Se pare că era un ghicitor destul de renumit, dar trăia foarte modest, chiar ascetic aş spune. Casa lui era mică, iar holul de la intrare atât de neîncăpător, încât nu se putea încălţa sau descălţa decât o singură persoană o dată. Tatami erau jerpelite, iar geamurile crăpate erau lipite cu bandă adezivă. În capătul celălalt al aleii era un atelier de reparaţii auto şi acolo se găsea întotdeauna câte cineva care să ţipe cât îl ţinea gura. Kimonoul pe care-l purta domnul Honda nu era nici halat de casă, nici haină de lucru. Ceva între acestea două. După cum arăta, nu mai fusese spălat de foarte multă vreme. Locuia singur, dar avea o menajeră care-i făcea curăţenie şi mâncare în fiecare zi. Nu am înţeles însă niciodată de ce nu o lăsa să-i spele şi rufele. Favoriţii subţiri şi cărunţi îi încadrau obrajii scofâlciţi.

  Cel mai impresionant lucru pe care-l avea în casă era televizorul. Prezenţa lui gigantică în căsuţa aceea părea de-a dreptul copleşitoare. Era întotdeauna dat pe postul naţional NHK. Nu ştiu dacă-i plăcea în mod deosebit postul acesta, sau clacă-i era greu să-l schimbe, sau dacă era un televizor care nu prindea alt canal… Pur şi simplu nu urmărea decât NHK.

  Când mergeam la el, îl găseam întotdeauna în faţa televizorului aşezat în tokonoma1, cu beţişoarele de ghicit împrăştiate pe masă. În timp ce le amesteca, la televizor se transmiteau programe culinare, lecţii de bonsai, ultimele ştiri sau dezbateri politice.

  — Nu cred că eşti făcut pentru avocatură, mi-a zis el într-o bună zi. Sau poate s-a adresat cuiva care se afla la vreo douăzeci de metri în spatele meu.

  — Zău?

  — Păi cam aşa ceva. Pe scurt, legea domină tot ce există pe lumea asta, în care umbra e umbră şi lumina e lumină, eu sunt eu şi el e el. „Eu sunt eu/Şi el e el. /Sfârşit de toamnă.” Tu nu aparţii acestei lumi. Lumea căreia îi aparţii tu este ori deasupra, ori dedesubtul acesteia.

  — Unde ar fi mai bine? Am întrebat eu din pură curiozitate. Deasupra sau dedesubt?

  — Nu aşa trebuie privite lucrurile, răspunse domnul Honda. Apoi a fost zguduit de un acces de tuse, a scuipat flegma

  1. Alcov în camera tradiţională, în care se atârnă un sul pictat şi se aşază un aranjament floral.

  Într-un şerveţel de hârtie, a privit-o câteva clipe şi a aruncat şerveţelul în coşul de gunoi. Nu e vorba de mai bine sau mai rău. Important este să nu mergi în contra curentului. Dacă trebuie să mergi în sus, apoi mergi în sus. Dacă trebuie să mergi în jos, atunci neapărat să o iei în jos. Când o iei în sus, caută cel mai înalt turn şi urcă până în vârf. Când o iei în jos, găseşte cea mai adâncă fântână şi coboară până în străfundul ei. Când nu există curent, rămâi pe loc. Dacă mergi în contra curentului, totul se ofileşte, iar lumea asta devine un ocean de întuneric. „Eu sunt el/Şi el e eu. /Seară de primăvară.” Dacă abandonezi eul, ai încurcat-o.

  — Perioada de acum este fără curent? Întrebă Kumiko.

  — Ce?

  — Perioada de acum este fără curent? Ţipă Kumiko.

  — Acum e fără, zise domnul Honda, dând din cap ca pentru sine. De aceea ar fi bine să nu faceţi nici o mişcare. Să nu faci nimic. Mare atenţie la apă. Cândva, în viitor, tânărul acesta va avea mari necazuri din pricina apei. Este vorba de un loc unde ar trebui să fie apă, dar nu este, sau este apă şi n-ar trebui să fie. În orice caz, să fii foarte, foarte atent la apă.

  Kumiko stătea lângă mine şi dădea din cap, serioasă, dar mie îmi era clar că se abţinea să nu râdă.

  — Ce fel de apă? Am întrebat.

  — Ca să fiu cinstit, şi eu am avut probleme cu apa, spuse domnul Honda, ignorându-mi întrebarea. La Nomonhan nu exista deloc apă. Viaţa de pe front a fost foarte grea. Nu aveam nici strictul necesar. Nu exista apă. Nu exista mâncare. Nu aveam bandaje. Nici măcar gloanţe. A fost groaznic. Distinsele capete luminate din spatele frontului nu se preocupau decât de cucerirea cât mai grabnică a teritoriului. Nimeni nu se gândea la provizii. S-a întâmplat să treacă şi trei zile fără să pun picătură de apă în gură. Mai lăsam până dimineaţa prosoapele de mâini afară ca să se umezească de la rouă, apoi le storceam şi astfel reuşeam să ne umezim buzele. Nici o altă sursă de apă. A fost atât de îngrozitor, încât nu-mi doream decât să mor. Nimic nu e mai cumplit pe lume decât să-ţi fie sete. Îmi venea să mă împuşc. Unii chiar strigau că se împuşcă dacă nu li se dă apă, iar alţii au înnebunit de-a binelea. A fost iadul pe pământ, în faţa ochilor noştri curgea un râu şi dacă am fi mers până acolo, puteam bea apă pe săturate, dar nu puteam ajunge la el. Între noi şi râu erau aliniate tancuri ruseşti uriaşe. Terenul era minat, de nu puteai face un pas. Dealul era împânzit de ţintaşi de elită. Toată noaptea se trimiteau rachete de semnalizare. Noi nu aveam în dotare decât nişte puşti de infanterie Model 38 şi câte douăzeci şi cinci de gloanţe fiecare. Cu toate acestea, unii dintre camarazii mei s-au aventurat până la râu ca să ia apă, pentru că nu au mai suportat. Dar nu s-au mai întors. Au murit toţi. Când trebuie să stai cuminte, apoi stai cuminte şi gata.

  Şi-a scos un şerveţel din hârtie şi şi-a suflat nasul cu zgomot. A examinat câteva clipe rezultatul, a împăturit şerveţelul şi l-a aruncat la coş.

  — E foarte greu să aştepţi pornirea curentului, dar dacă trebuie să aştepţi, aşteaptă, între timp faci pe mortul şi pace.

  — Deci, eu trebuie să fac pe mortul deocamdată?

  — Ce?

  — Eu trebuie să fac pe mortul deocamdată?

  — Da, zise el. „Dacă faci pe mortul/Pluteşti în libertate. /Nomonhan.”

  A mai vorbit despre Nomonhan încă vreo oră. Am stat şi l-am ascultat, fără să zicem nimic, în decurs de un an, l-am vizitat o dată pe lună şi ni s-a cerut să-i „urmăm instrucţiunile”, dar n-am prea avut ce să urmăm. Rareori ne dădea vreo indicaţie, iar poveştile lui se limitau la războiul din Nomonhan: un obuz a sfârtecat ţeasta unui locotenent din apropierea lui, el a sărit pe un tanc rusesc, a aruncat altul în aer cu un cocteil Molotov, au încolţit cu toţii şi au ucis un pilot sovietic care a aterizat forţat în deşert. Poveştile lui erau interesante, chiar ne dădeau fiori, dar oricât de interesantă ar fi o poveste, când o auzi de şapte-opt ori, îşi pierde tot farmecul. Şi pe urmă trebuie să precizez că tonul cu care relata nu era tocmai obişnuit. Ţipa cât îl ţineau plămânii, de parcă era pe un vârf de stâncă într-o zi furtunoasă şi ni se adresa de acolo. Aveam întotdeauna senzaţia că urmărim un film de-al lui Akira Kurosawa, stând m primul rând, într-un cinematograf prost, de cartier. De câte °ri plecam de la el, un timp ne ţiuiau urechile.

  Cel puţin ne plăceau – sau mai bine zis îmi plăceau -Poveştile domnului Honda. Ele depăşeau întotdeauna puterea noastră de imaginaţie. Majoritatea erau chiar sângeroase. Oricum, venind din gura unui bătrân îmbrăcat într-un kimono murdar şi care nu mai avea probabil mult de trăit, descrierile păreau desprinse parcă dintr-o carte de povestiri fantastice. Unitatea căreia i-a aparţinut domnul Honda a purtat o bătălie sângeroasă pe întinderea sălbatică de pământ dintre Manciuria şi Mongolia Exterioară, unde nu creştea nici măcar iarbă, înainte de a sta de vorbă cu domnul Honda, nu ştiusem nimic despre bătălia de la Nomonhan, deşi fusese o bătălie absolut extraordinară. Au înfruntat forţele sovietice mecanizate, mult superioare, cu mâinile aproape goale şi au fost înfrânţi. Au fost nimiciţi unul câte unul, până la distrugerea totală. Unii ofiţeri au luat iniţiativa retragerii pentru a evita exterminarea, dar ofiţerii superiori i-au obligat să se sinucidă. Câte vieţi s-au irosit de pomană! Majoritatea soldaţilor capturaţi de trupele sovietice au refuzat să participe la schimbul de prizonieri de după război, de teamă să nu fâe judecaţi ca dezertori. Oasele lor au putrezit pe pământul mongol. Domnul Honda a fost lăsat la vatră pentru că îşi pierduse auzul. După aceea s-a apucat de ghicit.

  — Tot răul spre bine, spuse domnul Honda. Dacă nu aş fi avut probleme cu urechile, m-ar fi trimis probabil să lupt în insulele din Pacific şi as fi murit pe front. Aşa s-a întâmplat cu majoritatea supravieţuitorilor de la Nomonhan. Soldaţii care au luptat aici au fost consideraţi o ruşine de către Armata Imperială şi de aceea au fost trimişi în bătălii fără sorţi de izbândă, pe fronturi de unde nu aveau să se mai întoarcă vreodată. Comandanţii lor însă, care au purtat toată vina acelei bătălii dezorganizate şi inutile, au ajuns ofiţeri de carieră, iar după terminarea războiului, unii dintre ei chiar mari politicieni. Târâturile naibii! Bieţii soldaţi care au luptat în subordinea lor au fost zdrobiţi până la ultimul.

  — De ce a fost considerată armata noastră de la Nomonhan o ruşine atât de mare? Am întrebat eu. Soldaţii au luptat cu vitejie şi cei mai mulţi şi-au dat viaţa pe front. De ce au fost trataţi atât de urât supravieţuitorii?

  Cred că n-a mai auzit întrebarea pentru că nu mi-a răspuns. Şi-a luat beţişoarele şi a început să le amestece.

  — Ai grijă la apă! Concluziona el.

  Astfel s-a terminat întrevederea noastră din ziua aceea.

  După ce m-am certat cu socrul meu, nu am mai trecut pe la domnul Honda. Ne-a fost imposibil să ne continuăm vizitele atâta vreme cât ştiam că tatăl soţiei mele suporta toate cheltuielile i (n-am avut niciodată curiozitatea să aflu cât anume cheltuia), iar j noi o duceam destul de prost cu banii în perioada aceea, în cele din urmă l-am uitat, aşa cum uită tinerii ocupaţi de oamenii în vârstă.

  Când m-am dus la culcare în seara aceea, m-am gândit la iomnul Honda. Şi el, şi Malta Kano mi-au vorbit despre apă. Avertismentul domnului Honda părea chiar foarte serios. Malta Kano avusese şi ea de suferit din pricina apei atunci când a piecat pe insula Malta. Poate era doar o coincidenţă, dar pe amândoi îi preocupa aceeaşi problemă, începusem şi eu să mă îngrijorez. Mi-am amintit apoi de Nomonhan: amplasarea tancurilor şi a tunurilor sovietice şi râul care curgea înapoia lor. Setea sfâşietoare. Mi s-a părut că aud pe întuneric susurul apei.

  — Toru, spuse Kumiko în şoaptă. Nu dormi?

  — Nu.

  — Mi-am amintit ce s-a întâmplat cu cravata ta cu picăţele. Am dus-o la curăţătorie la sfârşitul anului trecut ca să o calce. Avea nişte dungi. Am uitat să mă duc după ea.

  — La sfârşitul anului? Au trecut peste şase luni de-atunci.

  — Ştiu, dar mă cunoşti foarte bine. Nu îmi stă în fire să pierd lucrurile sau să le uit pe nu ştiu unde. S-a întâmplat pur şi simplu. Era foarte drăguţă cravata aia, spuse ea întinzând mâna ca să mă mângâie. Am dus-o la curăţătoria din faţa gării. Crezi că o mai au?

  — O să merg mâine să văd. Cred că mai e acolo.

  — De ce crezi aşa ceva? A trecut jumătate de an, iar curăţăto-nile caută să scape de lucrurile care nu au fost reclamate în f i mult trei luni. Îmi pare bine că eşti atât de optimist, dar °e te face să crezi că o mai găseşti?

  — Mi-a spus Malta Kano că am s-o găsesc undeva în afara casei.

  Ii simţeam privirile aţintite asupra mea deşi era beznă.

  — O crezi?

  — Nu văd de ce n-aş crede-o.

  Am impresia că o să stai de vorbă cu fratele meu destul de curând, spuse ea cu o notă de satisfacţie în glas.

  — S-ar putea.

  După ce-a adormit soţia mea, m-am tot gândit la bătălia de a Nomonhan. Soldaţii de acolo dormeau. Cerul era plin de stele şi corul cicadelor nu mai înceta. Auzeam râul curgând şi ai” adormit ascultându-l.

  Patima dropsurilor.

  Pasărea care nu zboară şi fântâna fără apă.

  După ce am terminat de strâns masa şi am spălat vasele, am luat bicicleta şi m-am dus la curăţătoria de lângă gară. Patronul era un bărbat slab, spre cincizeci de ani, cu fruntea brăzdată de riduri adânci. Când am intrat, asculta orchestra Percy Faith la casetofonul aşezat pe unul dintre rafturile pentru haine. Era un radio-casetofon JVC uriaş, cu boxe suplimentare, iar lângă el se zărea un munte de casete. Orchestra tocmai ajunsese la „tema Tarei”, iar instrumentele cu coarde răsunau în toată splendoarea lor. Patronul era undeva, în capătul celălalt al magazinului. Călca energic o cămaşă în timp ce asculta muzică şi fredona melodia. M-am apropiat de tejghea şi i-am spus, uşor jenat şi scuzându-mă de câteva ori, că am adus o cravată în decembrie trecut şi am uitat să vin după ea. Apariţia mea la ora nouă şi jumătate dimineaţa, în universul lui meschin, trebuie să fi semănat cu scena des întâlnită în tragedia greacă a sosirii unui mesager care aducea veşti proaste.

  — Presupun că nu mai aveţi chitanţa cu care aţi plătit, nu? Întrebă patronul pe un ton rece, fără să se întoarcă spre tejghea, cum ar fi fost normal, şi rămânând cu spatele la mine şi cu faţa la calendarul de pe peretele din apropierea tejghelei. Foaia de pe luna iunie prezenta un peisaj din Alpi: o vale înverzită, vaci care păşteau, un nor alb extrem de clar conturat, care plutea spre Matterhorn sau spre Mont Blanc. Când a ridicat ochii spre mine, chipul lui îmi spunea parcă: „Dacă ai uitat-o atâta amar de vreme, las-o uitată. Ce mai vrei?” Am înţeles totul din priviri.

  — Sfârşitul anului trecut? Păi, ştiu eu, cam greu să o mai găsiţi. Au trecut mai bine de şase luni. O să mă uit, totuşi.

  A închis fierul de călcat, l-a pus pe suportul lui şi, în timp ce scotocea prin rafturile din spate, fredona, o dată cu caseta, melodia A Summer Place.

  Eu văzusem filmul A Summer Place încă în anii liceului, împreună cu prietena mea. A fost un film cu Troy Donahue şi Sandra Dee. Se prezentase în reluare, împreună cu Where the l-îuys Are al lui Connie Francis. După câte îmi aminteam, nu m-a prea încântat, dar auzind acum melodia într-o curăţătorie chimică, după treisprezece ani, mă năpădeau doar amintiri plăcute.

  — O cravată cu picăţele albastre? Întrebă patronul. Pe numele Okada?

  — Da.

  — Aveţi noroc, spuse el scurt. Atât şi nimic mai mult.

  Cum am ajuns acasă, am sunat-o pe Kumiko la serviciu.

  — Mi-am găsit cravata.

  — Incredibil! Bravo ţie!

  Cuvintele ei mi-au sunat teribil de artificial. Tonul vocii semăna cu cel al unei mame care-şi laudă copilul pentru că a venit cu note bune de la şcoală. M-am simţit foarte jenat. Ar fi trebuit să aştept până la pauza de prânz şi să nu o deranjez în toiul treburilor.

  — Mă bucur că ţi-ai găsit-o. Te rog să mă scuzi acum, dar am foarte mult de lucru şi mă aşteaptă cineva. Poţi să mă suni în pauza de prânz? Încă o dată, scuze.

  — Bine, te sun la prânz.

  După ce am închis telefonul, am ieşit pe verandă cu ziarul de dimineaţă. M-am întins pe burtă, ca de obicei, şi am luat sistematic la studiat coloana cu oferte de muncă, îmi trebuia ceva timp ca să reuşesc să citesc totul de la cap la coadă, toate coloanele acelea pline de coduri şi simboluri. Incredibil cât de multe meserii există pe lume! Erau toate aranjate în ordine, fiecare la locul ei, asemenea mormintelor marcate pe harta unui cimitir recent dat în funcţiune. Mi se părea puţin probabil să-mi găsesc ceva potrivit, în chenarul acela se aflau, bineînţeles, informaţii şi adevăruri, chiar dacă fragmentare, dar oricât mă străduiam, nu puteam să le adun într-un tot unitar. Aceste informaţii (nume, simboluri, cifre) erau atât de disparate, încât mă duceau cu gândul la oasele împrăştiate ale unui animal care nu mai poate fi reconstituit.

  Ori de câte ori privesc cu atenţie şi vreme îndelungată rubrica „Oferte de muncă”, simt că mă cuprinde un fel de paralizie. Mă întreb ce naiba vreau, unde vreau să ajung sau poate unde nu vreau să ajung… Şi pur şi simplu ajung să nu mai înţeleg nimic.

  Ca de obicei, pasărea-arc se auzea cântând pe undeva, într-un vârf de copac probabil. Scotea un „ghi” prelung. Am pus ziarul la o parte, m-am ridicat în capul oaselor, m-am rezemat de un stâlp şi am rămas cu privirile aţintite spre grădină. Am auzit-o iar imediat după aceea. Ghiiiiiii. Părea că vine din pinul aflat în grădina vecină. Am mijit ochii, am căutat-o atent din priviri, dar din păcate n-am văzut-o. Am auzit-o doar cântând. Ca întotdeauna. Oricum, arcul lumii fusese răsucit pentru ziua respectivă.

  Înainte de ora zece a început să picure. De fapt, a trebuit să mă uit cu atenţie ca să-mi dau seama că într-adevăr ploua. Nu există decât două posibilităţi: să plouă sau nu, şi ar trebui să se poată trage o linie de demarcaţie între cele două stări. Am rămas pe verandă o vreme, încercând să găsesc acea linie.

  Mă întrebam ce să fac până la ora prânzului: să merg la bazinul de înot din cartier sau să o iau spre alee în căutarea motanului? Rezemat în continuare de stâlpul din verandă, priveam cum plouă şi mă gândeam ce să fac.

  Bazin.

  Motan.

  M-am hotărât în cele din urmă să caut motanul. Malta Kano mi-a spus că nu se mai află în apropierea casei, dar în dimineaţa aceea am simţit nevoia imperioasă de a porni în căutarea lui. Devenise parte a activităţii mele de zi cu zi şi ştiam foarte bine că se va bucura şi Kumiko dacă măcar îmi dădeam silinţa să-l caut. Mi-am pus o pelerină subţire de ploaie şi m-am hotărât să nu mai iau şi umbrela cu mine. Mi-am încălţat tenişii, mi-am băgat în buzunarul pelerinei cheile de la casă şi câteva dropsuri de lămâie şi am plecat. Am traversat grădina şi în clipa în care am pus mâna pe gardul din piatră, am auzit un telefon sunând. M-am oprit, mi-am încordat auzul, dar tot nu mi-a fost clar dacă suna telefonul meu sau al vecinilor. După ce ieşi din casă, toate telefoanele sună la fel. L-am lăsat să sune şi am sărit gardul, aterizând drept în alee.

  Simţeam iarba moale prin talpa subţire a tenişilor. Pe alee era linişte ca de obicei. Am rămas nemişcat o vreme, mi-am ţinut respiraţia şi mi-am ciulit urechile, dar nu se auzea absolut nimic. Telefonul nu mai suna, păsărelele nu ciripeau, dinspre stradă nu venea nici un zgomot. Cerul părea pictat în întregime într-un cenuşiu uniform. Probabil că în asemenea zile, norii absorb toate zgomotele de pe suprafaţa pământului. Şi nu numai Y. Gomotele, ci şi multe alte lucruri… Până şi senzaţiile, aş spune.

  Cu mâinile în buzunare, m-am strecurat pe aleea îngustă pană la casa părăsită. Domnea o tăcere mormântală. Obloanele de ploaie bătute în cuie şi acoperişul, proiectate pe fundalul norilor cenuşii, joşi, făceau casa să arate şi mai mohorâtă. Semăna cu un cargobot prins într-un recif pe o noapte furtunoasă, părăsit şi lăsat să putrezească. Dacă n-ar fi fost iarba care mai crescuse de când am trecut pe acolo ultima oară, aş fi crezut că timpul s-a oprit în loc. Cel puţin aceasta era senzaţia mea. Deoarece ploua de câteva zile, iarba avea o strălucire verde şi mirosea a proaspăt, un miros pe care-l emană doar plantele ce-şi au rădăcinile adânc înfipte în pământ. Exact în mijlocul acestui ocean de iarbă se înălţa statuia păsării, la fel ca întotdeauna, cu aripile întinse, gata parcă să-şi ia zborul, însă pasărea asta nu avea cum să zboare. Atâta lucru înţelegeam şi eu, şi pasărea. Ea va aştepta, nemişcată, până o va lua cineva de acolo sau până o va face praf cineva. Altă posibilitate nu exista să evadeze din acea grădină. Singurul care se mişca prin iarba înaltă era un fluture de varză alb. Părea la fel de dezorientat ca un om care caută ceva, dar nu mai ştie ce anume. După cinci minute de căutări, a zburat undeva departe.

  Sugeam o bomboană şi, rezemat de gardul din sârmă, priveam grădina. Nici un semn că motanul meu s-ar afla pe acolo. De fapt, nici un fel de semn. Aveam sentimentul că fluxul normal fusese blocat de o forţă uriaşă.

  Mi s-a părut că e cineva în spatele meu şi m-am întors brusc. Nu era nimeni. Am văzut doar gardul din capătul celălalt al aleii şi o poartă mică – unde stătuse fata. Era închisă, iar în grădină nici ţipenie de om. Doar puţină umezeală şi multă linişte. Mirosea a iarbă şi a ploaie. A pelerină şi a dropsuri. Bomboana pe care o ţineam sub limbă se topise pe jumătate. Am respirat adânc şi toate mirosurile s-au contopit mtr-unul singur. Am mai privit o dată atent în jur, dar nu era nimeni. Mi-am ciulit urechile şi am auzit zgomotul înăbuşit al unui elicopter care zbura undeva, printre nori. Zgomotul acela s-a îndepărtat treptat şi totul s-a cufundat iar într-o linişte de mormânt.

  Grădina casei părăsite, împrejmuită de un gard din sârmă, avea o poartă făcută la rândul ei tot din sârmă. Am încercat să o împing puţin şi s-a deschis surprinzător de uşor, de parcă asta ar fi aşteptat în orice clipă. Parcă mă poftea să intru, aşa că nu era cazul să mă gândesc la încălcarea legii – lucru de care mă ocupasem opt ani de zile – şi nici la faptul că pătrunderea fără permisiune pe proprietatea cuiva putea fi aspru pedepsită, fiind considerată o ilegalitate. Dacă mă vedea cineva şi chema poliţia, începeau cine ştie ce investigaţii. Mă rog, le puteam spune că-mi căutam pisica dispărută, că o căutam în toată zona din apropierea casei. Poliţiştii m-ar întreba cu siguranţă unde locuiesc şi cu ce mă ocup. Aşa s-ar afla că am rămas fără serviciu, lucru care i-ar pune pe gânduri cu siguranţă, în ultima vreme poliţiştii sunt foarte suspicioşi din pricina teroriştilor de stânga ce au invadat toată capitala şi despre care se ştie că sunt înarmaţi. Ca să verifice cele spuse de mine, poliţiştii o vor suna la serviciu pe Kumiko. Nu mi-ar plăcea deloc să se întâmple aşa ceva.

  Cu toate acestea, am intrat în grădină şi am tras repede poarta după mine. Dacă e să se întâmple ceva, asta e! Dacă trebuia să se întâmple, nu mă puteam opune destinului. Nici că-mi păsa.

  Am traversat grădina, privind atent în jurul meu. Tenişii nu se auzeau deloc pe iarbă. Erau acolo şi nişte pomi fructiferi mici, al căror nume nu-l ştiam, dar în rest, doar iarbă înaltă, care împânzise totul, de nu se mai distingea nimic de sub ea. Ba mai mult, doi dintre pomi păreau sugrumaţi de viţa plantelor agăţătoare neîngrijite. Tufişurile care se înşiruiau de-a lungul gardului din sârmă erau bolnăvicios de albe. O insectă zburătoare mi-a bâzâit pe la urechi câteva clipe.

  Am trecut de statuia din piatră şi am dat de nişte scaune de grădină din plastic, îngrămădite sub streaşină. Cel de deasupra era plin de noroi, dar cel de dedesubt se prezenta destul de bine. Am şters praful cu mâna şi m-am aşezat. Stăteam în aşa fel încât silueta nu mi se vedea de pe alee din cauza buruienilor înalte, iar streaşină mă apăra de ploaie. Fredonam încet o melodie în timp ce priveam în voie cum picăturile de ploaie se strecoară liniştit în grădină. La început nu mi-am dat seama ce fredonez, dar când am realizat că era uvertura la Coţofana hoaţă a lui Rossini, mi-am amintit că era exact aceeaşi melodie pe care o fredonam şi când mi-a telefonat femeia aceea ciudată, în timp ce pregăteam spaghete.

  Aşa cum stăteam în grădina părăsită şi fredonam stângaci, în timp ce priveam buruienile şi statuia din piatră, aveam sentimentul că m-am reîntors la copilărie. Mă aflam într-un ioc secret unde nu mă vedea nimeni. Gândul acesta mi-a dat o senzaţie de linişte.

  Mi-am ridicat picioarele pe scaun şi mi-am rezemat bărbia de genunchi. Am închis ochii. Nu se auzea nici un zgomot. Vălul de întuneric din spatele pleoapelor semăna cu un cer cenuşiu acoperit de nori, numai că un cenuşiu mai intens. Parcă tot venea cineva la intervale de câteva minute şi adăuga alte nuanţe de gri, cenuşiu mai intens cu tente de auriu, verde sau roşu. M-a impresionat teribil varietatea nuanţelor de gri. Ciudate mai sunt fiinţele umane, gândeam eu. Am stat zece minute cu ochii închişi şi am văzut atâtea nuanţe de gri! Cred că oricine poate să facă lucrul acesta.

  În timp ce treceam în revistă nuanţele de gri, fredonam fără să mă gândesc la nimic.

  — Hei! S-a auzit o voce.

  Am deschis ochii panicat. M-am lăsat într-o parte şi m-am întins ca să văd până la poartă. Era deschisă. Deschisă larg. A mai intrat cineva după mine. Inima a început să-mi bată puternic.

  — Hei! Repetă persoana. Era o voce de femeie. Venea din spatele statuii de piatră şi se îndrepta spre mine. Era fata care făcuse plajă în grădina de vizavi. Purta aceeaşi îmbrăcăminte ca data trecută: un tricou Adidas şi pantaloni scurţi, îşi ţâra puţin un picior. De data aceasta nu avea pe nas ochelarii de soare.

  — Ce naiba faci aici? Întrebă ea.

  — Am venit să-mi caut pisica.

  — Zău? Impresia mea era cu totul alta. Crezi că-ţi poţi găsi pisica stând cu ochii închişi şi fredonând?

  M-am înroşit puţin.

  — Pe mine nu mă deranjează, dar dacă te vede altcineva, o să te considere probabil pervers. Eşti pervers?

  — Nu cred.

  S-a apropiat de mine, a ales cu grijă un scaun dintre cele aranjate sub streaşină, mai puţin murdar, l-a examinat cu atenţie înainte de a-l pune jos şi s-a aşezat precaută.

  — Să-ţi mai spun ceva. Nu ştiu ce fredonai, dar n-avea pic de farmec melodia respectivă. Nu eşti homosexual, nu?

  — Nici vorbă. De ce întrebi?

  — Am auzit că homosexualii nu prea ştiu să fredoneze. E adevărat?

  — Habar n-am.

  — Pe mine nu mă deranjează dacă eşti homosexual sau pervers. Cum te cheamă? Dacă nu-ţi ştiu numele, nu te pot striga.

  — Toru Okada.

  A murmurat numele meu de câteva ori.

  — Ce nume mai e şi ăsta?

  — Păi… Mie îmi sună ca un nume de ministru antebelic.

  — Mă rog, pentru mine nu înseamnă nimic. Nu mă pricep deloc la istorie. Hai s-o lăsăm baltă! N-ai vreo poreclă, Toru Okada? Ceva care să fie mai uşor de pronunţat.

  Am stat şi m-am gândit puţin, dar nu mi-a venit nici o poreclă în minte. N-am avut aşa ceva în viaţa mea. Oare de ce?

  — N-am, am răspuns.

  — De exemplu Kuma1 sau Kaeru2. Ce zici?

  — Nu am şi gata.

  — Ufff! Gândeşte-te la una.

  — Pasăre-arc.

  — Pasăre-arc? Întrebă ea, rămânând cu gura căscată şi privindu-mă nedumerită. Ce mai e şi asta?

  — Este pasărea care stă în copac şi răsuceşte arcul lumii în fiecare dimineaţă. Face ghiiiiiii.

  Continua să mă privească uimită. Am oftat adânc.

  — Aşa mi-a venit. Dar să ştii că pasărea aia îşi face apariţia în zonă în fiecare zi. Face ghiiiiiii pe copacul din vecini, deşi n-a văzut-o nimeni niciodată. Nu se ştie cum arată.

  — E, nu mai spune! Bine, rămâi atunci domnul Pasăre-arc. Nu-i prea uşor de pronunţat, dar oricum e mai bine decât Toru Okada.

  — Îţi mulţumesc.

  1. Urs.

  2. Broască.

  Şi-a ridicat ambele picioare pe scaun şi şi-a rezemat bărbia de genunchi.

  — Pe tine cum te cheamă? Am întrebat.

  — Mai1 Kasahara, de la luna „mai”.

  — Te-ai născut în luna mai?

  — Normal. Imaginează-ţi cum era dacă mă năşteam în iunie şi mă chema Mai.

  — Da, ai dreptate. Ai terminat cu şcoala?

  — M-am uitat bine la tine, domnule Pasăre-arc, spuse ea fără să răspundă la întrebare. Te-am privit cu binoclul din camera mea. Am întotdeauna binoclul pregătit ca să văd ce se întâmplă pe alee. Te-am urmărit de când ai intrat pe poartă. Multă lume trece pe aici şi pun pariu că nu ştiai. De fapt, nu numai oameni, ci şi animale. Ce naiba era în capul tău când te-ai aşezat aici, singur şi te-ai pus pe fredonat?

  — Pur şi simplu m-am relaxat. M-am gândit la trecut, am fredonat…

  Mai Kasahara îşi rodea unghiile.

  — Eşti cam ciudat.

  — Nu cred, am protestat. Oricine poate proceda exact la fel.

  — Aşa o fi, dar nu cred că mai există cineva care să intre în grădini părăsite şi să facă ceea ce ai făcut tu. Dacă aveai chef să te gândeşti la trecut şi să fredonezi, puteai foarte bine s-o faci şi acasă la tine, nu?

  Avea dreptate.

  — Oricum, motanul Noboru Wataya nu s-a întors, nu? Am clătinat din cap.

  — Nu l-ai mai văzut de atunci? Am întrebat-o.

  — Un motan maro tărcat, cu vârful cozii puţin răsucit… M-am tot uitat după el, dar nu l-am mai văzut de-atunci.

  Mai Kasahara şi-a scos un pachet de Hope din buzunar şi Şi-a aprins o ţigară cu chibritul. A tras câteva fumuri, tăcută. Apoi m-a fixat cu privirea:

  — Începi să cheleşti.

  Mi-am dus automat mâna la cap.

  — Nu acolo, spuse ea. La frunte. Nu vezi că e mai mare decât ar trebui să fie?

  — Nici nu mi-am dat seama.

  „ In original, „Mei” (conform pronunţiei engleze a lunii mai).

  — Păi, de-acolo începe chelia. Eu ştiu atâta lucru. Linia de demarcaţie a părului tău se tot mută. Uite-aşa, spuse ea ridicân-du-şi părul şi dezgolindu-şi fruntea albă. Mai bine ai avea grijă.

  Mi-am trecut mâinile prin zona de pe frunte de unde începea părul să crească. Da, parcă s-a mai retras puţin… Sau doar mi se părea. Oricum, aveam un nou motiv de nelinişte.

  — Ce vrei să spui? Cum pot eu să am grijă?

  — Da, de fapt ai dreptate. Nu ai ce face. Nu există măsuri împotriva căderii părului. Cei care chelesc, chelesc şi gata. Chelesc când le vine timpul şi nu au cum să stopeze fenomenul. Se spune că problema ar putea fi rezolvată dacă ţi-ai implanta fire noi de păr, dar după părerea mea asta e minciună sfruntată. Uită-te numai la vagabonzii care dorm prin gara Shinjuku şi prin împrejurimile ei. Nici măcar unul nu are chelie. Crezi că ăia se spală şi îşi şamponează părul în fiecare zi? Nici vorbă. Crezi că-şi dau cu loţiune de păr? Nu. Astea sunt baliverne de-ale fabricanţilor de cosmetice ca să scoată bani de la cei care au părul slăbit.

  — Da, aşa e, am spus eu admirativ. Cum de ştii atâtea lucruri despre căderea părului?

  — Sunt de multă vreme colaboratoare, la o firmă de peruci. Pentru că nu merg la scoală şi am mult timp liber la dispoziţie, fac sondaje de opinie şi anchete. De aceea ştiu atât de multe. Am o grămadă de informaţii în legătură cu deteriorarea părului.

  — Nu mai spune!

  — Dar să ştii că la firmă nu avem voie să pronunţăm cuvântul „chelire”, mă anunţă ea. Îşi aruncă ţigara pe jos şi o strivi sub talpa pantofului. Noi trebuie să folosim sintagma „păr subţiat”. Cuvântul „chelire” este considerat discriminatoriu. O dată le-am propus în glumă sintagma „persoane uşor complexate din cauza lipsei părului”. Maaamă, ce s-au mai supărat pe mine! Mi-au spus că n-am voie să spun aşa ceva nici măcar în glumă. Lumea de la serviciu este foaaaaarte serioasă. Ştiai? Majoritatea oamenilor din lumea aceasta sunt foaaaaarte serioşi.

  Mi-am scos dropsurile de lămâie din buzunar, am băgat unul în gură şi am servit-o şi pe fată. M-a refuzat clătinând din cap şi şi-a scos iar ţigările.

  — Domnule Pasăre-arc, parcă îţi pierduseşi slujba. Tot în aceeaşi situaţie eşti?

  — Da.

  — Ai de gând să munceşti serios?

  — Da. Cred că da. Începeam eu însumi să mă îndoiesc de mine. Adică, nu ştiu. Cred că am nevoie de timp ca să mă gândesc la problema aceasta. Nici eu nu prea ştiu ce vreau, aşa că mi-e foarte greu să-ţi explic.

  Mai Kasahara şi-a ros unghiile o vreme şi m-a privit fix.

  — Ce-ar fi, domnule Pasăre-arc să vii cu mine la firma ureea de peruci? Nu se plăteşte cine ştie ce, dar e o slujbă jeieră şi dispui de suficient timp liber. Ce părere ai? Poţi îmerca să faci aşa ceva şi fără să gândeşti prea profund. Ţi-ar mai schimba starea de spirit şi probabil te-ar ajuta să înţelegi o mulţime de lucruri.

  — Nu sună deloc rău. Chiar deloc!

  — Bine, atunci data viitoare vin să te iau, zise ea. Unde ziceai că locuieşti?

  — Cam greu de explicat, dar încerc. Urmezi aleea asta fără să te abaţi din drum. Pe partea stângă dai de o casă unde este parcată o maşină roşie, Honda Civic. Are pe bară lipit un abţibild: „Să fie pace pentru toate popoarele lumii”. Casa noastră e următoarea, dar nu avem poartă care să dea în alee. Trebuie să sari un zid din piatră, cam până la talia mea.

  — Stai liniştit, dacă este doar atât de înalt, îl sar fără probleme.

  — Nu te mai doare piciorul?

  A oftat adânc şi a dat drumul fumului.

  — Îmi târăsc piciorul pentru că nu vreau să merg la şcoală. La început şchiopătam doar când mă vedeau părinţii, dar mi-a intrat în reflex. Mă trezesc de multe ori că-mi târăsc piciorul şi când sunt în camera mea şi nu mă vede nimeni. Sunt o perfecţionistă. Ca să-i păcălesc pe alţii, trebuie să reuşesc mai întâi să mă păcălesc pe mine. Ia ascultă, domnule Pasăre-arc, eşti curajos din fire?

  — Nu cine ştie ce.

  — Eşti curios?

  — De curios, sunt curios.

  — Curajul şi curiozitatea seamănă între ele, nu crezi? Întrebă Mai Kasahara. Cine e curajos e şi curios, iar cine e curios e şi curajos, nu?

  Mda, probabil că au şi ceva comun. Cu siguranţă există, după cum spui, şi situaţii în care se suprapun.

  Ca aceea în care te strecori pe furiş în grădina altuia, să zicem.

  — Cam aşa ceva, am răspuns eu plimbându-mi bomboana sub limbă. Am impresia că pentru a intra pe furiş în grădina cuiva ai nevoie de curaj şi curiozitate în acelaşi timp. Uneori curiozitatea stârneşte curajul şi merg mână-n mână, dar curiozitatea dispare foarte repede şi atunci curajul trebuie să-şi vadă mai departe singur de drum. Curiozitatea este ca un prieten pe care nu te poţi bizui. Se aprinde repede şi se stinge la fel de repede. Şi atunci rămâi singur şi trebuie să-ţi aduni tot curajul pentru ceea ce ai de făcut.

  Fata a reflectat puţin la spusele mele.

  — Da, aşa e. E un fel de a privi lucrurile, spuse Mai Kasahara ridicându-se de pe scaun şi ştergându-şi praful de pe pantalonii scurţi. M-a privit apoi de sus. Nu vrei să vezi fântâna?

  — Ce fântână? Am întrebat.

  — Fântâna secată. E aici. Mie îmi place, oarecum. Nu vrei s-o vezi, domnule Pasăre-arc?

  Ca să ajungem la fântână, am luat-o prin grădină şi am' ajuns într-o latură a casei. Era o fântână rotundă, cu diametrul de vreun metru şi jumătate. Era acoperită cu un capac masiv din lemn, peste care erau aşezaţi doi bolovani destul de mari ca să ţină capacul. Fântâna era înaltă de vreun metru, iar lângă ea stătea planton un copac bătrân. Cred că era un poiri fructifer, dar nu-i ştiam numele.

  Ca şi celelalte lucruri legate de casă, fântâna părea abandonată şi lăsată în paragină de foarte multă vreme. Am fost tentat o clipă să o poreclesc „amorţeală copleşitoare”. Când lumea nu mai priveşte un obiect, obiectul deja neînsufleţit devine cu atât mai mult lipsit de viaţă.

  M-am apropiat şi am examinat-o mai atent. Am ajuns l concluzia că era mult mai veche decât obiectele din jur. Cândj s-a construit casa, fântâna era deja acolo de multă vreme probabil. Capacul care o acoperea părea de-a dreptul antic. Dinăuntru, fântâna era căptuşită cu un strat solid de beton cu siguranţă pentru a întări o structură ce fusese construit cu şi mai multă vreme în urmă. Privind la copacii din preajmă am avut impresia că şi aceştia se mândresc cu o istorie mul mai veche decât ceilalţi.

  Am dat bolovanii la o parte şi am scos cele două semicercu care alcătuiau capacul fântânii. M-am rezemat cu mâinile margine şi m-am aplecat cât am putut de mult. Nu i se vede; fundul. Era foarte adâncă din moment ce o bună parte din ei era cufundată în întuneric. Am încercat să văd dacă emana vreun miros. Da, mirosea puţin a mucegai.

  — Nu are apă, spuse Mai Kasahara. E o fântână fără apă. Pasăre care nu zboară, fântână fără apă, alee fără ieşire. Fata luă o bucăţică de cărămidă de jos şi o aruncă în fântână.

  După câteva momente s-a auzit un zgomot stins, sec, ca atunci când fărâmi ceva în palmă. M-am îndreptat şi am întrebat-o pr Mai Kasahara:

  De ce nu are apă? A secat sau a astupat-o cineva în mod intenţionat?

  Fata a dat din umeri.

  — Dacă era vorba de astupat, atunci ar fi astupat-o toată. N-avea sens să o lase aşa, pe jumătate neacoperită, mai ales ca există pericolul să cadă cineva în ea. Nu crezi?

  — Da, aşa e, am confirmat eu. Probabil ca a existat o cauză pentru care a secat.

  Mi-am amintit brusc de ceea ce-mi spusese domnul Honda cândva: „Când trebuie să mergi în sus, apoi caută cel mai înalt turn şi urcă în el. Când e să cobori, găseşte cea mai adâncă fântână şi coboară până în străfundul ei”. Şi uite că am găsit fântâna.

  M-am mai aplecat o dată şi am privit în bezna fântânii fără sa mă gândesc la nimic. Deci, într-un asemenea loc, la o asemenea oră din zi, există o asemenea fântână adâncă şi întunecată, arn concluzionat eu. Mi-am dres glasul şi mi-am înghiţit saliva. În bezna fântânii s-a auzit de parcă altcineva şi-ar fi dres L”i.

  — Ul. Saliva încă mai avea gustul dropsurilor de lămâie.

  Am pus capacul la loc şi cei doi bolovani peste capac. M-am uitat la ceas şi am constatat că era aproape unsprezece şi jumătate. Urma să-i telefonez lui Kumiko în pauza de prânz.

  — Trebuie să plec acasă, am zis. Mai Kasahara s-a încruntat puţin.

  — Bine, domnule Pasăre-arc. Du-te acasă.

  Când am trecut pe lângă statuia păsării din piatră, aceasta Privea cerul, ca de obicei, cu ochii lipsiţi de expresie. Bolta era m continuare acoperită de nori cenuşii, dar nu mai ploua. Fata smulse o mână de iarbă şi o aruncă în sus. Cum nu adia deloc vântul, iarba s-a împrăştiat la picioarele ei.

  Mai sunt destule ore până apune soarele, spuse Mai Kasahara, fără să mă privească.

  Da, mai sunt, am răspuns.

  Cum s-au născut Kumiko Okada şi Noboru Wataya.

  Pentru că am fost singur la părinţi, mi-a fost greu să-m imaginez ce simt fraţii după ce devin adulţi şi încep să dud o viaţă independentă unul de altul, adică ce simt atunci cam trebuie să ia legătura unul cu altul, în ceea ce o priveşte p” Kumiko, ori de câte ori era vorba despre fratele ei, Noboru Wataya, pe chip i se citea o expresie ciudată, de parcă ar fi băgat din greşeală ceva straniu în gură, dar n-aveam nici cea mai vagă idee despre ceea ce simţea ea cu adevărat. Kumikc ştia foarte bine care erau sentimentele pe care le nutream eu pentru fratele ei şi i se părea absolut normal să fie aşa. Nic ea nu se dădea în vânt după el. Dacă n-ar fi fost fraţi, nu cre< că ar fi putut avea vreo legătură unul cu celălalt, dar pentrt că erau frate şi soră, lucrurile erau puţin mai complicate.

  După ce m-am certat cu tatăl ei şi am încetat să-i mă: vizitez familia, Kumiko nu a mai avut practic ocazia să-l întâi nească pe Noboru Wataya. Cearta a fost dură. Nu sunt mult persoane cu care să mă fi certat în viaţa mea – nu sunt gen certăreţ – dar şi când apuc să mă cert, sunt foarte pornit nu mai pot da înapoi. După ce-am zis tot ce-am avut de zis, mod surprinzător mi-a trecut supărarea pe tatăl ei. Avea: senzaţia că mi s-a luat o greutate de pe inimă, o greutate care o purtasem cu mine vreme îndelungată şi de care nu m mai vedeam scăpat. Ura şi furia s-au şters cu totul. Chiar a: ajuns să mă gândesc cu compasiune la dificultăţile pe care le întâmpinat în viaţă, oricât de stupidă şi respingătoare aş considerat eu viaţa lui. I-am spus atunci soţiei mele că nu T mai merge niciodată să-i văd părinţii, dar n-avea decât meargă singură dacă dorea. Kumiko nu s-a dus nici ea. Chiar mi-a spus într-o bună zi:

  — Stai liniştit, oricum n-am ţinut niciodată să-i vizitez cu tot dinadinsul.

  Noboru Wataya stătea pe vremea aceea cu părinţii, dar când m-am certat cu tatăl lui s-a tras la o parte şi nu s-a amestecat deloc în cearta noastră. Gestul lui nu m-a surprins foarte mult. Nu prezentam nici un interes pentru el şi evita orice contact cu mine, dacă acesta nu se impunea cu necesitate. În momentul în care am încetat să-i vizitez pe părinţii lui Kumiko, n-am mai avut nici un motiv să-l întâlnesc pe Noboru Wataya. Nici Kumiko nu ţinea să-l vadă. El era ocupat, ea era ocupată. În plus, relaţia dintre ei nu fusese niciodată prea strânsă.

  Cu toate acestea, Kumiko îi mai telefona din când în când la facultate, iar el o suna la serviciu (dar niciodată acasă la noi). Kumiko îmi spunea întotdeauna când suna ea sau când primea telefon de la fratele ei, însă niciodată n-am ştiut despre ce vorbeau. Nici eu nu o întrebam, dar nici ea nu-mi povestea dacă nu era cazul. Nu mă interesau câtuşi de puţin subiectele lor de discuţie şi nici nu mă deranja că vorbeau. Ceea ce nu înţelegeam era faptul că două fiinţe atât de diferite aveau totuşi ce să vorbească. Sau poate lucrul acesta se realiza numai prin filtrul relaţiei lor de rudenie?

  Diferenţa de vârstă dintre soţia mea şi Noboru Wataya era de nouă ani. Un alt motiv pentru care eu cred că nu erau foarte apropiaţi l-a constituit faptul că Kumiko a locuit cu bunicii din partea tatălui când a fost mică, perioadă în care nu a avut parte de acea afecţiune dintre frate şi soră.

  Kumiko şi Noboru nu au fost singurii copii la părinţi. Au mai avut o soră, cu cinci ani mai mare decât Kumiko. La vârsta de trei ani, Kumiko a fost trimisă departe de Tokyo, la Niigata, unde a fost crescută de bunică. Când s-a făcut mare, părinţii i-au explicat lui Kumiko motivul pentru care o trimiseseră acolo: era un copil bolnăvicios şi ei sperau ca aerul de la ţară să-i facă bine. Pentru ea însă, explicaţia nu era satisfăcătoare, întrucât nu se considerase un copil plăpând, n-a fost niciodată bolnavă grav şi nici nu-şi amintea ca rudele ei de la ţară să-i fi acordat o atenţie specială.

  — Sunt sigură că au inventat motivele astea în chip de scuză, mi-a spus ea odată.

  Bănuielile lui Kumiko s-au adeverit la mult timp după aceea, când a auzit de la o rudă că mama şi bunica nu s-au

înţeles niciodată bine, iar trimiterea sa la Niigata a fost un fel de pact încheiat între ele. Printr-un asemenea gest, au reuşit să mai domolească puţin furia bunicii, iar prezenţa nepoatei acolo constituia o dovadă concretă a legăturii cu fiul ei (tatăl lui Kumiko). Deci ea a fost ca un ostatic acolo.

  — În plus, îmi spuse Kumiko, mai aveau doi copii, aşa că îndepărtarea unuia, adică a mea, nu constituia o mare problemă pentru ei. Normal că părinţii nu voiau să mă alunge de tot, dar s-au gândit ei că n-ar fi rău dacă m-ar lăsa puţin la bunici, cât eram încă mică. Toată lumea a considerat atunci că era cea mai bună soluţie posibilă. Iţi vine să crezi aşa ceva? Eu nu pot să înţeleg cum de nu şi-au dat seama ce influenţă nefastă poate avea asupra unui copil mic trimiterea de acasă.

  A fost crescută de bunica din Niigata de la vârsta de trei ani până la şase ani. Nu se poate spune că a dus o viaţă anormală sau că a fost nefericită. Bunica a iubit-o la disperare şi Kumiko se distra mai bine cu verii, care erau mai apropiaţi de vârsta ei, decât cu fratele şi sora. Când a împlinit şase ani şi urma să înceapă şcoala, a fost adusă înapoi la Tokyo. Părinţii începuseră să fie îngrijoraţi de despărţirea îndelungată şi au decis să ia o asemenea măsură până nu era prea târziu. Dintr-un punct de vedere însă, era deja prea târziu. Din momentul în care au hotărât să o ia acasă, bunica a început să fie foarte nervoasă şi să se comporte ciudat. Nu mai mânca, nu mai dormea, plângea mult, se înfuria sau nu mai scotea nici o vorbă când trebuia să vorbească. Şi cu Kumiko se purta ciudat: o îmbrăţişa disperată, dar în următoarea clipă o ardea cu nuiaua peste mâini, fără nici un motiv; o vorbea de rău pe mama ei şi îi spunea că nu se poate despărţi de ea, că mai bine murea decât să o lase să plece, ca apoi să-i arunce în faţă vorbe grele, să-i spună că nu mai voia să o vadă înaintea ochilor. La un moment dat a încercat chiar să-şi cresteze venele cu foarfecele. Kumiko nu înţelegea absolut nimic din ceea ce se întâmpla în jurul ei.

  A fost perioada în care Kumiko s-a închis în ea însăşi. A renunţat complet la gânduri şi speranţe. Situaţia creată depăşea cu mult puterea ei de înţelegere. A închis ochii, şi-a astupat urechile, a pus capăt gândurilor. Timp de câteva luni nu şi-a mai putut aminti nimic, iar când şi-a revenit, se afla într-un cămin nou, cu mama, cu tata, cu fratele şi cu sora. Cu toate acestea, nu era căminul ei. Trăia doar într-un mediu nou.

  Kumiko nu a înţeles cum de au reuşit să o desprindă de bunica ei, dar i-a fost foarte clar că nu se mai putea întoarce la viaţa din Niigata, deşi ceea ce se întâmpla în noul loc depăşea puterea de înţelegere a unei fetiţe de şase ani. Lumea era cu totul alta şi chiar dacă în unele momente părea să semene, lucrurile se petreceau în cu totul alt mod. Ea nu putea pricepe nici măcar elementele de bază şi principiile lumii în care a fost azvârlită. Nu era capabilă nici măcar de bruma de conversaţie pe care o dicta bunul-simţ.

  Kumiko a devenit un copil taciturn şi dificil în noile circumstanţe. Nu a găsit pe nimeni în care să aibă încredere, pe nimeni pe care să se poată baza necondiţionat. Nu se simţea liniştită nici măcar atunci când părinţii o luau în braţe, îi era străin „mirosul” lor şi uneori simţea chiar că-l ura. Singura din familie faţă de care începuse să-şi mai deschidă inima, deşi destul de greu, a fost sora ei. Părinţii erau disperaţi din pricina firii ei dificile, iar fratele o ignora pur şi simplu. Doar sora ei înţelegea ce se petrecea în sufletul ei, îi înţelegea singurătatea. Ea a fost singura care a făcut tot posibilul să o scoată din starea aceea: dormea cu ea în cameră, încet-încet a început să-i povestească diverse lucruri, să-i citească, să meargă împreună la şcoală, să o ajute la lecţii după ce ajungea acasă. Când Kumiko stătea într-un colţ şi plângea, sora ei o lua în braţe, fără să spună nimic, şi aştepta să se liniştească. A făcut deci tot posibilul ca să-şi croiască drum în inima ei. Dacă n-ar fi murit intoxicată, la un an după venirea lui Kumiko acasă, lucrurile ar fi stat cu totul altfel.

  — Dacă ar fi trăit sora mea, situaţia familială ar fi fost mult mai bună, mi-a spus Kumiko odată. E adevărat că şi ea era mică, doar elevă în clasa a şasea primară1, dar era sufletul casei. Dacă n-ar fi murit, am fi fost o familie unită. Sau cel puţin eu nu ajungeam atât de disperată, înţelegi? După moartea ei am avut tot timpul mustrări de conştiinţă. De ce n-am murit eu în locul ei? De ce a trebuit să trăiesc eu, care nu făceam pentru nimeni nimic, eu, care nu reuşeam să aduc nimănui nici o bucurie? Am simţit că şi părinţii şi fratele meu ştiau ce gândesc, dar n-au încercat niciodată să mă liniştească, să-mi spună o vorbă bună. Ori de câte ori se ivea prilejul, vorbeau despre sora mea decedată: ce frumoasă şi ce deşteaptă era, cât În Japonia, ciclul primar durează şase ani, iar gimnaziul şi liceul câte trei ani.

  De mult o iubea toată lumea, cât era de grijulie, ce bine cânta la pian. Şi eu am învăţat să cânt la pian pentru că rămăsese pianul la care cântase ea, dar pe mine nu m-a interesat nici o clipă. Ştiam că nu o să ajung niciodată să fiu la fel de bună ca ea şi nu voiam să le mai ofer o dovadă a inferiorităţii mele. Nu puteam lua locul nimănui şi cu atât mai puţin al ei. Pe nimeni nu interesa ce spuneam eu. De aceea, nici în ziua de azi nu pot suferi să văd un pian sau să ascult pe cineva cântând.

  Am fost foarte supărat pe familia lui Kumiko pentru ceea ce au făcut şi pentru ceea ce n-au făcut pentru ea. Asta se întâmpla înainte de a ne căsători, deci trecuseră vreo două luni de când ne cunoşteam. Era o dimineaţă liniştită de duminică şi zăceam încă în pat. Era prima oară când îmi povestea despre copilăria ei, depanând amintirile una câte una, de parcă deşira nişte fire încâlcite. Din când în când mai făcea câte o pauză de parcă voia să decanteze bine informaţiile. Până atunci n-am ştiut nimic despre familia ei şi despre viaţa ei. Am ştiut doar că e taciturnă, că-i place să picteze, că are un păr frumos şi două aluniţe pe omoplatul drept. Şi mai ştiam precis că am fost primul bărbat cu care s-a culcat.

  În timp ce-mi povestea, plângea. Am înţeles foarte bine că simţea nevoia să se descarce prin plâns, aşa că am luat-o în braţe şi am mângâiat-o pe păr.

  — Dacă ar fi trăit sora mea, sunt sigură că şi tu ai fi plăcut-o. Toată lumea o îndrăgea de cum o vedea.

  — Probabil că ai dreptate, dar eu te iubesc pe tine. E simplu, nu? Sora ta nu-şi găseşte locul în relaţia dintre noi.

  Kumiko a tăcut o vreme, gândindu-se la ceva. La ora şapte şi jumătate duminică dimineaţa toate zgomotele răsună blând şi surd. În clipa aceea am auzit guguştiucii de pe acoperiş şi pe cineva strigându-şi câinele, undeva în depărtare. Kumiko a rămas multă vreme cu privirile fixate în tavan.

  — Îţi plac pisicile? Întrebă ea în cele din urmă.

  — Da, îmi plac. Îmi plac chiar foarte mult. Am avut şi eu pisici când eram copil. Mă jucam cu ele şi uneori le luam la mine în pat.

  — Ce bine de tine! Încă din copilărie îmi doresc şi eu o pisică, dar n-am avut niciodată. Mama nu le putea suferi. Nici măcar o dată în viaţa mea, până acum, n-am avut ce mi-am dorit. Nici măcar o singură dată. Iţi imaginezi cum e? Sunt convinsă că nu poţi înţelege ce înseamnă o astfel de viaţă. Când te obişnuieşti cu un asemenea mod de trai – adică să n-ai niciodată ceea ce vrei – ajungi să nu mai ştii, încet-încet, ce-ţi doreşti de fapt.

  I-am luat mâna.

  — Poate aşa a fost până acum, dar nu mai eşti copil. Ai dreptul să-ţi clădeşti viaţa pe care o doreşti. Dacă tu vrei să creşti o pisică, nu ai decât să o creşti. Este dreptul tău, nu?

  Kumiko mă privea tăcută.

  — Cam aşa ceva.

  După câteva luni am discutat amândoi despre căsătorie.

  Copilăria lui Kumiko a fost grea şi ciudată într-un fel; cea a fratelui ei, Noboru Wataya, oarecum anormală. Fiind singurul băiat la părinţi, era copleşit cu afecţiune, dar în acelaşi timp trebuia să răspundă numeroaselor lor pretenţii. După părerea tatălui său, ca să răzbeşti în societatea japoneză trebuia să obţii rezultate excepţionale la învăţătură şi să dai la o parte toate piedicile care îţi stau în cale. Avea convingerea deplină că numai aşa se putea ajunge în vârf.

  Am auzit şi eu cuvintele astea chiar din gura socrului meu imediat după căsătorie. Oamenii nu sunt făcuţi să fie egali, spunea el. Oamenii sunt egali doar în măsura în care în şcoală li se predau cunoştinţe fundamentale, dar astea sunt prostii. Din punct de vedere structural, Japonia este o ţară democratică, dar are o democraţie dură: cei slabi sunt devoraţi de cei puternici, iar dacă nu ajungi să te numeri printre cei din elită, nu prea are sens să trăieşti aici. Ajungi să semeni cu piperul dat prin râşniţă. Trebuie să-ţi clădeşti drumul spre vârful piramidei, treaptă cu treaptă, şi asta este o năzuinţă sănătoasă. Dacă oamenii şi-o pierd însă, Japonia se duce de râpă. Eu nu i-am spus părerea mea. De fapt nici nu mi-a cerut-o. Convingerea lui era oricum nestrămutată pe vecie şi-i plăcea grozav să o aducă la cunoştinţa oricui.

  Mama lui Kumiko era fiica unui oficial guvernamental de rang înalt. A fost crescută în cartierul Yamanote din Tokyo -° zonă elegantă – şi n-a dus niciodată lipsă de nimic. Nu avea de obicei opinii personale, dar nici nu-i stătea în fire să-şi contrazică soţul. După câte mi-am dat eu seama, nu vedea decât lucrurile care erau în raza ei vizuală (de fapt, era şi mioaPă), iar dacă i se cerea părerea în legătură cu ceva mai general, recurgea întotdeauna la opiniile soţului. Dacă acesta ar fi fost singurul ei cusur, n-ar fi deranjat pe nimeni, dar unor asemenea femei le place de obicei să facă pe grozavele. Deoarece nu au propriul lor sistem de valori, împrumută standardele şi punctele de vedere ale altora pentru a-şi defini poziţia. Nu le interesează decât aparenţele, mai precis felul în care sunt privite de ceilalţi. De aceea, ea a ajuns o femeie nervoasă, cu vederi înguste, pe care nu o interesa decât poziţia soţului în minister şi rezultatele şcolare ale fiului ei. Tot ceea ce se abătea de la aceste vederi limitate era lipsit de sens. I-a cerut fiului său să urmeze cel mai bun liceu, apoi cea mai renumită facultate. Copilăria pe care a avut-o şi atitudinea faţă de viaţă pe care şi-a însuşit-o ulterior depăşea cu mult puterea de imaginaţie a oricui. Dacă îndrăznea cineva să atingă măcar un asemenea subiect, mama lui se supăra rău de tot. Probabil că ea percepea observaţia ca pe manifestarea dispreţului personal, care n-ai fi trebuit să ajungă la urechile ei.

  Părinţii tânărului Noboru Wataya i-au vârât acestuia în cap filosofia lor îndoielnică şi părerile deformate despre viaţă, Fiind fiul lor cel mare, au investit în el cât au putut de mult. Nu avea nimeni voie să i-o ia înainte. Tatăl lui îi spunea că nu va ajunge niciodată să fie primul în marea societate, dacă nu putea fi primul în clasă – în lumea aceea îngustă şi meschină. I-au pus cei mai buni profesori particulari pe care i-au găsit şi nu-I slăbeau din ochi o clipă. Când obţinea rezultate optime, era întotdeauna răsplătit, îi cumpărau ce-şi dorea mai mult şi mai mult şi în copilărie nu a dus niciodată lipsă de nimic. Când a ajuns însă la vârsta cea mai dificilă – perioada cea mai vulnera bilă, când poţi fi uşor rănit sufleteşte – nu a avut timp nici să-şi facă o prietenă, nici să facă nebunii sau să iasă cu amicii. El trebuia să-şi concentreze toate eforturile pentru a rămân cel mai bun. Nici eu, nici Kumiko nu am ştiut vreodată dacă Iul Noboru Wataya i-a plăcut acel stil de viaţă. Nu era un indivi deschis, care să-şi dezvăluie simţămintele – nici faţă de soţi; mea, nici faţă de părinţi, nici faţă de oricine altcineva. Că i-plăcut, că nu i-a plăcut, părerea mea este că nu a avut de ales Mie mi se pare că anumite moduri de gândire sunt atât de simple, încât nu pot fi negate niciodată. Indiferent de ce a simţit el a absolvit cel mai bun liceu, a intrat la renumita Todai1, Făcui tatea de Studii Economice şi a terminat cu cea mai mare medii

  1. Universitatea Tokyo.

  Tatăl lui ar fi vrut ca după absolvire să îşi găsească un post de înalt funcţionar în guvern sau să intre într-o firmă importantă, dar el a ales să rămână în facultate şi să facă muncă de cercetare. Noboru Wataya nu era prost deloc. Ştia ce i se potriveşte – mai bine în mediul academic, unde putea fi apreciat şi unde îşi putea valorifica cunoştinţele, decât într-o corporaţie în care să desfăşoare o activitate practică de rutină. A urmat masteratul la Universitatea Yale şi apoi s-a întors la Todai; S-a căsătorit la insistenţele părinţilor, dar căsnicia lui nu a durat mai mult de doi ani. A divorţat, s-a întors acasă şi a continuat să locuiască cu părinţii. Când l-am cunoscut, mi s-a părut un individ straniu şi cumplit de nesuferit.

  Cu trei ani în urmă, adică la vârsta de treizeci şi patru de ani, şi-a publicat prima carte – o carte groasă, de economie. Am încercat şi eu să o citesc, dar ca să fiu sincer, n-am priceput o iotă. Nici măcar o singură pagină. Nu mi-am dat seama dacă era prea complicată sau dacă era prost scrisă. Cei din domeniu o considerau o carte nemaipomenită. Câţiva critici au lăudat-o grozav, susţinând că e „o carte de economie care prezintă un punct de vedere original, abordat dintr-o perspectivă cu totul nouă”. Eu n-am înţeles nici măcar cuvintele criticilor. Încet-încet, mass-media a început să-l prezinte ca pe o mare personalitate. Au apărut o seamă de cărţi care i-au interpretat cartea. Cuvintele folosite de el, şi anume „economia sexuală” şi „economia excre-toare” au început să fluture pe buzele tuturor specialiştilor. Ziarele şi revistele publicau articole despre el, considerându-l un mare intelectual al epocii. Eu mă îndoiam profund că cei care scriau despre Noboru Wataya înţelegeau ceva din cartea lui. Chiar am ajuns să mă întreb dacă au deschis-o vreodată. Pentru ei nu contau asemenea amănunte. Pentru ei Noboru Wataya era tânăr, necăsătorit şi suficient de deştept ca să scrie o carte pe care nu o înţelegea nimeni.

  După publicarea cărţii, Noboru Wataya a ajuns foarte cunoscut. A fost solicitat să scrie articole pentru diverse reviste Şi a apărut la televizor. I se cerea să comenteze evenimentele economice şi politice, în foarte scurt timp a devenit invitat Permanent al unei emisiuni de dezbateri. Cei care-l cunoşteau (inclusiv eu şi Kumiko) nu s-au gândit niciodată că ar putea desfăşura o activitate atât de fascinantă. Toată lumea îl considera un individ serios, pe care nu-l preocupa decât domeniul luiOdată intrat în mass-media, şi-a luat rolul în serios şi toată lumea a recunoscut că i se potrivea ca o mănuşă. Era foarte bun şi aici. Nu-l deranjau camerele de luat vederi, nici măcar nu clipea. Ba se simţea chiar mai bine în prezenţa lor, mai relaxat decât în condiţii normale. Eram cu toţii uimiţi di transformarea bruscă pe care o suferise. Când apărea la tele< vizor, era întotdeauna îmbrăcat elegant, în costume foarti scumpe, cu cravate asortate şi purta ochelari cu ramă de baga Pieptănătura era şi ea după ultima modă – probabil că lucn la ea una dintre cele mai bune coafeze. Până atunci nu-l mă văzusem niciodată îmbrăcat atât de luxos. Chiar dacă or fi fos' hainele puse la dispoziţie de către televiziune, îi veneau extra ordinar de bine şi el părea atât de obişnuit cu acel stil di îmbrăcăminte, încât ai fi zis că toată viaţa purtase aşa ceva Când l-am văzut prima oară, mai să nu-l recunosc. Unde o f bărbatul pe care-l ştiam?

  În faţa camerelor de luat vederi părea destul de rezervat Chiar când i se cerea părerea, vorbea puţin, clar, răspicat logic. Când dezbaterile se încingeau şi toată lumea se aprindea el îşi păstra calmul mai departe. Când era provocat, se abţine! Şi-l lăsa pe interlocutor să spună tot ce avea de spus, ca apoi în câteva clipe, să răstoarne situaţia cu doar câteva cuvinte A învăţat să dea lovitura de graţie cu zâmbetul pe buze şi ci vocea calmă. Pe ecran arăta întotdeauna mult mai inteligent ş mai de nădejde decât adevăratul Noboru Wataya. Nu era ui bărbat bine, dar era înalt şi subţirel şi se vedea că are o educaţii aleasă. Cu alte cuvinte, Noboru Wataya şi-a găsit în televiziune exact locul care i se potrivea cel mai bine. Mass-media l-i primit cu braţele deschise, iar el a venit în întâmpinarea propu nerii lor cu bucurie.

  Cu toate acestea, eu nu puteam să-l sufăr – nici la televizo: nici în cărţi, dar trebuie să recunosc totuşi că era foarte intel: gent, chiar sclipitor. Ştia extraordinar de bine să-şi doboa adversarul cu doar câteva vorbe, într-un timp absolut reco: Instinctul lui animalic era capabil să-i spună şi din ce direcţi urma să bată vântul. Şi totuşi, dacă erai foarte atent la ce ce spunea sau scria, îţi dădeai seama că vorbele lui nu aveai profunzime, că nu reflectau nici măcar o concepţie despre Iu bazată pe o convingere proprie. Lumea lui şi-o fabricase mai multe sisteme de gândire unidimensionale şi era oricâ: capabil, la nevoie, să rearanjeze combinaţia într-o clipă. Perm ţările şi asamblările erau de-a dreptul ingenioase şi intelige: lucrate, chiar artistice aş spune. Pentru mine însă, ele nu însemnau altceva decât un joc. Consecvenţa se remarca prin lipsă de consecvenţă, profunzimea prin lipsă de profunzime, concepţiile lui despre lume prin lipsa oricărei concepţii. Cu alte cuvinte, tocmai aceste lipsuri constituiau bagajul lui intelectual. Profunzimea şi existenţa unei concepţii ferme despre lume erau bagaje suplimentare care ar fi încurcat grozav ostilităţile ce izbucneau în segmentele de timp limitate ale mass-mediei şi marele lui avantaj era că nu poseda asemenea calităţi.

  Nu avea nimic de apărat, aşa că putea să-şi concentreze toată atenţia şi toate forţele pe conducerea ostilităţilor. El nu trebuia decât să atace, să-şi doboare adversarul. Noboru Wataya era un cameleon intelectual – îşi schimba culoarea în funcţie de culoarea interlocutorului sau a partenerului, compunând ad-hoc o logică eficace şi mobilizând pentru asta tot arsenalul lui retoric. Nu ştiu de unde reuşea să scoată tot acest arsenal, dar îl scotea, chiar dacă uneori era complet lipsit de substanţă. Dispunea pentru asta de măiestria şi agilitatea unui magician. Chiar dacă unii reuşeau câteodată să-i descopere şiretlicurile logice, în comparaţie cu opiniile corecte ale altora (şi acelea erau probabil cinstite, dar ridicau anumite probleme şi nu produceau o impresie puternică asupra majorităţii auditoriului), acestea erau pe departe mult mai atrăgătoare. Habar nu am de unde a deprins tehnica păcălirii, dar era clar că se pricepea de minune să facă să vibreze masele. Ştia să folosească logica ce punea în mişcare mulţimea. Chiar dacă nu era nevoie de logică, trebuia să lase doar impresia că ea există. Cel mai important lucru era să facă să vibreze mulţimea.

  Un alt punct forte al lui era împănarea discursului cu un limbaj specializat, al cărui sens nu-l înţelegea aproape nimeni, fireşte, în asemenea situaţii obişnuia să spună: „Dacă sunt lucruri pe care unii dintre dumneavoastră nu le înţeleg, nu sunt eu de vină”. Apoi avea obiceiul să ofere date peste date, cifre care erau probabil încrustate în creierul lui şi care aveau ° mare putere de convingere. Dacă ulterior te gândeai mai bine la acest aspect, îţi dădeai imediat seama că nu citase nici 0 sursă şi că de fapt nu aveai nici un motiv să crezi că erau exacte, cu atât mai mult cu cât nu provocase nici o discuţie pe marginea lor. Nici măcar o dată. Oricine ştie că cifrele sunt alunecoase, că nu poţi pune bază în ele dacă nu au acoperire, dar pentru că strategia lui era deosebit de isteaţă, pericolul nu Putea fi dezvăluit cu uşurinţă.

  Tactica lui şmecheră mă scotea din sărite pur şi simplu, dar n-am putut explica nimănui lucrul acesta şi nici nu m-am simţit capabil să o demonstrez. Era asemănătoare unei partide de box cu o stafie – pumnii nu făceau decât să spintece aerul, şuierând, şi-atât. Fără nici un alt efect, pentru că erau goi pe dinăuntru. Am fost teribil de surprins când am văzut chiar intelectuali cu pretenţii prinşi în dezbaterile lui şi asta mă enerva la culme.

  Aşa a ajuns Noboru Wataya să fie considerat una dintre cele mai mari personalităţi ale zilei. Se pare că lumii puţin îi păsa de profunzime şi de consecvenţă. Pe oameni nu-i interesau decât dezbaterile intelectuale de pe ecranul televizorului şi cu cât erau mai dure, mai aprinse, cu atât mai bine. Nu-i deranja că aceeaşi persoană spunea ceva lunea şi altceva joia.

  L-am cunoscut pe Noboru Wataya după ce Kumiko şi cu mine am decis să ne căsătorim. Mă hotărâsem să fac cunoştinţă cu el înaintea părinţilor. Fiind mai apropiat de vârsta mea, îmi era mai uşor să abordez problema căsătoriei şi mă gândeam că ar putea să-mi faciliteze cumva intrarea. Kumiko m-a avertizat, cu oarecare reţinere:

  — După părerea mea nu e cazul să contezi pe el. Nu ştiu cum să-ţi explic, dar nu e genul de om la care te aştepţi.

  — Da, dar tot trebuie să-l cunosc mai devreme sau mai târziu.

  — Aşa e.

  — Merită să încerc. Nu se ştie niciodată.

  — Da, ai dreptate.

  Când i-am telefonat, nu l-a entuziasmat deloc propunerea mea de a ne întâlni, dar mi-a spus că dacă aveam ceva important de vorbit cu el, îmi putea acorda treizeci de minute. Am stabilit să ne vedem la o cofetărie din apropierea gării Ochanomizu. La vremea aceea încă nu scrisese cartea şi era doar asisten universitar. Nici nu arăta cine ştie ce. Buzunarele jachete: erau prea umflate pentru că îşi vârâse mâinile prea adânc î ele. Avea părul prea lung – ar fi trebuit să se tundă de vre două săptămâni. Tricoul polo muştar nu se potrivea absolu' deloc cu jacheta de tweed albastru cu gri. Arăta ca un tână: asistent universitar tipic, pentru care banii nu contau absolu deloc. După ochi, ziceai că-i adormit, exact ca unul care stă la bibliotecă şi citeşte toată ziua. La o privire mai atentă, a: descoperit în ei multă răceală şi duritate.

  M-am prezentat şi i-am spus că aveam de gând să mă căsătoresc cu Kumiko în viitorul apropiat. Am încercat să-i explic totul cât se poate de sincer. L-am informat că lucram pentru moment la un birou de avocatură, dar nu aveam de gând să mă limitez la ceea ce făceam. Eram în căutarea unei slujbe mai bune. Chiar dacă el considera că mariajul nostru era un act necugetat, dată fiind situaţia mea, eu o iubeam pe sora lui şi aveam de gând să o fac fericită. Ne puteam ajuta şi susţine reciproc.

  Mie mi s-a părut atunci că Noboru Wataya n-a înţeles nimic din ceea ce-i spusesem. Şi-a încrucişat braţele şi m-a ascultat fără să scoată o vorbă. Nici după ce am terminat de vorbit, n-a făcut nici o mişcare şi lăsa impresia că se gândeşte profund la altceva.

  M-am simţit ciudat în prezenţa lui încă de la bun început, dar m-am gândit că o fi din cauza situaţiei în care mă aflam. Poate că oricine ar fi fost stânjenit în momentul în care trebuia să aducă la cunoştinţa unui necunoscut o asemenea veste. Şi încă la prima întâlnire! Pe măsură ce-l priveam peste masă, mi-a mai trecut stinghereala, dar a început să pună stăpânire pe mine o senzaţie cumplit de neplăcută. Aveam impresia că în stomac mi se instalează un miros ciudat, greţos, emanat de ceva indefinibil. Nu cred că din pricina vorbelor sau comportamentului lui. Ceea ce-mi displăcea puternic la Noboru Wataya era chiar chipul său. Intuiţia îmi spunea că bărbatul acela mai avea un strat de ceva peste faţă şi acolo era problema. Nu putea fi faţa lui adevărată, sau cel puţin aşa simţeam eu.

  Îmi venea să mă ridic de pe scaun şi să plec, dar îmi dădeam bine seama că nu puteam lăsa problema nerezolvată şi trebuia să duc treaba până la capăt. Am rămas pe loC. Îmi beam cafeaua care se răcise şi aşteptam să zică şi el ceva.

  — Ca să fiu sincer, începu el încet, de parcă voia să-şi economisească energia, nici nu înţeleg şi nici nu mă priveşte ce mi-ai spus. Pe mine mă interesează cu totul alte lucruri, pe care tu cu siguranţă nu le înţelegi şi nu te privesc. Pe scurt, eu nu am nici un drept şi nici un motiv să mă opun deciziei tale de a o lua pe Kumiko de soţie şi deciziei ei de a te lua de s°ţNu am să vă stau în cale, nici prin gând nu-mi trece aşa ceva. Dar să nu te aştepţi din partea mea la altceva. Pentru mine cel mai preţios lucru este timpul şi n-am de gând să mai Pierd nici o secundă cu problema voastră.

  O-a uitat la ceas şi s-a ridicat. Declaraţia lui a fost directă, l la obiect. Nici n-a spus vreun cuvânt în plus, nici n-a omis nimic. Am înţeles perfect ce a vrut să zică şi mi-am dat seama cam ce părere şi-a făcut despre mine.

  Ne-am despărţit.

  După ce m-am căsătorit cu Kumiko, s-au ivit numeroase prilejuri în care s-a dovedit necesar să schimbăm două vorbe, în calitate de cumnaţi. De fapt, aşa cum îmi spusese la prima noastră întâlnire, noi doi nu aveam nimic în comun şi orice am fi avut de vorbit, cuvintele noastre nu se puteau transforma în conversaţie. Aveam impresia că vorbim limbi diferite. Dacă Dalai Lama ar fi fost pe patul de moarte şi Eric Dolphy ar fi încercat să-i vorbească despre importanţa alegerii uleiului de motor în conformitate cu schimbările sunetelor clarinetului bas, cred că tot ar fi semănat a conversaţie şi ar fi avut un efect considerabil faţă de ceea ce se petrecea între mine şi Noboru Wataya.

  Rareori mi se întâmplă să am resentimente faţă de cineva multă vreme. Fireşte că mă mai supăr sau mă înfurii şi eu, dar îmi trece repede. Sunt capabil să fac o distincţie clară între lumea în care trăiesc eu şi cea în care se află interlocutorul. (Este şi aceasta o mare calitate si, fără să mă laud, nu-i uşor deloc.) Deci, dacă mă supără sau mă înfurie ceva, iau obiectul iritării şi-l mut într-un compartiment cu care eu n-am nici o legătură. După aceea îmi spun: „Bun, m-am supărat, dar cauza supărării mele nu mai e aici. Acolo unde e, am să o examinez mai târziu, când o să fiu în toane mai bune. Şi uite-aşa, scap de ea”. Cu alte cuvinte, îmi îngheţ temporar sentimentele. După ce se topeşte gheaţa ca să le pot examina detaşat, rareori mi se mai întâmplă să nu mă simt complet restabilit. Trecerea timpului reuşeşte să anihileze veninul şi să facă lucrurile nedăunătoare. Apoi, mai devreme sau mai târziu le uit complet.

  Până acum, în tot cursul vieţii mele am reuşit să pun în aplicare acest sistem şi el a funcţionat fără greş. Am izbutit astfel să menţin echilibrul propriului univers, evitând necazurile. Sunt foarte mândru de asta.

  Când l-am întâlnit pe Noboru Wataya, sistemul meu a refuza' să mai funcţioneze. Mi-a fost pur şi simplu imposibil să-l mu1 pe individ într-o zonă cu care să nu am nici o legătură şi cari să nu mă afecteze. Ba dimpotrivă, el a fost cel care a dat ton în sensul acesta, adică m-a scos din compartimentul lui eşecul mă scotea din minţi. Tatăl lui Kumiko era un indivi arogant şi nesuferit, dar faptul că trăia în universul lui îngus, format dintr-un set de credinţe meschine, m-a făcut să-l imediat. Nu acelaşi lucru se întâmpla însă cu Noboru Wataya. El ştia foarte bine cine este şi şi-a dat repede seama ce fel de om sunt eu. Dacă ar fi avut chef, m-ar fi putut strivi cât ai zice peste, dar n-a făcut-o pentru că nu-l interesa persoana mea. K; -a genul de individ care nu-şi irosea timpul şi energia degeaba. Mu enerva tocmai faptul că el nu dădea doi bani pe mine. Avea un caracter oribil şi era un egoist feroce, dar sunt nevoit să recunosc că era mult mai capabil decât eram eu.

  După prima întâlnire cu el, mi-a rămas un gust amar de care nu reuşeam să mai scap. Aveam senzaţia că mi-a îndesat cineva în gură o mână de insecte urât mirositoare. Nu ajuta la nimic să vomit pentru că senzaţia neplăcută rămânea oricum. Câteva zile m-am tot gândit la Noboru Wataya. Chiar dacă voiam să mă gândesc la altceva, nu puteam. Am încercat să merg la concert, la film, am ajuns chiar la un meci de baseball cu colegii. Am băut, am citit cărţi pe care abia aşteptam să pun mana când aveam timp… Nimic. Aveam mereu în minte imaginea lui Noboru Wataya cu braţele încrucişate, privindu-mă cu ochii aceia răutăcioşi, ameninţători, gata parcă să mă absoarbă ca o mlaştină fără fund. Asta mă enerva la culme şi simţeam că trepidează pământul sub picioarele mele.

  La prima întâlnire cu Kumiko, după ce l-am văzut pe fratele ei, ea m-a întrebat cum a decurs întrevederea, dar n-am avut inima să-i spun adevărul. Am vrut să o întreb ce-i cu masca pe care o poartă şi cu acel ceva ascuns în spatele ei. Tare aş fi vrut să-i spun exact ce cred, dar până la urmă n-am zis nimic. M-am gândit că era mai bine să tac, dacă tot nu eram capabil sa explic ca lumea ceea ce simţeam. Oricum nu era momentul.

  — E puţin cam ciudat, am afirmat totuşi. As fi vrut să mai adaug ceva, dar nu mi-am găsit cuvintele. Nici Kumiko nu m-a mai întrebat nimic. A rămas tăcută şi a dat doar din cap.

  Sentimentele mele faţă de Noboru Wataya nu s-au schimbat deloc de atunci. Mă calcă pe nervi la fel ca în prima zi. Îl simt ca pe o stare uşor febrilă de care nu poţi scăpa. Eu nu am televizor acasă, dar dacă se întâmplă să mă nimeresc undeva unde merge televizorul, îl văd cu siguranţă şi pe Noboru Wataya, de fiecare dată prezentând câte ceva. Dacă răsfoiesc o revistă Jn vreo sală de aşteptare, dau cu ochii de poza lui şi de vreun articol scris de el. Este peste tot. Parcă mă pândeşte la orice cotitură posibilă din lumea asta.

  Ei bine, trebuie să recunosc că îl urăsc pe Noboru Wataya.

  Atmosfera fericită din curăţătorie.

  Apariţia Cretei Kano.

  Am dus bluza şi fusta lui Kumiko la curăţătoria din faţa gării. Eu merg de obicei la cea de lângă noi, nu pentru că ar fi mai bună decât alta, dar este aproape de casă. Soţia mea îşi lasă uneori lucrurile la curăţătoria din faţa gării în drum spre serviciu şi le ia la întoarcere. Susţine că nu e atât de scumpă ca altele, dar face treabă bună şi de aceea îşi duce acolo lucrurile mai fine. În ziua respectivă am luat bicicleta şi am decis să merg până la gară, gândindu-mă că şi Kumiko ar fi preferat să-i duc lucrurile acolo.

  Am plecat spre curăţătorie cu bluza şi fusta soţiei mele. Eram îmbrăcat cu o pereche de pantaloni din bumbac vernil şi un tricou galben cu Van Halen, primit de Kumiko de la o casă de discuri; în picioare aveam tenişii mei obişnuiţi. Patronul curăţătoriei asculta, ca şi data trecută, muzică dată tare, la un radio-casetofon JVC. De data aceasta era o casetă cu Andy Williams. Când am intrat, tocmai se termina Hawaiian Wedding Song şi începea Canadian Sunset. El mâzgălea ceva cu un pix, într-un carneţel şi fredona fericit. Din vraful de casete de pe raft mi-au picat privirile pe Sergio Mendes, Bert Kaempfert ş: 101 Strings. În clipa aceea m-am întrebat dacă cei pasionaţi d Albert Ayler, Don Cherry şi Cecil Taylor ar putea deveni vreodat proprietari de curăţătorii aflate în apropierea gărilor. Poate că ar putea, dar în nici un caz nu ar deveni proprietari fericit:

  Când am pus pe tejghea bluza verde, înflorată şi fusta d culoarea salviei, le-a desfăcut, le-a examinat repede şi a tăia bonul pe care a scris „Bluză şi fustă”. Avea un scris frumos, î plac proprietarii de curăţătorii care scriu frumos şi clar. Dacă le mai place şi Andy Williams, cu atât mai bine.

  — Parcă vă cheamă Okada, domnul Okada, nu? A scris numele meu, a rupt copia cu indigo şi mi-a întins-o. Sunt gata săptămâna viitoare şi vă rog să nu uitaţi de data asta să veniţi după ele. Sunt ale soţiei dumneavoastră?

  — Da.

  — Frumoase culori!

  Cerul era înnorat. La buletinul meteo spuneau că o să plouă. Trecuse de ora nouă şi jumătate, dar tot se mai zăreau salariaţi cu serviete şi umbrele în mână, îndreptându-se grăbiţi spre gară. Erau probabil în întârziere. Căldura era înăbuşitoare, dar ei purtau costum, cravată şi pantofi negri – aşa cum cerea eticheta. Am văzut mai mulţi bărbaţi de vârsta mea, dar niciunul nu avea tricou cu Van Halen. Toţi purtau ecusonul firmei la rever şi aveau în mână ziarul Nihon Keizai1. Când a sunat clopoţelul de pe peron, au pornit cu toţii în fugă sus pe scări. N-am mai văzut de mult atâta lume. Dacă stau şi mă gândesc bine, în ultima săptămână n-am mai fost decât la cumpărături, la bibliotecă, la bazinul din apropierea casei, săptămână în care n-am văzut decât gospodine, bătrâni şi copii. Şi câţiva proprietari de magazine. Am rămas o vreme cu privirile aţintite la acei bărbaţi în costume.

  Mi-a trecut prin cap că, dacă tot am venit până aici, să intru în cafeneaua de lângă gară să iau micul dejun, dar m-am răzgândit imediat, considerând că era prea complicat. Nici măcar nu aveam chef să beau cafea. Mi-am privit silueta reflectată în vitrina florăriei şi am văzut o pată de suc de roşii pe poala tricoului. Când m-oi fi murdărit?

  M-am urcat pe bicicletă şi am pornit spre casă. M-am trezit fredonând Canadian Sunset.

  La ora unsprezece am primit un telefon. Am ridicat receptorul. Era Malta Kano.

  — Alo! Este cumva casa domnului Toru Okada?

  — Da, sunt Toru Okada. Am recunoscut imediat vocea.

  — Sunt Malta Kano. Vă rog să mă scuzaţi pentru deranjul data trecută. Sunteţi cumva liber după-amiază?

  Sunt liber ca pasărea cerului, mi-am zis eu.

  — Nu am nici un program.

  — Atunci o să treacă pe la dumneavoastră, la ora unu, sora mea, Creta Kand.

  * Economia Japoniei.

  — Creta Kano? Am întrebat eu cu voce spartă.

  — Este sora mea mai mică. Cred că v-am arătat fotografia ei data trecută când ne-am întâlnit.

  — A, da. Dacă e vorba de sora dumneavoastră, îmi amintesc. Dar…

  — Sora mea vine la dumneavoastră în locul meu. La ora unu este bine?

  — Nu mă deranjează.

  — Atunci, la revedere! Spuse ea, închizând telefonul. Creta Kano?

  Am dat cu aspiratorul şi am făcut puţină ordine prin casă. Am legat ziarele cu sfoară şi le-am băgat în dulapul din perete, am adunat casetele împrăştiate şi le-am pus în cutie, apoi am strâns vasele. Am făcut un duş, m-am spălat pe cap şi m-am: îmbrăcat frumos. Mi-am făcut cafea proaspătă şi am mâncat1 un sandviş cu şuncă şi un ou fiert. M-am aşezat pe canapea să: răsfoiesc revista Viaţa de familie şi să mă gândesc la ce să pregătesc pentru cină. Am pus un semn la pagina cu „Salată din alge şi tofu” şi am făcut listă cu ce trebuia să cumpăr. Când am deschis radioul pe unde medii, Michael Jackson cânta Billy Jean. M-am gândit apoi la Malta şi Creta Kano. Surorile astea purtau nume ciudate, tocmai bune pentru un scheci. Malta Kano. Creta Kano.

  Nu aveam nici o îndoială că viaţa mea luase o turnură bizară. Motanul a fugit de-acasă. Primeam telefoane de la femei ciudate şi nu ştiam de ce. Am cunoscut o fată stranie şi am ajuns pe aleea casei părăsite. Noboru Wataya a pângărit-o pe Creta Kano. Malta Kano mi-a prezis că-mi găsesc cravata. Soţia mi-a spus că nu-i nevoie să mă agit să-mi caut de lucru.

  Am închis radioul, am pus revista înapoi pe raft şi am mă: băut o ceaşcă de cafea.

  La ora unu fix Creta Kano a sunat la uşă. Arăta exact ca în fotografie. Era mică de statură, avea vreo douăzeci şi ceva de ani şi părea foarte calmă. Păstra ceva din frumuseţea anilor '60. Dacă s-ar fi jucat pe scenele japoneze American Graffiti^ cu siguranţă că ar fi prins-o extraordinar rolul acela, aşa cur arăta atunci. Avea părul tapat, ca în fotografie, şi vârfurile ondulate. Părul de pe frunte era tras în spate şi prins cu agrafă mare, sclipitoare. Sprâncenele erau frumos conturat cu creionul, rimelul dădea ochilor o umbră misterioasă, iar rujul avea nuanţa la modă în acei ani. Dacă-i puneai în mână un microfon, era tocmai potrivită pentru melodia Johnny Angel.

  Era îmbrăcată mult mai simplu decât era fardată, ţinută mai degrabă practică, dar de afaceri, chiar dacă nu purta nimic special: o bluză albă simplă, o fustă strâmtă verde, fără alte accesorii. Apoi, o geantă albă de lac pe care o ţinea la subsuoară şi pantofi de lac, albi, cu vârf ascuţit. Purta număr mic, iar tocurile erau înalte şi subţiri ca vârful de creion. Arătau ca nişte pantofi de păpuşă. Avea toată admiraţia mea pentru că reuşise să ajungă până la mine cu o asemenea încălţăminte.

  Am poftit-o pe Creta Kano în casă, am rugat-o să ia loc pe canapea, am încălzit cafeaua şi am servit-o. Am întrebat-o apoi dacă a mâncat de prânz. Mi se părea că-i este foame. Intr-ade-văr nu mâncase.

  — Dar nu vă deranjaţi, a adăugat ea imediat. Nu prea mănânc la prânz.

  — Sigur? Pot să fac imediat nişte sandvişuri. Sunt expert în aşa ceva. Vă rog să-mi spuneţi fără jenă dacă doriţi ceva.

  A clătinat uşor din cap de câteva ori.

  — Vă mulţumesc pentru amabilitate, dar nu-i nevoie să vă deranjaţi, îmi este suficientă cafeaua.

  Am pus totuşi pe masă o farfurie cu nişte fursecuri de ciocolată. Creta Kano a mâncat patru cu mare plăcere, iar eu două şi am băut cafea.

  După aceea a părut mai relaxată.

  — Am venit astăzi în calitate de reprezentantă a surorii mele, Malta Kano, zise ea. Eu mă numesc Creta Kano. De fapt numele meu adevărat nu este Creta Kano, ci Setsuko Kano. Mi-am luat numele de Creta de când o ajut pe sora mea. Este deci numele pe care-l folosesc doar când îmi practic meseria de asistentă a surorii mele. Nu are nici o legătură cu insula Creta. Nici măcar n-am fost vreodată acolo. Sora mea şi-a ales un nume care i se potriveşte, iar numele meu tot ea l-a ales. Apropo, domnule Okada, aţi fost vreodată în insula Creta?

  — Din păcate n-am fost şi nici nu am în plan o asemenea deplasare în viitorul apropiat.

  — Eu aş vrea să ajung cândva acolo, spuse ea dând din cap cu seriozitate. Creta este cea mai apropiată insulă grecească de Africa. Este o insulă mare, cu o civilizaţie veche, înfloritoare. ^°ra mea a fost în Creta şi a spus că e splendid. Vântul bate Puternic, mierea e gustoasă. Mie îmi place foarte mult mierea.

  Am dat doar din cap. Mie nu îmi place mierea.

  — Am venit astăzi aici cu o rugăminte, spuse Creta Kano. Aş vrea să iau o probă de apă de la dumneavoastră.

  — Apă? Apă de la robinet?

  — Da, de la robinet şi dacă este vreo fântână pe-aici, atunci şi de acolo.

  — Nu există fântână în apropiere… Adică ar fi una, dar e mai încolo, e pe terenul altcuiva şi e secată.

  Creta Kano m-a privit foarte ciudat.

  — Sunteţi sigur? Sunteţi absolut sigur că nu mai are apă deloc?

  Mi-am amintit de zgomotul surd cu care bucăţica de cărămidă aruncată de fată a lovit fundul fântânii.

  — Da, e secată, sunt sigur că nu mai are strop de apă.

  — Da? Bine, atunci iau doar o probă de apă de la robinet, dacă nu vă deranjează.

  Am condus-o la bucătărie. A scos din geanta de lac două eprubete. A umplut una şi i-a pus dopul cu grijă. A zis apoi că vrea să ia o probă şi de la robinetul de la cadă. Am condus-o la baie. A umplut şi cealaltă eprubetă, nesinchisindu-se câtuşi de puţin de chiloţii şi ciorapii pe care Kumiko şi-i pusese la uscat acolo. După ce i-a pus dopul, a întors-o cu gura în jos ca să se asigure că nu curge. Dopurile celor două eprubete erau de culori diferite – albastru pentru baie, verde pentru bucătărie -aşa că nu puteau fi confundate.

  Ne-am întors în camera de zi. Creta Kano a pus cele două eprubete într-un săculeţ frigorific şi a tras fermoarul. A pus săculeţul cu grijă în geanta de lac şi a închis-o. S-a auzit capsa pocnind. Mâinile ei se mişcau cu multă dexteritate, de unde am tras concluzia că făcuse gesturile respective de nenumărate ori.

  — Vă mulţumesc foarte mult, spuse Creta Kano.

  — Doar atât? Am întrebat eu.

  — Deocamdată, da. Şi-a netezit puţin fusta cu palma, şi-a pus geanta la subsuoară şi a dat să se ridice.

  — Staţi puţin, am zis eu derutat. Nu mă aşteptam să plecei atât de repede. Numai o clipă, vă rog. Soţia mea ar dori să ştlej ce s-a întâmplat cu motanul. Au trecut aproape două săptămâni] de când a dispărut. Dacă ştiţi ceva, vă rog să-mi spuneţi şi mie.

  Cu geanta la subsuoară, Creta Kano m-a fixat o clipă ci privirile şi apoi a dat din cap de câteva ori. Când dădea di)

  Uranica păsării-arc „ cap, cârlionţii din anii '60 se zbârleau uşor. Când clipea, genele false negre şi lungi se mişcau în sus şi-n jos ca nişte evantaie cu mânere lungi, legănate de un sclav negru.

  — Ca să fiu sinceră, sora mea spune că va fi o poveste mult mai lungă decât i s-a părut la început.

  — Poveste mai lungă?

  Sintagma „poveste mai lungă” m-a făcut să mă gândesc imediat la un stâlp înfipt într-un deşert întins cât vezi cu ochii. Pe măsură ce soarele cobora la asfinţit, umbra stâlpului se alungea întruna, până când vârful ei se îndepărta prea mult ca să mai poată fi văzut cu ochiul liber.

  — Da. Şi se pare că povestea nu se limitează doar la dispariţia pisicii.

  Nu mai înţelegeam nimic.

  — Noi nu v-am rugat decât să ne spuneţi unde este. Ar fi grozav să o găsim, dar dacă e moartă pe undeva, spuneţi-ne totuşi. Vrem doar să ştim şi-atât. De ce să devină o poveste mai lungă? Zău că nu pricep.

  — Nici eu nu ştiu exact. Şi-a dus mâna la agrafa care-i strălucea în vârful capului şi a împins-o puţin mai în spate. Vă rog să aveţi încredere în sora mea, continuă ea. Normal că nu le ştie chiar pe toate, dar dacă ea spune că e „o poveste mai lungă”, atunci să ştiţi că e într-adevăr „o poveste mai lungă”.

  Am dat din cap fără să mai scot o vorbă. Nu mai aveam ce zice.

  — Domnule Okada, sunteţi ocupat? Aveţi vreun program de acum încolo? Întrebă ea cu voce schimbată.

  I-am spus că nu sunt ocupat şi că nu am nici un program.

  — Atunci aş putea să vă vorbesc puţin despre mine? Întrebă ea. A lăsat geanta de lac pe canapea şi şi-a pus ambele mâini pe genunchi, peste fusta verde strâmtă. Avea unghiile date cu un lac roz foarte plăcut. Nu purta nici un inel.

  Am îndemnat-o să vorbească. Cursul vieţii mele – aşa cum se anunţase din momentul în care Creta Kano a sunat la – începea să o ia în direcţii tot mai stranii.

  Lunga poveste a Cretei Kano Examinarea cauzei suferinţelor

  — M-am născut pe 29 mai, începu Creta Kano, iar în noaptea în care am împlinit douăzeci de ani, am decis să-mi pun capăt vieţii.

  Am servit-o cu cafea caldă. Şi-a turnat puţin lapte şi l-a amestecat încet cu linguriţa. Nu a vrut zahăr. Eu am luat o gură din cafeaua neagră, care era, ca de obicei, fără lapte şi fără zahăr. Ceasul bătea surd pe peretele timpului.

  Creta Kano mă privi fix câteva clipe şi apoi întrebă:

  — V-ar deranja dacă aş lua povestea de la început? Adică de când m-am născut, să vă spun şi despre familie etc.

  — Cum doriţi. Spuneţi-mi numai orice vă face plăcere.

  — Sunt cea mai mică dintre cei trei fraţi, începu ea. Malta şi cu mine avem un frate mai mare. Tata era director de spital în prefectura Kanagawa. Am crescut într-o familie obişnuită, aşa cum sunt majoritatea familiilor. Nu ne-am confruntat niciodată cu probleme grave. Părinţii mei erau foarte serioşi şi credeau cu ardoare în eficienţa muncii sârguincioase. Am fost crescuţi destul de sever, dar am avut parte şi de un fel de libertate când era vorba de lucruri mai neînsemnate. O duceam bine din punct de vedere financiar, dar părinţii n-au găsit niciodată de cuviinţă să ne răsfeţe cu prea mulţi bani de buzunar. Eu consider că am fost educată destul de cumpătat.

  Malta e cu cinci ani mai mare decât mine. Încă de mică s-a remarcat prin nişte calităţi ieşite din comun. De exemplu, era capabilă să ghicească. Ne spunea că murise pacientul din nu ştiu ce cameră, ştia exact unde poate fi găsit un portofel pierdutşi alte fleacuri. La început, toată lumea a fost încântată de; previziunile ei, considerate utile, dar treptat, părinţii au început să se simtă stânjeniţi şi i-au cerut să nu mai vorbească în prezenţa altora despre „lucruri care nu aveau o bază reală”. Tata se gândea tot timpul la poziţia lui de director şi nu era dispus să vorbească lumea despre puterile paranormale ale fiicei lui. Din cauza aceasta, Malta a decis să se retragă în matca ei şi nu numai că nu mai vorbea despre „lucruri care nu aveau o bază reală”, dar nici nu mai voia să participe la conversaţii, în general.

  Eu am fost singura faţă de care Malta îşi deschidea inima deoarece ne înţelegeam extraordinar, întotdeauna îmi povestea câte ceva interesant şi mereu îmi atrăgea atenţia să n-o dau în vileag. „Vezi că o să fie un incendiu prin zonă” sau „Starea sănătăţii mătuşii din Setagaya se va înrăutăţi”. Avea dreptate de fiecare dată. Eu eram încă mică, dar mi se părea foarte in^eresant că avea un asemenea talent. Nu îmi era frică de ea şi nici nu mi se părea ceva ciudat. Ba dimpotrivă, de când mă ştiu, am stat numai după fusta ei şi aşteptam să-mi tot spună „poveşti”.

  Puterile ei paranormale erau tot mai evidente pe măsură ce creştea, dar nu ştia să le valorifice şi asta îi cauza un fel de suferinţă. Nu avea cui să-i ceară sfatul, nu ştia la cine să apeleze pentru îndrumări. Pentru că trebuia să-şi găsească singură răspunsul la întrebări şi să ia deciziile pe care le considera de cuviinţă, a fost o adolescentă taciturnă. Acasă nu s-a simţit niciodată fericită şi nu şi-a găsit liniştea sufletească. Trebuia să-şi reprime talentul şi să-l ascundă de lume. Aş putea spune că semăna cu o plantă mare şi puternică crescută într-un ghiveci mic. Nu era normal să fie aşa. Era perfect conştientă de faptul că trebuia să scape cât mai repede din lanţuri, convinsă că exista undeva o lume care să i se potrivească, un mod de viaţă în care să se simtă ea însăşi. Totuşi, până la terminarea liceului, a răbdat şi nu a acţionat în nici un fel.

  Se hotărâse să nu urmeze nici o facultate după absolvirea liceului şi să plece în străinătate pentru a-şi croi un drum nou m viaţă. Părinţii noştri, care erau nişte oameni obişnuiţi, nu voiau să accepte o asemenea situaţie. De aceea, sora mea a niuncit din greu ca să câştige banii de care avea nevoie şi a fugit de acasă. Prima oară s-a dus în Hawaii şi a locuit pe msula Kauai timp de doi ani. Citise undeva că exista pe malul nordic al insulei o zonă cu izvoare făcătoare de minuni. Cam l din vremea aceea a început să o intereseze apa în mod cu totul deosebit, fiind convinsă că viaţa depinde foarte mult de modul în care omul controlează compoziţia apei. De aceea s-a hotărât să trăiască un timp pe insula Kauai. La vremea aceea locuia pe insulă o comunitate de hippy şi Malta a devenit membră a acesteia. Apa de acolo a avut o influenţă extraordinară asupra forţei ei spirituale. Mai mult decât atât, a simţit că-i armoniza echilibrul dintre forţa fizică şi cea psihică, îmi scria că i se întâmplă lucruri extraordinare şi scrisorile ei mă făceau cu adevărat fericită. La un moment dat însă, mi-a scris că nu mai e mulţumită de regiunea respectivă. Recunoştea că zona era frumoasă, paşnică, precum şi faptul că pe cei de acolo nu-i interesau problemele materiale, că erau doar în căutarea păcii spirituale, dar deveniseră dependenţi de sex şi droguri. Malta Kano nu avea nevoie de aşa ceva şi de aceea a părăsit insula după doi ani.

  A plecat de acolo în Canada, iar după ce a călătorit o perioadă de timp prin nordul Statelor Unite, a pornit spre Europa. A testat apa locurilor prin care a umblat şi a găsit ici-colo apă minunată, dar nicăieri apa perfectă. Călătorea cât putea de mult, iar când i se terminau banii, practica ghicitul. Oamenii o răsplăteau pentru că îi ajuta să găsească lucruri pierdute sau persoane dispărute. Nu-i plăcea să fie plătită pentru ceea ce făcea, considerând că harul lăsat de Dumnezeu nu trebuia să se materializeze în bani, dar la vremea aceea nu avea alte posibilităţi de a supravieţui. Ii mersese deja faima peste tot. În Anglia, de exemplu, a ajutat poliţia să găsească o fetiţă dispărută. A găsit locul în care fusese ascuns cadavrul şi chiar mănuşa criminalului. Acesta a fost arestat şi a mărturisit totul. S-a făcut mare vâlvă în presă. Am să vă arăt cândva articolele; decupate din ziare, domnule Okada. A mai umblat prin Europa o vreme şi în cele din urmă a ajuns în Malta. Trecuseră cinci'l ani de când plecase din Japonia. Se pare că insula Malta a fost ultima zonă în care a căutat apă pură, dar probabil că deja ştiţi lucrul acesta chiar de la ea.

  Am dat din cap.

  — În timpul peregrinărilor sale prin lume, îmi trimitea scrisori de peste tot pe unde umbla. Bineînţeles, au mai fos şi situaţii în care nu-mi scria chiar tot ce se întâmplă, dar î: general primeam săptămânal scrisori lungi de la ea. Ne înţe-1 legeam foarte bine şi chiar dacă eram despărţite, reuşeam s ne împărtăşim sentimentele prin scrisori. Ce scrisori minunate! Dacă le-aţi citi, v-aţi da seama, domnule Okada, ce persoană grozavă este Malta Kano. Prin intermediul scrisorilor ei am aflat o mulţime de lucruri interesante din toată lumea, am cunoscut o mulţime de oameni cu preocupări deosebite. Scrisorile ei m-au încurajat mult şi m-au ajutat să mă maturizez, îi. Sunt foarte recunoscătoare pentru asta şi n-am să uit ce a făcut pentru mine. Dar scrisorile rămân scrisori până la urmă. În cea mai dificilă perioadă a vieţii – adolescenţa – când aveam mai mare nevoie de ea, Malta era întotdeauna undeva departe. Oricât întindeam mâna după ea şi o căutam, era de negăsit. Mă simţeam singură, deşi aveam familie. Duceam o existenţă izolată. Sufeream. Sufeream cumplit. Despre suferinţă o să vă vorbesc mai târziu. Nu aveam cui să-i cer un sfat. Din acest punct de vedere, eram la fel de singură cum fusese şi Malta. Dacă ar fi fost lângă mine atunci, viaţa mea de acum ar fi fost cu totul alta, cu siguranţă. M-ar fi sfătuit ce să fac, m-ar fi încurajat, m-ar fi salvat. Oricum, nu mai contează. Aşa cum Malta a trebuit să-şi găsească propriul ei drum, aşa a trebuit să procedez şi eu, dar când am împlinit douăzeci de ani, am decis să mă sinucid.

  Creta Kano a luat ceşcuţa şi a băut cafeaua care mai rămăsese.

  — Foarte bună cafea, zise ea.

  — Mulţumesc, am spus degajat, înainte de venirea dumneavoastră am fiert nişte ouă. Doriţi?

  A ezitat puţin şi a acceptat un ou. Am adus ouăle fierte şi sarea din bucătărie, după care i-am mai turnat nişte cafea. Am descojit ouăle, am mâncat şi am băut cafea, între timp a sunat telefonul, dar nu am răspuns. După cincisprezece sau şaisprezece apeluri s-a oprit. Creta Kano părea să nici nu fi băgat de seamă că sună telefonul.

  După ce a terminat de mâncat oul, şi-a scos din geanta albă un şerveţel şi s-a şters la gură. Apoi şi-a aranjat fusta.

  — După ce am decis să mă sinucid, am vrut să las un bileţel. Am stat la birou vreo oră, încercând să aştern pe hârtie cauzele care au condus la o asemenea hotărâre. Voiam să fie clar pentru toată lumea că nu e nimeni de vină pentru moartea mea şi că motivele sunt strict personale.

  N-am fost capabilă să scriu bileţelul acela. Am încercat mai multe versiuni, dar fiecare era mai proastă decât versiunea anterioară. De fiecare dată când citeam ce-am scris, mi se părea caraghios, chiar comic. Cu cât încercam să scriu mai serios, cu atât ieşea mai ridicol. Până la urmă n-am mai scris nimic.

  Motivele erau simple. Eram dezamăgită de viaţă şi nu mai puteam suporta suferinţa. Răbdasem cu ea în suflet timp de douăzeci de ani. Viaţa mea nu fusese până atunci decât un şir necontenit de suferinţe, deşi îmi dădusem toată silinţa să trec peste ele. Ştiu mai bine decât oricine altcineva să sufăr în tăcere şi sunt mândră de mine în acest sens. Nu renunţasem niciodată la nimic fără luptă, dar în ziua în care am împlinit douăzeci de ani, am ajuns să cred că viaţa nu merita să fie o luptă continuă, că preţul era prea mare.

  A tăcut câteva clipe şi şi-a aranjat colţurile batistei albe pe care o ţinea pe genunchi. Când a coborât privirile, genele false au aruncat umbre subţiri pe chipul ei.

  Mi-am dres glasul. Aş fi vrut să zic ceva, dar nu ştiam ce; s-ar cuveni să spun, aşa că am tăcut în continuare. Se auzea; pasărea-arc. [

  — Suferinţa m-a îndemnat spre moarte, continuă Creta< Kano. Şi când spun suferinţă, să ştiţi că era chiar durere adevărată. Să nu o luaţi în sens metaforic sau ca pe o suferinţă psihică. Era vorba de durere fizică în cel mai pur sens al cuvântului şi de aceea consideram că mă afectează şi mai mult-dureri de cap, de dinţi, menstruale, de şale, de umeri, de ceafă, de muşchi, febră, arsuri, degerături, entorse, fracturi, vânătăi. I Toată viaţa am avut parte de dureri fizice diverse, mai mult-decât oricine altcineva. De exemplu, dinţii. M-am născut cu un tip de deficienţă dentară şi dinţii mă chinuiau în permanenţă, chiar dacă evitam dulciurile sau dacă îi spălam de nenumărate ori pe zi. Oricât eram de atentă, dinţii mi se cariau. Şi ca săi pună capac la toate, calmantele nu aveau absolut nici un efect. Dentistul devenise un adevărat coşmar, iar durerile pe care lei suportam acolo depăşeau orice închipuire. Erau înspăimântă-; toare. Când mi-a venit ciclul menstrual, am crezut că-mi pie minţile, în fiecare lună aveam crampe care mă ţineau câte săptămână, de ziceam că îmi sfredeleşte cineva burta cu burghiul.: îmi vâjâia capul şi aveam senzaţia că-mi plesnesc tâmplele Nici nu vă puteţi imagina, domnule Okada, cât era de cumpli Vă rog să mă credeţi că plângeam de durere şi săptămâni aceea era o adevărată tortură pentru mine.

  Când mă urcam în avion simţeam că-mi crapă capul di: pricina presiunii atmosferice. Doctorul spunea că are legătur, cu structura aparatului auditiv, că asemenea lucruri se întâmplă frecvent dacă urechea interioară este sensibilă la schimbări de presiune. Acelaşi lucru îl păţeam deseori în lift. Chiar dacă aveam treabă în vreo clădire înaltă, nu puteam urca cu liftul pentru că îmi pocneau urechile şi aveam senzaţia că o să-mi lăşnească sângele. Ce să mai spun de stomac. Cel puţin o dată pe săptămână mă durea atât de cumplit, încât nici nu mă puteam ridica din pat dimineaţa. Am fost de câteva ori la spital, dar doctorii nu au găsit cauza acelor dureri. Unii susţineau că ar putea fi o problemă psihică, însă oricare ar fi fost cauza, durerile erau aceleaşi. Dar nu puteam lipsi de la şcoală ori de câte ori mă durea ceva pentru că ar fi însemnat să nu mai merg deloc.

  Dacă mă loveam de ceva, îmi apărea imediat o vânătaie de toată frumuseţea, îmi venea să plâng când mă uitam în oglinda din baie şi vedeam cum arăt. Uneori eram atât de plină de vânătăi de parcă eram un măr putred. Pentru că nu-mi plăcea să apar în costum de baie, nici la bazin nu prea mergeam. O altă mare problemă a fost diferenţa de mărime dintre labele picioarelor. Când îmi cumpăram încălţăminte nouă, laba mai mare suferea cumplit până se mai lăsa pantoful.

  Din cauza unor asemenea probleme n-am putut face niciodată sport. Odată, în şcoala gimnazială, colegele au reuşit să mă convingă să merg la patinoar, dar am căzut atât de rău, încât mă durea cumplit locul respectiv în fiecare iarnă. Aveam senzaţia că mă înţepa cineva cu un ac mare şi gros. Mi s-a întâmplat de multe ori să încerc să mă ridic de pe scaun şi să cad lângă el de durere.

  Cât despre constipaţie… Şi asta a fost groaznică. Nu ieşeam afară decât o dată la trei sau patru zile şi de foarte multe ori nu mă alegeam decât cu dureri. Am avut mari probleme şi cu umerii. Muşchii mi se încordau de parcă erau doi bolovani şi nici nu mă puteam ridica în picioare. Nu mă ajuta prea mult nici dacă stăteam întinsă. Bănuiam că aşa se simţeau cei supuşi torturii chinezeşti despre care citisem prin cărţi, cei pe care îi lăsau închişi ani de zile în cutii mult mai mici decât statura lor. Când aveam câte o criză puternică, abia puteam respira.

  Aş putea continua să vă mai vorbesc şi despre alte suferinţe de-ale mele, domnule Okada, dar nu vreau să abuzez de răbdarea dumneavoastră, aşa că mă opresc aici. Aş dori doar să subliniez că trupul meu a fost ca un catalog virtual de mostre de suferinţă. Am avut parte de toate durerile posibile, încât am început să cred că am fost blestemată. Mi se pare nedrept ca un om să îndure atât de mult. Dacă ar fi avut şi alţii parte de chinurile prin care am trecut eu, poate că aş mai fi răbdat, dar lucrurile nu stăteau aşa. Suferinţele sunt împărţite în mod inegal. Am întrebat multă lume dacă a avut parte de dureri şi foarte mulţi nici nu ştiau ce înseamnă durerea cu adevărat. Cei mai mulţi îşi duc existenţa zilnică fără să simtă vreo durere. Când mi-am dat seama de lucrul acesta (tocmai intrasem la gimnaziu), m-am întristat cumplit, îmi venea pur şi simplu să plâng. De ce eram eu cea care trebuia să poarte povara tuturor durerilor posibile? Nu-mi doream decât să mor.

  În acelaşi timp însă mi-am făcut singură curaj, spunân-du-mi că nu vor dura o veşnicie, că mă voi trezi într-o bună dimineaţă fără nici o durere – aşa brusc, fără nici o explicaţie şi mi se va deschide perspectiva unei vieţi calme şi liniştite. Totuşi, nu aveam convingerea că se va întâmpla astfel.

  I-am povestit surorii mele, Malta, prin ce chinuri treceam. I-am spus că detestam viaţa plină de suferinţe. Am întrebat-o ce să fac şi după ce s-a gândit o vreme, mi-a răspuns: „Ceva nu e în ordine, sunt sigură, dar nu ştiu despre ce e vorba. Nu ştiu ce ai putea face şi nici nu am puterea să judec asemenea cazuri. Tot ceea ce pot să-ţi spun este că trebuie să mai rabzi până împlineşti douăzeci de ani. De-abia după aceea poţi să decizi ce ai de făcut”.

  Aşa m-am hotărât să trăiesc până la vârsta de douăzeci de ani. Starea mea nu s-a îmbunătăţit deloc nici cu trecerea timpului. Ba dimpotrivă, durerile s-au înteţit. Un singur lucru îmi era clar: „Intensitatea durerii creşte o dată cu dezvoltarea corpului”. Am îndurat tot felul de suferinţe timp de opt ani, încercând să văd doar partea frumoasă a vieţii. Nu m-am plâns nimănui, mă străduiam să zâmbesc tot timpul, chiar când îmi venea să urlu. Am reuşit să-mi impun un calm exterior şi să fiu numai zâmbet chiar şi când durerea nu-mi permitea să stau ca lumea în picioare. Pe faţa mea nu se citea nici o suferinţă. Plânsul şi văicăreala nu m-ar fi ajutat deloc, ba poate compătimirea altora mi-ar fi accentuat şi mai mult starea psihică proastă. Procedând astfel, eram foarte iubită. Lumea spunea că sunt o fată bună şi cuminte. Cei mai mari decât mine aveau încredere în mine şi am reuşit să-mi fac mulţi prieteni de vârsta mea. Aş fi avut o adolescenţă minunată] dacă n-ar fi fost suferinţa, care mă însoţea ca o umbră. Dacăj uitam de ea o secundă, mă ataca cu şi mai mare violenţă în altă parte a corpului.

  Când am intrat la facultate m-am împrietenit cu un băiat, iar în vara anului întâi mi-am pierdut virginitatea. Şi lucrul acesta – cum mă şi aşteptasem de fapt – nu mi-a provocat decât suferinţă. O prietenă de-a mea care avea ceva experienţă m-a asigurat că durerile vor trece după ce mă voi obişnui, dar nu a fost aşa. De câte ori mă culcam cu el, îmi dădeau lacrimile de durere. I-am spus prietenului meu într-o bună zi că nu vreau să mă mai culc cu el: „Te iubesc, dar nu mai vreau dureri”. El a rămas foarte surprins şi mi-a spus că n-a mai auzit ceva atât de ridicol: „Cu siguranţă tu ai o problemă psihică. Ar trebui să fii mai relaxată şi atunci nu vei mai simţi nici o durere, ba o să-ţi placă. Toată lumea face sex şi toţi sunt de aceeaşi părere. N-ai nici un motiv să nu fii şi tu ca toţi ceilalţi, numai că tu nu-ţi dai silinţa. Te cam alinţi, am impresia, şi pui toate problemele tale pe seama durerii. Termină cu văicăreala pentru că nu-ţi serveşte la nimic”.

  Când am auzit ce-mi spune, după atâţia ani de suferinţă, am explodat cum nu mi se mai întâmplase niciodată. Pur şi simplu nu m-am mai putut controla: „Habar n-ai ce-i suferinţa, am ţipat eu, durerile mele nu sunt obişnuite. Numai eu ştiu ce înseamnă să te doară ceva. Când îţi spun că mă doare, atunci să ştii că mă doare cu adevărat”. Am încercat să-i povestesc tot, să-i dau amănunte, să-i vorbesc despre toate suferinţele de care avusesem parte, dar n-a înţeles nimic. Cineva care n-a trecut prin aşa ceva nu are cum să înţeleagă ce înseamnă suferinţa. Relaţia noastră s-a terminat.

  Am împlinit apoi douăzeci de ani. Am răbdat cu stoicism toată perioada aceea, în speranţa că se va întâmpla o minune Şi voi scăpa de dureri, dar în zadar. Eram complet dezamăgită şi regretam că nu am murit mai devreme. Amânarea n-a făcut decât să-mi sporească suferinţa.

  Creta Kano a oftat adânc. Pe masă, în faţa ei, erau cojile de ouă şi ceşcuţa de cafea goală, în poală zăcea batista pe care 0 împăturise cu multă grijă. S-a uitat la ceas de parcă şi-ar fi amintit că există şi noţiunea de timp pe lumea asta.

  Îmi pare teribil de rău, spuse ea sec. N-am intenţionat sa Vorbesc atât de mult. V-am răpit o grămadă de timp, domnule Kada. Nu vă mai reţin. Nici nu ştiu cum să-mi cer scuze Pentru că v-am plictisit cu problemele mele personale.

  A apucat cureaua poşetei albe din lac şi s-a ridicat de pe canapea.

  — Staţi puţin, am zis eu tulburat. Nu voiam să-şi lase povestea neterminată. Vă rog să nu vă faceţi probleme pentru timpul meu, chiar am destul, sunt liber toată după-amiaza. De vreme ce mi-aţi spus atâtea, puteţi să vă terminaţi povestea. Sunt sigur că mai aveţi ce povesti.

  — Normal că mai am, spuse Creta Kano privindu-mă de sus, cu ambele mâini pe cureaua poşetei. Ceea ce am spus până acum e doar introducerea.

  Am rugat-o să aştepte o clipă şi m-am dus la bucătărie. Am respirat adânc de două ori în faţa chiuvetei, după care am luat două pahare din bufet, am pus gheaţă în ele şi le-am umplut cu suc de portocale de la frigider. Am pus paharele pe o tavă mică şi am revenit în camera de zi. În mod intenţionat m-am mişcat mai încet, dar pe Creta Kano am găsit-o exact în poziţia în care o lăsasem. După ce-am pus paharele cu suc pe masă, am avut impresia că se răzgândeşte. Aşa a şi fost. S-a aşezat iar pe canapea şi şi-a pus poşeta lângă ea.

  — Vreţi să vă spun povestea până la capăt? Sunteţi sigur?

  — Foarte sigur.

  A băut jumătate din suc şi a continuat.

  — După cum vedeţi, tentativa mea de sinucidere a eşuat. Dacă mi-ar fi reuşit, n-aş mai bea acum suc aici, cu dumneavoastră, domnule Okada. M-a privit în ochi şi eu am clipit, zâmbind uşor. Dacă aş fi murit conform planului, pentru mine ar fi fost soluţia finală. Moartea ar fi însemnat pierderea definitivă a cunoştinţei şi n-aş mai fi ştiut niciodată ce înseamnă durerea şi suferinţa. De fapt asta şi voiam. Din păcate am ales o modalitate de sinucidere greşită.

  Pe data de 29 mai, la ora nouă seara, m-am dus în cameră; la fratele meu şi i-am cerut să-mi împrumute maşina. Era oToyota MR2 nouă, sclipitoare, cu doar o mie opt sute de kilometri la bord. Tocmai pentru că era nouă nu era prea bucuros că mi-odădea, dar mie nu-mi păsa. Ştiam că nu mă va refuza deoarecei-am împrumutat nişte bani ca să şi-o poată cumpăra. Am luat| cheile şi am condus vreo jumătate de oră. Abia atingeam pedalai de acceleraţie că îşi şi lua zborul. Era maşina ideală pentru! Scopul pe care mi-l propusesem. Am condus până la râul TamaJ la marginea oraşului şi acolo am dat peste zidul din piatră de| care aveam nevoie. Era peretele exterior al holului unui bloc cu apartamente de lux, la capătul unei străzi care se înfunda.] Vli-am luat distanţă suficientă şi am apăsat acceleraţia până la podea. Cred că aveam vreo sută cincizeci de kilometri la oră când am intrat în zid şi mi-am pierdut cunoştinţa.

  Din păcate pentru mine, zidul era mult mai puţin solid decât părea. Ca să mai economisească bani, probabil, nu puseseră suficient liant de întărire. Peretele s-a prăbuşit, iar botul maşinii s-a făcut praf. Asta a fost tot. Zidul a absorbit impactul pentru că nu era solid, şi pe deasupra am uitat să-mi desfac centura de siguranţă.

  Moartea a trecut pe lângă mine şi nici măcar nu mă rănisem grav. Însă extrem de ciudat a fost faptul că nu mă durea absolut nimic. Mă simţeam ca vrăjită de vulpi. M-au dus la spital şi mi-au îngrijit singura coastă ruptă. Au venit şi poliţişti şi mi-au pus o mulţime de întrebări, dar le-am spus că nu-mi aminteam nimic, că probabil am confundat acceleraţia cu frâna. M-au crezut. Tocmai împlinisem douăzeci de ani şi aveam permisul de conducere doar de şase luni. În plus, nu arătam a sinucigaşă. Cine naiba vrea să se sinucidă strâns cu centura de siguranţă?

  După ce am ieşit din spital, m-am confruntat cu o serie de dificultăţi. Mai întâi a trebuit să plătesc uriaşul împrumut făcut pentru MR2, pe care îl transformasem într-o grămadă de fiare vechi. Dintr-o greşeală a firmei de asigurări, maşina nu avea asigurarea făcută în întregime.

  Când mi-am dat seama că aş fi putut închiria o maşină cu asigurarea la zi a fost prea târziu. Dar mie nu-mi stătea capul la asigurare în momentele acelea. Nici nu cred că m-am gândit vreo clipă la asigurare sau că tentativa mea de sinucidere va eşua. Am intrat în zid cu o sută cincizeci de kilometri pe oră. E pur şi simplu uimitor că am scăpat cu viaţă.

  La scurtă vreme după aceea am primit o înştiinţare de la asociaţia de locatari a blocului prin care mi se cerea să plătesc l 364 294 de yeni pentru reparaţia zidului. Pe loc. Cu banii jos. N-am avut încotro şi am împrumutat de la tatăl meu. A fost (>e acord să-mi dea, dar numai sub formă de împrumut. Tata era foarte sever când venea vorba de bani. A zis că accidentul a fost din vina mea şi trebuia să-i restitui până la ultimul yen. L-am prins şi într-un moment în care nu stătea prea bine din Punct de vedere financiar, începuse deja extinderea clinicii şi „ apucau durerile de cap ori de câte ori se gândea la modalitatea de a mai procura bani pentru finalizarea proiectului.

  M-am gândit iar la sinucidere după o vreme, dar trebuia să am grijă să nu mai ratez, îmi propusesem să mă arunc de la etajul paisprezece al clădirii administrative a universităţii. Fără eşecuri de data asta. Nu aveam cum să mai dau greş. Am început să tatonez terenul şi să găsesc cea mai potrivită fereastră. Eram pe punctul de a mă arunca.

  Totuşi, am avut reţineri. Se întâmpla ceva ciudat în sufletul meu. Acel „ceva” m-a făcut să dau îndărăt în ultima clipă. A trecut destul de multă vreme până mi-am dat seama ce a fost acel „ceva”.

  Nu mă mai durea nimic.

  De când am fost internată în spital din cauza acelui accident, nu am mai ştiut ce înseamnă durerea. Una peste alta, mi-am dat seama într-o clipă că suferinţele dispăruseră cu desăvârşire. Aveam scaun regulat. Durerile menstruale au încetat complet, la fel şi cele de cap şi de stomac. Nici măcar coasta ruptă nu, m-a durut. Nu ştiu cum de s-a întâmplat minunea, dar scăpasem pur şi simplu de dureri şi suferinţe.

  Am decis să-mi duc viaţa mai departe. Voiam, măcar pentru o perioadă de timp, să văd şi eu ce înseamnă viaţă fără dureri. De murit, puteam muri oricând.

  Dar continuarea vieţii însemna plătirea datoriilor. Datoram în total peste trei milioane de yeni. Ca să-i pot plăti, am ajuns: să mă prostituez.

  — Să vă prostituaţi? Am întrebat peste măsură de uimit.

  — Da, spuse Creta Kano de parcă nu ar fi fost mare lucru. Aveam nevoie de bani în timp foarte scurt şi voiam să-mij plătesc datoriile cât se putea de repede. Era singura modalitate eficientă în care puteam să scot banii. Nu am avut nici cea mă: mică ezitare. Fusesem hotărâtă să mă sinucid şi îmi ziceam c tot o să se întâmple mai devreme sau mai târziu. M-a ţinut îi* viaţă curiozitatea de a vedea cum e să trăieşti fără dureri chiar dacă numai temporar, în comparaţie cu moartea, vinde rea trupului nu însemna mare lucru.

  — Înţeleg.

  Gheaţa din sucul de portocale se topise şi Creta l-a amest& cat cu paiul înainte de a bea o înghiţitură.

  — Aş putea să vă pun o întrebare?

  — Bineînţeles. Vă rog.

  — Nu i-aţi cerut sfatul surorii dumneavoastră în legături cu această decizie?

  Cnmica păsării-arc

  — La vremea aceea era foarte ocupată cu practicile austere din Malta. A refuzat să-mi trimită adresa atâta vreme cât era concentrată asupra treburilor ei. Mi-a fost practic imposibil să-i scriu în cei trei ani pe care i-a petrecut în Malta.

  — Aha. Mai doriţi o cafea?

  — Da, vă rog.

  Am mers la bucătărie şi am încălzit cafeaua, privind absent ventilatorul. Am tras adânc aer în piept de câteva ori. Am turnat cafeaua în ceşti curate şi le-am dus în camera de zi, pe o tavă, împreună cu o farfurie cu fursecuri cu ciocolată. O vreme ne-am văzut de cafea şi fursecuri, fără să spună niciunul din noi nimic.

  — Cu cât timp în urmă aţi încercat să vă sinucideţi? Am întrebat-o într-un târziu.

  — Aveam douăzeci de ani, adică acum şase ani. În mai 197 S.

  Mai 1978 – luna în care m-am căsătorit cu Kumiko. Deci, exact în luna aceea Creta Kano încerca să se sinucidă, iar Malta Kano se ocupa de practici oculte prin Malta.

  — Am pornit spre un cartier cu multe baruri, am agăţat primul bărbat arătos pe care l-am văzut, am negociat preţul, am luat-o spre primul hotel şi m-am culcat cu el, spuse Creta Kano. Nu mai aveam dureri când făceam sex, dar nici nu-mi plăcea. Eu consideram sexul un exerciţiu fizic şi-atât. Nu mă simţeam deloc vinovată că făceam lucrul acesta pentru bani. Nu ştiam ce-s alea sentimente şi mă lăsam în voia valului.

  Am făcut bani frumoşi în felul acesta, aproape un milion de yeni în prima lună. Dacă o ţineam tot aşa, îmi puteam plăti datoriile în trei sau patru luni. În fiecare zi mă întorceam mai întâi acasă de la facultate şi apoi plecam la lucru spre seară. Nu veneam mai târziu de ora zece. Le-am spus părinţilor că lucrez ca ospătăriţă la un restaurant şi nimeni nu a bănuit adevărul. Cu siguranţă că li s-ar fi părut ciudat dacă le retur-nam atâţia bani o dată, aşa că am decis să-i dau tatei o sută de mii de yeni lunar şi să depun restul în cont.

  Într-o seară, pe când agăţăm bărbaţi în apropierea gării, m-au înhăţat doi indivizi. La început am crezut că era poliţia, dar apoi mi-am dat seama că erau gangsteri din zonă. M-au târât pe o străduţă lăturalnică, m-au ameninţat cu un obiect ascuţit şi m-au dus la sediul lor cel mai apropiat. M-au împins mtr-o cameră dosnică, m-au lăsat în pielea goală, mi-au legat încheieturile mâinilor şi m-au violat de mai multe ori în faţa unei camere de luat vederi. Am stat tot timpul cu ochii închişi şi am încercat să nu mă gândesc la nimic. Nu mi-a fost greu pentru că nu mă durea, dar nici nu-mi plăcea.

  Mi-au arătat apoi caseta video şi mi-au cerut să intru în organizaţia lor dacă nu voiam să mai vadă şi altcineva caseta Mi-au confiscat legitimaţia de student. M-au ameninţat că vo trimite o copie părinţilor mei şi-i vor şantaja până îi vor stoare de toţi banii dacă refuzam să fac ce voiau ei. N-am avut d ales. Le-am promis pentru că oricum nu mai conta. Şi chiar n conta nimic la vremea aceea. Apoi mi-au spus: „Venitul tău va micşora simţitor pentru că vom lua şaptezeci la sută din ei dar nu va trebui să-ţi mai cauţi clienţi şi nici nu vei ave vreodată probleme cu poliţia. Iţi vom da clienţi aleşi pe sprân ceană. Dacă mai continui să lucrezi pe cont propriu, o s sfârşeşti sugrumată într-o cameră de hotel”.

  N-am mai stat pe la colţuri de stradă după aceea. Nu avea: decât să mă prezint la sediul lor în fiecare seară şi ei î spuneau la ce hotel să mă duc. Mi-au trimis clienţi buni, aş cum îmi promiseseră. Nu ştiu de ce, dar simţeam că beneficie: de un tratament mai special din partea lor. Poate pentru că arătam atât de inocentă şi aveam un aer mai stilat, care 1< lipsea celorlalte fete. Existau probabil mulţi clienţi care nu-ş: doreau genul acela de profesioniste. Celelalte fete aveau pes trei clienţi pe zi, dar eu scăpăm cu unul, cel mult doi. Aveau în geantă pagere, ca să poată fi anunţate unde trebui să se prezinte, chiar şi la hoteluri de categorie inferioară pent: a se culca cu indivizi cu statut incert. Eu aveam întotdeaun întâlniri în hoteluri luxoase sau chiar în vile. Clienţii mei era de obicei mai în vârstă şi eram arareori trimisă la tineri.

  Mă plăteau săptămânal – nu chiar cât luam pe cont proprii dar nu era deloc rău dacă puneam la socoteală şi bacşiş' clienţilor. Unii îmi cereau să fac lucruri mai ciudate, dar nu deranja. Cu cât era solicitarea mai stranie, cu atât era bacşiş' mai mare şi foarte rar mi se cerea să fac sex normal. Am a şi clienţi care acceptau ce le propuneam eu. Aceştia plăteau d obicei bine. Mi-am deschis conturi la mai multe bănci, d; banii nu mă interesau de fapt. Pentru mine erau doar niş şiruri răzleţe de cifre. Trăiam pentru un singur lucru – voi să-mi confirm faptul că nu simţeam nimic.

  Mă trezeam dimineţile şi mai zăceam în pat, verificându-: fiecare parte a trupului, ca să mă conving că nu mă du: nimic. Deschideam ochii încet, îmi adunam gândurile şi apoi luam fiecare părticică la verificat, din cap pâriă-n picioare, într-adevăr, nu mă durea nimic. Oare asta însemna că nu mă durea chiar nimic sau pur şi simplu nu mai simţeam durerile? Nu-mi dădeam seama. Oricum, nu mă durea nimic şi nu aveam nici o senzaţie. Apoi ieşeam din pat, mergeam la baie şi mă.

  — Pălam pe dinţi, îmi dezbrăcăm pijamaua şi făceam un duş fierbinte, îmi simţeam corpul extraordinar de uşor, aveam impresia că pluteam. Trăiam cu sentimentul că spiritul meu s-a întrupat într-un corp care nu era al meu. Mă uitam de fiecare dată în oglindă, dar sesizam între mine şi trupul reflectat în oglindă o distanţă incomensurabilă.

  Viaţă fără dureri! Fusese lucrul pe care-l visasem şi mi-l dorisem ani în şir, iar acum că îl aveam, nu-mi găseam locul în viaţă, de parcă mă despărţea de el o prăpastie uriaşă. Eram foarte derutată. Mă simţeam de parcă nu eram ancorată în lume, lume pe care o urasem din tot sufletul multă vreme, pe care o ocărâsem din toată inima pentru nedreptatea de care avusesem parte, dar în care ştiusem totuşi cine sunt. Acum lumea a încetat să mai fie lume, iar eu nu mai eram eu cea de altădată.

  Am plâns mult. După-amiezele mergeam în parc – în Gyoen1 din Shinjuku sau în parcul Yoyogi – mă aşezam pe iarbă şi plângeam. Uneori plângeam neîntrerupt o oră sau două şi hohoteam de ziceai că a venit sfârşitul lumii. Se uitau trecătorii la mine, dar nu-mi păsa. Regretam profund că n-am murit în seara aceea de mai. Ce bine ar fi fost! Acum nici măcar nu-mi puteam permite să mor. În starea de amorţeală în care mă aflam, nu eram capabilă să-mi pun capăt zilelor. Nu simţeam nimic: nici durere, nici bucurie. Eram complet goală pe dinăuntru. Toate simţămintele se evaporaseră, iar eu nu mai eram eu.

  Creta Kano a tras aer în piept şi şi-a ţinut respiraţia. A luat ceşcuţa de cafea de pe masă, s-a uitat în ea câteva clipe, a clătinat uşor din cap şi a pus-o la loc pe farfurioară.

  — Cam la vremea aceea l-am cunoscut pe Nqboru Wataya.

  — Noboru Wataya? Am întrebat eu mirat, în calitate de client?

  Creta Kano a dat din cap fără să spună nimic.

  — Dar… Am început eu. M-am oprit ca să-mi aleg cuvintele cele mai potrivite. Nu mai înţeleg nimic. Sora dumneavoastră.

  Grădina imperială.

  Mi-a spus zilele trecute că Noboru Wataya v-a pângărit. Asta e altă poveste? Care este de fapt adevărul?

  Creta Kano a luat batista de pe genunchi şi s-a şters uşor la gură. Apoi m-a privit direct în ochi. Ceva în privirile ei m-a făcut să mă neliniştesc.

  — Vă rog să mă scuzaţi că va deranjez, dar aş mai dori o ceşcuţă de cafea.

  — Bineînţeles, am spus. Am pus ceşcuţa ei pe tavă şi m-am dus la bucătărie. Mi-am băgat mâinile în buzunare, m-am rezemat de chiuvetă şi am aşteptat să fiarbă cafeaua. Când m-am întors în cameră cu cafeaua, Creta Kano dispăruse de pe canapea. Nu lăsase nimic în urma ei: nici poşetă, nici batistă, absolut nimic. M-am dus la intrare, dar nici pantofii ei nu mai erau.

  Lipsa totală de electricitate şi canalul de scurgere.

  Consideraţiile lui Mai Kasahara asupra naturii perucilor.

  A doua zi dimineaţa după ce a plecat Kumiko, m-am dus la bazin. Bazinul e cel mai puţin aglomerat la orele dimineţii. După ce m-am întors acasă, mi-am făcut o cafea şi în timp ce o beam, m-am gândit la povestea ciudată şi neterminată a Cretei Kano, încercând să-mi amintesc, în ordine cronologică, fiecare eveniment povestit. Cu cât îmi aminteam mai multe, cu atât mi se păreau mai stranii întâmplările, dar creierul meu a început să amorţească în scurt timp şi mi s-a făcut somn. Simţeam că-mi vine să leşin de somn. M-am dus în camera de zi, m-am întins pe canapea şi am închis ochii. Am adormit într-o clipă şi am şi început să visez.

  Am visat-o pe Creta Kano. De fapt, prima oară mi-a apărut în vis Malta Kano. Purta o pălărie mare, tiroleză cu o pană imensă, viu colorată. Locul era aglomerat (să zic că era o sală mare), dar pălăria Maltei Kano mi-a atras imediat atenţia. Stătea singură la bar cu o băutură tropicală în faţă. Nu-mi dădeam seama dacă bea sau doar stătea acolo fără să facă nimic.

  Eram îmbrăcat în costum şi îmi pusesem cravata cu picăţele. PG îndată ce am reperat-o pe Malta Kano, am pornit spre ea, dar maintam greu din cauza mulţimii. Când am ajuns, plecase. Băutura tropicală era tot acolo, în faţa scaunului gol. M-am aşezat alături şi am comandat nişte scotch. Barmanul m-a întrebat ce fel de scotch doresc şi i-am spus să-mi dea un Cutty Sark. Mi-era totuna ce beau, dar a fost primul care mi-a venit în minte.

  Înainte de a sosi băutura, am simţit o mână pe braţ. Atingerea a fost atât de blândă, de parcă persoana ţinea în mână un obiect uşor casabil. Când m-am întors, am văzut un bărbat fără chip. Nu ştiu nici acum dacă avea sau nu faţă, dar locul în care ar fi trebuit să existe era învăluit într-o umbră neagră şi nu vedeam nimic dincolo de ea. „Pe-aici, vă rog, domnule Okada.” Am încercat să zic ceva, dar a intervenit înainte de a avea eu timp să deschid gura. „Vă rog să veniţi cu mine. Avem foarte puţin timp la dispoziţie. Grăbiţi-vă!” Ţinând în continuare mâna pe braţul meu, m-a ghidat cu paşi repezi, prin mulţime, până afară pe coridor. L-am urmat fără să opun rezistenţă, îmi ştia numele, deci. Nu era un străin oarecare ce mă ducea unde vbia el. Avea probabil motivele lui şi un scop foarte precis să facă ceea ce făcea.

  După ce am mers o vreme pe coridor, bărbatul fără chip s-a oprit în faţa unei uşi. Pe plăcuţa de pe uşă scria 208.

  — Nu e încuiată. Dumneavoastră trebuie să o deschideţi. Am făcut ce mi s-a cerut. După ce am deschis-o, am văzut o încăpere mare, care semăna cu o cameră de hotel de modă veche. Tavanul era înalt şi de el atârna un candelabru demodat. Candelabrul nu era aprins. Camera era luminată slab de o lampă în perete, de fapt singura sursă de lumină de acolo. Perdelele erau trase de tot.

  — Dacă doriţi whisky, domnule Okada, avem suficient, spuse bărbatul fără chip. Parcă aţi comandat un Cutty Sark, nu? Vă rog să serviţi cât vă face plăcere. A arătat cu degetul spre un dulăpior şi a închis uşa încet, lăsându-mă singur. Am stat destul de mult în mijlocul camerei, derutat. Nu ştiam ce să fac.

  Pe perete atârna un tablou mare pictat în ulei. Înfăţişa un râu. L-am privit atent câteva momente, sperând să mă liniştesc. Luna răsărise deasupra apei şi lumina ei palidă cădea pe malul opus, dar era atât de palidă, încât nu am putut distinge peisajul de acolo. Erau doar nişte linii care se conturau vag.

  Am simţit imediat o poftă nebună de a bea whisky. Am vrut să deschid dulăpiorul ca să iau de băut, aşa cum îmi sugerase bărbatul fără chip, dar dulăpiorul nu voia să se deschidă. Uşile nu erau de fapt uşi, ci imitaţii perfecte ale unor uşi. Am tras şi am împins în câteva puncte, dar degeaba.

  — Nu e atât de simplu să deschideţi uşile, domnule Okada, spuse Creta Kano. Am fost surprins că o văd acolo, îmbrăcatăca la începutul anilor '60. Va trece ceva timp până veţi reuşi. Oricum astăzi nu se mai poate, aşa că mai bine renunţaţi.

  În timp ce o priveam, am văzut cum se desprindeau hainele de pe ea, ca păstăile din jurul boabelor de mazăre. A rămas goală puşcă în faţa mea. Fără nici un avertisment şi fără vreo explicaţie.

  — Avem foarte puţin timp la dispoziţie, domnule Okada. Hai să terminăm mai repede, îmi pare rău că nu vă pot acorda mai mult timp, dar mă aşteaptă treburi importante. Să ştiţi că nu tni-a fost deloc uşor să ajung aici.

  S-a îndreptat spre mine, mi-a desfăcut şliţul cu cel mai natural gest posibil şi mi-a scos penisul. A coborât ochii cu genele ei false şi apoi mi-a luat penisul în gură. Gura ei era mult mai mare decât îmi imaginasem. Am avut erecţie imediat. Când a început să-şi plimbe limba, buclele ei tremurau ca purtate de o briză uşoară şi-mi mângâiau coapsele. Nu-i vedeam decât părul şi genele. Şedeam pe pat, iar ea s-a lăsat în genunchi, cu faţa îngropată între picioarele mele.

  — Încetează! Am spus. Trebuie să pice Noboru Wataya din clipă-n clipă şi ar fi îngrozitor dacă m-aş întâlni cu el. Nu vreau să-l văd aici.

  Creta Kano a scos penisul din gură ca să-mi spună:

  — Nu te-ngrijora. Aveam timp suficient, cel puţin pentru atâta lucru.

  Şi-a plimbat iar limba pe penisul meu. Nu voiam să ejaculez, dar nu mă puteam abţine. Aveam senzaţia că mă absoarbe cu totul. Am ejaculat şi m-am trezit.

  M-am dus la baie, mi-am spălat chiloţii şi am făcut un dus cu apa caldă, având grijă să scap de senzaţiile cleioase ale visului. Câţi ani or fi trecut de când n-am mai avut un asemenea vis? Am încercat să-mi amintesc, dar n-am putut. Trecuse extrem de multă vreme.

  Am ieşit de sub duş şi tocmai mă ştergeam când a sunat telefonul. Era Kumiko. Mă simţeam cam încordat că trebuia să vorbesc cu ea după ce făcusem amor în vis cu altă femeie.

  — Ai o voce cam ciudată, spuse ea. Ce s-a întâmplat? Mă lnsPaimânta pur şi simplu intuiţia ei fără greş.

  — Nimic. Moţăiam şi tocmai m-am trezit.

  Zău? Doar atât? Întrebă ea cu bănuială în glas. Suspiciunea ei se strecura parcă prin receptor şi mă făcea să fiu şi mai tensionat. Scuză-mă, continuă ea. Să ştii că o să întârzii astăzi. Ajung probabil pe la nouă, aşa că voi lua masa în oraş.

  ~ Nu-i nimic, îmi pregătesc şi eu ceva şi mănânc singur.

  — Te rog să mă scuzi, spuse ea.

  Am avut impresia că voia să mai zică ceva, dar a închis.

  Am privit receptorul câteva secunde. Apoi m-am dus lg bucătărie, am curăţat un măr şi l-am mâncat.

  În cei şase ani de când sunt căsătorit cu Kumiko nu m-a: culcat cu altă femeie. Asta nu înseamnă că n-aş fi vrut sau că nu mi s-ar fi oferit prilejul, dar pur şi simplu nu i-am dat curs, Nu pot explica de ce, dar probabil că avea o legătură cu priorităţile vieţii.

  O dată mi s-a întâmplat să dorm lângă o altă femeie, î: plăcea şi ştiam că ar fi vrut să se culce cu mine, dar n-am făcut.

  Avea cu vreo doi sau trei ani mai puţin decât mine şi era colegi de câţiva ani la biroul de avocatură la care lucram. Ei răspundea la telefon şi aranja întrevederile. Era foarte potrivi pentru un asemenea post – isteaţă şi cu o memorie excelentă; Iţi răspundea la orice întrebare: cine, unde lucra, ce anunu ce dosare erau în dulap şi ce se afla în fiecare dosar. Nu exist să o întrebi ceva şi să nu ştie. Toată lumea o plăcea şi considera indispensabilă. Noi doi eram foarte buni amici şi a: ieşit împreună în oraş de nenumărate ori. Nu era chiar frumuseţe, dar îmi plăcea cum arăta.

  A sosit momentul să părăsească firma şi să se căsătoreasc; (trebuia să plece în Kyushu, să-şi urmeze viitorul soţ) aşa că în ultima ei zi de lucru, am invitat-o, împreună cu alţi colegi, la o petrecere de adio. După petrecere am luat acelaşi tren pentru că era târziu, am condus-o până acasă. Când am aju: acolo, m-a invitat la o cafea. Mă îngrijora pierderea ultimul tren, dar ştiam că nu o să ne mai vedem niciodată, în plus, m încânta ideea unei cafele ca să mă mai trezesc din beţie, ai că am acceptat să intru. Era un apartament tipic pentru o fa' care locuia singură. Avea un frigider puţin cam prea mân pentru o singură persoană şi un casetofon mic pe un raft bibliotecii. Frigiderul i-l dăduse o cunoştinţă. S-a schimbat î: ceva comod în camera alăturată şi s-a dus la bucătărie să fac o cafea. Ne-am aşezat pe jos şi am stat la taclale pe îndele.

  La un moment dat, într-o scurtă pauză de poveşti, m-i întrebat brusc:

  — Poţi numi un lucru, ceva concret, de care îţi este teamă

  — Nu cred, am spus eu după o clipă de gândire, îmi e: teamă de foarte multe lucruri, dar nu de unul anume. Dar t; am întrebat la rândul meu.

  _Mi-e teamă de canale, spuse ea îmbrăţişându-şi genunchii.

  Ştii ce e un canal de scurgere, nu? Canalizare subterană, cu capace din loc în loc. E o beznă totală acolo.

  — Canale de scurgere? M-am mirat eu. Nu-mi puteam aminti cu ce ideograme se scrie cuvântul.

  _ M-am născut şi am crescut în prefectura Fukushima, undeva la ţară. În apropierea casei mele curgea un râuleţ şi apa lui era folosită pentru irigaţii, dar la un moment dat, în preajma lui exista un canal subteran. Aveam doi sau trei anişori când s-a întâmplat ceva îngrozitor. Mă jucam cu nişte copii mai mari. M-au aşezat într-o bărcuţă şi mi-au dat drumul pe apă. Cred că se jucau în felul acesta mai tot timpul, dar în ziua aceea plouase şi apa crescuse mult. Bărcuţă le-a scăpat din mâini şi m-a purtat exact până la gura canalului. Cu siguranţă aş fi dispărut în negura aceea şi nu m-ar mai fi găsit nimeni, dacă n-aş fi avut norocul să mă salveze un bătrân care trecea pe acolo.

  Şi-a trecut arătătorul stâng peste gură, de parcă ar fi vrut să se convingă de faptul că mai trăieşte.

  — Am încă vie imaginea în faţa ochilor. Stăteam întinsă şi m-a luat apa. Malurile se vedeau ca nişte ziduri mari din piatră, iar deasupra capului era cerul albastru. Un albastru foarte clar şi frumos. Apa m-a luat iute, tot mai iute, dar nu înţelegeam ce se întâmpla. Brusc am înţeles, dar nu vedeam decât beznă în faţa ochilor, o beznă adevărată care încerca să mă înghită. Am simţit o umbră rece care mă împresura. Şi acum mă trec fiorii. Aceasta este prima amintire din viaţa mea.

  A băut o înghiţitură de cafea.

  — Mi-e frică de nu mai pot, spuse. Mi-e atât de frică, încât abia mai suport senzaţia. Mă simt ca atunci, de parcă plutesc într-acolo şi nu mai pot scăpa de acolo.

  Şi-a scos o ţigară din geantă, a aprins-o cu un chibrit, a tras un fum prelung şi i-a dat drumul încet. Era prima oară când 0 vedeam fumând.

  — Te referi la căsătoria ta acum?

  — Da, spuse ea dând din cap.

  — Te frământă ceva? Ceva concret? A clătinat din cap.

  — Nu cred, oricum nu ceva esenţial, doar fleacuri.

  Nu ştiam ce să spun, dar era clar că ar fi trebuit să spun ceva.

  — Într-un fel, cred că toată lumea se simte mai mult saii mai puţin ciudat înainte de căsătorie. Fiecare susţine că e pjj punctul de a face o imensă greşeală. Probabil că nu ai normală dacă nu ai simţi acelaşi lucru. Hotărârea de a alegi un partener pe viaţă e o problemă capitală. E normal să-ţi fi| teamă, dar nici chiar aşa.

  — E uşor de zis: „Toată lumea simte acelaşi lucru. Toat lumea e la fel”.

  Trecuse de ora unsprezece. Trebuia să găsesc o soluţie şi pun conversaţia pe calea cea bună şi să ajung la o concluzii rezonabilă, iar apoi să o şterg de acolo, înainte de a apuca s| spun ceva, m-a rugat să o iau în braţe.

  — De ce? Am întrebat eu, luat pe nepregătite.

  — Ca să-mi încarc bateriile.

  — Să-ţi încarci bateriile?

  — Trupul meu a rămas fără electricitate. Nu mai dorm multe nopţi. În clipa în care merg la culcare, îmi sare somnii şi nu mai pot adormi. Nu sunt capabilă nici să gândesc. Car sunt într-o asemenea pasă, trebuie să-mi încarce cineva bat riile. Altfel, nu mai pot continua cu viaţa asta. Zău, crede.

  Am privit-o în ochi, întrebându-mă dacă nu cumva mai er ameţită, dar ochii ei erau reci şi inteligenţi ca întotdeaur Nici vorbă să fie ameţită.

  — Dar te măriţi săptămâna viitoare şi poţi să-l rogi pe soţij tău să te ţină în braţe cât doreşti, în fiecare noapte. De acee există căsnicii. Nu o să mai rămâi niciodată fără electricitat.

  Nu mi-a răspuns imediat, îşi strângea buzele şi-şi prive picioarele. Erau mici, iar cele zece unghii foarte frumoase.

  — Problema e ce mă fac acum, spuse ea. Nu. Mâine, săptămâna viitoare, nu luna viitoare. Acum am rămas fân electricitate.

  Am înţeles până la urmă că voia să fie ţinută în braţe m-am conformat dorinţei ei. Mi se părea tare ciudat, cu at mai mult cu cât pentru mine nu fusese decât o colegă capabij şi drăguţă. Am lucrat în acelaşi birou, ne-am spus glume şi i când în când mai ieşeam la un pahar, dar acum o ţineam braţe aici, departe de birou, în apartamentul ei şi mi se păr că nu suntem decât două bucăţi calde de carne. Ne-am juc întotdeauna rolul care ni se cerea pe scena instituţiei, dar dată coborâţi de pe scenă, am abandonat amândoi imagir provizorie de acolo şi am devenit nişte bucăţi penibile de car caldă, înzestrate cu aparate digestive şi inimi şi creiere şi organe de reproducere. O cuprinsesem cu braţele, iar ea îşi ţinea sânii lipiţi de pieptul meu. Erau mai mari şi mai moi decât îmi imaginasem. Stăteam cu spatele lipit de perete, iar ea era prăbuşită peste mine. Am rămas multă vreme în poziţia aceea, fără să scoatem un cuvânt.

  Ţi-e bine acum? Am întrebat. Nu-mi recunoşteam glasul pur şi simplu. Parcă vorbise altcineva. Nu mi-a răspuns, dar am simţit-o când a dat din cap.

  Îmbrăcase o fustă subţire, până la genunchi şi o cămaşă la fel de subţire. Mi-am dat destul de repede seama că nu purta nimic pe dedesubt, în clipa aceea am avut erecţie şi ea şi-a dat seama de asta. Îi simţeam respiraţia caldă pe gât.

  Până la urmă nu m-am culcat cu ea, dar a trebuit să-i încarc bateriile până pe la ora două noaptea. M-a implorat să stau cu ea până adoarme. Am băgat-o în pat, dar a rămas trează încă multă vreme, îşi pusese pijamaua, iar eu stăteam şi-i încărcăm bateriile. Aşa cum o ţineam în braţe, simţeam că-i ard obrajii şi-i bate inima tare. Nu ştiam dacă era bine ce făceam, dar habar n-aveam cum să mă comport altfel. Cel mai simplu ar fi fost să mă culc cu ea, dar mi-am alungat această posibilitate din minte. Instinctul îmi spunea să n-o fac.

  — Te rog să nu mă urăşti pentru tot ce ţi-am cerut, spuse ea. Electricitatea mea e atât de scăzută, încât nu mă mai descurc nicicum.

  — Stai liniştită, te înţeleg.

  Ştiam că trebuie să sun acasă, dar ce i-aş fi spus lui Kumiko? Nu voiam să mint, dar nu-i puteam explica nici adevărul. Eram convins că nu mă va înţelege. După câteva clipe de frământări mi-am zis că oricum nu mai contează. Ce-o fi o fi! Am plecat de la ea la ora două şi am ajuns acasă pe la trei. A fost cumplit de greu să găsesc un taxi.

  Kumiko era furioasă, bineînţeles. Era trează. Stătea la masa din bucătărie şi mă aştepta. I-am spus că am ieşit cu colegii a un pahar şi apoi am jucat mahjong. Mi-a reproşat că nu i-am dat nici un telefon. I-am spus că pur şi simplu nu mi-a trecut Pnn minte. Nu am reuşit să o conving şi minciuna a ieşit lniediat la iveală. Nu mai jucasem mahjong de ani de zile şi *1C1 nu ştiam să mint. În cele din urmă i-am spus adevărul, am spus toată povestea de la început până la sfârşit – fără amănuntul cu erecţia, normal – susţinând că nu m-am culcat cu fata respectivă.

  Kumiko n-a mai vorbit cu mine trei zile. N-a scos nici măcE un cuvânt. A dormit în altă cameră şi a mâncat singură. A fosl cea mai mare criză cu care s-a confruntat căsnicia noastră! Chiar era supărată pe mine şi eu înţelegeam perfect ce simţeaj.

  După trei zile de tăcere, Kumiko m-a întrebat:

  — Ce-ai fi zis dacă ai fi fost în locul meu? Au fost primelfl ei cuvinte. Ce-ai fi zis dacă aş fi venit acasă duminică dimij neaţa la ora trei fără să-ţi dau măcar un telefon? Cum ţi-a pica dacă ţi-aş spune: „Am stat câteva ore în pat cu un bărbat dar n-am făcut nimic. Te rog să mă crezi. I-am încărcat doa bateriile. Bine, şi acum hai să mâncăm ceva şi să mergem lij culcare”. Vrei să spui că tu nu te-ai supăra şi ai crede tot ce-ţ spun?

  Am tăcut.

  — Dacă stau şi mă gândesc bine, ai început cu o minciur gogonată, continuă Kumiko. Mi-ai spus că te-ai dus la băut ai jucat mahjong. Minciună sfruntată! Cum îţi închipui că po să cred că nu te-ai culcat cu ea? De ce n-aş crede că şi asta-^ tot o minciună?

  — Îmi pare rău că am minţit la început. Nu ar fi trebuit dar am făcut-o pentru că îmi era foarte greu să-ţi explic ce s-l| întâmplat de fapt. Te rog din suflet să mă crezi că nu m-ai culcat cu ea.

  Kumiko şi-a pus capul pe masă. Aveam senzaţia că se rar fiază aerul din cameră.

  — Nu ştiu ce să spun. Nu am ce alte explicaţii să-ţi dau vreau din tot sufletul să mă crezi, am zis.

  — Bine, fie! Dacă vrei să te cred, te cred, dar nu uita u: | lucru: probabil că o să-ţi fac şi eu aceeaşi figură într-o bur zi şi atunci o să-ţi cer să mă crezi şi tu pe mine. Am drepţii acesta, nu?

  Kumiko nu şi-a pus ameninţarea în practică. Uneori stătea şi mă gândeam ce aş fi simţit dacă ar fi făcut-o. Probabil aş! Crezut-o, dar ar fi fost la fel de neplăcut şi m-aş fi întrebat siguranţă de ce a trebuit să facă aşa ceva. Aşa o fi simţit şi e|

  — Domnule Pasăre-arc! Vocea venea dinspre grădină. Mai Kasahara.

  Am ieşit pe verandă continuând să-mi şterg părul cu prosopul. Se aşezase pe marginea verandei şi-şi rodea o unghie. Purta aceiaşi ochelari de soare ca şi prima oară, pantaloni din bumbac crem şi o cămaşă neagră. Avea în mână o mapă cu clamă pentru hârtii.

  — L-am sărit, zise ea arătând spre zid. Şi-a scuturat apoi pantalonii de praf. Speram din tot sufletul să ajung unde trebuie şi iată că am ajuns! Imaginează-ţi ce s-ar fi întâmplat dacă aş fi aterizat în grădina altcuiva!

  Şi-a scos pachetul de ţigări Hope din buzunar şi şi-a aprins o ţigară.

  — Ce mai faci, domnule Pasăre-arc?

  — Binişor.

  — Merg la muncă. Nu vrei să vii cu mine? Lucrăm în echipe de câte doi şi pentru mine ar fi mult mai simplu să am lângă mine o persoană cunoscută. Unul pe care nu-l cunosc mi-ar pune tot felul de întrebări: „Câţi ani ai?” „De ce nu eşti la şcoală?” Ar fi foarte neplăcut. Sau poate mai dau peste vreun pervers. Se mai întâmplă, să ştii! De aceea m-ai ajuta enorm dacă ai veni cu mine, domnule Pasăre-arc!

  — Este slujba de care-mi vorbeai data trecută? Cea legată de peruci?

  — Da. Nu avem decât să numărăm capetele cu chelie din Ginza, de la ora unu la patru. E simplu! N-are ce să-ţi strice. O să ajungi şi tu să cheleşti într-o bună zi şi-i mai bine să nu laşi lucrurile să meargă atât de departe, să ştii din vreme ce ai de făcut.

  — Da, dar dacă te prinde în cartierul Ginza, în toiul zilei, inspectorul şcolar însărcinat cu depistarea elevilor care lipsesc nemotivat de la şcoală?

  — E, o să-i spun că fac muncă de teren pentru orele de sociologie. Minciuna asta ţine întotdeauna.

  Neavând nimic de făcut în după-amiaza aceea, m-am hotărât să merg cu fata. Mai Kasahara a telefonat la firmă să le spună J; ă venim. Cât a vorbit la telefon, s-a comportat ca o adevărată uoamnă: „Da, domnule. Vreau să fac echipă cu el. Da, exact. Vă mulţumesc foarte mult. Da, înţeleg. Da, ajungem în jur de °ra douăsprezece”. I-am lăsat un bileţel lui Kumiko, anunţând-o a mă întorc după ora şase, în caz că ajungea ea înaintea mea.

  M plecat de acasă cu Mai Kasahara.

  Firma era în Shimbashi. Mai Kasahara mi-a explicat în „letrou ce aveam de făcut. Trebuia doar să stăm la un colţ de

stradă şi să numărăm toţi bărbaţii cu chelie (sau cei cu păru rărit). Trebuia să-i clasificăm după gravitatea situaţiei: î: categoria urne1 intrau cei cărora li s-a rărit puţin părul, î categoria take2 cei care au pierdut deja mult păr, iar în cate^ goria matsu3, cei cu chelie. Mai a luat o broşură din mapă şjj mi-a exemplificat cele trei categorii.

  — Acum ai idee, în mare, în ce categorie se înscrie fiecare, nu? Mi-ar trebui o zi întreagă să intru în amănunte. E în ordine.

  — Să zicem, am răspuns eu cu o voce cam neîncrezătoare” Pe scaunul de lângă Mai Kasahara stătea un individ gras, salariat probabil, care aparţinea fără îndoială categoriei bambus Acesta se tot uita jenat la broşură, dar fata nu părea să observi cât de mult îl stânjenea.

  — Datoria mea este să-i clasific, iar tu stai lângă mine şi-treci în lista de sondaj, aşa cum îţi spun eu. Asta-i tot. Nu < greu, nu?

  — Da, e simplu, dar ce rost are un asemenea sondaj?

  — Nu prea ştiu. Se face peste tot în Tokyo – Shinjuki Shibuya, Aoyama etc. Poate că specialiştii vor să stabilea, zona cu cei mai mulţi bărbaţi cu chelie. Sau poate vor să şti doar care este proporţia lor în funcţie de categorie. Hab; n-am. Au atâţia bani de nu ştiu ce să mai facă cu ei, aşa că-s pot permite să-i cheltuiască pe asemenea tâmpenii. ProfituriL sunt uriaşe în afacerile cu peruci şi angajaţii sunt recompensai cu prime mult mai mari decât la alte companii. Ştii de ce?

  — Nu. De ce?

  — Perucile nu ţin mult. Pun pariu că nu ştiai că rezistă do: maximum trei ani. Cu cât sunt mai complicate – şi în ultim vreme aceasta e tendinţa – cu atât se uzează mai repede. D ani pentru o perucă e foarte mult, iar după trei ani negreş: trebuie să cumperi alta. Trebuie să se potrivească absol perfect pe ţeastă şi părul de sub ea se subţiază îngrozitor, aceea trebuie să-ţi cumperi alta nouă, care să se muleze bim Ia gândeşte-te ce-ai face dacă ai purta perucă şi ea n-ar m fi bună după doi ani de zile? Ai fi în stare să zici: „Gata, s-] uzat, costă mult una nouă, aşa că de mâine mă voi duce muncă fără perucă”? Chiar ai face aşa ceva?

  1. Prună.

  2. Bambus.

  3. Pin.

  — Nu cred. Probabil nu.

  — Sigur nu. Când începi să porţi perucă, nu mai poţi fără ea. Soarta ţi-e pecetluită şi de aceea producătorii de peruci câştigă uluitor. Mă rog, ei sunt ca traficanţii de droguri – o dntă ce au pus laba pe un client, le rămâne client toată viaţa. Ai auzit vreodată de vreun chel căruia să-i crească părul brusc? Eu una, nu. O perucă ajunge să coste cel puţin cinci sute de rmi de yeni, iar una mai rezistentă, înjur de un milion. Şi ai nevoie de una nouă o dată la doi ani! Până şi o maşină ţine pR. Tru-cinci ani, după care o poţi vinde. Viaţa unei peruci e tare scurtă şi nici nu poţi s-o vinzi când nu-ţi mai trebuie.

  — Înţeleg ce vrei să spui.

  — În plus, producătorii de peruci au saloanele lor de coafură preferate. Ei spală perucile şi tund părul clientului. Când porţi perucă, lucrurile devin mult mai complicate pentru că nu mai merge să te aşezi pe scaunul din faţa oglinzii, să-ţi smulgi peruca şi să spui că vrei un tuns. Asemenea saloane câştigă sume fabuloase.

  — Ştii o mulţime de lucruri, am spus eu cu sinceră admiraţie. Individul de lângă Mai asculta fascinat conversaţia noastră.

  — Pentru că m-am împrietenit cu cei de la firmă şi le-am pus diverse întrebări. Cei de acolo câştigă o groază de bani. Se fac peruci în Asia de sud-est unde mâna de lucru este ieftină, şi chiar cumpără păr din Thailanda sau Filipine. Sunt femei care se tund şi îşi vând părul ca să facă rost de bani, în unele zone aceştia devenind chiar zestrea miresei. Lumea asta e foarte ciudată. S-ar putea ca un individ de lângă tine să poarte părul unei indoneziene.

  Atât eu, cât şi salariatul cel gras din categoria bambus, ne-am uitat în jurul nostru fără să vrem.

  Am trecut pe la biroul din Shimbashi ca să luăm un plic cu f°i de sondaj şi creioane. Compania aceasta ocupa locul al doilea pe piaţă, dar din consideraţie pentru clienţi, nu avea nici măcar firmă la intrare. Clienţii puteau intra şi pleca în voie, fără să se simtă stânjeniţi. Nici pe plic, nici pe foile de sondaj nu scria numele firmei. La departamentul de sondaje? W completat un formular cu numele, vârsta, adresa şi studiile. În birou era incredibil de multă linişte. Nu se ţipa îa telefon, ^u se bătea la calculator cu mânecile suflecate, salariaţii erau nnbrăcaţi îngrijit şi-şi vedeau de treabă cu multă seriozitate.

  După cum era de aşteptat, de fapt, nu exista nici un bărbat cu chelie. Poate că unii purtau perucile companiei, dar mi-a fost imposibil să-mi dau seama care anume sau dacă existau totuşi asemenea persoane. Dintre toate firmele în care am intrat până acum, aceasta avea ambianţa cea mai stranie.

  Am luat metroul spre Ginza. Fiindu-ne foame şi având suficient timp la dispoziţie, ne-am oprit la Dairy Queen să mâncăm un hamburger.

  — Domnule Pasăre-arc, ai purta perucă dacă ai cheli? Întrebă Mai Kasahara.

  — Păi, ştiu eu… Nu cred. Nu-mi plac lucrurile complicate care necesită timp. Probabil că m-aş resemna şi aş umbla aşa, chel.

  — Bravo! Spuse ea, îndepărtând sosul de roşii cu şerveţelul. Foarte bine. Bărbaţii cu chelie nu arată chiar atât de rău. Eu nu consider că ăsta ar fi pentru ei un motiv de îngrijorare.

  — Zău?

  Timp de trei ore ani stat la intrarea în metroul din apropierea clădirii Wako, numărând bărbaţii cu chelie care treceau pe lângă noi. Cea mai sigură metodă pentru a stabili gradul de chelire era să-i priveşti de sus, urcând şi coborând scările de la metrou. Mai Kasahara decidea categoria – de exemplu, pin sau bambus – iar eu o treceam în fişă. Îmi era clar că mai făcuse lucrul acesta de nenumărate ori. N-a bâjbâit o secundă, n-a avut nici o clipă de ezitare, nu s-a corectat nici măcar o dată. Îi categorisea cu viteză şi precizie, dând verdictul în şoaptă ca să nu se prindă cel în cauză. Când se întâmpla să treacă mai mulţi bărbaţi cu chelie în acelaşi timp, o auzeam zicând repede: prună prună bambus pin bambus prună”. La un moment dat a trecut pe lângă noi un domn cărunt, foarte distins. S-a oprit, surprins, în dreptul nostru:

  — Pot să vă întreb ce anume faceţi aici? Întrebă el.

  — Un sondaj, i-am răspuns eu scurt.

  — Ce fel de sondaj?

  — Ceva legat de studii sociale, am spus eu.

  — Prună pin prună, spuse Mai Kasahara încet.

  Nu l-au prea convins răspunsurile noastre, aşa că după ce ne-a mai aruncat câte o privire, şi-a văzut resemnat de drum.

  Când ceasul de pe clădirea Mitsukoshi de peste drum arăta 1 ora patru, am terminat cu sondajul şi ne-am întors la Dairy Queen să bem câte o cafea. Treaba pe care o făcusem nu solicitase prea mult efort, dar îmi simţeam gâtul şi umerii înţepeniţi. Poate că senzaţia se datora activităţii în sine, pentru că aveam un oarecare sentiment de vinovăţie. Cum să stau şi să număr, pe furiş, capetele cu chelie? În metrou, în drum spre biroul din Shimbashi, m-am trezit continuându-mi activitatea de pe stradă, ceea ce m-a făcut să mă simt foarte prost. De câte ori îmi propuneam să renunţ, mă apuca un zel şi mai mare. Am dat foile de sondaj la biroul care se ocupa cu aşa ceva şi am încasat banii – o sumă frumuşică pentru efortul depus şi timpul consumat. Am semnat actul de primire a banilor şi i-am băgat în buzunar. Am luat împreună cu Mai Kasahara metroul spre Shinjuku şi de acolo, pe linia Odakyu, spre casă. Era ora la care începea aglomeraţia. N-am mai fost de multă vreme într-un mijloc de transport în comun la oră de vârf, dar nici nu pot spune că îmi fusese dor de aşa ceva.

  — Am făcut treabă bună azi, nu? Zise Mai Kasahara. Stăteam în picioare unul lângă altul şi abia ne puteam mişca. N-a fost deloc grea şi nici rău plătită munca noastră.

  — Chiar bine răsplătită, am spus eu, sugând o bomboană de lămâie.

  — Vii cu mine şi data viitoare? Putem să facem asta o dată pe săptămână.

  — De ce nu? Am zis.

  — Ştii, domnule Pasăre-arc… Spuse ea după o pauză, de parcă atunci i-ar fi venit ideea. Părerea mea este că bărbaţii se tem să nu chelească pentru că asociază asta cu sfârşitul vieţii. Adică, atunci când văd că li se răreşte părul, se gândesc că şi firul vieţii se subţiază şi că faptul în sine constituie un pas uriaş spre moarte.

  M-am gândit câteva clipe la ceea ce mi-a spus.

  — Da, s-ar putea să ai dreptate.

  — Domnule Pasăre-arc, stau uneori şi mă gândesc cum o fi °are să mori puţin câte puţin într-un interval lung de timp?

  Neştiind unde bate, mi-am schimbat mâna cu care mă ţineam de cureaua de sus şi am privit-o în ochi.

  — Vrei să-mi explici mai concret… Ce înseamnă să mori Puţin câte puţin?

  — Păi, nu prea ştiu. Să zicem că eşti prins într-o capcană întunecată, singur, fără mâncare, fără apă şi mori puţin câte Puţin…

  — Trebuie să fie îngrozitor, cumplit de dureros. N-aş vrea să am parte de o asemenea moarte.

  — Dar până la urmă asta-i viaţa, domnule Pasăre-arc. Nu suntem noi cu toţii prinşi într-o capcană întunecată, undeva? Ni se ia mâncarea şi apa şi murim puţin câte puţin…

  Am izbucnit în râs.

  — Eşti prea tânără ca să fii atât de pessimistic, am spus eu, folosind cuvântul englezesc.

  — PessJ-cum? Întrebă ea.

  — Pessimistic… Înseamnă să vezi numai partea întunecată a vieţii.

  — Pessimistic… Pessimistic… Repetă ea cuvântul în engleză de câteva ori.

  Apoi ridică ochii şi îmi aruncă o privire fioroasă.

  — Eu am doar şaisprezece ani şi nu ştiu prea multe despre lume, recunosc, dar mi-e clar un singur lucru: dacă eu sunt pesimistă, atunci adulţii din lumea asta care nu sunt pesimişti sunt nişte idioţi.

  Atingerea magică.

  Moartea în cadă.

  Mesagerul cu amintiri.

  Ne-am mutat în actuala casă în toamna celui de-al doilea an de căsnicie. Apartamentul din Koenji în care locuisem până atunci a fost trecut pe lista celor care urmau să fie renovate. Am căutat un apartament ieftin şi convenabil, dar nu era tocmai simplu pentru un buget limitat. Când a aflat de problemele noastre, unchiul meu ne-a sugerat să ne mutăm în casa lui din Setagaya pe care o cumpărase în tinereţe şi în care locuise doar zece ani. El ar fi vrut să demoleze partea veche a casei şi să înalţe ceva modern şi funcţional, dar legea nu-i permitea să construiască ceea ce ar fi dorit el. Aştepta să se mai îmblânzească legile, timp în care nu-şi putea permite să lase casa nelocuită. Dacă n-o închiria, taxele de proprietate ar fi fost uriaşe, iar dacă o închiria unor străini, ar fi fost o mare problemă în momentul evacuării. Nouă nu ne lua decât o chirie modică, cu care să acopere taxele, dar ne-a cerut să fim de acord să ne mutăm de acolo când sosea momentul, cu un Preaviz de doar trei luni. Nu ne-a deranjat propunerea lui, deşi nu ne era tocmai clară problema taxelor. Am profitat de Şansa de a locui într-o casă adevărată, chiar dacă nu pentru multă vreme, plătind o chirie cât se poate de rezonabilă. Casa situată departe de gara prin care circulau trenurile de pe Odakyu, dar avea propria ei grădină, iar zona rezidenţială care se afla era foarte liniştită. Deşi nu era a noastră, încă clipa în care ne-am mutat în ea, am avut senzaţia că avem 0 c<*să adevărată.

  Unchiul acesta al meu – fratele mai mic al mamei – nu ne-a cerut niciodată nimic. Era un tip rece, care nu vorbea mai mult decât era cazul şi un pic prea calculat. Cu toate astea, era ruda la care eu ţineam cel mai mult. A absolvit o facultate din Tokyo şi s-a angajat pe post de crainic Ia radio, dar după ce s-a săturat de munca pe care o făcuse acolo timp de vreo zece ani, şi-a deschis un bar în Ginza. Barul a fost mic şi fără nici un decor la început, dar şi-a dobândit un renume prin cocteilurile foarte bune, iar în câţiva ani unchiul meu a ajuns să conducă un lanţ de baruri şi restaurante. Angajaţii lui o duceau foarte bine, deoarece se pare că avea acea scânteie necesară unui om de afaceri. Pe când eram încă student, l-am întrebat într-o bună zi cum îşi explică succesul fiecărui nou local pe care-lj deschide. Acolo unde în Ginza existase un restaurant ca dăduse faliment, el deschidea altul care se bucura de un succei enorm. Care era explicaţia? Mi-a întins palmele ca să mă ui' la ele.

  — E atingerea magică, mi-a zis el cu seriozitate. A fost tot ce-a spus.

  Poate chiar era vorba despre „o atingere magică”, dar mai! Avea deosebitul talent de a găsi oamenii potriviţi care să lucreze pentru el. Îi plătea bine, se purta frumos cu ei, iar aceştia îl răsplăteau prin muncă serioasă. \pa  — Când îmi dau seama că am găsit omul potrivit, îi pun un teanc de bancnote în mână şi-l las să aprecieze singur ocazia care i s-a ivit. Trebuie să ştii să plăteşti ceea ce se poate plăti cuj bani, fără să te gândeşti la profituri şi pierderi. Economiseşte-energia pentru lucruri pe care nu le poţi cumpăra cu bani.

  S-a căsătorit abia la patruzeci şi ceva de ani, după ce înregistrat reale succese financiare. Soţia lui, care contribui şi ea cu partea ei de avere la căsnicia nou întemeiată, fusese căsătorită şi era cu vreo trei sau patru ani mai mic; Unchiul nu mi-a spus niciodată unde a cunoscut-o, dar tot ştiu eu despre ea este că provine dintr-o familie bună şi că o femeie blândă. Nu au avut copii. Nici în prima căsnicie n avusese copii şi se pare că acesta a fost motivul divorţul Deşi la patruzeci şi ceva de ani nu era un om bogat, nu e: cazul să se mai spetească cu munca pentru că avea tot ce' trebuia. Pe lângă profitul pe care i-l aduceau barurile restaurantele, mai câştiga şi de pe urma caselor şi apartame telor de lux închiriate, plus dividendele din investiţii. Datorii reputaţiei de om de afaceri respectabil şi a traiului său modest, familia era tentată să-l considere un fel de oaie neagră, mai cu seamă că nu-i plăcea să se asocieze cu aceasta în nimic din ceea ce făcea. Ca unic nepot, mie mi-a purtat o grijă mai aparte, mai ales după ce a murit mama, exact în anul în care am intrat la facultate şi m-am certat cu tata care se recăsătorise, în anii de studenţie, cât am locuit singur şi când de multe ori nu aveam ce mânca, unchiul mă mai invita la vreunul din restaurantele sale din Ginza.

  Locuia împreună cu soţia lui într-un apartament frumos pe o stradă în pantă din Azabu, preferând să aibă tot confortul la îndemână decât să îngrijească o casă. Nu se complăcea într-o viaţă luxoasă, dar îi plăcea să cumpere automobile rare. Avea în garaj un Jaguar şi un Alfa Romeo, ambele maşini de epocă bine îngrijite, care sclipeau ca nişte bijuterii.

  I-am dat unchiului meu un telefon să-l rog ceva şi am profitat de prilej să-l întreb ce ştie despre familia lui Mai Kasahara, problemă care începuse să mă cam preocupe.

  — Kasahara? Întrebă el. S-a gândit o clipă. N-am auzit de un asemenea nume. Eram burlac când locuiam acolo şi nu îmi cunoşteam vecinii.

  — De fapt, pe mine mă interesează casa de vizavi de ei, casa nelocuită din capătul aleii la care se ajunge prin grădina ei. Am impresia că au locuit acolo unii pe nume Miyawaki. Acum faţada e bătută în scânduri.

  — A, Miyawaki! Da, îi ştiu, spuse unchiul. A avut şi el câteva restaurante, dintre care unul în Ginza. L-am întâlnit de câteva ori în interes de afaceri. Localurile lui nu erau cine ştie ce, dar erau foarte bine amplasate. Am considerat că-i merge „ine. Era un individ cumsecade, dar cam răsfăţat. Nu s-a spetit niciodată cu munca, dar nici nu s-a copt la minte. Cineva l-a s*atuit să iasă pe piaţa de acţiuni, dar a pierdut totul: casă, teren, afaceri, absolut totul. De fapt îşi alesese momentul cel ^iai puţin favorabil. Ca să-şi deschidă un nou local, a trebuit să-şi JPotecheze casa şi terenul, dar totul s-a dus pe apa sâmbetei, lotul. Parcă avea şi două fete de măritat.

  De atunci nu mai locuieşte nimeni în casă. „ Chiar nimeni? Se miră unchiul meu. De atunci? Probabil a Şi-a pierdut dreptul de proprietate şi toate bunurile i-aU. St puse sub sechestru. Să nu te tenteze cumva locul acela, iferent cât de convenabil ţi se pare ca preţ.

  — Cine? Eu? Am întrebat râzând. Nu-mi permit eu să cumpăr aşa ceva. Dar de ce-mi spui asta?

  — Am studiat atent casa aceea înainte de a o cumpăra pe a mea. Ceva nu e în ordine acolo.

  — Adică e bântuită de stafii?

  — Poate n-or fi chiar stafii, dar nimeni nu o vorbeşte de bine. A locuit în ea un fost ofiţer de armată, până la sfârşitul războiului. Un ofiţer superior în orice caz, nu ştiu ce colonel important. Trupele din China de Nord de sub comanda sa au primit tot felul de decoraţii, dar se ştie că au comis nişte orori de nedescris – executaseră vreo cinci sute de prizonieri de război şi forţaseră localnicii să muncească pentru ei până mureau de extenuare. Cel puţin aşa se spune, nu ştiu cât din toate astea e adevărat. A fost chemat în ţară chiar înainte de terminarea războiului, aşa că a fost prezent în momentul capitulării şi şi-a dat seama, după evoluţia lucrurilor, că existau toate probabilităţile să fie judecat drept criminal de război. Generalii şi ofiţerii superiori care înnebuniseră în China a fost preluaţi de poliţia militară. El n-avea de gând să se lase târât prin tribunale sau spânzurat în văzul lumii, aşa că a preferat să-şi ia singur viaţa. A văzut într-o bună zi un jeep cu un ofiţer american oprind în faţa casei. Şi-a dus pistolul la tâmplă şi şi-a zburat creierii pe loc. Ar fi preferat să-şi despice pântecele ca un adevărat samurai, dar nu a mai avut timp pentru aşa ceva. Soţia lui l-a urmat numaidecât – s-a spânzurat în bucătărie.

  — Aoleu!

  — Cel cu jeep-ul s-a dovedit până la urmă a fi un ofiţe obişnuit care-şi căuta prietena. Se rătăcise şi oprise puţi: maşina să întrebe pe cineva pe unde să o ia. Ştii cât e d complicată zona mai cu seamă pentru cineva care se află pent: prima dată acolo. Şi apoi cred că nu i-a fost prea uşor să i decizia de a-şi pune capăt zilelor – nu e uşor pentru nime

  — N-are cum să fie.

  — Casa a rămas o vreme goală, până a cumpărat-o o actriţ de cinema. Oricum nu ştii cine e chiar dacă-ţi spun numele, stat acolo cu mult înainte de a te muta tu în zonă, şi nici n era o actriţă renumită. A locuit acolo vreo zece ani, doar c menajera. Nu era căsătorită. La câţiva ani după ce s-a mutai a contractat o boală de ochi. Totul i se părea în ceaţă, chi greu de distins, dar era actriţă şi nu putea apărea în filme ci ochelarii pe nas. Pe vremea aceea abia apăruseră lentilele de contact, care nu erau încă performante şi de aceea lumea nu prea avea curajul să le folosească. De aceea, înainte de filmarea unei scene, trebuia întotdeauna să parcurgă spaţiul respectiv ca să numere paşii pe care îi avea de făcut şi să se familiarizeze cu locul, în general se descurca, pentru că erau filme destul de simple – ştii poveştile acelea vechi de dragoste, siropoase. Totul a mers strună. Într-o bună zi însă, după ce a verificat traseul şi s-a întors în cabină, un cameraman tânăr, care nu ştia ce probleme avea actriţa, a mutat puţin punctele de reper pe care şi le fixase ea.

  — Vai de mine!

  — Şi-a pierdut echilibrul, s-a prăbuşit şi apoi nu a mai putut umbla. Vederea i-a slăbit şi mai mult, practic orbise. Păcat, pentru că era încă tânără şi drăguţă. Normal că a terminat cu filmările şi a rămas ţintuită între patru pereţi. Apoi, menajera i-a luat toţi banii din casă şi a fugit cu un individ. Era singura fiinţă în care ea avusese încredere şi de care depindea în întregime. I-a luat toţi banii, economii, cecuri – absolut totul. Asta da poveste care-ţi dă fiori, nu? Şi ce crezi că a făcut?

  — O asemenea poveste nu poate avea un sfârşit fericit, mă gândesc.

  — Nu, normal. A umplut cada şi a stat cu capul sub apă până s-a înecat, îţi dai seama ce tărie a avut şi cât de decisă a fost să moară ca să fie capabilă să recurgă la o asemenea măsură extremă.

  — Într-adevăr trebuie să fi fost cumplit.

  — Da, îţi dai seama. Miyawaki a cumpărat proprietatea imediat după aceea. Trebuie să recunosc că e o zonă frumoasă, locul e plăcut, terenul e mare şi luminos şi toată lumea vrea să cumpere casa când o vede. Miyawaki auzise poveştile triste ale celor care locuiseră acolo înainte, aşa că a demolat casa şi a construit totul din nou, începând cu fundaţia. A chemat preoţi Şintoişti pentru ritualul de purificare şi a făcut tot ce era omeneşte posibil ca să scape de forţele malefice, dar tot degeaba. Chiar nu se putea locui acolo. Se ştie că există locuri blestemate. Eu n-aş sta acolo nici dacă mi s-ar oferi casa gratuit.

  După ce mi-am făcut cumpărăturile, am pregătit totul pentru ană şi am adus înăuntru rufele spălate, le-am împăturit frumos Ş1 le-am pus la loc. M-am întors în bucătărie şi mi-am făcut o cafea. A fost o zi frumoasă, liniştită, în care nu a sunat nici măcar telefonul. M-am întins pe canapea ca să citesc şi nu m-a deranjat absolut nimeni. Doar pasărea-arc se mai auzea din când în când în grădină. A fost practic singurul sunet pe care l-am auzit toată ziua.

  Pe la ora patru a sunat cineva la uşă. Era poştaşul.

  — Aveţi o scrisoare recomandată, spuse el întinzându-mi un plic destul de gros. Am scos sigiliul personal1 şi l-am aplicat pe confirmarea de primire.

  Nu era un plic obişnuit, ci dintr-o hârtie superbă, confecţionată manual, din paie de orez, iar numele şi adresa mea erau scrise cu pensula. Am întors plicul şi am văzut că expeditorul era un oarecare Tokutaro Mamiya, adresa X, prefectura Hiroshima. Nu cunoşteam nici numele, nici adresa. Mi-am dat seama după scris că acel Tokutaro Mamiya era bătrân, pentru că nu mai ştia nimeni să scrie în felul acesta în zilele noastre.

  Am luat foarfecele, m-am aşezat pe canapea şi am tăiat plicul. Scrisoarea, la fel de demodată ca şi plicul, era scrisă cu pensula pe hârtie confecţionată manual. Scrisul trăda o persoană extrem de cultivată. Lipsindu-mi cunoştinţele necesare, mi-a fost extrem de greu să o citesc. Stilul era la fel de complicat ca şi scrisul, dar cu oarecare efort am reuşit în cele din urmă să-mi dau seama, în linii mari, cam ce voia. Scrisoarea mă anunţa că bătrânul domn Honda, pe care-l vizitasem împreună cu Kumiko, a murit de atac de inimă, în casa lui din Meguro, cu două săptămâni în urmă. Deoarece locuia singur, nu ştia nimeni când a murit, dar doctorii presupuneau că s-a stins repede, fără să sufere prea mult. Poate este singurul punct luminos din această poveste tristă. Menajera l-a găsit dimineaţă, prăbuşit peste măsuţa care acoperea kotatsu. Autorul scrisorii, locotenentul în rezervă Tokutaro Mamiya, fusese trimis în Manciuria şi avusese ocazia să înfrunte pericolele războiului împreună cu fostul caporal Oishi Honda. Acum, în conformitate cu dorinţa decedatului şi în absenţa vreunei rude, Mamiya şi-a asumat sarcina de a distribui obiectele lăsate ca amintire. Decedatul lăsase instrucţiuni scrise, foarte precise, în acest sens. „Testamentul amănunţit şi alcătuit cu meticulozitate sugerează faptul că domnul Honda şi-a anticipat moartea

  1. În Japonia, pentru acte oficiale se foloseşte sigiliul personal în locul semnăturii.

  Iminentă. Se spune clar în el că ar fi deosebit de fericit dacă dumneavoastră, domnule Toru Okada, aţi accepta ca amintire un anume obiect. Presupun că sunteţi foarte ocupat, domnule Okada, dar vă asigur, în calitate de vechi camarad de arme al decedatului, eu însumi în amurgul vieţii, că mi-ar face foarte multă plăcere dacă aţi accepta acest obiect ca amintire din partea regretatului domn Honda.”

  La sfârşitul scrisorii era adresa din Tokyo unde se găsea domnul Mamiya în prezent: o familie Mamiya, ce locuia în Hongo 2-chome, Bunkyo-ku. Văzând numele familiei, am presupus că stă la nişte rude.

  M-am aşezat la masa din bucătărie ca să răspund la scrisoare. Speram să fiu în stare să scriu o carte poştală simplă şi scurtă, dar în clipa în care am luat stiloul în mână, cele câteva fraze simple nu se mai apropiau de mine cu uşurinţă.

  „Am avut onoarea să-l cunosc personal pe regretatul domn Honda şi să mă bucur de scurta perioadă în care am fost împreună. Vestea că nu mai este printre noi m-a făcut să-mi amintesc de vremurile acelea. Diferenţa de vârstă dintre noi a fost foarte mare şi nu am avut prilejul să mă bucur de compania dumnealui decât aproximativ un an de zile, dar în toată această perioadă am simţit că este o persoană deosebită care poate pătrunde uşor în sufletul omului. Ca să fiu cinstit, nu mi-aş fi imaginat niciodată că domnul Honda mă va trece în testamentul dumnealui şi nici nu sunt convins că merit să primesc vreo amintire, dar dacă aceasta i-a fost dorinţa, voi accepta cu cel mai profund respect. Vă rog să mă contactaţi când consideraţi de cuviinţă.”

  În timp ce aruncam cartea poştală în cea mai apropiată cutie, m-am trezit murmurând aşa-zisele versuri ale domnului Honda: „Dacă faci pe mortul/Pluteşti în libertate. /Nomonhan”.

  Era aproape ora zece când a ajuns Kumiko acasă. Sunase mainte de ora şase să-mi spună că va veni târziu şi că va n^ânca ceva în oraş. Îmi atrăsese atenţia să iau cina fără ea. Mi-am pregătit, deci, ceva simplu, am mâncat, după care am început să citesc. Când a venit, a spus că vrea câteva guri de bere. Am desfăcut o sticlă şi am băut-o împreună. Arăta obosită.

  Tătea cu coatele pe masa de la bucătărie, cu bărbia în palme Ş1 mi se părea că nici nu auzea ce-i ziceam, că se gândea la cu

  °tul altceva. Am anunţat-o că murise domnul Honda.

  Of! Avea o vârstă destul de înaintată şi era surd, zise ea.

  Când i-am spus că mi-a lăsat mie o amintire prin testament, a fost de-a dreptul şocată, de parcă vestea ar fi picat din cer.

  — Ţie? Întrebă ea încruntându-se. Bătrânul acela ţi-a lăsat ţie ceva?

  — Da. Nici eu nu înţeleg de ce a făcut aşa ceva.

  — Probabil că te-a plăcut, spuse ea încruntându-se, după ce se gândi o clipă.

  — De ce? Eu nici nu prea am vorbit cu el. Cel puţin nu eu am fost cel care spunea lucruri interesante. Şi chiar dacă oi fi zis ceva, el oricum nu auzea. Noi stăteam şi-i ascultam poveştile o dată pe lună şi mereu ne vorbea despre bătălia de la Nomonhan: cum aruncau cocteiluri Molotov, ce tanc a mai ars, care nu a ars şi alte prostii de felul acesta.

  — Nu mă întreba pe mine, spuse Kumiko. Probabil că i-a plăcut ceva la tine. Eu nu îi înţeleg pe asemenea oameni, habar n-am ce-i în mintea lor.

  Apoi a tăcut iar. Era o tăcere încordată. M-am uitat la calendarul de pe perete şi mi-am dat seama că mai era până să-i vină ciclul. Mi-am imaginat că se întâmplase ceva neplăcut la serviciu.

  — Ai avut foarte mult de lucru? Ani întrebat.

  — Un pic cam mult, spuse ea, luând o gură de bere şi rămânând apoi cu privirile în pahar. Avea o iritare stranie în glas. Îmi pare rău că am întârziat, dar ştii cum e cu revistele astea când li se apropie termenul de apariţie. Mă rog, nici nu mă prea pot plânge că stau prea mult peste program. Pe mine mă ţin oricum mai puţin decât pe alţii, pentru că sunt căsătorită.

  Am dat din cap.

  — Nu-ţi reproşez nimic. Ştiu că sunt perioade când trebuie să lucrezi până târziu. Mi-e teamă doar să nu te extenuezi.

  A stat mult la duş. Eu mi-am băut berea şi am răsfoit săptămânalul pe care l-a adus acasă.

  Mi-am băgat mâna în buzunar şi am dat peste banii pe care-i primisem pentru munca prestată. Nici măcar nu-i scose-ş sem din plic. Un alt lucru pe care nu l-am făcut a fost să-i spu: lui Kumiko. Nu că aş fi avut să-i ascund ceva, dar pierduse: ocazia şi alta nu s-a mai ivit. O dată ce momentul oportu trecuse, acum mi se părea ciudat să mai abordez subiectul, fi însemnat să-i mărturisesc totul: „Am cunoscut o fată şaisprezece ani, în capătul aleii, şi am plecat împreună cu e la muncă, de fapt am completat un formular de sondaj pent: un fabricant de peruci. M-au plătit destul de bine”. Kumiko ar fi putut spune: „A, da? Ce drăguţ!” – şi cu asta s-ar fi încheiat discuţia. Sau poate nu. Poate că ar fi vrut să ştie mai multe despre Mai Kasahara, în ideea că ar fi deranjat-o că mă împrietenisem cu o puştoaică. După aceea ar fi trebuit să-i povestesc t.

  — Tul despre Mai Kasahara şi să-i dau cât mai multe detalii: unde am cunoscut-o, când, cu ce prilej ne-am întâlnit şi aşa mai departe, iar eu nu mă prea pricep să dau explicaţii ordonate.

  Am luat banii din plic şi i-am pus în portofel. Am mototolit plicul şi l-am aruncat în coşul de gunoi. Uite-aşa încep oamenii să aibă secrete, mi-am zis eu. Nu avusesem de gând să fac un secret din întâlnirea mea cu Mai Kasahara. Legătura mea cu ea nu însemna aproape nimic, aşa că mi se părea că-i totuna dacă îi spuneam sau nu. Dar dacă această legătură apuca să o ia pe cărări ciudate, ajungea într-un final să se învăluie în mrejele secretului, fără să mai ţină cont de ceea ce intenţionasem eu iniţial. La fel se întâmplase şi cu Creta Kano. I-am spus lui Kumiko că sora Maltei Kano a venit la noi acasă, că o chema Creta, că se îmbrăca după moda anilor '60 şi că a luat probe de la apa de robinet, dar n-am scos o vorbă despre destăinuirile uluitoare pe care începuse să le facă apoi şi nici despre faptul că a dispărut fără un cuvânt înainte de a-şi termina povestea. Oricum mi s-a părut cam deplasată şi n-aş fi fost capabil să o reconstitui pentru Kumiko cu toate nuanţele aferente, aşa că am preferat să nu scot o vorbă. Poate că lui Kumiko nici nu i-ar fi făcut plăcere că domnişoara Creta Kano a stat la noi cam mult după ce şi-a terminat treaba şi că s-a apucat să-mi facă tot felul de destăinuiri. Şi uite-aşa, acesta a devenit altul dintre micile mele secrete.

  M-am gândit apoi că şi Kumiko avea secretele ei pe care nu voia să le cunosc. Deoarece le aveam şi eu pe ale mele, nu Puteam să o învinuiesc sub nici o formă. Oricine are secrete. Dintre noi doi, eu eram cu siguranţă cel mai secretos. Ea spunea în general ce gândea, era genul de om care zicea lucrurilor pe nume. Eu nu eram aşa.

  Fiind oarecum neliniştit din pricina gândurilor care puse-Seră stăpânire pe mine, m-am ridicat şi am luat-o spre baie. V_şa era deschisă. Am rămas în uşă şi am privit-o pe Kumiko din spate, îmbrăcase o pijama albastru închis şi îşi uşi cu un prosop, în faţa oglinzii.

  Şi îşi usca părul

  — Ştii… Mă gândeam la slujbă. M-am tot gândit în ultima vreme şi mi-am rugat şi prietenii să urmărească… Chiar am găsit câte ceva… Sunt slujbe, aşa că pot să mă apuc de lucru de îndată ce mă hotărăsc. Pot începe şi de mâine dacă vreau, dar să mă hotărăsc îmi este greu, pentru că nu prea ştiu ce vreau şi nici nu ştiu dacă e bine să mă pripesc.

  — De aceea îţi tot spun să faci ce-ţi place, spuse Kumiko uitându-se în oglindă. Nu trebuie să-ţi găseşti de lucru imediat. Nu e cazul să te îngrijorezi deocamdată din pricina banilor, ne descurcăm. Dacă te simţi prost că nu ai de lucru şi dacă te deranjează că eu sunt cea care lucrează în casa asta, în timp ce tu stai acasă şi faci gospodărie, atunci caută-ţi ceva de lucru -orice pentru moment. Decizia îţi aparţine…

  — Normal că va trebui să-mi găsesc de lucru în cele din urmă. Ştiu asta şi o ştii foarte bine şi tu. Nu pot să ard gazul de pomană o veşnicie. Mai devreme sau mai târziu tot o să găsesc ceva, dar problema mea este că în clipa de faţă nu ştiu ce să fac. După ce mi-am dat demisia, m-am gândit o vreme că mi-ar plăcea să lucrez tot în domeniul juridic… Am şi relaţii… Dar nu mă simt în stare. Cu cât trece timpul, cu atât mă interesează mai puţin avocatura şi îini dau seama că pur şi simplu nu sunt făcut pentru o asemenea slujbă.

  Kumiko se uita la mine prin oglindă. Am continuat: i

  — Faptul că ştiu ce nu vreau să fac nu înseamnă că ştiu ce; vreau să fac. Cred că aş putea face orice dacă mi s-ar cere, dar nu-mi trece prin minte nici măcar un singur lucru pe care aş vrea să-l fac cu adevărat. Asta e problema cea mare şi nu-i găsesc rezolvarea.

  — Păi, dacă te-ai plictisit de avocaţi şi de legislatură, nu te mai gândi la asta, spuse Kumiko punând jos prosopul şi îndre tându-se spre mine. Lasă-l naibii de examen de barou. Nu mai agita atâta cu găsirea unei slujbe. Dacă nu ţi-e clar ce vre: să faci, aşteaptă până te lămureşti. Ce-i rău în asta?

  Am dat din cap.

  — Am vrut să mă asigur că am reuşit să-ţi explic exact simt.

  — Mi-e clar, zise ea.

  M-am dus la bucătărie şi mi-am spălat paharul. A venit ea şi s-a aşezat la masă.

  — M-a sunat fratele meu în după-amiaza asta.

  — Şi?

  — Vrea să intre în cursa electorală. Zicea că tocmai s-a hotărât să candideze.

  — Să candideze? Am întrebat eu şocat. Nici nu mi-am mai găsit cuvintele câteva momente. Candidează pentru Dietă?

  — Da. I s-a cerut să ia locul unchiului meu din Niigata.

  — Credeam că locul unchiului tău îl va lua fiul său. Parcă vărul tău avea de gând să renunţe la postul de director în compania Dentsu şi să se întoarcă la Niigata, nu?

  Kumiko se curăţa în urechi.

  — Da, aşa plănuise iniţial, dar vărul meu nu vrea să renunţe la companie pentru că îi place ceea ce face. În plus, nu vrea să plece din Tokyo unde îşi are şi familia. Nici prin cap nu-i trece să renunţe la o firmă atât de importantă şi recunoscută mondial, ca să se întoarcă la Niigata numai pentru a deveni membru al Dietei. Cel mai mult se opune soţia lui, care nu vrea ca el să-şi sacrifice familia şi să candideze pentru Dietă.

  Fratele mai mare al tatălui lui Kumiko a prins patru sau cinci mandate în Camera Deputaţilor, reprezentând prefectura Niigata. Nu a fost neapărat o persoană importantă, dar cu perseverenţă, tot a ajuns la un moment dat să ocupe un post minor în Cabinet. Acum, din pricina vârstei înaintate şi a bolii de inimă, i-ar fi fost imposibil să mai candideze, ceea ce însemna că cineva trebuia să-i ia locul în circumscripţia electorală respectivă. Unchiul lui Kumiko avea doi fii: pe cel mare nu l-a interesat niciodată politica, aşa că nu-i rămânea decât celui mic să se sacrifice, dar el nu voia.

  — Lumea din prefectura Niigata abia aşteaptă să candideze fratele meu. Ei vor o personalitate tânără, isteaţă, energică, cineva care să fie capabil să candideze mai multe mandate şi să ajungă până la urmă să ocupe un loc important în guvern. Aratele meu este deja o personalitate marcantă şi va câştiga cu siguranţă voturile tinerilor. Este făcut pentru aşa ceva. „robabil că-i va fi mai greu cu localnicii, dar suporterii lui sunt Puternici şi vor avea grijă să iasă lucrurile aşa cum vor ei. Dacă vrea să continue să locuiască la Tokyo, nici asta nu-i o Problemă. Nu trebuie decât să se prezinte la alegeri.

  Eu nu mi-l puteam imagina pe Noboru Wataya membru al Dietei.

  Tu ce părere ai? Am întrebat-o pe Kumiko. ~ Pe mine nu mă priveşte absolut deloc. Poate să devină ertlDni aj Dietei sau astronaut sau orice vrea el. Mi-e totuna.

  — Dar de ce ţi-a cerut sfatul atunci?

  — Nu fi caraghios, spuse ea sec. Nu mi-a cerut sfatul, ştii foarte bine că n-ar face aşa ceva niciodată. A ţinut doar să mă informeze… Ca membră a familiei, trebuia să ştiu ce gânduri are.

  — Aha! Dar dacă el candidează pentru Dietă, nu va fi nici o problemă că e divorţat şi că acum este necăsătorit?

  — Habar n-am, spuse Kumiko. Eu nu ştiu mare lucru despre politică şi alegeri, chiar nu mă interesează, dar sunt absolut convinsă că nu se va recăsători. Cu nimeni. N-ar fi trebuit să se căsătorească nici prima oară pentru că nu era ţelul lui în viaţă. Pe el îl interesează cu totul altceva decât pe tine sau pe mine. Ştiu sigur lucrul acesta.

  — A, da?

  Kumiko a înfăşurat într-un şerveţel cele două beţişoare cu care-şi curăţase urechile şi le-a aruncat la coş. A ridicat apoi ochii şi m-a fixat cu privirile.

  — L-am văzut odată masturbându-se. Am deschis uşa şi am rămas cu gura căscată.

  — Şi ce-i cu asta? Toată lumea se masturbează.

  — Nu, nu înţelegi, spuse ea oftând. S-a întâmplat la vreo doi ani după ce a murit sora mea. Cred că el era student, iar eu prin clasa a patra primară. Mama nu se hotărâse dacă să arunce lucrurile surorii mele sau să le pună de o parte ca să| le port eu când o să mai cresc. Până la urmă a decis să le' păstreze şi le-a băgat într-o cutie, în dulap. Fratele meu le-a] scos de-acolo şi se masturba în timp ce le mirosea. -;

  Am rămas perplex.

  — Eram mică atunci şi nu prea ştiam eu mare lucru despre-i sex. Chiar nu mi-am dat seama atunci ce făcea, dar pot să-ţf spun că-mi amintesc şi acum că m-a şocat poziţia în care l-a: văzut. A fost ceva ce eu n-ar fi trebuit să văd, un ceva c semnificaţii mult mai profunde decât cele aparente. Kumiki clătină din cap.

  — Noboru Wataya ştie că l-ai văzut?

  — Normal. Ne-am privit în ochi. Am dat din cap.

  — Şi ce-ai făcut cu lucrurile surorii tale? Le-ai purtat câni ai mai crescut?

  — Nici vorbă.

  — Deci, crezi că era îndrăgostit de sora ta?

  — Nu ştiu ce să zic. Nu sunt sigură că-l interesa ca femeie, dar era sigur ceva de care sunt convinsă că nu se putea despărţi şi de care n-a scăpat niciodată. De aceea am spus că n-ar fi trebuit să se căsătorească nici prima oară.

  Am tăcut amândoi o vreme, după care Kumiko a rupt tăcerea:

  — Cred că suferă de o boală psihică foarte gravă. Normal ca avem cu toţii probleme psihice, dar ale lui sunt cumplite, presupun. Mult mai profunde şi mai persistente. Are mare grijă să nu-i descopere nimeni niciodată defectele, sau slăbiciunile, sau ce naiba or fi ele. Înţelegi ce vreau să spun? Se apropie alegerile şi mă cam îngrijorează.

  — Te îngrijorează? Ce anume?

  — Nu ştiu ce anume, dar mă îngrijorează şi gata. Oricum, sunt obosită şi nu mai pot gândi pe ziua de azi. Hai să ne culcăm.

  În timp ce mă spălam pe dinţi, îmi studiam chipul în oglindă. De când mi-am părăsit slujba, deci de aproape trei luni, am avut rareori ocazia să pătrund în lumea exterioară. N-am făcut decât să mă mişc între magazine, bazinul de înot şi casă. În afară de staţia din faţa clădirii Wako din Ginza şi de hotelul acela din Shinagawa, cel mai îndepărtat punct de casă a fost curăţătoria din apropierea gării, în acest răstimp nu prea am văzut lume. De fapt, singurele fiinţe pe care pot spune că le-um văzut în aceste trei luni au fost, în afară de soţia mea, surorile Kano şi Mai Kasahara. Mă învârteam într-o lume îngustă, o lume care nici nu se mişca parcă, dar cu cât era mai îngustă şi mai liniştită, cu atât mi se părea că gemea de lucruri şi fiinţe ciudate. Ele au fost acolo tot timpul, aşteptând în umbră oprirea mea. De fiecare dată când pasărea-arc venea în grădină ca să-şi răsucească arcul, lumea pătrundea şi mai adânc în haos.

  Mi-am clătit gura şi m-am uitat iar în oglindă.

  Nu-mi văd rostul în viaţă, mi-am zis. Am treizeci de ani, stau şi nu fac nimic… Mă simt de-a dreptul inutil.

  Când am intrat în dormitor, Kumiko dormea.

  Îşi face apariţia locotenentul Mamiya.

  Născut din noroi cald.

  Apa de colonie.

  Tokutaro Mamiya a telefonat după trei zile. La ora şapte treizeci dimineaţa. Serveam micul dejun cu Kumiko.

  — Vă rog din suflet să mă scuzaţi că sun atât de devreme. Sper din toată inima că nu v-am trezit.

  I-am spus să nu-şi facă probleme pentru că mă scol în fiecare dimineaţă imediat după ora şase, deci eram deja treaz.

  Mi-a mulţumit pentru cartea poştală şi mi-a spus că voia să mă prindă în dimineaţa aceea înainte de a pleca eu la serviciu şi că îmi era foarte recunoscător dacă îi acordam puţin timp în pauza de prânz. Intenţiona să se întoarcă la Hiroshima în seara aceea cu un tren rapid, îşi programase mai mult timp pentru Tokyo, dar a intervenit ceva care îl obliga să se întoarcă acasă cât se poate de repede.

  I-am spus că nu aveam serviciu şi că eram liber toată ziua. Ne puteam întâlni când îi convenea lui: dimineaţa, la prânz sau seara.

  — Dar n-aş vrea să vă stric nimic din programul de azi, insistă el.

  — Nu am nici un program, i-am răspuns.

  — Atunci aş putea să vă deranjez acasă, în dimineaţa aceasta, să zicem la ora zece?

  — Vă rog.

  — Deci vorbim atunci.

  Numai după ce am închis, mi-am dat seama că am uitat să-il spun cum să ajungă de la gară la noi. În fine, asta e, ştie adresa,] mi-am zis eu. Dacă doreşte să ajungă neapărat, ajunge el.

  — Cine-a fost? Întrebă Kumiko.

  — Individul care distribuie amintirile de la domnul Honda. Pe-a mea mi-o aduce acasă în cursul dimineţii.

  — Zău? Kumiko luă o înghiţitură de cafea şi-şi unse pâinea cu unt. Ce drăguţ din partea lui!

  — Chiar că e.

  — Apropo, zise ea, nu crezi că ar fi cazul să aprindem un beţişor de tămâie pentru domnul Honda? Sau măcar tu să faci atâta lucru.

  — Bună idee. O să întreb.

  Înainte de a pleca de acasă, Kumiko mi-a cerut să-i închei fermoarul de la spate. Rochia era foarte strâmtă şi nu mi-a fost chiar uşor să-i îndeplinesc rugămintea, în jurul urechilor mirosea superb – parfumul perfect pentru o dimineaţă de vară!

  — Parfum nou? Am întrebat.

  În loc să-mi răspundă, s-a uitat la ceas şi şi-a ridicat mâinile ca să-şi aranjeze părul.

  — Am întârziat, spuse ea luându-şi geanta de pe masă.

  Am făcut puţină ordine în cămăruţa de patru rogojini1 şi jumătate a lui Kumiko. Când am golit coşul de gunoi, am zărit o panglică galbenă. Capetele ei ieşeau de sub grămezile de hârtie de manuscris şi de sub teancul imens de scrisori. Atenţia mi-o atrăsese tocmai galbenul acela strălucitor. Era genul de panglică cu care se leagă cadourile, cu o fundă în formă de floare. Am scos-o din coş şi am examinat-o. Panglica fusese aruncată împreună cu o hârtie de ambalaj de la magazinul universal Matsuya. Sub hârtie era o cutie pe care scria Christian Dior. Spaţiul gol din cutie fusese probabil umplut de sticluţă Şi judecând după aspect posibil să fi costat destul de mult. Am dus cutia în baie şi am deschis dulăpiorul cu cosmetice, înăuntru am văzut o sticluţă de Christian Dior plină. Avea exact conturul spaţiului din cutie. Am desfăcut capacul auriu şi am mirosit. Era parfumul pe care-l simţisem după urechile lui Kumiko în dimineaţa aceea.

  M-am aşezat pe canapea să-mi beau restul de cafea şi să-mi adun gândurile, îmi era clar că cineva îi dăduse un cadou lui Kumiko. Şi încă unul scump! Cumpărat de la magazinul Matsuya împachetat frumos, legat cu fundiţă! Dacă persoana care a rogojină măsoară 1,80 x 0,90 m.

  Făcut gestul acesta era bărbat, atunci îi era foarte apropiat lui Kumiko. Bărbaţii nu dau femeilor (în special femeilor căsătorite) parfum, decât dacă sunt în relaţii foarte strânse. Dacă i l-a dat o femeie… Dar este oare posibil ca o femeie să dea altei femei un parfum cadou? Nu eram prea sigur. De un lucru eram convins: nu era momentul cel mai potrivit din an în care Kumiko să primească vreun dar. Ziua ei era în mai. La fel şi aniversarea căsătoriei noastre. Posibil să-şi fi cumpărat chiar ea sticluţa de parfum şi să ceară să i se împacheteze frumos şi să fie legată cu panglică. Dar de ce?

  Am oftat şi am privit tavanul.

  Ar fi trebuit oare s-o întreb direct? „Ţi-a făcut cineva cadou o sticluţă de parfum?” Poate că mi-ar fi răspuns: „O, aia, da, o colegă de serviciu pe care am ajutat-o la o problemă personală. Povestea e prea lungă şi n-are rost să pierd timp povestindu-ţi, este un dar de mulţumire din partea ei. Miroase grozav, nu? E foarte scump, să ştii”.

  Da, ar avea sens. Probabil că aşa şi stau lucrurile. Nu e cazul să pun întrebări sau să mă frământ pentru un fleac.

  Numai că eu mă frământam. Ar fi trebuit să-mi spună şi mie. Dacă a avut timp să meargă în camera ei, să desfacă panglica şi hârtia de ambalaj, să deschidă cutia, să arunce totul în coşul de gunoi şi să pună sticluţa în dulapul cu cosmetice, ar fi putut să vină la mine să mi-l arate şi să-mi spună: „Uite ce-am primit de la una dintre fetele de la serviciu!” Dar ea n-a scos nici un cuvânt. Poate că s-a gândit că nu avea rost, dar ceea ce mă scotea din minţi era tocmai faptul că transformase un fleac într-un secret.

  Am privit multă vreme tavanul. Am încercat să mă gândesc la altceva, dar mintea mea o lua tot timpul razna. Mă gândeam numai la Kumiko, la momentul în care i-am închis fermoarul -spatele alb, fin şi mirosul de parfum din spatele urechilor. Era pentru prima oară după luni de zile când simţeam nevoia să fumez. Aveam chef să bag o ţigară în gură, să o aprind şi să trag fumul în plămâni. Cred că m-ar mai fi calmat. Nu aveam ţigări, aşa că am scos o bomboană de lămâie şi am supt-o.

  La nouă şi cincizeci de minute a sunat telefonul. Credeam-că e locotenentul Mamiya. Casa nu era tocmai uşor de găsi se mai rătăceau uneori chiar şi cei care au mai fost la noi. N' era locotenentul Mamiya însă, ci vocea femeii misterioase cari sunase zilele trecute.

  — Bună ziua! Nu ne-am auzit de mult! Cum a fost data trecută? Ţi-a plăcut măcar un pic? De ce-ai închis telefonul înainte de a termina?

  Câteva clipe am crezut că se referea la ejacularea mea, când am visat-o pe Creta Kano, dar asta era de fapt altă poveste… Povestea din ziua în care îmi pregăteam spaghetele.

  — Te rog să mă scuzi, am spus. Sunt puţin cam ocupat pentru că aştept un musafir în maximum zece minute şi mai am de pregătit câte ceva.

  — Eşti mult prea ocupat pentru o persoană care nu are serviciu, spuse ea sarcastic. Ca data trecută. Tonul i se schimba de la o secundă la alta. Găteşti spaghete, aştepţi pe cineva. Bine, fie, dar să ştii că nu avem nevoie decât de zece minute. Hai să vorbim zece minute, noi doi. Poţi să închizi telefonul când îţi vine musafirul.

  Am vrut să trântesc receptorul fără să mai zic nimic, dar nu m-am simţit în stare. Cred că eram încă întors pe dos din pricina parfumului lui Kumiko şi simţeam nevoia să vorbesc cu cineva, indiferent cine era persoana.

  — Ştii ce? Habar nu am cine eşti. Am luat creionul de lângă telefon şi îl învârteam între degete. Eşti sigură că te cunosc?

  — Bineînţeles că mă cunoşti. Ţi-am spus şi data trecută. Ne cunoaştem reciproc, fii convins că nu te mint. Nu-mi pierd timpul telefonând unor persoane pe care nu le cunosc. Poate că ai o pată de umbră pe memorie.

  — Nu ştiu, adică…

  — Gata, mi-o reteză ea. Nu e cazul să gândeşti atât de mult. Tu mă cunoşti şi eu te cunosc. Lucrul cel mai important este… Ei bine, ia-l aşa: o să fiu foarte drăguţă cu tine, iar tu nu ai nimic de făcut. Ce vrei mai mult? Tu nu ai nimic de făcut, nu ai nici un fel de responsabilitate, iar eu fac totul. Totul. Nu găseşti că e superb? Aşa că termină cu gânditul. Nu mai complica lucrurile atât de mult şi debarasează-te de probleme. Imaginează-ţi că stai tolănit într-un noroi moale, frumos, într-o după-amiază călduţă de primăvară.

  Am tăcut.

  — Dormi. Visezi. Stai tolănit în noroiul călduţ, frumos. Uită soţia ta. Uită că nu ai de lucru. Nu te gândi la viitor. Uită totul. Noi provenim cu toţii din noroi cald şi ne întoarcem în lân cele din urmă. Apropo, domnule Okada, când ai făcut Dragoste ultima oară cu soţia ta? Îţi aminteşti? A trecut ceva, nu? Da, chiar, cred că vreo două săptămâni.

  — Îmi pare rău, dar îmi vine musafirul.

  — Sau mai bine de două săptămâni, nu? Poate chiar trei. Îmi dau seama după vocea pe care o ai.

  N-am răspuns provocărilor.

  — Ei, nu-i nimic, spuse ea cu o voce care foşnea ca pămătuful care mătură praful adunat pe şipcile unei jaluzele. În fond e o problemă care vă priveşte pe voi, adică pe tine şi pe soţia ta. Dar eu pot să-ţi ofer tot ce doreşti, domnule Okada, şi nu ai nici o obligaţie în schimb. La-o doar după colţ şi vei da de o lume pe care n-ai mai văzut-o niciodată. Ţi-am mai spus că ai o pată de umbră, nu? Tot nu înţelegi ce vreau să spun?

  Am tăcut în continuare, ţinând strâns receptorul în mână.

  — Priveşte în jurul tău şi spune-mi ce se află acolo. Ce vezi? În clipa aceea a sunat soneria de la intrare. Am respirat uşurat. Am pus receptorul în furcă fără un cuvânt.

  Locotenentul în rezervă Mamiya era un domn în vârstă cu chelie, foarte înalt, cu ochelari cu rame aurii. Avea tenul sănătos al unui bărbat care a făcut muncă fizică la viaţa lui. Era bine clădit, dar fără să fie gras. Trei riduri adânci îi marcau colţurile ochilor, cu o simetrie perfectă, lăsând impresia că e gata-gata să clipească din pricina luminii puternice. Era foarte greu de apreciat ce vârstă avea, dar oricum nu mai puţin de şaptezeci de ani. Fusese cu siguranţă un tip robust în tinereţe, lucru ce se mai vedea din ţinuta dreaptă şi mişcările sigure. Şi vorbele, şi gesturile erau pline de respect, deşi n-aş spune că era vorba de o politeţe contrafăcută şi complicată, ci mai degrabă de simplă precizie. Părea un om obişnuit să ia singur decizii şi să şi le asume cu toată responsabilitatea. Purta un costum gri deschis care nu sărea în ochi, o cămaşă albă şi o cravată cu dungi gri şi negre. Costumul era dintr-un material puţin prea gros pentru o dimineaţă călduţă şi umedă de iunie, dar mi se părea că locotenentului nu-i era cald pentru că nu transpirase deloc, în locul mâinii stângi avea proteză, peste care purta o mănuşă subţire de aceeaşi culoare gri deschis ca şi costumul. Mâna artificială înfăşurată în mănuşa aceea gri părea rece şi; anormală în comparaţie cu mâna dreaptă, păroasă şi bronzată.

  L-am poftit să ia loc pe canapeaua din camera de zi şi l-amj servit cu o ceaşcă de ceai verde.

  Şi-a cerut scuze pentru că nu avea carte de vizită.

  — Am predat pe vremuri studii sociale la un liceu rural diaj prefectura Hiroshima, dar n-am mai făcut nimic de când m-ai pensionat. Cultiv legume, mai degrabă ca pasiune decât de nevoie. De aceea nu port cu mine cărţi de vizită, deşi îmi dau seama că nu e deloc frumos.

  Nici eu nu aveam carte de vizită.

  — Scuzaţi-mă, domnule Okada, că îndrăznesc să vă întreb, dar ce vârstă aveţi?

  — Treizeci de ani.

  A dat din cap şi a luat o înghiţitură de ceai. Nu aveam nici cea mai vagă idee ce însemna pentru el vârsta pe care o aveam eu.

  — E foarte plăcută şi liniştită casa dumneavoastră, spuse el. Schimbând subiectul.

  I-am povestit cum reuşisem să o închiriez pe nimica toată de la unchiul meu. În mod obişnuit, cu venitul pe care-l avem, nu ne-am permite să locuim într-o casă nici pe jumătate cât aceasta, am adăugat. A dat iar din cap şi a aruncat câteva priviri în jurul lui. Am procedat şi eu la fel. De fapt îmi spusese şi vocea de la telefon: „Priveşte în jurul tău”. Privind acum cu alţi ochi în jurul meu, am constatat o anume răceală în atmosferă.

  — Sunt în Tokyo de două săptămâni, spuse domnul Mamiya, şi dumneavoastră sunteţi ultima persoană căreia mai aveam să-i dau amintirea din partea domnului Honda. După aceasta mă pot întoarce liniştit la Hiroshima.

  — Mă gândeam să vizitez fosta casă a domnului Honda şi să trec şi pe la cimitir să aprind nişte beţe de tămâie.

  — Intenţia dumneavoastră este minunată, dar casa actuală a domnului Honda şi locul de veci sunt în Asahikawa, în insula Hokkaido. A venit familia lui din Asahikawa să pună ordine în lucrurile găsite în casa din Meguro, dar au plecat înapoi. Nu a mai^ rămas nimic aici.

  — Înţeleg, am zis. Deci, domnul Honda a locuit singur în Tokyo, departe de familia lui.

  — Exact. Fiul lui cel mare, care locuieşte în Asahikawa, a ţost foarte îngrijorat din pricina faptului că tatăl lui trăia singur mtr-un oraş mare şi mai avea şi deficienţe de auz, dar se pare Ca domnul Honda a refuzat să meargă să locuiască cu el.

  — Avea un fiu? Am întrebat eu uimit la culme, întotdeauna crezut că era singur pe lume. Atunci, probabil că soţia lui a murit şi ea de mult, nu?

  — E o poveste mai lungă şi complicată. Doamna Honda s-a Slnucis din dragoste împreună cu un alt bărbat, imediat după război. Prin 1950 sau 1951, cred. Nici eu nu ştiu prea multe despre asta. Domnul Honda nu mi-a vorbit niciodată despre aşa ceva şi nici eu nu m-am simţit în stare să-i pun întrebări. Am dat din cap.

  — După aceea, domnul Honda şi-a crescut singur copiii – un fiu şi o fiică. În momentul în care au devenit independenţi, el s-a mutat singur la Tokyo şi a început să se ocupe de ghicit, după cum bine ştiţi şi dumneavoastră.

  — Cu ce s-a ocupat în Asahikawa?

  — A fost partenerul de afaceri al fratelui său, care avea o tipografie.

  Încercam să mi-l imaginez pe domnul Honda în halat, în faţa unei prese, corectând şpalturi, dar nu puteam. Pentru mine, domnul Honda rămânea un bătrânel îmbrăcat într-un kimono soios, cu un brâu care s-ar fi potrivit mai bine unui kimono de noapte. II şi vedeam stând, vară şi iarnă, cu picioarele în kotatsu şi jucându-se cu beţişoarele de ghicit, împrăştiate pe măsuţa din faţa lui.

  Cu mişcări iuţi şi precise, locotenentul Mamiya şi-a folosit mâna cea bună pentru a desface nodul bocceluţei. A scos din ea un pacheţel de forma unei cutii de bomboane. Era înfăşurat în hârtie maro şi legat cu mai multe noduri. L-a pus pe masă şi l-a împins spre mine.

  — Aceasta este amintirea pe care m-a rugat domnul Honda să v-o dau.

  L-am luat şi mi s-a părut extrem de uşor, de parcă ar fi fost gol. Nu-mi puteam imagina nici în ruptul capului ce putea conţine.

  — Pot să-l desfac? Am întrebat.

  Locotenentul în rezervă Mamiya a clătinat din cap.

  — Îmi pare rău, dar dorinţa domnului Honda a fost să-l desfaceţi după ce rămâneţi singur.

  Am dat din cap şi am pus pacheţelul la loc pe masă.

  — De fapt, eu am primit scrisoarea domnului Honda exa cu o zi înainte de a muri. Scria cam aşa: „O să mor în curând, * dar nu mi-e frică de moarte. Atât mi-a fost dat să trăiesc pe; pământ. Acum nu fac altceva decât să mă supun voinţei divine. Există însă ceva ce n-am reuşit să duc la bun sfârşit, în dulap meu există nişte lucruri – lucruri pe care aş fi vrut să le da unor persoane anume şi se pare că nu mai am timp să-: îndeplinesc misiunea. V-aş fi foarte recunoscător dacă m-ai ajuta şi aţi distribui dumneavoastră suvenirurile din lista anexată, îmi dau foarte bine seama că sunt cam îndrăzneţ când vă cer o asemenea favoare, dar sper din tot sufletul că o veţi lua ca pe ultima mea dorinţă şi veţi face ceea ce vă rog”. Vreau să vă spun, domnule Okada, că am fost foarte şocat când am primit scrisoarea domnului Honda. Nu mai ţinusem legătura cu el de ani de zile – poate şase sau şapte ani fără să dăm niciunul din noi vreun semn de viaţă. I-am răspuns imediat, dar răspunsul meu s-a încrucişat pe drum cu scrisoarea fiului său, care mă anunţa că domnul Honda murise. A mai sorbit o gură de ceai verde.

  — Domnul Honda ştia exact când o să moară, continuă locotenentul în rezervă Mamiya. Ajunsese la o înţelegere superioară a lucrurilor, pe care cineva ca mine, de pildă, nu poate spera să o atingă. Aşa cum aţi scris şi dumneavoastră în cartea poştală, avea ceva care-i impresiona pe cei care-l cunoşteau. Am simţit lucrul acesta din clipa în care l-am cunoscut, în vara anului 1938.

  — Deci aţi fost în aceeaşi unitate cu domnul Honda în timpul bătăliei de la Nomonhan?

  — Nu, n-am fost, spuse Mamiya muşcându-şi buza. Eram în unităţi şi divizii diferite, însă am participat împreună la o operaţiune care a precedat bătălia de la Nomonhan. Caporalul Honda a fost rănit la Nomonhan şi trimis înapoi în Japonia. Eu n-am ajuns la Nomonhan, pentru că mi-am pierdut mâna – locotenentul în rezervă Mamiya ridică proteza învelită în mănuşă – cu prilejul înaintării armatelor sovietice în august 1945, luna în care s-a terminat războiul. M-am trezit cu un glonţ în umăr, în timpul unei confruntări cu o unitate de tancuri. Zăceam pe jos, fără cunoştinţă, când a trecut peste mâna mea un tanc sovietic. M-au luat prizonier şi m-au internat într-un spital din Cita, iar apoi m-au trimis într-un lagăr din Siberia. M-au ţinut acolo până în 1949. Am stat pe continent timp de doisprezece ani. Din 1937, de când am fost trimis în Manciuria, n-am mai pus piciorul în Japonia. Familia a crezut ca am fost ucis de armatele ^sovietice şi mi-a făcut şi un mormânt în cimitirul satului, înainte de a pleca pe front, îi Promisesem unei fete că o iau de soţie, dar când m-am întors, am găsit-o măritată cu altul. Doisprezece ani au fost prea mulţi ca să mă mai aştepte cineva.

  Am dat din cap.

  — Îmi pare rău, domnule Okada, că vă plictisesc cu poveşti de-acestea vechi şi triste. Nu cred că prezintă interes pentru un om tânăr ca dumneavoastră. Aş vrea să mai adaug un singur lucru, totuşi. Şi noi am fost nişte tineri obişnuiţi, ca şi dumneavoastră, dar eu nu mi-ani dorit nici măcar o clipă din viaţă să mă fac soldat. Am vrut să fiu profesor. Imediat după terminarea facultăţii însă, mi-au trimis ordinul de recrutare în armată şi am sfârşit prin a-mi pierde doisprezece ani preţioşi pe continent. Viaţa mea a trecut ca un vis. Domnul Mamiya tăcu brusc.

  — Dacă nu vă deranjează, am spus eu după o vreme, aş vrea foarte mult să ştiu cum aţi reuşit să îl cunoaşteţi pe domnul Honda. Mi-am dorit întotdeauna să ştiu ce fel de om a fost domnul Honda înainte de a-l cunoaşte eu.

  Domnul Mamiya a rămas o vreme nemişcat, cu mâinile pe genunchi. Lăsa impresia că se gândeşte profund la ceva. Nu părea că ezită dacă să îmi spună sau nu, atât că se gândea.

  — S-ar putea să fie cam lungă povestea, zise el.

  — Nu contează.

  — Eu n-am mai povestit-o niciodată nimănui şi sunt convins că nici domnul Honda n-a făcut-o. Ştiţi… Am făcut un pact… Am decis să ţinem secret lucrul acesta. Dar domnul Honda a murit şi eu sunt singurul supravieţuitor, aşa că nu cred că mai deranjează pe cineva dacă vă spun.

  Aşa a început locotenentul în rezervă Mamiya să-mi spună povestea lui.

  Lunga poveste a locotenentului în rezervă Mamiya (1)

  Am ajuns în Manciuria la începutul anului 1937, începu locotenentul în rezervă Mamiya. Fusesem proaspăt avansat la gradul de sublocotenent şi m-au repartizat la Cartierul General Kvvantung din Hsin Chin. La facultate m-am specializat în geografie, aşa că am fost numit în trupa de topografi care se ocupa de alcătuirea hărţilor. Ca să fiu cinstit, era o poziţie ideală şi ceea ce mi se cerea să fac era cât se poate de simplu.

  Pe lângă asta, situaţia din Manciuria era relativ paşnică, sau măcar stabilă aş spune. Izbucnirea războiului în China a mutat teatrul de operaţiuni militare din Manciuria, iar lupta era practic purtată de Forţele Expediţionare din China. Armata Kwantung o ducea destul de lejer. Adevărul este că se mai dădeau lupte împotriva unităţilor de gherilă antijaponeze, dar acestea se desfăşurau doar în interior şi pericolul cel mare trecuse oricum. Puternicei Armate Kwantung nu-i rămăsese decât să facă ordine în noul stat marionetă, Manchuko, şi să fie cu ochii pe zona din nord.

  Oricât ar fi fost de liniştită situaţia, la urma urmei războiul nu se terminase, aşa că manevrele continuau. Din fericire nu a trebuit să particip nici la acelea. Condiţiile în care se desfăşurau erau îngrozitoare, deoarece temperatura scădea uneori sub patruzeci sau cincizeci de grade. Dacă nu erai atent, riscai sa mori în orice clipă. La fiecare manevră erau internaţi în spitale cel puţin o sută de soldaţi cu degerături, iar alţii trimişi m staţiune la tratament. Hsin Chin nu era un oraş mare, dar destul de exotic şi dacă voiai să te distrezi, ţi se ofereau suficiente ocazii. Ofiţerii tineri şi necăsătoriţi locuiau de obicei pensiuni şi nu în barăci, aşa că mie mi se părea că-mi c°ntinuam cumva viaţa de student. Traiul era destul de lejer

  şi dacă ar fi fost aşa până la capăt, nu aş fi avut de ce mă plânge de viaţa de militar.

  Era însă o pace înşelătoare. Dincolo de cercul nostru luminos se dădea o bătălie feroce şi majoritatea japonezilor – oricum cei care mai aveau creier – şi-au dat seama că războiul cu China se va transforma într-o mocirlă din care nu mai aveau cum să iasă. Indiferent câte bătălii locale am fi câştigat, Japonia nu avea cum să continue ocuparea uriaşului monstru – China. Era la mintea cocosului! Pe măsură ce lupta se desfăşura, numărul morţilor şi răniţilor creştea uluitor. Relaţiile cu America mergeau din ce în ce mai prost şi chiar şi în Japonia, umbrele războiului făceau ravagii. Anii 1937 şi 1938 au fost cumplit de întunecaţi, dar pentru unul ca mine, care trăia lejer în Hsin Chin, războiul nu însemna pe atunci mare lucru. Beam şi chefuiam noapte de noapte şi vizitam din când în când cafenelele cu rusoaice.

  Într-o bună zi de la sfârşitul lui aprilie 1938, m-a chemat un ofiţer superior din Statul Major şi mi-a prezentat un bărbat în haine civile, pe nume Yamamoto. Era destul de scund, cu părul scurt şi cu mustaţă. Cred că avea în jur de treizeci şi cinci de ani. La ceafă i se vedea o cicatrice de la o tăietură. Ofiţerul mi-a spus că domnul Yamamoto era civil şi că fusese angajat de armată să studieze obiceiurile mongolilor care locuiesc în Manchuko. De acolo urma să plece în stepa Hulun Nur, de lângă hotarul mongol, şi noi îi furnizam o escortă militară, iar eu trebuia să fac parte din detaşamentul respectiv. N-am crezut o iotă din ce mi-a spus. Chiar dacă Yamamoto purta haine civile, se vedea de la o poştă că era militar – după privire şi după felul cum vorbea, în opinia mea, era ofiţer superior din serviciile secrete şi se afla într-o misiune care necesita ascunderea adevăratei identităţi. Simţeam că pluteşte în aer o tensiune de rău augur.

  Am fost desemnaţi trei soldaţi să-l însoţim pe Yamamoto -cam puţini pentru o escortă atât de importantă. Probabil că dacă ar fi fost aleşi mai mulţi, ar fi atras atenţia trupelor din; Mongolia Exterioară desfăşurate la graniţă. La prima vederi s-ar fi părut că această misiune delicată fusese încredinţaţi unor persoane alese cu foarte multă grijă, dar adevărul era totul altul. Eu eram singurul ofiţer, dar fără pic de experienţi pe front. Unicul capabil să lupte în caz de nevoie era un sergeni pe nume Hamano. Îl cunoşteam bine – fusese trimis să ajul la Cartierul General. Era un bărbat foarte tenace, care îşi croise singur drum în viaţă şi ajunsese subofiţer, distingându-se în războiul din China. Era solid şi curajos şi ştiam că putem conta pe el în caz de nevoie. N-aveam însă nici cea mai vagă idee de ce l-au băgat şi pe caporalul Honda în grupul nostru. Şi d – ca şi mine – abia sosise de acasă şi nu avea nici un pic de experienţă. Era blând şi liniştit, dar mie nu mi se părea că ar fi fost în stare să lupte dacă ar fi trebuit. Aparţinea totuşi Diviziei a 7-a, ceea ce însemna că cei din Statul Major ştiau foarte bine ce om valoros era. Motivele alegerii au ieşit la iveală la mult timp după aceea.

  Eu am fost ales în fruntea escortei, datorită calităţilor mele de topograf specialist în hotarul vestic al statului Manchuko în zona râului Halhân Gol. Trebuia să mă asigur că hărţile noastre erau bune şi cât se poate de detaliate. De fapt, survolasem zona de câteva ori, deci se presupunea că ştiu totul şi urma să garantez reuşita misiunii. A doua mea sarcină a fost să mai adun nişte date topografice din zonă şi să-mi aduc contribuţia la precizia hărţilor. Urmăreau deci să împuşte doi iepuri dintr-un foc. Ca să fiu cinstit, hărţile de la hotarul stepei Hulun Nur cu Mongolia Exterioară pe care le aveam erau primitive, poate doar câteva date adăugate celor făcute pe vremea dinastiei Manchu. Armata Kwantung a inspectat de câteva ori zona după înfiinţarea regatului Manchuko. Voiau să facă hărţi mai exacte, dar zona pe care o aveau de acoperit era de-a dreptul uriaşă, iar partea de vest a Manciuriei este un deşert fără sfârşit. Graniţele naţionale nu înseamnă cine ştie ce într-o sălbăticie nesfârşită ca aceasta. Nomazii mongoli trăiseră acolo mii de ani fără să simtă nevoia hotarelor şi nici măcar nu aveau noţiunea de graniţă.

  Situaţia politică a fost şi ea cauza pentru care s-a întârziat realizarea unor hărţi mai precise, ceea ce însemna că dacă noi ne-am fi văzut de treabă şi am fi făcut o hartă aşa cum vedeam noi situaţia, unilateral, probabil că am fi iscat o dispută la Scară internaţională.

  Atât Uniunea Sovietică, cât şi Mongolia Exterioară ţineau toarte mult ca la hotarul cu Manchuko să nu aibă loc treceri J|egale de frontieră, situaţia fiind deja foarte încordată. Se Duseseră nişte lupte crâncene din acest motiv, iar la vremea respectivă armata terestră nu era deloc dispusă să poarte un război cu Uniunea Sovietică, când toate forţele noastre erau îndreptate spre războiul cu China. Nu aveam divizii suficiente, tancuri, artilerie, avioane. Prioritatea numărul unu era asigurarea stabilităţii în Manchuko – o ţintă politică relativ nouă. Armata considera că stabilirea graniţelor de nord şi nord-vest mai putea aştepta, încercau să tragă de timp, menţinând situaţia într-un echilibru precar. Până şi puternica armată Kwantung a fost de acord să adopte o atitudine de „hai să vedem ce se întâmplă” şi de aceea totul plutea într-o mare confuzie.

  Dar dacă totuşi, cu toate bunele lor intenţii, intervenea ceva (ceea ce s-a şi întâmplat în anul următor la Nomonhan), era nevoie de hărţi pentru orientarea în teren. Nu hărţi civile, obişnuite, ci hărţi specializate. Ca să poţi purta un război, aii nevoie de hărţi pe care să fie punctate locurile unde se ampla sează taberele militare, artileria grea, să ştii câte zile le ia| infanteriştilor să ajungă până acolo, de unde se poate procura apă, trebuie calculată cantitatea de nutreţ necesară – o mulţime! De detalii fără de care reuşita unei acţiuni de amploare estei sortită eşecului. Nu se poate purta un război modern fărăl hărţi. De aceea, în cea mai mare parte a timpului, sarcinileM noastre se suprapuneau activităţii desfăşurate de serviciile] secrete şi noi aveam nevoie în permanenţă de datele furnizatej de Armata Kwantung sau de serviciile speciale din Hailaif Datorită colaborării noastre strânse, ne cunoşteam unii pe alţii foarte bine, dar acest Yamamoto era un individ pe care î| vedeam pentru prima oară în viaţa mea.

  După cinci zile de pregătiri, am plecat cu trenul din Hsinj Chin spre Hailar. De acolo am luat un camion cu care an) | străbătut zona, am trecut pe lângă templul lamaist Khandull şi am ajuns la postul de observaţie al armatei din Manchuki situat în apropierea râului Halhân Gol. Nu-mi amintesc distanţă am parcurs exact, dar am mers probabil între t sute şi trei sute cincizeci de kilometri. Zona era un pustii imens şi nu exista absolut nimic cât vedeai cu ochii, în sens propriu al cuvântului. Eu trebuia să verific dacă harta pe ca: o aveam coincidea cu actualul contur al ţinutului, dar fără un punct de sprijin, nici o piatră de hotar care să mă ajute c de cât. Nu se vedeau decât movile mici de pământ acoperii cu buruieni şi norii care pluteau pe cer. Până şi linia orizontul se întindea parcă la nesfârşit, îmi era imposibil să indic hartă unde ne aflam. Doar timpul care se scurgea mă ajuta îmi dau seama cam pe unde eram.

  Uneori, când te deplasezi în tăcere printr-un asemenea peisaj dezolant, începi să ai senzaţia că o iei razna, că te dezintegrezi ca individ şi că te pierzi în spaţiu. Spaţiul care te înconjoară ţi se pare prea larg şi îţi vine greu să îţi menţii echilibrul. Nu ştiu dacă e clar ceea ce vreau să zic. Conştiinţa de sine se dilată o dată cu întinderea vastă, devenind atât de difu/. Î, încât pierzi capacitatea de a o corela cu fizicul. Este ceea ce am simţit eu în marea stepă mongolă. Era imensă şi semăna mai degrabă cu un ocean decât cu un deşert. Soarele răsărea la orizont, traversa cerul pustiu şi apunea de cealaltă parte a orizontului. Era singura schimbare perceptibilă acolo. În mişcarea soarelui simţeam însă ceva greu de definit – i-aş spune o dragoste uriaşă, cosmică.

  La punctul de graniţă al armatei din Manchuko, am coborât din camion şi am pornit călare. Totul era pregătit pentru noi: patru cai de călărit, doi cai de samar încărcaţi cu mâncare, apă şi arme. Noi eram uşor înarmaţi. Eu şi Yamamoto aveam doar pistoale, iar Hamano şi Honda purtau puşti de infanterie Model 38 şi câte două grenade fiecare, pe lângă pistoale.

  Comandantul grupului nostru era Yamamoto. El lua toate deciziile şi dădea comenzile. Fiind considerat civil, regulile militare cereau ca eu să fiu ofiţerul însărcinat cu misiunea, dar era clar pentru toată lumea că el preluase comanda, pentru simplul motiv că era un tip impunător căruia i se potrivea rolul. Deşi eram militar, nu eram bun decât de scrib, neavând nici o zi de experienţă pe front. Militarii înţeleg imediat cine deţine adevărata putere şi cărei persoane trebuie să i se supună ceilalţi. În plus, superiorii mi-au cerut să execut instrucţiunile 'ui Yamamoto fără nici o obiecţie. Supunerea mea în faţa lui nu mai ţinea cont de legi şi regulamente militare.

  Am pornit spre râul Halhân Gol şi am luat-o spre sud. Râul crescuse din cauza zăpezii topite, în apă se vedeau peşti, iar lri zare, lupi. Poate n-or fi fost chiar lupi adevăraţi, ci doar un tel de corcituri de câini cu lupi, dar erau oricum periculoşi, irebuia să punem pe cineva de pază în fiecare seară ca să aibă &nJă de cai. Am văzut şi multe păsări, majoritatea migrau sPre Siberia. Am discutat cu Yamamoto toate detaliile topografice ale zonei şi am notat pe hartă orice amănunt ne sărea ln ochi. Cu excepţia unor asemenea detalii tehnice, Yamamoto nu Purta alte conversaţii. Dădea pinteni calului fără o vorbă, nu mânca cu noi şi se ducea la culcare fără să ne anunţe. Am avut tot timpul impresia că nu era prima lui deplasare în zonă, deoarece cunoştea extrem de bine configuraţia terenului, ce; anume se afla în orice direcţie şi o serie de alte detalii.

  După ce am înaintat fără nici un incident spre sud, timp dej două zile, Yamamoto m-a chemat de o parte şi mi-a spus că; vom trece prin vadul râului Halhân Gol înainte de zorii zilei următoare. Vestea a fost un adevărat şoc pentru mine, deoarece,; pe malul celălalt se afla teritoriul Mongoliei Exterioare. Chiar şi malul pe care ne aflam era o zonă periculoasă, disputată atât de Mongolia Exterioară, cât şi de Maiichuko, dând deja naştere la o serie de confruntări armate. Dacă am fi fost luaţi* prizonieri de trupele Mongoliei Exterioare de această parte aj râului, punctele de vedere divergente ale celor două ţări ne-arş fi scuzat cumva prezenţa, deşi era puţin probabil să ne confruntăm cu o asemenea situaţie în acea perioadă a anului cândi trecerea vadului era mult îngreunată de topirea zăpezilor. Celălalt mal era cu totul altceva – cu siguranţă înţesat de patrule mongole. Dacă am fi fost capturaţi acolo, n-am fi avut absolut nici o scuză şi am fi fost cu siguranţă acuzaţi de; trecerea frauduloasă a graniţei, fapt care ar fi stârnit o seamă de disensiuni politice. Puteau să ne împuşte pe loc şi guvernul nostru nu ar fi avut nici un drept de apel. În plus, eu n-am primit nici o indicaţie în sensul acesta, adică nu mi s-a spus că puteam trece hotarul fără probleme. Mi s-a ordonat doar să mă supun ordinelor lui Yamamoto, dar nu aveam de unde să ştiu dacă aceste ordine includeau şi violarea graniţelor, în al doilea rând, după cum am spus adineauri, râul Halhân Gol crescuse mult şi curentul era prea rapid pentru a fi posibilă trecerea, ca să nu mai vorbim de faptul că apa era rece gheaţa. Nici măcar triburile de nomazi nu se încumetau să aventureze prin râu în acea perioadă a anului. În gener treceau râul iarna, când era îngheţat, sau vara, când ten* peratura era ridicată şi apele scăzute.

  Când i-am prezentat astfel situaţia lui Yamamoto, m-a privi fix câteva clipe şi apoi a dat din cap de câteva ori, spunându-cu un aer de superioritate:

  — Înţeleg foarte bine că vă îngrijorează problema violărjj graniţelor. Este normal ca dumneavoastră, care aveţi oame: în subordine, să vă asumaţi asemenea responsabilităţi şi să doriţi să periclitaţi vieţi dacă nu este cazul, dar vă rog să lăsa problema asta în seama mea. Îmi asum eu toate riscurile. N' îmi permit să vă explic prea multe lucruri, dar problema a fost discutată amănunţit cu ofiţerii superiori ai Statului Major, în eet ce priveşte traversarea râului, nu există obstacole proi i zi^e Ştiu eu un loc ascuns prin care se poate trece. Armata hiei Exterioare a prevăzut câteva asemenea puncte şi >H, că ştiţi şi dumneavoastră lucrul acesta. Eu însumi 'sat râul de nenumărate ori prin asemenea puncte. Am > Mongolia Exterioară şi anul trecut, tot. În această t -i exact prin acelaşi loc. Nu aveţi nici un motiv de i ne.

  J perfectă dreptate dintr-un punct de vedere. Armata, (iei Exterioare, care cunoştea foarte bine zona, a trimis r t i de combatanţi – deşi nu prea multe – în această parte m ui chiar în perioada în care se topeau zăpezile. Au vrut t asigure că la nevoie puteau trimite unităţi întregi. Şi i a ei au putut traversa râul, normal că şi acest bărbat, iiiamoto, putea şi nu ne era nici nouă imposibil.

  Ne aflam în clipa aceea chiar într-unul dintre punctele secrete, ales cu multă grijă de către armata Mongoliei Exterioare. Era bine camuflat şi greu de observat fără un ochi de expert. Legătura dintre cele două maluri se făcea printr-un pod de scânduri, fixat în apă cu funii solide ca să nu fie luat de curent. Dacă scădea puţin nivelul apei, vehiculele de transport, tancurile şi blindatele treceau cu uşurinţă. Avioanele de recunoaştere nu-l puteau depista acolo unde era, sub apă. Am reuşit să traversăm ţinându-ne bine de funii, ca să nu ne ia curentul. Yamamoto a luat-o înainte ca să se asigure că nu existau patrule, iar noi după el. Ne-au amorţit picioarele din pricina apei reci, dar şi noi, şi caii am reuşit să ajungem cu bine pe malul celălalt al râului Halhân Gol. Partea stângă a râului era mai ridicată şi puteam vedea cu mult mai bine întinderea deşertului de pe partea dreaptă. Ar fi fost unul dintre motivele pentru care armata sovietică s-ar fi aflat într-o poziţie avantajoasă în caz că se dădea bătălia de la Nomonhan. Diferenţa de mvel conta foarte mult şi pentru acurateţea cu care ataca artileria grea. Oricum, ţin minte că m-au şocat priveliştile diferite de pe cele două maluri ale râului. Mai ţin minte şi cât de mult a trecut până mi-am simţit iar picioarele care amorţiseră în apa rece ca gheaţa. Nici voce n-am avut o vreme. Dar Sa fiu cinstit, numai simplul fapt că mă ştiam pe teritoriul 1narnic m-a făcut să uit de frig, atât de puternice erau emoţiile.

  Am continuat să mergem spre sud de-a lungul râului. Halhân Gol se unduia sub privirile noastre ca un şarpe. După ce am traversat râul, Yamamoto ne-a sfătuit să ne scoatem semnele de distincţie ale gradului, ceea ce am şi făcut. Presupuneam că nu puteau aduce decât necazuri în cazul în care eram capturaţi. Din acelaşi motiv am renunţat şi la cizmele de ofiţer şi am încălţat ghete obişnuite.

  În timp ce încercam să ne instalăm, am văzut un bărbat călare îndreptându-se spre noi. Era mongol. Mongolii foloseau o şa mai înaltă şi de aceea erau uşor de recunoscut chiar de la depărtare. Sergentul Hamano a luat poziţie de atac şi şi-a pregătit puşca de îndată ce l-a văzut pe bărbat, dar Yamamoto i-a spus să nu tragă. Hamano a lăsat puşca în jos încet, fără o vorbă. Stăteam toţi patru şi aşteptam să se apropie omul. Avea pe umăr o puşcă rusească şi un Mauser la şold. Purta mustaţă mare şi o căciulă de blană trasă pe urechi. Era îmbrăcat destul de murdar, ca un nomad, dar se vedea după ţinută că era militar de profesie.

  Omul a coborât de pe cal şi i s-a adresat imediat lui Yamamoto, am presupus că în mongolă. Eu înţelegeam puţină rusă şi puţină chineză, dar nu era niciuna, nici alta, aşa că vorbeau probabil în mongolă. Yamamoto răspundea în limba bărbatului şi de aceea eram mai sigur ca oricând că aparţinea serviciilor secrete.

  — Domnule locotenent Mamiya, plec cu omul acesta, îmi spuse el. Nu ştiu cât voi lipsi, dar vreau să aşteptaţi aici şi să facă cineva de pază neîntrerupt. Dacă nu mă întorc în treizeci şi şase de ore, vă rog să raportaţi la Comandamentul General. Trimiteţi un om înapoi la postul de observaţie al armatei manciuriene.

  A încălecat şi a pornit cu mongolul spre vest.

  Cei trei care am rămas am înălţat corturile şi am mâncat la cină pâine uscată şi carne din conservă. Ne-ar fi plăcut sa pregătim mâncare caldă ji să facem un foc să ne încălzim, dar nu ne puteam permite, în vasta stepă cu dune mici de nisip, la adăpostul cărora stăteam de fapt, un fir de fum ne-ar fi trădat prezenţa şi am fi fost imediat capturaţi. Corturile noastre nu depăşeau înălţimea dunelor. După ce-a apus soarele ne-a învăluit întunericul şi cerul s-a umplut de o puzderie de stele. Vuietul râului se îmbina cu urletul lupilor în zare. Ne-am întins pe nisip să ne odihnim după o zi istovitoare.

  — Mi se pare că ne aflăm într-o situaţie foarte periculoasă, mi-a zis sergentul Hamano.

  — Şi eu cred la fel.

  Până la ora aceea, sergentul Hamano, caporalul Honda şi cu mine ajunsesem să ne cunoaştem destul de bine. În mod obişnuit, eticheta militară cerea ca un gradat cu experienţă ca sergentul Hamano să nu se coboare la nivelul unui tânăr neînsemnat ca mine, dar relaţia dintre noi era cu totul alta. El mă respecta pentru educaţia pe care o primisem la universitate, iar eu aveam grijă să-i recunosc experienţa de pe front şi judecata practică, fără să ne stea rangul în cale. Un alt motiv pentru care ne-am apropiat repede unul de altul a fost şi faptul că el era din prefectura Yamaguchi, iar eu dintr-o localitate din prefectura Hiroshima, aproape de Yamaguchi. Mi-a povestit despre războiul din China. Deşi absolvise doar şcoala generală, fusese militar toată viaţa şi avea unele rezerve cu privire la războiul acela murdar şi fără rost. Trăia cu impresia că nu se mai termină şi mi-a mărturisit cinstit părerea lui.

  — Nu mă deranjează lupta, deoarece sunt soldat şi nici nu m-aş da în lături să mor pentru patria mea, pentru că aceasta mi-e datoria, dar războiul pe care-l ducem acum nu e drept, nu e un război adevărat cu linie de front pe care să-ţi înfrunţi duşmanul şi să lupţi până la capăt. Noi înaintăm, iar inamicul fuge fără să lupte. Apoi soldaţii chinezi se dezbracă de uniforme şi se amestecă printre civili de nu mai ştim care este inamicul. Omoram o grămadă de oameni nevinovaţi sub pretextul că scăpăm de renegaţi şi de rămăşiţe de trupe şi apoi le confiscăm proviziile. Trebuie să le furăm hrana pentru că linia avansează atât de repede, încât nu ne ajung proviziile şi trebuie să ne omoram prizonierii pentru că nu avem unde să-i ţinem şi cu ce să-i hrănim. Nu e bine deloc, locotenente. Am făcut lucruri îngrozitoare la Nanjing, adică unitatea mea a făcut. Am azvârlit ° mulţime de prizonieri într-o fântână şi am aruncat grenade în urma lor. Am comis şi orori despre care nici nu pot vorbi măcar. Pe cuvântul meu că războiul acesta nu are o cauză dreaptă. Suntem două tabere care se omoară una pe alta, iar cei călcaţi în picioare sunt bieţii ţărani, cei care n-au habar de politică. Pentru ei nu există partid naţionalist, nu există mare mareşal Şi mare divizie, nici măcar armată japoneză. Ei se simt bine numai dacă au ce mânca. Ştiu ce simt asemenea oameni, Pentru că eu însumi sunt fiu de pescar sărac. Ei trudesc de dimineaţa până seara ca să aibă cu ce trăi şi abia îşi duc zilele. Nu cred, locotenente, că uciderea fără motiv a unor asemenea oameni se face în folosul Japoniei.

  Spre deosebire de sergentul Hamano, caporalul Honda vorbea foarte puţin, în general ne asculta fără să comenteze absolut nimic. Când spun că era tăcut, nu înseamnă că era abătut sau melancolic, dar rareori se întâmpla să intre în vorbă. Este foarte adevărat că mă întrebam deseori ce-o fi în capul lui, dar nu îmi displăcea firea sa. Oricum, avea ceva în atitudinea lui care înmuia inimile. Era tot timpul calm şi senin, iar mina nu i se schimba indiferent ce se întâmpla. Am reuşit să aflu că era din Asahikawa şi că tatăl lui avusese o tipografie. Era cu doi ani mai tânăr decât mine, iar după absolvirea gimnaziului s-a alăturat fraţilor săi pentru a-şi ajuta tatăl la tipografie. Era cel mai mic dintre cei trei fii. Cel mai mare fusese ucis pe frontul din China cu doi ani înainte. Ii plăcea grozav să citească şi de câte ori avea un pic de timp liber, se întindea şi citea, de obicei cărţi cu subiect budist.

  Am mai afirmat şi înainte că Honda nu avea experienţă pe front, dar după un an de antrenament devenise un soldat remarcabil, în orice pluton există unul sau doi asemenea soldaţi, care-şi fac datoria la sânge fără să se vaite vreodată. Rezistenţi fizic, extrem de răbdători şi cu o intuiţie ieşită din comun, pricep pe loc ce li se spune şi fac treabă bună. Honda era unul dintre aceştia. Deoarece se antrenase la cavalerie, el ştia cele mai multe lucruri despre cai şi avea grijă de cei şase pe care îi aveam cu noi. O făcea cu dedicaţie rar întâlnită, lăsând de multe ori impresia că ştie absolut tot ce simt respectivele animale. Sergentul Hamano şi-a dat imediat seama de talentul caporalului Honda şi l-a lăsat să îndeplinească tot felul de sarcini fără pic de ezitare.

  Pot să spun că pentru o unitate atât de eterogenă cum era a noastră, ne înţelegeam extraordinar şi tocmai pentru că nu eram o unitate obişnuită, nici nu ne caracteriza formalismul prescris de regulamente. Ne simţeam foarte bine împreună şi eram convinşi că soarta fusese darnică cu noi. De aceea sergentul Hamano îmi putea spune deschis lucruri care în mod normal nu s-ar fi spus între un subofiţer şi un ofiţer inferior.

  Într-o bună zi m-a întrebat:

  — Ce părere ai, locotenente, despre acest individ, Yamamoto?

  — As pune pariu că e în serviciile speciale. Unul ca el, care vorbeşte mongolă şi cunoaşte zona atât de bine, nu poate fi altceva.

  — Şi eu sunt de aceeaşi părere. La început am crezut că e unul din bandiţii călare, care au legături strânse cu ofiţerii din Statul Major, dar mi-am dat seama că nu putea fi vorba de aşa ceva. Ştiu eu cum sunt aceia: îţi vorbesc până îţi ţiuie urechile şi fac doar jumătate din cât promit. Doar gura e de ei, dar sunt cu degetul pe trăgaci tot timpul. Yamamoto nu poate fi unul dintre uşuraticii aceia. Yamamoto este curajos şi are un aer superior. Mi-a ajuns pe la urechi că ar exista o unitate secretă pe care armata încearcă să o pună la punct şi în care intră şi mongoli bine pregătiţi în taberele de antrenament ale ruşilor. Cică ar fi adus câţiva specialişti strategi japonezi care să conducă operaţiunile. S-ar putea să se numere şi el printre ei.

  Caporalul Honda era de pază, cu puşca în mână, puţin mai departe de noi. Eu mi-am pus Browning-ul jos lângă mine, ca să-l am tot timpul la îndemână. Sergentul Hamano îşi scosese ghetele şi-şi masa picioarele.

  — Este doar presupunerea mea, continuă Hamano, dar mongolul pe care l-am văzut s-ar putea să fie un ofiţer antisovietic, din armata Mongoliei Exterioare, care încearcă să stabilească legături secrete cu armata japoneză.

  — S-ar putea, dar ai grijă la afirmaţiile pe care le faci pentru că nu te văd bine.

  — Ei, hai, locotenente, nu sunt chiar atât de prost. Rămâne intre noi, normal. Mi-a zâmbit cu toată gura şi apoi s-a încruntat. Dacă presupunerile noastre sunt adevărate, e riscant. Cred că bate războiul la uşă.

  Am dat din cap. Mongolia Exterioară era considerată stat independent, dar era de fapt un stat satelit care se afla sub dominaţia Uniunii Sovietice. Cu alte cuvinte, nu se deosebea prea mult de Manchuko, unde deţinea Japonia puterea. Exista într-adevăr o facţiune antisovietică, după cum bine se ştia, şi prin contacte secrete cu armata japoneză din Manchuko, membrii acelei facţiuni au iscat numeroase revolte. Nucleul răzvrătiţilor era format din militari mongoli care nu mai suportau despotismul armatei sovietice, proprietari de pământ care se opuneau centralizării forţate a exploatărilor agricole şi preoţi din secta Lama, care depăşeau cifra de o sută de mii. Singura forţă externă pe ajutorul căreia putea conta facţiunea antisovietică154 era armata japoneză staţionată în Manchuko. Se pare că şi sufleteşte se simţeau mai apropiaţi de noi, japonezii, decât de ruşi, fiind şi ei asiatici. A ieşit la iveală planul unei revolte de mari proporţii în capitala Ulan Bator cu un an mai înainte, în 1937, când s-a făcut epurare în masă. Au fost executaţi mii de militari şi preoţi lamaişti, fiind consideraţi elemente contrarevoluţionare ce aveau legături secrete cu armata japoneză, dar cu toate acestea, sentimentul antisovietic continua să mocnească. La vremea aceea nu era nimic straniu în faptul că un ofiţer al serviciilor secrete japoneze traversa râul Halhân Gol pentru a contacta pe ascuns un ofiţer antisovietic al armatei Mongoliei Exterioare. Pentru a împiedica asemenea situaţii, armata Mongoliei Exterioare a pus unităţi de pază care controlau în permanenţă teritoriul, interzicând chiar pătrunderea pe o distanţă de zece-douăzeci de kilometri de la hotarul cu Manchuko. Suprafaţa de patrulare era însă imensă, astfel că era imposibil să fie sub control fiecare metru.

  Chiar dacă revolta lor avea şanse de izbândă, era limpede că va interveni imediat armata sovietică pentru a zdrobi activitatea contrarevoluţionară, or, dacă se întâmpla aşa ceva, răsculaţii cereau ajutorul armatei japoneze, făcând astfel posibilă intervenţia oarecum oficială a Armatei Kwantung. Luarea Mongoliei Exterioare ar fi însemnat înfigerea cuţitului în măruntaiele sovieticilor care-şi extindeau dominaţia în Siberia. Cartierul General Imperial din Tokyo ar fi putut încerca să stopeze acţiunea, dar aceasta nu era o ocazie pe care ambiţioasa Armată Kwantung să o lase să-i scape printre degete. Rezultatul n-ar mai fi fost o simplă dispută a graniţelor, ci un adevărat război ruso-japonez. Dacă ar fi izbucnit un asemenea război la graniţa sovieto-manciuriană, Hitler ar fi răspuns probabil prin invadarea Poloniei sau a Cehoslovaciei. La această situaţie se referea sergentul Hamano când vorbea despre un posibil război. Yamamoto nu s-a întors până a doua zi dimineaţa. Eu eram ultimul care stătea de pază. Am împrumutat puşca sergentului Hamano, m-am aşezat în vârful unei dune de nisip puţin mai înalte şi am rămas cu ochii pironiţi pe cerul dinspre răsărit. Revărsatul zorilor era un spectacol uluitor în Mongolia. Orizontul a devenit într-o clipă o linie palidă, suspendată în întuneric şi linia se ridica apoi tot mai sus. Aveai senzaţia că din cer se întindea o mână uriaşă care ridica vălul nopţii de pe suprafaţa pământului. Era o privelişte uluitoare, oricum mult peste puterile mele de percepere, în timp ce stăteam şi priveam cerul, am avut senzaţia că mă scurg treptat în nefiinţă. Nici urmă de nimicnicie umană în toată splendoarea care se desfăşura în faţa ochilor mei. Şi ea avusese loc de sute de milioane – poate trilioane de ori, cu mult înainte ca viaţa să apară pe pământ. Priveam fermecat apariţia zorilor, uitând cu totul că i ram de pază.

  După ce soarele a depăşit linia orizontului, mi-am aprins o ţigară, am luat o gură de apă din gamelă şi am urinat. Apoi m-am gândit la Japonia, îmi imaginam oraşul natal la începutul lunii mai – parfumul florilor, susurul râului, norii de pe cer. Prieteni vechi şi buni. Familia, îmi lăsa gura apă după găluşte dulci din orez înfăşurate în frunze de stejar. De obicei nu mă omoram după dulciuri, dar îmi amintesc şi acum cât de mult poftisem aşa ceva în dimineaţa aceea. Mi-aş fi dat leafa pe jumătate de an pentru o singură înghiţitură, în clipa în care am început să mă gândesc la Japonia, am avut senzaţia că am fost abandonat undeva la capătul lumii. De ce trebuia să ne riscăm vieţile într-o luptă pentru un pământ sterp, lipsit de valoare militară şi industrială, pentru acea întindere imensă pe care nu vedeai decât smocuri de iarbă şi ploşniţe? Şi eu aş fi luptat şi aş fi murit ca să-mi apăr ţara, dar nu vedeam rostul unui sacrificiu prostesc de dragul unei bucăţi de pământ sterp pe care nu s-ar fi încumetat să-şi scoată capul nici măcar un singur grăunte.

  Yamamoto s-a întors în zorii zilei următoare. Tot eu eram dt pază. Aveam râul în spate şi priveam spre vest, când am auzit un nechezat. M-am întors brusc, dar n-am văzut nimic. Priveam spre direcţia din care venise sunetul, cu puşca pregătită. Simţind un nod în gât, am înghiţit, dar şi înghiţitul mi s-a părut că a răsunat destul de tare ca să mă sperie, îmi tremura degetul pe trăgaci. Nu mai împuşcasem pe nimeni în viaţa mea.

  Câteva secunde mai târziu am văzut pe creasta unei dune silueta lui Yamamoto, călare. Am cercetat atent zona, cu degetul pe trăgaci, dar n-a mai apărut nimeni altcineva – nici mongolul cu care plecase Yamamoto, nici soldaţi inamici. Luna mare şi albă atârna pe partea de est a cerului ca un megalit de rău augur. Braţul stâng al lui Yamamoto părea rănit, deoarece batista cu care era înfăşurat era pătată de sânge. L-am trezit pe caporalul Honda să aibă grijă de cal. Era înspumat şi respira greu, probabil că bătuse cale lungă, la galop. Hamano a rămas în locul meu de pază şi m-am dus să iau trusa de prim ajutor ca să-i pansez rana lui Yamamoto.

  — Glonţul a trecut prin mână, dar sângerarea s-a oprit, spuse Yamamoto.

  Avea dreptate. Glonţul trecuse pe lângă os şi străpunsese braţul, sfâşiind doar carnea întâlnită în cale. Am scos batista, am dezinfectat rana cu alcool şi am bandajat-o. Nu a schiţat nici un gest, deşi buza de sus îi era puţin transpirată de durere. A băut pe nerăsuflate din gamelă, şi-a aprins o ţigară şi a tras fum în piept cu nesaţ. Şi-a luat apoi Browning-ul, l-a pus la subsuoară, a scos încărcătorul şi a introdus trei cartuşe cu extrem de multă îndemânare.

  — Trebuie să plecăm imediat, locotenente Mamiya, spuse el. Traversăm râul Halhân Gol şi ne îndreptăm spre postul de control al armatei din Manchuko.

  Ne-am strâns repede lucrurile, fără să scoatem o vorbă, am i încălecat şi am pornit spre vadul râului. Nu l-am întrebat pe '. Yamamoto cine l-a împuşcat şi unde s-a întâmplat accidentul. Nu se cuvenea să pun asemenea întrebări şi chiar dacă m-ar fi tentat şi aş fi făcut-o, el tot nu mi-ar fi spus, sunt sigur. Nu; voiam decât să plecăm mai repede de pe teritoriul duşmanului, să trecem râul Halhân Gol şi să ajungem pe malul celălalt, unde ne simţeam oarecum mai în siguranţă.

  Am călărit în tăcere printre smocurile de iarbă. Nimeni nu scotea o vorbă, toţi ne gândeam la acelaşi lucru probabil -reuşeam oare să trecem râul în siguranţă? Dacă ajungea o patrulă din armata Mongoliei Exterioare la pod înaintea noastră, se sfârşea cu noi. Nu aveam cum să câştigăm în confruntarea l cu ei. Eram transpirat tot timpul de spaimă.

  — Locotenente Mamiya, aţi fost vreodată împuşcat? M-a întrebat Yamamoto după câtva timp.

  — Nu, niciodată.

  — Aţi împuşcat pe cineva?

  — Nu.

  Nu aveam idee ce impresie au făcut răspunsurile mele asupra lui, dar nici n-am înţeles la început ce urmărise prin asemenea întrebări.

  — Adevărul este că am aici un document care trebuie preda Cartierului General, continuă el, punând mâna pe sacul pri: de şa. Dacă nu poate fi predat, trebuie ars sau îngropat. Să nu cumva să cadă în mâna inamicului, în nici un caz. Este prioritatea numărul unu şi aş dori să înţelegeţi cât este de important ivea ce vă spun. Este foarte, foarte important.

  — Am înţeles. Yamamoto m-a privit în ochi.

  Dacă se întâmplă ceva neprevăzut, primul lucru pe care >: iie să-l faceţi este să mă împuşcaţi. Fără pic de ezitare., voi putea, o voi face eu însumi, dar puţin probabil sâ-ini P; i: i;'< braţul. Dacă nu pot eu, trebuie să mă împuşcaţi dumnea-i-tră şi aveţi grijă să fie o lovitură fatală. Am dat din cap fără să spun nimic.

  F and am ajuns la vad, înainte de a se întuneca, presimţirile 'e care mă stăpâniseră tot drumul s-au dovedit adevărate. P” mal se afla un mic detaşament al armatei Mongoliei Exterioare. Yamamoto şi cu mine am urcat pe o dună mai înaltă şi am privit, pe rând, prin binoclu. Erau opt bărbaţi -nu prea mulţi, dar extrem de bine înarmaţi pentru o patrulă de graniţă. Unul avea o mitralieră uşoară şi se mai vedea o mitralieră mare amplasată pe un povârniş. Se postaseră cu siguranţă acolo pentru a ne împiedica să ajungem pe malul celălalt al râului, îşi înălţaseră corturile lângă râu şi îşi priponiseră cei zece cai în apropiere. Lăsau impresia că urmau să stea acolo până ne prindeau.

  — Nu mai există şi alt vad prin care am putea trece? Am întrebat eu.

  Yamamoto şi-a luat ochii de la binoclu şi m-a privit, clătinând din cap.

  — Ar mai fi unul, dar e prea departe. Două zile călare şi nu avem atât de mult timp la dispoziţie. Nu ne rămâne decât să traversăm pe aici, indiferent ce se întâmplă.

  — Deci trecem vadul la noapte?

  — Exact. Este singura soluţie. Ne lăsăm caii aici şi lichidăm santinela. Probabil că ceilalţi vor dormi. Nu vă îngrijoraţi, râul înăbuşă multe zgomote. O să am eu grijă de santinelă. Până atunci nu prea avem altceva de făcut, aşa că mai bine ne-am odihni cât mai putem să o facem.

  Am stabilit să trecem vadul la trei dimineaţa. Caporalul Honda a deshămat caii, i-a dus într-un loc mai îndepărtat şi dat drumul. Am săpat o groapă adâncă şi am îndesat în ea muniţiile de care nu aveam nevoie şi hrana rămasă. Fiecare dintre noi urma să care doar o gamelă, mâncare pentru o zi, câte o puşcă şi câteva gloanţe. Dacă ne prindeau mongolii, oricâte muniţii aveam, tot nu le făceam faţă. Pentru moment nu ne rămânea decât să dormim, deoarece dacă începeam să traversăm râul. Nu se mai ivea o asemenea şansă prea curând. Primul care a stat de pază a fost caporalul Honda, urmat de sergentul Hamano.

  În clipa în care s-a întins în cort, Yamamoto a şi adormit. Se pare că nu dormise tot timpul cât a fost plecat. Şi-a pus la cap o geantă mică din piele, în care transferase preţiosul document. Hamano a adormit şi el imediat. Eram cu toţii epuizaţi, dar eu eram prea agitat ca să pot dormi. Aş fi dat orice să adorm, dar mi-a fost imposibil, îmi trecea prin faţa ochilor imaginea uciderii santinelei şi apoi mă vedeam pulverizat de mitralieră în timp ce treceam vadul. Palmele îmi erau transpirate şi îmi vâjâia capul. Nu eram convins că mă voi comporta ca un soldat adevărat când va sosi momentul. M-am târât afară din cort şi m-am aşezat de pază alături de caporalul Honda.

  — S-ar putea să ne lăsăm oasele pe-aici, am spus.

  — Asta e, ce să facem.

  Am tăcut o vreme. Răspunsul lui m-a îngrijorat puţin, şi mai ales tonul cu care o spusese. N-am stat niciodată prea bine cu intuiţia, dar mi-am dat seama că remarca lui vagă ascundea ceva. Am decis să-l rog să mă lămurească.

  — Dacă ai ceva de spus, spune-mi. S-ar putea să fie ultima oară când stăm de vorbă, aşa că spune ce ai pe suflet.

  Honda şi-a muşcat buza de jos, mângâind în acelaşi timp, cu degetele, nisipul de la picioarele lui. Mi-am dat seama că în sufletul lui se dădea o luptă.

  — Locotenente, a spus el după o perioadă de timp, privin-du-mă drept în ochi. Dintre noi patru, tu vei trăi cel mai mult, mai mult decât îţi poţi imagina. Vei muri în Japonia.

  L-am privit lung.

  — Poate te întrebi de unde ştiu asemenea lucruri, dar nici eu nu-mi pot explica. Ştiu, şi-atât.

  — Practici spiritismul? Eşti mediu?

  — Poate că da, deşi cuvântul nu mi se pare tocmai potrivit, e chiar exagerat. După cum ţi-am spus, ştiu şi-atât.

  — Te-ai născut cu harul acesta?

  — Cred că da, zise el apăsat, deşi n-am mărturisit absolut nimănui, nici măcar după ce mi-am dat seama ce mi se întâmplă. Deoarece e vorba de o chestiune de viaţă şi de moarte acum şi voiai să ştii care e situaţia, ţi-am spus adevărul.

  — Ştii şi ce se va întâmpla cu ceilalţi? A clătinat din cap.

  — Unele lucruri le ştiu, altele nu, dar pentru tine e mai bine să nu ştii. Poate par îngâmfat şi lăudăros când fac asemenea afirmaţii în faţa unui absolvent de facultate, dar destinul nu ţi-l cunoşti decât după ce ai trecut prin el. Nu poţi şti dinainte ce ţi se va întâmpla. Eu am o oarecare experienţă în legătură cu aceste lucruri, pe când tu nu ai.

  — Deci nu o să mor aici?

  A luat un pumn de nisip şi l-a lăsat apoi să se scurgă printre degete.

  — Atâta pot să-ţi spun şi sunt sigur de asta: nu mori aici, pe continent.

  Aş fi vrut să mai discutăm, dar caporalul Honda a refuzat să mai scoată vreo vorbă. Părea absorbit de propriile meditaţii, cu privirile aţintite pe vasta stepă şi cu puşca în mână. Mi se părea că nu aude nimic din ce-i spun.

  M-am întors în cortul întins la adăpostul unei dune, m-am întins lângă sergentul Hamano şi am închis ochii. M-a furat somnul – un somn profund care mă trăgea parcă de glezne înspre fundul oceanului.

  Lunga poveste a locotenentului în rezervă Mamiya (2)

  M-a trezit declicul metalic al siguranţei armei de foc. Nici un soldat nu putea confunda sunetul acela, chiar dacă dormea profund. Este un sunet special, cum să spun, un sunet rece şi greu ca moartea însăşi. Am întins mâna instinctiv după Browning-ul de la căpătâi, dar în clipa aceea m-a izbit un bocanc în tâmplă şi impactul m-a orbit câteva momente. După ce mi-am revenit, am deschis ochii şi l-am văzut pe cel care mă lovise cu piciorul. Se aplecase după pistolul meu. Am ridicat uşor capul şi am văzut două ţevi de puşcă îndreptate spre faţa mea, iar dincolo de ele, doi soldaţi mongoli.

  Eram sigur că atunci când adormisem mă aflam în cort, dar cortul nu mai era şi stelele străluceau deasupra capului meu. O puşcă mitralieră era îndreptată spre capul lui Yamamoto, care zăcea lângă mine. Stătea complet nemişcat de parcă voia să-şi drămuiască energia. Ştia foarte bine că nu avea rost să opună rezistenţă. Toţi mongolii purtau haine lungi şi coifuri. Doi dintre ei îndreptaseră nişte lumini intermitente spre mine şi spre Yamamoto. La început nu mi-am dat seama ce s-a întâmplat, deoarece dormisem prea profund şi şocul a fost prea mare. Văzând soldaţii mongoli şi chipul lui Yamamoto, am realizat treptat că fuseseră descoperite corturile noastre înainte de a avea timp să trecem prin vadul râului.

  În următoarele clipe mi-am adus aminte de Honda şi Hamano. I-am căutat din priviri în jur, dar nu l-am văzut pe niciunul din ei, de unde am tras concluzia că ori fuseseră omorâţi, ori reuşiseră să scape.

  Cei din faţa noastră erau probabil patrulele pe care le văzusem mai devreme. Nu erau mulţi, dar erau echipaţi cu o j mitralieră şi câteva puşti, în fruntea lor se afla cu siguranţă] subofiţerul bine clădit, singurul din grup care purta de altfel cizme militare. El era cel care mă lovise cu piciorul. S-a aplecat şi a luat geanta cea mică din piele a lui Yamamoto. Adeschis-o, s-a uitat înăuntru, a scuturat-o, dar din ea n-a căzut decât un pachet de ţigări. Nu-mi venea să cred. Doar îl văzusem cu ochii mei pe Yamamoto punând documentul înăuntru. L-a scos din sai'ul de la şa, l-a pus în geantă şi a aşezat-o cu grijă la căpătâi. Yaiaamoto încerca să-şi păstreze sângele rece, dar am detectat pe chipul lui o uşoară tresărire, îmi era clar că nici el nu ştia ce se întâmplase cu documentul. Oricare ar fi fost explicaţia, dispariţia lui i-a produs o oarecare uşurare. După cum îmi spusese cu câteva ore bune în urmă, lucrul cel mai important pentru noi era să avem grijă ca documentul să nu cadă în mâinile duşmanului.

  Soldaţii mongoli au împrăştiat pe jos toate obiectele care ne aparţineau şi le-au examinat cu foarte multă atenţie. N-au găsit nimic important. Apoi ne-au dezbrăcat şi au scotocit prin buzunare. Unul dintre ei a străpuns toate hainele şi bagajele noastre cu vârful baionetei, dar n-a găsit nici un document. Ne-au luat ţigările şi stilourile, portofelele, caietele şi ceasurile şi le-au băgat în buzunarele lor. Apoi au probat pe rând încălţămintea noastră şi ne-au luat tot ce li se potrivea, începuseră să se certe pe obiectele noastre, dar subofiţerul s-a prefăcut că nu-i vede. Probabil că aşa obişnuiau mongolii să-şi însuşească lucrurile prizonierilor şi ale morţilor. Subofiţerul a luat doar ceasul lui Yamamoto, lăsându-i pe ceilalţi să se bată pe celelalte. Tot echipamentul nostru – pistoale, muniţii, hărţi, busole, binoclu – au fost băgate într-un sac de pânză pentru a fi trimise, probabil, la Cartierul General din Ulan Bator.

  Apoi ne-au legat, aşa cum eram, în pielea goală, cu funii subţiri. Când s-au apropiat de noi, i-am simţit pe mongoli mirosind a grajd necurăţat de foarte mult timp. Uniformele lor erau jerpelite, murdare de noroi şi praf, pătate de la mâncare, meat nici nu-ţi mai dădeai seama care fusese culoarea iniţială. Bocancii lor erau plini de găuri şi le cădeau, literalmente, din Picioare. Mi s-a părut normal că tânjeau după ai noştri. Aveau chipuri necioplite, dantura jalnică, bărbi lungi şi neîngrijite. Arătau mai degrabă a bandiţi sau tâlhari la drumul mare decât a soldaţi ce purtau arme sovietice. Epoleţii arătau totuşi ca făceau parte din trupele permanente ale armatei Republicii Mongole. Eu nu le consideram disciplina şi spiritul militar ca fiind de înaltă clasă. Erau solizi şi rezistenţi, dar nu-i găseam deloc potriviţi pentru un război modern.

  Peste noapte se lăsase un frig cumplit. Văzând aburii albi ai respiraţiei lor dispărând în beznă, aveam senzaţia că am aterizat din greşeală în plin coşmar al altcuiva. Nu-mi venea să cred că totul era aievea. Era un coşmar în adevăratul sens al cuvântului, dar abia mai târziu am realizat că nu fusese decât începutul unui coşmar de mari proporţii.

  După câtva timp a apărut din beznă unul dintre soldaţii mongoli, târând ceva greu. A aruncat obiectul în faţa noastră, cu un zâmbet scârbos. Era cadavrul lui Hamano, în picioarele goale, pentru că îi luase cineva ghetele probabil. Au început să-l dezbrace, scotocind cu atenţie prin buzunarele lui. Am văzut nişte mâini întinzându-se după ceasul, portofelul şi ţigările lui, Şi-au împărţit ţigările între ei şi fumau liniştiţi în timp ce se uitau prin portofel, în el se aflau câteva bancnote de Manchuko şi fotografia unei femei – probabil mama lui Hamano. Ofiţerul care răspundea de misiune a zis ceva şi apoi a luat banii. Fotografia a azvârlit-o pe jos.

  Am presupus că unul dintre soldaţii mongoli se strecurase pe la spatele lui Hamano şi îi tăiase gâtul în timp ce stătea de pază. Ne-o luaseră înainte, pentru că asta intenţionaserăm şi noi să le facem. Din rană mai curgea sânge proaspăt, dar pentru cât era de mare rana, nu curgea mult. Probabil că se scursese deja în cea mai mare parte. Unul dintre soldaţi a scos un cuţit din teaca de la brâu şi mi l-a arătat. Lama era curbată şi avea vreo cincisprezece centimetri lungime. Mi l-a fluturat în faţă. Nu mai văzusem în viaţa mea un cuţit cu o formă atât de stranie şi aveam impresia că fusese făcut cu un scop precis. Soldatul a mimat trecerea cuţitului peste gât, şuierând printre dinţi, gest care i-a amuzat pe ceilalţi. Nu se poate să fi fost armă din dotare, ci mai degrabă o armă proprie. Toţi soldaţii! Aveau baionetă, cu excepţia acelui bărbat care purta cuţitul cttj lamă curbată şi pe care l-a folosit cu siguranţă să-i secţione: gâtul lui Hamano. După câteva mişcări iscusite, a pus cuţiti la loc în teacă.

  Yamamoto n-a scos nici un cuvânt, dar mi-a aruncat privire cu subînţelesuri. A durat doar o clipă, dar am pricepui ce voia să spună: „Crezi că Honda a reuşit să scape?” Cu toal panica şi spaima care puseseră stăpânire pe mine, gândeai acelaşi lucru ca şi el: „Unde este caporalul Honda? Dacă Hon*' a scăpat de acest atac inopinat al trupelor Mongoliei Exterioare, poate ar mai exista o şansă pentru noi – o şansă mică de tot, clar oricât ar fi de mică înseamnă mai mult decât nimic”.

  Ne-au ţinut legaţi toată noaptea, întinşi pe nisip. Au rămas doi soldaţi să ne supravegheze: unul cu mitraliera, celălalt cu puşca. Ceilalţi s-au instalat undeva mai departe. Fumau, stăteau di vorbă şi râdeau, relaxaţi şi bucuroşi că puseseră mâna pe noi. N-am scos nici un cuvânt, nici eu, nici Yamamoto. În zori temperatura a coborât sub zero grade, deşi era luna mai. Am crezut că o să murim îngheţaţi, aşa goi cum eram, dar frigul nu era nimic în comparaţie cu spaima pe care o simţeam. Nu aveam nici cea mai vagă idee despre ce ne aştepta mai târziu. Soldaţii aceia făceau probabil parte dintr-o unitate de patrule şi nu aveau autoritatea să ne decidă soarta. Aşteptau cu siguranţă ordine, ceea ce însemna că nu ne omorau imediat. Era greu de prevăzut ce urma să se întâmple. Eram aproape sigur că Yamamoto era spion, iar eu fusesem prins împreună cu el, ceea ce însemna – şi mi se părea normal ca ceilalţi să gândească astfel – că-i eram complice, în orice caz, nu aveam cum să scăpăm prea uşor.

  Imediat după ce s-au ivit zorile, s-a auzit un avion pe cer. Fuzelajul argintiu a intrat până la urmă în raza mea vizuală. Era un avion sovietic de recunoaştere, purtând însemnele Mongoliei Exterioare. Avionul s-a învârtit de câteva ori deasupra noastră. Soldaţii şi-au fluturat mâinile, iar pilotul a răspuns prin câteva viraje. A aterizat pe un spaţiu viran, ridicând în aer nori groşi de praf. Pământul era tare, fără denivelări, aşa că era uşor de decolat şi de aterizat chiar şi fără pistă. După precizia cu care au aterizat, se pare că foloseau des zona. Unul dintre soldaţi a încălecat imediat şi a pornit în galop spre avion, ducând cu el alţi doi cai înşeuaţi.

  La întoarcere, caii purtau doi ofiţeri de rang superior: un rus şi un mongol. Am presupus că patrulele luaseră legătura Cartierul General şi îi înştiinţaseră de prinderea noastră, iar cei doi ofiţeri veniseră de la Ulan Bator ca să ne interogheze.

  U fără îndoială ofiţeri din serviciul secret. Auzisem că GPU1 desfăşurat activitatea din umbră cu prilejul arestării în şi epurării activiştilor care erau împotriva guvernului.

  Direcţia Politică de Stat (securitatea sovietică).

  Ambii ofiţeri purtau uniforme impecabile şi erau proaspăt bărbieriţi. Rusul purta un fel de pardesiu cu centură. Ghetele sclipeau de-ţi luau ochii. Era slab, dar nu prea înalt pentru un rus şi avea treizeci şi ceva de ani. Avea frunte lată, nas ascuţit, pielea deschisă la culoare şi purta ochelari cu rame din metal. Una peste alta, n-aş putea spune că aspectul lui impresiona prea mult. Ofiţerul mongol de lângă el, scund, solid, cu pielea de culoare închisă, arăta ca un urs.

  Mongolul l-a chemat de o parte pe subofiţer şi au discutat toţi trei despre ceva anume. Am presupus că ofiţerii cereau detalii cu privire la noi. Subofiţerul a adus sacul cu lucrurile pe care le confiscaseră de la noi şi le-a arătat şi celorlalţi. Rusul a studiat fiecare obiect în parte, cu mare atenţie şi apoi le-a pus pe toate la loc. I-a spus ceva mongolului, care la rândul lui i-a vorbit subofiţerului. Rusul a scos apoi o tabacheră şi i-a servit cu ţigări şi pe ceilalţi. Vorbeau în timp ce fumau, iar rusul a dat de câteva ori cu pumnul drept în palma stângă, vădit iritat. Mongolul stătea cu braţele încrucişate, încruntat, iar subofiţerul clătina din cap din când în când.

  În cele din urmă rusul a păşit mărunt spre noi şi s-a oprit în faţa mea şi a lui Yamamoto.

  — Doriţi o ţigară? M-a întrebat el în limba rusă.

  După cum v-am spus şi mai devreme, eu învăţasem ceva rusă la facultate şi înţelegeam destul de bine, dar m-am prefăcut că n-am înţeles ca să evit orice eventuale neplăceri.

  — Nu, mulţumesc, a răspuns Yamamoto în rusă. Vorbea bine.

  — Excelent, a spus ofiţerul. Lucrurile se vor mişca mult mai repede dacă putem comunica în limba rusă.

  Şi-a scos mănuşile şi le-a băgat în buzunarul pardesiului. Pe mâna stângă sclipea un inel de aur.

  — După cum bine ştiţi, căutăm ceva anume. Şi căutăm, disperaţi, nu glumă. Ştim că dumneavoastră aveţi acel ceva. Să nu ne întrebaţi de unde ştim. Pur şi simplu ştim. Nu-l aveţi,? Acum asupra voastră, aşa că logic vorbind, trebuie să-l fi ascuns undeva înainte de a fi fost capturaţi. Nu aţi dus-o dincolo, zist rusul mişcându-şi capul spre râul Halhân Gol. Niciunul dintre voi n-a apucat să treacă vadul, aşa că scrisoarea este undevs aici, pe partea aceasta, ascunsă bine. Aţi înţeles ce am zis până acum?

  — Înţeleg ce-aţi spus, dar nu ştiu nimic despre nici o scriij soare, răspunse Yamamoto.

  — Bun, zise rusul fără să i se clintească vreun muşchi de pe faţă. În cazul acesta, am o mică întrebare. Ce făceaţi aici? După cum bine ştiţi, teritoriul acesta aparţine Republicii Populare Mongole. Cu ce scop aţi pătruns pe teritoriu străin? Aştept să-mi spuneţi motivele.

  — Suntem cartografi, explică Yamamoto. Eu sunt angajat civil al unei firme care se ocupă de hărţi, iar bărbatul acesta, precum şi cel pe care l-au omorât, mă însoţeau ca să mă protejeze. Ştiam că partea aceasta a râului este teritoriul vostru şi ne pare sincer rău că am trecut graniţa, dar nu ne-am gândit nici o clipă că violăm teritoriu străin. Pur şi simplu am vrut să observăm topografia locului dintr-un punct mai bun al platoului care se întinde de partea aceasta a râului.

  Ofiţerul rus schiţă un zâmbet sarcastic, deloc încântat de răspuns.

  — JSle pare rău” spuse el tărăgănat, repetând cuvintele lui Yamamoto. Da, normal, doreaţi să vedeţi zona de pe platou. Bineînţeles, priveliştea este întotdeauna mai bună de pe un teren mai înalt. E perfect logică scuza dumneavoastră.

  A tăcut o vreme, privind doar la norii de pe cer. Şi-a întors iar privirile spre Yamamoto, a clătinat uşor din cap şi a oftat.

  — Măcar de as putea crede ce-mi spuneţi! Ar fi tare bine pentru toată lumea! Ce bine ar fi să vă pot bate pe umăr şi să vă spun: „Da, da, înţeleg, hai, fugiţi acasă! Treceţi prin vad de data aceasta, dar să fiţi mai atenţi pe viitor”. Credeţi-mă că nu mint. Mi-aş dori mult să pot face lucrul acesta, dar nu pot. Ştiu cine sunteţi şi ce căutaţi aici. Noi avem câţiva prieteni în Hailar, aşa cum aveţi şi dumneavoastră în Ulan Bator.

  Şi-a scos mănuşile din buzunar, le-a împăturit din nou şi le-a pus la loc.

  — Vă rog să mă credeţi că nu am nimic personal cu voi. Nu vreau să vă torturez sau să vă omor. Dacă îmi daţi scrisoarea, nu mai am treabă cu dumneavoastră şi veţi fi eliberaţi pe loc din ordinul meu. Aţi putea trece râul şi aţi ajunge acasă. Vă dau cuvântul meu de onoare. Celelalte lucruri întâmplate ar rămâne doar mici probleme interne care se rezolvă şi care nu vă mai afectează în nici un fel.

  Soarele dinspre răsărit începea să-mi încălzească pielea, adia pic de vânt, iar pe cer se zăreau câţiva nori albi, rigizi. A urmat o tăcere prelungă. Nimeni n-a scos o vorbă. Ofiţerul rus, cel mongol, patrulele, Yamamoto – fiecare se învăluise parcă în propria-i tăcere. Yamamoto se resemnase la gândul morţii încă din momentul în care am fost capturaţi. Pe faţa lui nu se citea absolut nici o reacţie.

  — Voi doi… Veţi. Muri. Cu siguranţă… Aici, spuse ofiţerul rus, cu pauză după fiecare cuvânt, de parcă explica ceva unor copii. Şi va fi o moarte groaznică, vă asigur. Lor… Spuse el aruncând o privire spre soldaţii mongoli. Cel solid, care ţinea puşca mitralieră în mână, mi-a aruncat un rânjet, dezgolin-du-şi dinţii murdari. Lor le place să ucidă într-un mod care depăşeşte orice imaginaţie. Ne cutremură chiar şi pe noi. Sunt foarte cruzi. De fapt ştim lucrul acesta de la orele de istorie din scoală. Am învăţat atunci ce-au făcut mongolii când au invadat Rusia. Au ucis milioane de oameni fără nici un motiv. Au capturat sute de aristocraţi ruşi la Kiev şi i-au omorât la grămadă. Ştiţi cum au procedat? Au tăiat nişte scânduri mari, groase şi i-au pus pe ruşi sub ele, iar peste scânduri au benchetuit până i-au strivit sub greutatea lor. Nişte oameni obişnuiţi nu puteau născoci aşa ceva, nu? Pregătirile le-au luat foarte mult timp şi altcineva nu l-ar fi irosit, dar ei au făcut-o. De ce? Pentru că era o modalitate de a se amuza şi le mai place şi acum să facă asemenea lucruri. I-am văzut cu ochii mei o dată. Cred că vă imaginaţi că am văzut destule grozăvii la viaţa mea, dar în noaptea aceea, credeţi-mă, mi-a pierit pofta de mâncare, înţelegeţi ce vă spun? Vorbesc prea repede?

  Yamamoto clătină din cap.

  — Excelent, spuse rusul. Şi-a dres glasul. Acum ar fi a doua oară când ar trebui să asist la o asemenea scenă. Poate că îmi revine pofta de mâncare până la cină, dar aş prefera să evit crimele inutile.

  A privit o vreme cerul, cu mâinile la spate. Şi-a scos apoi mănuşile şi s-a uitat spre avion.

  — Frumoasă vreme! Remarcă el. E primăvară. E puţin cam rece, dar e bine. Cum se mai încălzeşte un pic, apar ţânţarii. Oribili ţânţari! Oricum, primăvara e mai bine decât vara. A scos o ţigară din tabacheră, a pus-o între buze şi a aprins-o cu un chibrit. A tras încet fum în plămâni şi i-a dat drumul uşor. Vă mai întreb o dată: chiar nu ştiţi nimic despre scrisoare?

  — Niet1, răspunse Yamamoto, clătind din cap în acelaşi timp.

  1. Nu (rus).

  — Bine, zise rusul. Foarte bine.

  I-a spus apoi ceva ofiţerului mongol în mongolă. Bărbatul a dat din cap şi a strigat un ordin către soldaţi. Aceştia au cărat nişte crengi groase de copaci şi au început să le ascută cu baionetele, transformându-le rapid în patru pari. Au stabilit îin ochi distanţa dintre pari şi i-au fixat în pământ cu bolovani, formând un pătrat. Toate pregătirile au durat vreo douăzeci de minute, dar habar nu aveam ce voiau să facă pe urmă.

  Rusul spuse:

  — Pentru ei, vărsarea de sânge este ca o masă copioasă. Cu cât durează pregătirile mai mult, cu atât bucuria este mai mare. Nu e deloc greu să ucizi pur şi simplu un om: într-o secundă l-ai terminat. Dar n-ar fi atât de interesant, adăugă el. Plimbându-şi degetele pe bărbia netedă.

  L-au luat pe Yamamoto şi l-au dus la eşafodul improvizat.!

  — Au legat mâinile şi picioarele de cei patru pari. Pe trupul gol al acestuia se vedeau câteva răni proaspete.

  — După cum ştiţi, oamenii aceştia sunt păstori, spuse ofiţerul rus. Păstorii ştiu foarte bine să profite de oile lor: le savurează carnea, le tund şi folosesc lâna, valorifică pieile. Oile sunt animale perfecte pentru ei şi-şi petrec toată viaţa alături de ele. Le jupoaie cu o măiestrie neînchipuită, iar pieile le folosesc pentru îmbrăcăminte şi corturi. Aţi văzut vreodată cum se jupoaie oile?

  — Omorâţi-mă o dată şi gata! Spuse Yamamoto.

  Rusul şi-a împreunat palmele, le-a frecat cu satisfacţie şi a d; it din cap spre Yamamoto.

  — Nu vă îngrijoraţi, avem noi grijă să vă omoram. Vă garantez. S-ar putea să dureze ceva timp, dar până la urmă veţi muri. Sub acest aspect, nu e cazul să vă îngrijoraţi. Noi nu ne grăbim, pentru că în întinderea asta vastă singurul lucru care nu ne lipseşte este timpul. Şi avem chiar prea destul, iar eu aş dori să vă mai spun câte ceva. În ceea ce priveşte procedeul jupuirii, fiecare grup are cel puţin un specialist – profesionist în adevăratul sens al cuvântului – care ştie cum se taie, cum se jupoaie, mă rog, de o îndemânare exemplară. Rezultatul jupuirii lui este o adevărată operă de artă. O face cât ai clipi din ochi, cu o viteză şi dexteritate uluitoare, încât fiinţa supusă jupuirii nici măcar nu are timp să-şi dea seama ce se întâmplă. Dar, bineînţeles – şi-a scos iar tabachera, a mutat-o în mâna stângă şi a început să bată darabana în ea cu degetele mâinii drepte – n-are cum să nu-şi dea seama. Persoana jupuită de vie suferă dureri îngrozitoare şi durează incredibil de mult până moare. Jupuirea produce hemoragii de nedescris şi până la urmă ele sunt cauza morţii.

  Plesni din degete. Ofiţerul mongol care venise cu el în avion a făcut câţiva paşi în faţă. A scos din buzunar o teacă cu un ţ cuţit. Avea aceeaşi formă ca acela folosit de soldatul care mimase | gestul tăierii gâtului. A scos cuţitul din teacă şi l-a ţinut în sus. În soarele dimineţii, lama avea o strălucire albicioasă.

  — El este unul dintre profesioniştii despre care v-am vorbit, zise ofiţerul rus. Aş vrea să priviţi acest cuţit. Cu atenţie. E un cuţit special pentru jupuire şi este extrem de bine făcut. Are lama la fel de subţire ca o lamă de ras, iar tehnica folosită de asemenea oameni este cu-adevărat perfectă. Ei jupoaie animale de mii de ani şi pot jupui şi un om la fel cum decojeşti o piersică. Frumos de tot, fără nici o zgârietură. Vorbesc cumva prea repede? Mă puteţi urmări?

  Yamamoto nu răspunse.

  — Lucrează pe suprafeţe mici, continuă ofiţerul rus. Trebuie să procedeze astfel dacă vor să scoată pielea frumos, fără zgârieturi. Dacă între timp simţiţi nevoia să-mi spuneţi ceva, vă rog să mă anunţaţi şi veţi fi scutit de chinuri. Omul nostru a folosit acest procedeu de nenumărate ori şi nici măcar o dată nu i s-a întâmplat să nu facă persoana să vorbească. Nu uitaţi ce vă spun, deoarece cu cât ne oprim mai repede, cu atât mai bine pentru ambele părţi.

  Ofiţerul mongol, umflat ca un urs, se uită la Yamamoto cu un rânjet. Şi acum îmi mai pluteşte rânjetul acela prin faţa ochilor. L-am visat de nenumărate ori şi nu-l pot uita. În clipa în care şi l-a arborat, s-a şi pus pe treabă. Oamenii lui îl ţineau pe Yamamoto nemişcat, călărindu-l cu mâinile şi genunchii, în timp ce el îşi făcea treaba cu multă migală. Chiar că arăta de parcă descojea o piersică. Nu am suportat scena şi am închis ochii, în clipa aceea m-a lovit un soldat cu patul puştii. A tot dat în mine până când am deschis ochii şi am rămas cu ei deschişi. Nu conta însă dacă-i aveam închişi sau deschişi, pentru că auzeam vocea lui Yamamoto. La început a suportat chinurile fără un scâncet, dar apoi a început să urle de durere. Nu mai auzisem asemenea urlete în viaţa mea şi nu mi se părea că aparţineau acestei lumi. Bărbatul i-a despicat mai întâi umărul şi a început să jupoaie pielea de pe braţul drept, de sus în jos, uşor, cu atenţie, de parcă îşi făcea meseria cu mare dragoste. Ofiţerul rus avusese dreptate – era ca o operă de artă. Dacă nu s-ar fi auzit urletele, nu s-ar fi zis că omul suferea, dar ele spuneau totul.

  În cele din urmă, pielea de pe braţul drept al lui Yamamoto s-a desprins într-o singură fâşie. Maestrul a dat-o omului de lângă el, care a întins-o pe vârful degetelor ca să o vadă bine cu toţii. De pe piele picura încă sânge. S-a apucat să jupoaie braţul stâng, urmând acelaşi procedeu, iar apoi picioarele, penisul, testiculele. După ce i-a smuls urechile, a jupuit capul, faţa şi ce-a mai rămas. Yamamoto îşi pierdea cunoştinţa, îşi revenea un pic şi şi-o pierdea din nou. Urletele încetau doar cât zăcea fără cunoştinţă, apoi reîncepeau. Treptat au slăbit în intensitate şi în final, durerile şi hemoragia l-au redus la tăcere. În tot acest timp ofiţerul rus a desenat cu călcâiul pe nisip. Soldaţii mongoli au privit ritualul în tăcere, fără urmă de expresie – nici dezgust, nici emoţii, nici şoc. Nimic nu s-a citit pe faţa lor, de parcă s-ar fi aflat la plimbare pe un şantier de construcţii şi se opreau din când în când să vadă cum evoluează lucrările.

  Eu am vomitat tot timpul. De nenumărate ori, chiar şi când ziceam că nu mai am ce da din mine. În cele din urmă, ofiţerul mongol a ridicat cu grijă pielea jupuită de pe trupul lui Yamamoto. Chiar şi mameloanele erau intacte. Niciodată, dar niciodată în viaţa mea nu am văzut ceva atât de oribil. Cineva i-a luat pielea din mână şi a pus-o la uscat aşa cum punem noi aşternutul. Pe pământ n-a rămas decât cadavrul lui Yamamoto -o masă de carne roşie complet jupuită de piele. Cea mai oribilă era faţa – două pupile răsărind din carne roşie, dinţii dezgoliţi, iar gura deschisă de parcă era gata să ţipe; în locul nasului rămăseseră doar două găuri mici. În jurul lui, o mare de sânge.

  Ofiţerul rus a scuipat şi m-a privit. Apoi şi-a scos o batistă din buzunar şi s-a şters la gură.

  — Individul chiar nu ştia nimic, se pare, spuse el punând batista la loc. Vocea nu mai avea inflexiunile dinainte. Dacă ar fi Ştiut, ar fi vorbit. Păcat! Oricum, cu profesia lui, mai devreme sau mai târziu tot ar fi avut parte de o moarte groaznică. Asta e> nu mai avem ce face acum. Dacă el nu ştia nimic, nici tu nu ai cum să ştii.

  A băgat o ţigară în gură şi a aprins-o cu chibritul.

  ~ Asta înseamnă că nu ne eşti de nici un folos şi nu are rost Sa te torturăm. Nu merită nici măcar să te luăm prizonier. Nu vrem decât să scăpăm de tine în cel mai mare secret. S-ar putea să se ivească şi alte complicaţii dacă te ducem la Ulan Bator. Cel mai bun lucru ar fi să-ţi zburăm creierii cu un glonţ şi apoi să te îngropăm sau să te ardem şi să-ţi aruncăm cenuşa în râul Halhân Gol. Ar fi cel mai simplu, nu? M-a fixat cu privirea, dar eu m-am prefăcut în continuare că nu înţeleg ce spune. Deci nu ştii ruseşte, aşa că îmi pierd timpul degeaba cu tine. Am impresia că vorbesc singur, aşa că ascultă-mă, am veşti bune pentru tine. Am decis să nu te ucid şi poate este şi acesta un gest de penitenţă pentru că ţi-am ucis prietenul fără rost. Ne-am satisfăcut pofta de ucis în dimineaţa aceasta şi ajunge una pe zi. Nu te omor, îţi dau o şansă să trăieşti. Dacă lucrurile merg bine, s-ar putea să scapi cu viaţă. Şansele nu sunt de sută la sută, sau poate sunt chiar inexistente, dar oricum, şansa e şansă. E mai bine decât să fii jupuit de viu, nu crezi?

  A ridicat mâna şi l-a chemat pe ofiţerul mongol. Omul îşi spălase cu grijă cuţitul cu apa dintr-o gamelă şi tocmai îl terminase de ascuţit pe tocilă. Soldaţii au întins pielea lui Yamamoto şi stăteau de vorbă în jurul ei. Probabil că schimbau opinii despre tehnica jupuirii. Ofiţerul mongol şi-a vârât cuţitul în teacă şi teaca în buzunar, înainte de a se îndrepta spre noi. M-a privit o clipă şi apoi s-a întors spre rus. Rusul i-a spus ceva în mongolă, iar acesta a dat doar din cap fără să scoată un cuvânt. Un soldat le-a adus doi cai.

  — Noi ne întoarcem la Ulan Bator cu avionul, îmi zise rusul. Mă întorc cu mâna goală, e adevărat, dar n-am încotro. Nu întotdeauna câştigi, mai trebuie să şi pierzi. Sper să-mi revină pofta de mâncare până la ora cinei, deşi mă îndoiesc.

  Au încălecat şi au plecat. Avionul a decolat, a devenit treptat un punct argintiu pe cerul dinspre vest şi apoi a dispărut cu totul, lăsându-mă singur cu soldaţii mongoli şi cu caii lor.

  Mongolii m-au aruncat pe un cal şi m-au legat strâns de şa. Am pornit cu toţii, unul după altul, spre nord. Soldatul din faţa mea a cântat tot drumul o melodie monotonă, încet, de-abia i se auzea vocea. În afară de asta se mai distingea doar sunetul aspru al copitelor cailor lovind nisipul. Nu aveam nici cea mai vagă idee unde mă duceau şi ce aveau de gând să facă cu mine. Tot ce ştiam era faptul că pentru ei nu valoram doi bani. Cuvintele ofiţerului rus îmi stăruiau în minte. Spusese că mă omoară, dar că şansele de supravieţuire erau aproape inexistente. Nu ştiam cum să-i interpretez cuvintele, nu înţelegeam ce-a vrut să spună prin asta. Probabil că urmau să mă folosească într-un joc murdar şi oribil. Nu-mi dădeau lovitura de graţie dintr-o dată pentru că îşi propuseseră să se mai distreze în stilul lor îngrozitor.

  Cel puţin nu m-au omorât şi nu m-au jupuit de viu ca pe Yamamoto. Probabil că tot aveam să mor până la urmă, dar nu ca el. Deocamdată eram viu şi respiram, iar dacă ceea ce opusese ofiţerul rus era adevărat, nu urma să fiu ucis foarte curând. Cu cât se dilata timpul între mine şi moarte, cu atât creşteau şansele de viaţă. Poate era doar o şansă minusculă, dar mă agăţăm de ea cu toată forţa.

  Mi-au venit brusc în minte cuvintele caporalului Honda, previziunile lui legate de faptul că nu voi muri pe teritoriul chinez. Chiar şi în poziţia în care mă aflam, legat de şa, cu pielea expusă soarelui arzător din deşert, savuram fiecare silabă rostită de el. Răstălmăceam expresia feţei lui, intonaţia, fiecare sunet şi mi-am propus să cred din toată inima în ceea ce-mi spusese. Nu, nu o să zac şi nu o să mor într-un asemenea loc! O să scap cu viaţă! Îmi tot spuneam că o să păşesc din nou în ţinutul meu natal.

  Am înaintat spre nord vreo două-trei ore, după care ne-am oprit lângă un monument lamaist. Asemenea monumente din piatră, numite 060, serveau atât ca zeităţi protectoare pentru călători, cât şi ca indicatoare preţioase în deşert. Bărbaţii au descălecat şi m-au dezlegat şi pe mine. M-au luat pe sus şi m-au dus puţin mai încolo, în clipa aceea mi-am imaginat că voi fi ucis acolo, în locul acela se afla o fântână săpată în pământ, a cărei gură era înconjurată de un zid din piatră de aproximativ un metru înălţime. Mi-au spus să îngenunchez, m-au apucat de ceafă şi m-au obligat să mă uit înăuntru. Nu se distingea nimic în bezna aceea. Subofiţerul cu ghete a găsit 0 piatră de mărimea pumnului şi a aruncat-o în fântână. A trecut ceva timp până s-a auzit ecoul surd al pietrei ce s-a lovit de nisip. Fântâna era aparent secată. Probabil că avusese cândva apă în ea, dar o fi secat din pricina mişcărilor subterane &le filonului de apă. Judecând după timpul la care s-a auzit ecoul, am dedus că era foarte adâncă.

  Subofiţerul m-a privit rânjind. A scos un pistol automat din tocul de piele de la brâu. A băgat un glonţ în camera cartuşului şi a dus arma la capul meu. A ţinut-o lipită o vreme, fără să apese pe trăgaci. A coborât apoi arma şi a ridicat mâna stângă pe care a îndreptat-o spre fântână. Mi-am ^trecut limba peste buzele uscate în timp ce priveam fix arma. Încerca să-mi arate prin gesturi că aveam două alternative: ori mă omora pe loc, ori săream în fântână. Deoarece era foarte adâncă, dacă aterizam prost, muream pe loc; dacă nu, mă stingeam încet-încet. Mi-am dat seama că aceasta era şansa minusculă despre care vorbise ofiţerul rus. Subofiţerul mongol a arătat cu degetul spre ceasul pe care i-l confiscase lui Yamamoto şi a ridicat cinci degete, îmi dădea deci cinci secunde ca să mă hotărăsc. Când a ajuns la trei, am escaladat zidul din piatră şi am sărit în fântână. Sperasem să mă pot agăţa de zid şi să alunec uşor, dar nu mi-a lăsat timp pentru aşa ceva. Mâinile mi-au alunecat şi am căzut în gol.

  Fântâna era foarte adâncă. Mi s-a părut o veşnicie până am ajuns la fundul ei. În realitate nu puteau să fi trecut decât câteva secunde, dar îmi amintesc că am avut timp să mă gândesc la o mulţime de lucruri până jos. M-am gândit la oraşul natal care era atât de departe. M-am gândit la fata cu care m-am culcat o singură dată înainte de a pleca pe front. M-am gândit la părinţi, îmi amintesc că am fost fericit când mi-am dat seama că aveam o soră şi nu un frate; chiar dacă eu muream, sora mea le rămânea alinare părinţilor. Pe ea nu aveau cum să o ia în armată. M-am gândit la găluşte din orez înfăşurate în frunze de stejar. Apoi m-am lovit de teren dur şi mi-am pierdut cunoştinţa din pricina şocului. Am avut senzaţia că tot aerul din interiorul meu a ţâşnit prin trup. M-am izbit de fundul fântânii ca un sac cu nisip.

  Cred că am zăcut fără cunoştinţă din pricina şocului doar câteva clipe. Când mi-am revenit, mi-am dat seama că mă uda ceva. Am crezut că plouă, dar m-am înşelat. Era urină. Soldaţii mongoli urinau, pe rând, deasupra mea, în fântână. Când mi-am ridicat privirile, am văzut siluetele îndepărtate ale celor doi care, urcaţi pe zidul de piatră de la gura fântânii, îşi făceau'; nevoile deasupra mea. Ceea ce se întâmpla era oribil şi nu-nr” venea să cred că putea fi adevărat. Păreau halucinaţii provocate de droguri. Dar era realitatea gol-goluţă. Eu mă aflam în fundul fântânii şi ei urinau deasupra mea. După ce au terminat, unul dintre ei a îndreptat o lumină spre mine şi s-au pus toţi pe râs. Apoi au dispărut de la marginea fântânii şi îi jur s-a lăsat o tăcere adâncă.

  M-am gândit că era mai bine să zac acolo, cu faţa în jos, o vreme ca să mă asigur că nu se întorc. Au trecut douăzeci de minute, apoi treizeci (cel puţin aşa am apreciat eu, care nu aveam ceas), dar nu s-au întors. Au plecat şi m-au părăsit acolo în fundul fântânii din mijlocul desertului. După ce am fost sigur că nu se mai întorc, am început să mă analizez ca -; a văd dacă eram rănit. Nu a fost o treabă uşoară, pentru că nu-mi puteam vedea nici propriul meu trup, atât era de adâncă bezna. Ochii nu mă ajutau deci, poate doar simţurile. Dar ce sa simt în starea de spirit în care mă aflam! Tot ce-mi puteam spune era că şi-au bătut joc de mine. Îngrozitor! Era un sentiment cumplit de ciudat.

  Încet-încet şi cu mare atenţie la detalii, am început să evaluez exact situaţia în care mă aflam. Mai întâi şi mai întâi mi-am dat seama că am avut un noroc chior. Fundul fântânii era nisipos şi deci destul de moale. Dacă n-ar fi fost aşa, din cauza distanţei uriaşe până jos, m-aş fi făcut praf. Am respirat adânc şi am încercat să mă mişc. Mai întâi mi-am mişcat degetele de la mâini, care au răspuns comenzilor, deşi destul de slab. Apoi am încercat să mă ridic în şezut, pe suprafaţa nisipoasă, dar n-am reuşit. Corpul nu răspundea comenzilor, de parcă s-ar fi rupt legătura dintre trup şi minte. Mintea decidea ceva, dar era incapabilă să preschimbe comanda dată în mişcarea propriu-zisă. Am renunţat să mai încerc şi am rămas nemişcat în beznă.

  Nu ştiu cât am stat în poziţia aceea, dar mi-am recăpătat simţurile încetul cu încetul, şi, o dată cu ele, senzaţia de durere. Durere intensă, nu glumă. Cu siguranţă aveam un picior fracturat. Şi umărul era dislocat, în cel mai fericit caz, dacă nu chiar fracturat.

  Sufeream în tăcere. Nici nu mi-am dat seama când am început să plâng – lacrimi de durere, lacrimi de disperare. Nu cred că puteţi înţelege ce înseamnă singurătatea, disperarea. Nici nu vă pot descrie senzaţia pe care am încercat-o când m-am trezit părăsit în fundul unei fântâni din mijlocul deşertului – la marginea lumii, în beznă totală, cu dureri cumplite. Ajunsesem să regret că nu m-a împuşcat subofiţerul. Dacă m-ar fi împuşcat, ar fi ştiut cineva de moartea mea, dar aici aveam parte de o moarte izolată, lentă şi chinuitoare. Sfârşeam smgur, fără să ştie nimeni.

  Auzeam din când în când vântul. Şuieratul lui se distingea foarte ciudat la gura fântânii. Parcă gemea o femeie înlăcrimată, care se afla undeva la capătul lumii. Lumea aceea şi aceasta erau legate printr-un ax îngust, prin care vocea femeii se auzea până la mine. O auzeam la intervale mari, neregulate. Am fost lăsat singur într-o tăcere adâncă şi într-o beznă şi mai adâncă.

  Am strâns din dinţi de durere şi am întins mâna să ating patul de pământ din jurul meu. Fundul fântânii era neted, iar ca diametru avea un metru şaizeci, un metru şaptezeci. În timp ce pipăiam în jur, am dat brusc peste un obiect tare, ascuţit. Mi-am retras mâna din reflex, dar am întins-o iar, precaut. Degetele au atins iar obiectul acela ascuţit. La început am crezut că era o creangă de copac, dar mi-am dat imediat seama că era vorba de oase. Nu oase umane, ci ale unui animal mic, oase care se împrăştiaseră cu trecerea timpului sau poate prin căderea mea. Nimic altceva la fundul fântânii. Doar nisip fin şi uscat.

  Am pipăit apoi peretele cu palma. Părea făcut din pietre subţiri, plate. Oricât se încingea suprafaţa deşertului în timpul zilei, căldura nu reuşea să pătrundă până la acele adâncimi. Pietrele erau reci ca gheaţa. Am examinat cu palma spaţiile dintre ele. Dacă ar fi fost suficient de mari pentru a-mi asigura un sprijin pentru picioare, m-aş fi putut căţăra până la suprafaţă. Spaţiile erau însă prea înguste şi în starea jalnică în care mă aflam, îmi era imposibil să mă caţăr.

  M-am târât cu un efort uriaş mai aproape de zid şi am încercat să mă reazem de el, stând în capul oaselor. La fiecare mişcare pe care o făceam, durerea din picior şi din umăr îmi pulsa de parcă îmi înfipsese cineva sute de ace groase. De fiecare dată când respiram, aveam senzaţia că o să mă fac fărâmiţe. Mi-am atins umărul şi mi-am dat seama că era fierbinte şi umflat.

  Nu ştiu cât timp a trecut după aceea, dar la un moment dat s-a întâmplat ceva cu totul neaşteptat. Razele soarelui au pătruns în fântână ca un fel de revelaţie şi într-o clipă am văzut tot ce era în jurul meu. Fântâna s-a umplut de o lumină puternică. Strălucirea era aproape înăbuşitoare, încât abia mai puteam respira, întunericul şi frigul au dispărut brusc, iar razele blânde şi calde ale soarelui mi-au învăluit tot trupul. Până şi durerea pe care o simţeam părea binecuvântată de lumina soarelui, care mi-a permis să disting şi oasele mici, albe. Oasele acelea, care ar fi trebuit să fie de rău augur şi ameninţătoare pentru soarta mea, păreau mai degrabă că-mi ţin de urât şi mă alină. Am văzut pereţii din piatră care mă înconjurau. Cât timp am avut parte de lumină, am fost capabil să uit de teamă, de durere, de disperare. Stăteam în lumina orbitoare mut de uimire. Apoi aceasta a dispărut la fel de brusc cum apăruse şi totul s-a învăluit din nou în beznă profundă. H.- Izele soarelui au zăbovit foarte puţin, poate doar zece sau cel mult cincisprezece secunde. Probabil că din pricina unghiului în care era aşezată fântâna, aceasta era perioada maximă în care soarele putea ajunge într-o zi până la fundul ei. Unda de lumină a dispărut înainte ca eu să-i fi perceput semnificaţia. După ce a dispărut, m-am trezit într-un întuneric şi mai adânc decât înainte. Nu mă puteam mişca, nu aveam apă, mâncare, nici un petic de îmbrăcăminte pe trup. A trecut după-amiaza cea lungă şi a venit noaptea friguroasă. Nu puteam dormi, deşi eram mort de somn. Eram amorţit de frig, de parcă mă înţepau mii de ghimpi şi aveam senzaţia că înţepenesc şi mor încetul cu încetul. Deasupra capului meu, puzderie de stele. Le vedeam cum se târau uşor pe cer, ceea ce mi-a confirmat că timpul nu stă pe loc. Aţipeam câte puţin, iar mă trezeam, iar aţipeam şi tot aşa.

  S-a făcut dimineaţă. Punctele luminoase marcate de stele au început să pălească deasupra gurii rotunde a fântânii. Chiar şi după ce s-a crăpat de ziuă, stelele n-au dispărut complet, continuau să zăbovească pe cer, aproape imperceptibil. Ca să-mi potolesc setea, am lins rouă de pe pereţi. Normal că nu m-am ales cu cine ştie ce cantitate de apă, dar am considerat-o mană cerească. Mi-am dat seama brusc că nu mâncasem şi nu băusem nimic o zi întreagă şi cu toate acestea, nu aveam senzaţia de foame.

  Am rămas nemişcat acolo. Era tot ce puteam face. Nu mă simţeam capabil nici măcar să gândesc din pricina singurătăţii Şi a disperării. Fără să-mi dau seama, aşteptam raza aceea de lumină, dâra aceea orbitoare care pătrunsese până la mine timp de câteva secunde cu o zi înainte. Era probabil un fenomen care se petrecea în jurul prânzului, când soarele atingea cel mai înalt punct pe cer şi lumina lui cădea pe suprafaţa Pământului în unghi drept. Aşteptam venirea luminii şi nimic altceva. Nu mai era nimic altceva de aşteptat.

  A trecut foarte mult timp. Mi s-a părut o veşnicie. La un moment dat am aţipit. Când am simţit prezenţa luminii, m-am trezit. Eram din nou învăluit de acea lumină copleşitoare. Mi-am întins, aproape fără să vreau, ambele palme ca să primesc razele soarelui. A fost mult mai puternică decât fusese cu o zi în urmă şi a durat mai mult, sau cel puţin asta a fost senzaţia mea. Mi-au dat lacrimile şi simţeam că tot fluidul din corpul meu se va transforma în lacrimi care vor curge din ochi. Simţeam că mă voi topi astfel. Nici moartea nu mi s-ar mai fi părut îngrozitoare dacă ar fi survenit în timpul acelei lumini binecuvântate, îmi doream să mor. Da, asta era! Adevăratul sens al vieţii pulsa în acea lumină care dura doar câteva secunde, dar simţeam că trebuia să mor atunci şi acolo.

  Înainte să se întâmple ce îmi doream cu atâta ardoare, lumina a dispărut iar. Mă aflam tot pe fundul fântânii mizerabile, întunericul şi frigul au pus din nou stăpânire pe mine, de parcă ar fi vrut să-mi spună că nici n-a existat lumină vreodată. Am rămas ghemuit acolo, cu faţa scăldată de lacrimi. Eram incapabil să fac ceva sau măcar să gândesc, de parcă m-ar fi ţintuit locului o forţă uriaşă, inexplicabilă. Nici măcar nu simţeam că exist. Aveam impresia că sunt doar carcasa unei insecte aruncată la gunoi, într-un lăcaş gol al minţii mele au revenit totuşi cuvintele caporalului Honda, previziunea lui că nu voi muri pe continent. Acum, după ce-am văzut lumina venind şi plecând, mă simţeam totuşi capabil să cred în profeţia lui. Începeam să cred, pentru că nu murisem acolo, în acel loc şi în acele momente când ar fi trebuit să mor. Nu că nu muream, dar nu puteam muri. Înţelegeţi, domnule Okada, ce vreau să zic? Pierdusem probabil binecuvântarea de care ar fi trebuit să am parte.

  Locotenentul în rezervă Mamiya s-a uitat la ceas.

  — Şi după cum vedeţi, spuse el încet, sunt aici. A clătinat din cap de parcă ar fi vrut să alunge firele invizibile ale amintirilor. Caporalul Honda avusese dreptate. N-am murit pe continent şi dintre cei patru care au fost acolo, eu am trăit cel mai mult.

  Am dat din cap.

  — Vă rog să mă scuzaţi că am vorbit atâta. Probabil că v-aţi * plictisit de balivernele unui om în vârstă, care v-a povestit întâmplări petrecute demult. Mamiya şi-a schimbat poziţia pe canapea. Doamne, o să pierd trenul dacă mai stau!

  Am încercat să-l mai reţin.

  — Staţi puţin! Vă rog să nu lăsaţi povestea neterminată. Ce s-a întâmplat pe urmă? Aş vrea să ştiu tot.

  M-a privit scurt.

  — Păi, şi ce să fac? Chiar că întârzii dacă nu plec acum. De ce nu mă conduceţi până la staţia de autobuz şi vă fac rezumatul a ceea ce s-a mai întâmplat.

  Am mers împreună până la staţia de autobuz.

  — În cea de a treia dimineaţă am fost salvat de caporalul Honda. El simţise că vin mongolii să pună mâna pe noi în noaptea aceea, aşa că s-a strecurat afară din cort şi s-a ascuns. A luat pe furiş documentul din geanta lui Yamamoto cu el. A făcut asta pentru că ştia că cel mai important lucru era să nu lăsăm documentul acela în mâinile duşmanilor, indiferent de sacrificiile pe care le aveam de făcut. Era prioritatea numărul unu. Probabil că vă întrebaţi de ce a procedat astfel dacă tot ştia că vin mongolii. Motivul pentru care el a fugit de unul singur în loc să ne trezească şi să fugim împreună a fost că şi-a dat imediat seama că n-am fi avut şanse să scăpăm cu toţii. Ei ştiau că ne aflam acolo pentru că era teritoriul lor. Erau mai mulţi şi mult mai bine echipaţi decât noi. Cel mai simplu lucru din lume pentru ei era să ne găsească, să ne omoare şi să pună mâna pe document. Dată fiind situaţia, caporalului Honda nu i-a rămas decât să încerce cu disperare să scape singur. Dacă ar fi fost pe câmpul de luptă, ar fi fost considerat cu siguranţă dezertor, dar pentru o misiune specială ca a noastră, importantă era orientarea în funcţie de situaţie.

  El a văzut tot ce s-a întâmplat. L-a văzut pe rus venind împreună cu mongolul acela, i-a privit pe mongoli jupuindu-l de viu pe Yamamoto. A văzut când m-au luat mongolii cu ei, dar nu mai avea cal, aşa că nu m-a putut urma imediat. A trebuit să meargă pe jos. A scos proviziile şi bruma de echipamente îngropate în deşert şi a băgat documentul acolo. Apoi a pornit să mă caute şi nu i-a fost deloc simplu să mă găsească în fântână pentru că nici măcar nu ştia în ce direcţie o luasem.

  — Cum a găsit fântâna? Am întrebat.

  — Nu ştiu, spuse Mamiya. Nu mi-a lămurit amănuntul acesta. Ştia, şi-atât. În clipa în care m-a găsit, şi-a sfâşiat hainele şi a făcut o funie lungă. La ora respectivă, eu eram mai mult mort decât viu şi de aceea i-a fost cu-atât mai greu să mă Scoată de acolo. A găsit apoi un cal şi m-a aşezat pe el. Am trecut dunele, râul şi am ajuns la postul de control al armatei din Manchuko. Cei de acolo mi-au tratat rănile şi m-au trimis Cu un camion al Cartierului General la spitalul din Hailar.

  Haruki Mu. Ra. Kami

  — Ce s-a întâmplat cu documentul acela?

  — Probabil că se află tot acolo, lângă râul Halhân Gol. Nici nu se punea problema să ne mai întoarcem, ca să nu mai spun că nu vedeam motivul pentru care am fi făcut aşa ceva. De aceea am decis că acel obiect nu a existat vreodată. Ne-am coordonat toate mişcările şi răspunsurile, pregătindu-ne serios pentru interogatoriu. Am hotărât să susţinem sus şi tare că n-am auzit nimic despre nici un document. Altfel am fi fost consideraţi probabil vinovaţi că l-am lăsat în deşert. Ne-au ţinut în camere separate, păziţi sever, pe motiv de tratament medical, şi ne-au interogat în fiecare zi. Veneau mereu alţi ofiţeri de rang superior şi ne cereau să le spunem variantele noastre de nenumărate ori. Întrebările lor erau amănunţite şi foarte isteţe, dar se pare că ne-au crezut până la urmă. Le-am povestit în cele mai mici detalii tot ce mi s-a întâmplat, având grijă să nu pomenesc de document. După ce au ascultat cu atenţie la tot ce le-am spus, ne-au avertizat că povestea documentului era strict secretă şi că nu va fi menţionată în registrul armatei, iar eu nici nu aveam voie să aduc vorba despre aşa ceva. Dacă o făceam, eram aspru pedepsit. După două săptămâni am fost trimis înapoi la postul meu iniţial şi presupun că şi caporalul Honda s-a întors la unitatea lui.

  — Un lucru tot nu-mi este clar, am zis. De ce au făcut atâtea eforturi ca să-l aducă şi pe domnul Honda pentru misiunea aceasta?

  — Nu mi-a povestit niciodată. Probabil că nu avea voie să spună nimănui şi presupun că s-a gândit că ar fi mai bine J pentru mine să nu ştiu. Din conversaţiile pe care le-am avut, am dedus că ar fi existat un fel de relaţie personală între eli şi bărbatul pe nume Yamamoto, ceva legat de calitatea lui d” (persoană clarvăzătoare. Auzisem de multe ori că armata avea o unitate care se ocupa de probleme oculte. Adunau probabil din toată ţara oameni înzestraţi cu forţe paranormale şi făceau experienţe cu ei. Bănuiesc că într-o astfel de împrejurare s-a cunoscut Honda cu Yamamoto. În orice caz, fără calităţile luj speciale, Honda n-ar fi fost niciodată capabil să mă găseascl în fântână şi să mă ducă exact la postul de control al armat din Manchuko. Nu avea nici hartă, nici busolă şi totuşi ajuns acolo fără nici o ezitare. Bunul-simţ ar fi dictat că ceva ar fi fost imposibil. Eu eram topograf de profesie, făceE hărţi şi ştiam destul de bine zona, dar tot n-aş fi putut fafl ceea ce a făcut el. Probabil că Yamamoto l-a contactat tocmai pentru acele puteri speciale ale lui.

  Am ajuns la staţia de autobuz şi am aşteptat.

  — Unele lucruri nu se vor lămuri niciodată, spuse Mamiya. Mai sunt lucruri pe care tot nu le înţeleg. Mă mai întreb şi ac LI m cine a fost mongolul acela care venise singur la noi în desert. Şi mă întreb ce s-ar fi întâmplat dacă am fi reuşit să ducem documentul la Cartierul General. De ce nu ne-a lăsat Yamamoto pe partea dreaptă a râului Halhân Gol? Putea să treacă singur vadul şi s-ar fi mişcat mult mai liber singur. O fi vrut oare să ne folosească doar ca momeală pentru trupele mongole ca să scape el? Foarte posibil. Poate că Honda şi-a dat seama de la bun început de lucrul acesta şi de aceea a stat pe aproape în timp ce mongolii îl jupuiau pe Yamamoto.

  În orice caz, a trecut multă vreme până când am reuşit să-l reîntâlnesc pe caporalul Honda. Ne-au despărţit din clipa în care am ajuns în Hailar şi ni s-a interzis să vorbim, şi chiar să ne vedem. Aş fi vrut să-i mai mulţumesc o dată, dar mi-a fost imposibil. El a fost rănit în bătălia pentru Nomonhan şi trimis acasă, iar eu am rămas în Manciuria până la sfârşitul războiului, după care am fost trimis în Siberia. L-am găsit abia la câţiva ani după ce am fost eliberat din lagăr şi am ajuns acasă. Am reuşit să ne întâlnim de câteva ori şi să corespondăm. Lui nu-i prea plăcea să aduc vorba despre ceea ce ni s-a întâmplat la râul Halhân Gol şi nici eu nu simţeam nevoia să-mi reamintesc. Nu erau amintiri plăcute. Am decis să nu spunem nimănui nimic despre ceea ce s-a întâmplat acolo. E dara povestea?

  Am vorbit cam mult, dar am vrut să subliniez faptul că adevărata mea viaţă s-a sfârşit în fântâna aceea din deşertul mongol. Simt şi acum că în cele zece sau cincisprezece secunde de lumină pe zi, din fundul fântânii, mi-am trăit viaţa cu cea mai mare intensitate. Parcă n-ar mai fi rămas nimic după aceea, atât de misterioasă a fost lumina aceea pentru mine. ^u vă pot explica foarte bine, dar mărturisesc sincer că, indi-erent de ceea ce mi s-a întâmplat de atunci încoace, în adâncul sufletului meu n-am mai simţit absolut nimic. Nici în faţa m°nstruoşilor tanchişti sovietici, nici când mi-am pierdut mâna stângă, nici în condiţiile de iad ale lagărului din Siberia – ceea Ce am simţit nu se poate numi decât o stare de amorţeală, de S°iiciune totală. Nimic nu mai conta, nimic nu mă mai interesa.

  Poate vi se pare ciudat, dar ceva din sufletul meu se stinsese pentru totdeauna. La vremea aceea simţeam că ar fi trebuit să mor în lumina binecuvântată a soarelui de atunci, că sosise f momentul să mi se întâmple aşa ceva, dar după cum îmi, prezisese domnul Honda, n-am murit acolo. Sau mai degrabă ar trebui să spun că n-am putut muri acolo.

  M-ani întors în Japonia fără mână, după ce mi-am pierdut doisprezece ani preţioşi din viaţă. Când am ajuns în Hiroshima, părinţii şi sora mea erau deja morţi de mult. O trimiseseră pe. Sora mea să lucreze într-o fabrică şi se afla acolo în momentul în care a căzut bomba atomică fatală. Tata era în drum spre ea şi şi-a pierdut şi el viaţa. Şocul suferit a ţintuit-o pe mama.

  — La pat până a murit, în 1947. După cum v-am mai spus, fata „, cu care mă logodisem înainte de plecare se căsătorise şi avea,” doi copii. Mi-am găsit până şi mormântul în cimitir. Nu-ml mai f rămăsese nimic şi simţeam în clipele acelea că n-ar fi trebuit„?' să mă întorc. Aveam un gol imens în suflet. Nici nu îmi dau seama prea bine ce a mai însemnat viaţa pentru mine de atunci încoace. Am predat geografie şi istorie la un liceu, dar '; nu mă simţeam viu în adevăratul sens al cuvântului, îmi, îndeplineam sarcinile atribuite, una după alta, şi atât. Nu am, avut nici un prieten adevărat de atunci şi nici nu mă simţeam' < apropiat de elevii mei. Nu mai ştiam ce înseamnă să iubeşti-! Pe cineva, închideam ochii şi-l vedeam pe Yamamoto jupuit delî viu. O masă de carne roşie fără piele. L-am visat de nenu-^f mărate ori de-atunci şi-i auzeam în vis ţipetele sfâşietoarei, M-am visat şi pe mine deseori putrezind în fântâna aceea dia”<' deşert. Uneori aveam senzaţia că lucrul acela se şi întâmplasr *' iar viaţa de după aceea a devenit doar un vis.

  Când mi-a spus domnul Honda pe malul râului Halhân că nu voi muri pe continent, am fost foarte fericit. Nu con1 faptul că-l credeam sau nu, dar atunci voiam să mă agăţ ceva, de orice. Probabil că domnul Honda ştia lucrul acesta intenţiona să mă liniştească, dar eu n-am avut parte de ni o bucurie. De când m-am întors în Japonia, am trăit ca carcasă goală şi vă spun cu mâna pe inimă că asta nu se poai numi viaţă, oricâţi ani ai trăi. Inima şi trupul dintr-o carc~* nu au cum să fie însufleţite – ele sunt goale precum carcr Sper că am reuşit să vă fac să înţelegeţi ce am vrut să spt domnule Okada.

  — Adică nu v-aţi mai căsătorit după întoarcerea în Japoi

  — Bineînţeles că nu. Nu am soţie, nu am părinţi, nu am fraţi. Sunt absolut singur pe lumea asta.

  Am ezitat puţin, dar l-am întrebat în cele din urmă:

  — Credeţi că ar fi fost mai bine să nu fi cunoscut prezicerea! (imnului Honda?

  Domnul Mamiya a tăcut câteva clipe.

  — Da, cred că da. Poate n-ar fi trebuit să-mi spună şi eu jr fi trebuit să ştiu. După cum spunea chiar domnul Honda, t iustinul trebuie cunoscut după ce a trecut, nu înainte. Dacă MUU şi mă gândesc, oricum nu mai contează. Eu nu-mi îndeplinesc acum decât datoria de a trăi.

  A venit autobuzul şi domnul Mamiya mi-a făcut o plecăciune adâncă, după care s-a scuzat pentru timpul răpit.

  — Plec, spuse el. Vă mulţumesc pentru tot. Sunt bucuros că am reuşit să vă dau pachetul lăsat de domnul Honda pentru dumneavoastră. Pot să spun că mi-am făcut datoria şi plec acasă cu inima uşoară.

  A scos cu dexteritate, cu ajutorul mâinii drepte şi a celei artificiale, banii necesari pentru autobuz şi şi-a plătit biletul.

  Am rămas cu ochii după autobuz, până a dispărut după colţ. După ce nu s-a mai zărit, am simţit un gol imens în suflet, poate asemănător cu cel perceput de un copil mic părăsit într-un oraş străin.

  Când am ajuns acasă, m-am aşezat pe canapeaua din camera de zi şi m-am ocupat de pachetul pe care mi-l trimisese domnul Honda. Am asudat desfăcând unul după altul straturile de Hârtie cu care fusese ambalat, în sfârşit, am ajuns la o cutie solidă din carton – un ambalaj ornamental pentru Cutty Sark -dar mi se părea prea uşoară ca să conţină şi o sticlă de whisky. Am deschis-o, dar nu era nimic înăuntru. Era complet goală. Domnul Honda îmi lăsase drept amintire o cutie goală.

  Lucrări consultate lChurei Kenshokai, Nomonhan Bidanroku, Shinkyo, Manshu Tosho Kabushikigaisha (1942).

  — Vorojeikin A. V., Nomonhan Kusenki, Soren Kusho no Kaiso, traducere de Hayashi Katsuya şi Ota Tako, Kobundo (1964).

  3. Onda Juho, Nomonhansen Ningen no Kiroku, Gendaishi Shuppankai, Hatsubai Tokuma Shoten (1977).

  4. Ozawa Chikamitsu, Nomonhansenki, Shinjinbutsu Oraisha (1974).

  5. Ito Keiichi, Shizukana Nomonhan, Kodansha Bunko (1986).

  6. Muto Tomio, Watakushi to Manshukoku, Bungei Shunju (1988).

  7. Terada Chikao, Nihonguntai Yogoshu, Rippu Shobo (1992).

  8. Cooks Alvin D., Nomonhan Joge – Sogen Nissosen – 1939, traducere de Iwasaki Toshio şi Yoshimoto Shinichiro, Hataikuhiko Kanshu, Asahi Shinbunsha (1989).

  9. Kojima Jo, Manshu Teikoku, l, U, III, Bungei Shunju (1983).

  Cartea a II-a.

  Pasărea profet.

  Din iulie până în octombrie 1984

  Cât se poate de concret Literatura şi pofta de mâncare.

  Kumiko nu a venit acasă în ziua în care l-am condus la autobuz pe locotenentul în rezervă Mamiya. Am aşteptat-o până spre miezul nopţii, citind, ascultând muzică, dar până la urmă am renunţat şi pe la ora douăsprezece m-am băgat în pat. Am adormit cu lumina aprinsă. Când m-am trezit era şase dimineaţa şi afară se luminase de tot. Se auzeau păsărelele ciripind dincolo de perdeaua subţire. Soţia mea nu era în pat, lângă mine, iar perna ei albă era frumos aranjată, aşa cum o lăsasem în seara precedentă. Prin urmare, nu se atinsese de ea. Pijamaua ei proaspăt spălată şi împăturită cu grijă zăcea pe noptieră. Eu o spălasem şi o împăturisem. Am stins lumina de lângă pat şi am respirat adânc, de parcă voiam să reglez curgerea timpului.

  Am făcut un tur prin casă, în pijama. M-am dus mai întâi la bucătărie, am aruncat un ochi în camera de zi şi m-am uitat în camera ei. Am verificat baia, dulapurile din perete, dar nici urmă de Kumiko. Casa părea cufundată într-o tăcere mai adâncă decât de obicei şi simţeam că sunt singurul care perturbă armonia locului, fără nici un rost.

  Nu ştiam ce să fac. M-am dus în bucătărie, am umplut ibricul şi am aprins aragazul. Când a fiert apa, am făcut cafea Şi m-am aşezat la masa din bucătărie să o beau. Apoi mi-am Prăjit pâine şi am mâncat nişte salată de cartofi din frigider.

  Ani de zile nu mai luasem singur micul dejun. Dacă mă gândesc bine, de când ne-am căsătorit, cu o singură excepţie când am fost în deplasare, nu am ratat niciodată gustarea de dimineaţă împreună. Se mai întâmpla să nu ne întâlnim la Prânz sau să mâncăm separat la cină, dar niciodată dimineaţa, făcusem o înţelegere tacită şi devenise un fel de ritual care-l respectam cu sfinţenie. Oricât de târziu ne culcam seara, ne sculam suficient de devreme ca să avem timp să pregătim micul dejun şi să-l savurăm împreună. |

  Dar Kumiko lipsea în dimineaţa aceea. Mi-am băut cafeaua şi mi-am mâncat pâinea prăjită în tăcere. Mă uitam la scaunul ei gol, mâncăm şi mă gândeam la parfumul cu care se dăduse cu o dimineaţă în urmă. Mă gândeam la bărbatul care i l-ar fi putut face cadou. Mă gândeam la faptul că stăteau acum în acelaşi pat, îmbrăţişaţi. Ii vedeam parcă mâinile mângâindu-i trupul gol. Ii vedeam spatele fin, ca de porţelan, aşa cum îl văzusem cu o dimineaţă în urmă când i-am tras fermoarul rochiei.

  Nu ştiu de ce, dar cafeaua mi se părea că are gust de săpun.), Nu-mi venea să cred. După prima înghiţitură am rămas cu un f-gust ciudat în gură. Mă întrebam dacă nu cumva simţurile îmi ' joacă feste, dar şi a doua înghiţitură a avut acelaşi gust. Am ' aruncat cafeaua în chiuvetă şi mi-am umplut altă cană. Acelaşi gust de săpun. Nu-mi dădeam seama de ce, doar spălasem bine ibricul şi apa nu avea nimic. Dar gustul – sau mai bine zis mirosul – era inconfundabil: nu putea fi decât săpun sau demachiant. Am aruncat cafeaua din ibric şi am pus să-mi fac alta, dar am renunţat. Am băut în schimb apă de la robinet, pentru că îmi pierise pofta de cafea.

  Am aşteptat să se facă nouă şi jumătate şi am sunat-o pe Kumiko la serviciu. A răspuns o fată.

  — Aş putea vorbi cu doamna Okada, vă rog?

  — Îmi pare rău, dar se pare că nu este la birou.

  I-am mulţumit şi am închis telefonul. Am început apoi să fac ordine prin casă, ca întotdeauna când eram agitat sau neliniştit. Am adunat toate ziarele şi revistele vechi şi le-am legat cu sfoară, am spălat chiuveta şi am şters rafturile din bufet, am spălat baia şi toaleta. Am şters oglinzile şi geamurile cu soluţie specială, am scos abajururile de la lămpi şi le-am spălat. Am schimbat paturile şi am pus aşternuturile murdare la spălat.

  La ora unsprezece am încercat iar să iau legătura cu Kumiko la serviciu. A răspuns aceeaşi fată dinainte:

  — Îmi pare rău, dar nu este la birou.

  — Lipseşte astăzi toată ziua? Am întrebat.

  — După câte ştiu eu n-ar trebui, spuse ea cu o voce neutră^ De fapt nu făcea decât să raporteze faptele şi nu văd de ce s-L fi implicat emoţional.

  S-a întâmplat ceva ieşit din comun dacă Kumiko nu s-a prezentat la serviciu până la ora unsprezece. La multe dintre edituri nu era program fix, dar la cea unde lucra soţia mea, lucrurile nu stăteau aşa. Deoarece publicau o revistă medicală şi despre produse naturiste, aveau de-a face cu scriitori, întreprinderi specializate în produse alimentare şi agricole, doctori aire îşi începeau programul dimineaţa devreme şi terminau seara. Ca să-şi armonizeze programul cu ei, Kumiko şi colegii ei se prezentau la firmă fix la ora nouă şi stăteau până la cinci, dacă nu intervenea ceva care să-i ţină şi după program, uneori până la şase.

  Am pus jos receptorul şi m-am dus în dormitor ca să arunc un ochi în dulapul ei. Dacă fugise de-acasă, cu siguranţă îşi luase şi hainele. Am verificat toate rochiile, bluzele şi fustele care atârnau acolo. Nu prea ştiam exact ce haine avea – nu ştiam prea bine nici ce haine aveam eu – dar i-am dus deseori lucrurile la curăţătorie, aşa că măcar ştiam ce purta mai des şi care erau cele pe care le considera ea mai importante. După câte îmi dădeam seama, toate erau la locul lor.

  N-avea cum să-şi fi luat mai multe haine cu ea. Am încercat să-mi amintesc cum arăta când a plecat de acasă cu o dimineaţă în urmă – ce haine purta şi ce geantă avea. Atât. Geanta aceea de umăr şi-o lua întotdeauna la serviciu şi era îndesată cu carneţele, cosmetice, portofel, stilouri şi creioane, batistă şi şerveţele. Era imposibil să-i mai fi încăput acolo şi un schimb de haine.

  M-am uitat prin sertarele servantei. Accesorii, ciorapi, ochelari de soare, chiloţi, maieuri. Toate erau puse frumos, într-o ordine desăvârşită, îmi era imposibil să-mi dau seama dacă dispăruse ceva. Chiloţi şi ciorapi şi-ar fi putut lua în geanta de umăr, dar dacă mă gândeam bine, ce rost ar fi avut? Putea să-şi cumpere oricând alţii noi.

  M-am întors în baie ca să mă mai uit o dată în dulăpiorul cu cosmetice. Mi se păreau toate la locul lor, deşi cam mare înghesuială de sticluţe şi cutiuţe. Am deschis sticluţa cu Christian ^ior şi am mirosit parfumul. Mirosea la fel ca şi înainte – a flori albe care se potriveau perfect unei dimineţi de vară. Iar ttri-am amintit de urechile şi de spatele ei alb.

  M-am dus în camera de zi şi m-am prăbuşit pe canapea. Am lnchis ochii şi mi-am încordat auzul. De fapt, singurul sunet Pe care-l auzeam era ceasul care marca trecerea timpului. Nu se auzeau nici maşini, nici păsărele ciripind, nici vreun alt fel de zgomot. Nu ştiam ce să fac. Voiam să sun din nou la ea la birou şi am mers până acolo încât am format primele cifre, dar la gândul că iar trebuia să vorbesc cu fata aceea, mi-a pierit tot cheful. Am pus receptorul în furcă. Nu aveam decât să aştept, nici o altă alternativă. Poate că soţia mea mă părăsise – nu ştiu pentru ce motiv, dar exista şi această posibilitate. Chiar dacă asta fusese intenţia ei, nu era omul care să plece fără să spună un cuvânt. Ar fi încercat cu siguranţă să-mi explice cât se poate de clar motivele pentru care mă părăsea. Eram sută la sută convins de lucrul acesta.

  Sau poate a avut un accident. Poate a călcat-o o maşină şi acum e la spital, fără cunoştinţă, şi i se fac perfuzii. Mi s-a făcut inima cât un purice la gândul acesta, dar ştiam că are la ea carnetul de conducere, cărţile de credit şi agenda cu adrese. Dacă s-ar fi întâmplat ceva, m-ar fi contactat cu siguranţă spitalul sau poliţia.

  Am ieşit pe verandă să privesc grădina, dar de fapt nu mă uitam la nimic, încercam să gândesc, dar nu-mi puteam concentra gândurile într-o anumită direcţie. Nu aveam în faţa ochilor decât spatele lui Kumiko în timp ce-i trăgeam fermoarul rochiei, iar în nări, mirosul de Christian Dior.

  La ora unu şi ceva a sunat telefonul. M-am ridicat de pe canapea şi am luat receptorul.

  — Vă rog să mă scuzaţi, sunteţi domnul Okada?

  — Da.

  — Sunt Malta Kano. Vă sun în legătură cu pisica.

  — Pisica? Am întrebat eu nedumerit. Uitasem cu totul de ea. Bineînţeles, mi-am amintit până la urmă, dar mi se părea o întâmplare petrecută cu foarte mult timp în urmă.

  — Pisica pe care o căuta doamna Okada, explică ea.

  — Da, da.

  Malta Kano tăcu la capătul firului de parcă încerca sa cântărească situaţia. Probabil că a alertat-o vocea mea. Mi-a~* dres glasul şi am mutat receptorul în cealaltă mână.

  După o scurtă pauză Malta Kano zise:

  — Trebuie să vă mărturisesc, domnule Okada, că dacă intervine vreo schimbare majoră, pisica dumneavoastră nu mai fi găsită niciodată. Mă doare sufletul că trebuie să vă sp că nu vă rămâne decât să vă resemnaţi. A fugit şi nu se va -întoarce acasă.

  — Schimbare majoră? Am întrebat, dar ea nu mi-a răspuns. Malta Kano a tăcut destul de mult timp. Aşteptam să spună ceva, dar nu-i auzeam decât respiraţia la celălalt capăt al firului. Tocmai începusem să mă gândesc că s-o fi defectat telefonul, când a început iar să vorbească.

  — N-aş vrea să par nepoliticoasă sau insistentă, dar credeţiv-aş putea fi de vreun folos, în afară de problema cu pisica?

  Nu m-am simţit capabil să-i răspund pe loc. M-am rezemat, îo perete, cu receptorul în mână şi într-un târziu am zis:

  — Lucrurile nu-mi sunt încă foarte clare, am zis. Nu ştiu nimic sigur, încerc să întorc problema pe toate părţile, dar cred că soţia mea m-a părăsit.

  I-am povestit apoi că n-a venit acasă noaptea trecută şi n-a ajuns nici la serviciu în cursul zilei. Părea că meditează la cele auzite.

  — Cred că sunteţi foarte îngrijorat, dar la ora asta nu vă pot spune nimic. Lucrurile se vor lămuri foarte curând şi deocamdată nu vă rămâne decât să aşteptaţi. Sunt convinsă că vă este greu, dar fiecare lucru se petrece la timpul lui. Precum fluxul şi refluxul – nimeni nu le poate schimba. Când trebuie să aşteptaţi, să ştiţi că nu aveţi altceva de făcut decât să aşteptaţi.

  — Ştiţi, domnişoară Malta Kano, vă mulţumesc pentru tot efortul pe care l-aţi făcut pentru a-mi găsi pisica, dar acum nu prea sunt în dispoziţia de a asculta doar generalităţi. Mă simt pierdut, cu adevărat pierdut. Simt că se întâmplă ceva îngrozi-: or, dar nu ştiu ce să fac. Nu am nici cea mai vagă idee. Mă înţelegeţi? Nici măcar nu ştiu ce ar trebui să fac după ce termin de vorbit cu dumneavoastră. Eu am nevoie de fapte acum, fapte concrete, indiferent cât sunt de simple sau de stupide. E clar? Am nevoie de ceva palpabil şi vizibil.

  Am auzit prin telefon un obiect căzând pe jos. Nu fusese ceva greu – poate doar o perlă – dar a căzut pe duşumea. A urmat apoi o mişcare de frecare, de parcă cineva încerca să smulgă dintre degetele cuiva o hârtie de calc. Zgomotele astea se auzeau nu prea departe de telefon, dar nici foarte aproape, însă Malta Kano părea că nu le bagă în seamă.

  — Înţeleg, spuse ea fără nici o inflexiune în voce. Ceva concret.

  — Da, cât se poate de concret.

  — Aşteptaţi un telefon.

  — E tot ce fac, de fapt.

  — Veţi primi foarte curând un telefon de la o persoană al cărei nume începe cu O.

  — Persoana respectivă ştie ceva despre Kumiko?

  — Nu pot spune încă. V-am anunţat doar pentru că aţi zis că vreţi să vă agăţaţi de ceva concret. Şi încă ceva: semiluna va mai dura câteva zile.

  — Semiluna? Adică luna de pe cer?

  — Da, domnule Okada, luna de pe cer. În orice caz, dumneavoastră trebuie doar să aşteptaţi. Este tot ce aveţi de făcut. Pe curând! Zise ea, închizând telefonul.

  Am adus agenda cu numere de telefon din birou şi am deschis-o la O. Erau doar patru persoane cu numele, adresa şi numărul de telefon, scrise ordonat de Kumiko. Primul era tatăl meu, Tadao Okada. Apoi un_fost coleg_de facultate şi prieten, Onoda, un dentist pe nume Otsuka şi Omura – patronul magazinului de băuturi din apropiere.

  Pe cel din urmă l-am scos imediat de pe listă. Făceam zece minute de acasă până la magazin şi cu excepţia cazurilor rare când mai comandam bere, nu aveam nici o tangenţă cu el. Dentistul n-avea nici el cum să sune. Mi-a plombat un molar cu vreo doi ani în urmă, dar Kumiko n-a fost niciodată la el. De fapt n-a fost deloc la dentist de când ne-am căsătorit. Pe prietenul meu Onoda nu l-am mai văzut de ani de zile. S-a angajat la o bancă după absolvirea facultăţii, iar după un an a fost transferat la sucursala din Sapporo şi de atunci locuieşte în Hokkaido. Cu el mai schimbam felicitări de Anul Nou, dar nu-mi aduceam aminte dacă o cunoscuse pe Kumiko.

  A mai rămas tatăl meu, dar era de neconceput ca soţia mea să aibă vreo relaţie specială cu el. S-a recăsătorit după moartea mamei şi de atunci nu l-am mai văzut, nici n-am corespondat cu el şi nici n-am vorbit la telefon. Kumiko nu l-a întâlnit nici măcar o dată.

  În timp ce răsfoiam agenda, mi-am dat seama cât de puţin întreţinusem noi doi relaţii cu alţii. Cu excepţia unor legături strict necesare cu colegii, nu am mai avut de a face cu alte persoane în cei şase ani de căsnicie. Adevărul e că am trăit cam retraşi, Kumiko şi cu mine.

  M-am hotărât să pregătesc spaghete pentru masa de prânz. Nu pentru că îmi era foame, de fapt nici măcar n-aveam poftă de mâncare, dar nu mai puteam sta pe canapea fără să fac absolut nimic, aşteptând doar să sune telefonul. Trebuia să mă mişc, să fac ceva. Am pus apă într-o oală, am aprins aragazul şi până a fiert apa, am pregătit sosul de roşii în timp ce ascultam radioul pe FM. Se transmitea o sonată de Bach, cântată la vioară, fără acompaniament de pian. Interpretarea era excelentă, dar avea ceva care mă enerva. Nu ştiu dacă era vina violonistului sau starea mea de spirit. Am închis radioul şi mi-am văzut de treabă, în linişte. Am încins uleiul de măsline, am pus usturoi în tigaie şi am adăugat ceapă tocată mărunt. Când au început să se rumenească, am adăugat sosul de roşii preparat de mine. Îmi place să tai zarzavaturi mărunt şi să le prăjesc. Am senzaţia lucrului bine făcut şi, pe lângă asta, îmi place mirosul lor.

  Când a început să fiarbă apa, am pus sare şi o mână de spaghete. Am potrivit ceasul aragazului să sune după zece minute şi între timp am spălat vasele din chiuvetă. Chiar şi după ce am văzut spaghetele gata în farfurie, tot nu aveam chef să mănânc. Abia dacă am mâncat jumătate, iar restul le-am aruncat. Am pus sosul rămas într-un vas mic şi l-am băgat în frigider. Ce să fac, de la bun început mi-a lipsit pofta de mâncare.

  Mi-am adus aminte că am citit, cu multă vreme în urmă, o poveste despre un bărbat care mânca tot timpul şi aştepta să se întâmple ceva. A, da, Adio arme, de Hemingway. Eroul (i-am uitat numele) reuşeşte să scape din Italia şi să ajungă în Elveţia cu barca, şi în timp ce aşteaptă în orăşelul acela elveţian să-i nască soţia, se tot duce la cafeneaua de peste drum ca să mănânce sau să bea ceva. Nu îmi mai aminteam firul acţiunii, dar mi-a rămas în minte acest amănunt de pe la sfârşitul povestirii. Eroul mănâncă aproape neîntrerupt, aşteptând să-i nască soţia într-o ţară străină. Mi-am amintit secvenţa aceasta pentru că mi se părea ancorată în realitate. Găseam că era mult mai normal ca neliniştea să-i provoace personajului 0 poftă de mâncare exagerată decât să-l facă incapabil să mănânce şi să bea. Literatură realistă, ce mai!

  Spre deosebire de eroul din Adio arme, mie îmi dispăruse complet pofta de mâncare. Stăteam cu ochii pe ceas şi aşteptam să se întâmple ceva. Mi-am dat seama că lipsa mea de poftă de mâncare se datora situaţiei din care era absent acel „ceva” specific realităţii literare. Aveam impresia că fac parte dintr-un rornan prost, iar cineva îmi reproşa: „Nu eşti deloc realist”, şi era.

  Telefonul a sunat puţin înainte de ora două. Am luat imediat receptorul în mână.

  — Casa domnului Okada? Întrebă o voce bărbătească necunoscută. Era voce de bărbat tânăr, mieroasă şi calmă.

  — Da, am răspuns eu încordat.

  — Domnul Okada de la adresa 2-chome, banchi 26?

  — Exact.

  — La telefon Omura de la magazinul de băuturi. Vă mulţumim foarte mult pentru că sunteţi clientul nostru permanent. Mă pregătesc să plec ca să încasez banii pe care-i am de încasat de la clienţi. Aş putea să trec şi pe la dumneavoastră?

  — Am să vă dau bani?

  — Da, pentru două baxuri cu bere şi unul cu suc.

  — Poftiţi, mai stau acasă puţin, am zis eu, punând capăt conversaţiei.

  După ce am pus telefonul în furcă, m-am gândit dacă scurta discuţie dinainte conţinea vreo informaţie despre Kumiko. Am analizat-o pe toate părţile, dar am ajuns la concluzia că nu fusese decât un telefon concret, prin care eram anunţat că am datorii. Cu siguranţă că făcusem comenzile respective. Jumătate de oră mai târziu vânzătorul a sunat la uşă, iar eu am achitat ce aveam de plată. Era un tânăr amabil. A zâmbit tot timpul cât a scris chitanţa.

  — Domnule Okada, aţi auzit de accidentul din apropierea gării, azi dimineaţă pe la nouă şi jumătate?

  — Ce accident? Am întrebat eu şocat. Cine a avut un accident?

  — O fetiţă, spuse el. A fost călcată de un camion care dădea cu spatele. Am auzit că a fost grav rănită. Am ajuns acolo imediat după accident. E îngrozitor să vezi aşa ceva dis-de-dimineaţă. Copiii mici mă bagă şi pe mine în sperieţi, pentru că nu-i văd în oglinda retrovizoare. Ştiţi curăţătoria chimică din faţa gării, nu? S-a întâmplat chiar în faţa ei. E plin acolo de biciclete parcate şi de cutii de carton, de nu se vede nimic.

  După ce-a plecat, am simţit că nu mai pot sta în casă nici o clipă. Mi se părea că s-a făcut brusc o căldură înăbuşitoare, că e întuneric, că mă apasă totul din jurul meu. M-am încălţat şi am ieşit din casă val-vârtej. Nici măcar n-am încuiat uşa de

  1. Chome şi banchi sunt subdiviziuni administrative, corespunzătoare unui grup de străzi şi, respectiv, unui grup de case.

  La intrare. Am lăsat ferestrele deschise şi lumina din bucătărie aprinsă. Am hoinărit prin zonă fără nici o ţintă, sugând dropsuri de lămâie. Amintindu-mi discuţia cu vânzătorul de băuturi alcoolice, mi-am dat seama că nu am luat fusta şi bluza lui Kurniko de la curăţătoria de lângă gară. Lăsasem bonul acasă, dar eram convins că dacă le ceream, mi le dădea şi fără bon.

  Oraşul mi se părea altfel decât de obicei. Oamenii arătau şi ei cât se poate de ne-natural, as spune chiar artificial. Examinam fiecare chip pe lângă care treceam şi mă întrebam ce fel de oameni puteau fi. În ce case locuiau oare? Ce familii puteau să aibă? Ce viaţă duceau? Se culcau şi cu alte femei sau doar cu soţiile lor? Femeile se culcau şi cu alţi bărbaţi sau doar cu soţii lor? Erau fericiţi? Îşi dădeau oare seama cât de ne-natural, de artificial arătau?

  În faţa curăţătoriei se mai vedeau încă urmele accidentului. Poliţia marcase locul cu cretă; câteva persoane plecate la cumpărături discutau, cu expresie gravă, despre cele întâmplate, înăuntru, curăţătoria arăta ca întotdeauna. La acelaşi casetofon negru se auzea acelaşi gen de muzică. Ventilatorul din fundul încăperii – vechi de cine ştie când – scotea un vâjâit asurzitor, iar aburii de la fierul de călcat se ridicau până în tavan. Se transmitea Refluxul, cu Robert Maxwell la harpă. Mă gândeam ce grozav ar fi fost să mă duc la mare. Îmi imaginam mirosul plajei şi sunetul valurilor lovindu-se de ţărm. Pescăruşi. Bere rece.

  I-am spus patronului:

  — Am uitat bonul acasă, dar am adus o bluză şi o fustă vinerea sau sâmbăta trecută.

  — Okada… Okada… Zise el, răsfoind un registru. Da, aţi adus o bluză şi o fustă, dar le-a ridicat deja doamna Okada.

  — Da? Am întrebat eu extrem de uimit.

  — Ieri dimineaţă, îmi amintesc perfect că i le-am dat eu însumi. Presupun că era în drum spre serviciu. Oricum, avea Şi bonul la ea.

  Am fost incapabil să rostesc vreun cuvânt. Am rămas cu Privirile pironite pe el.

  — Întrebaţi-o pe doamna, spuse el în continuare. Le-a luat sigur.

  A scos o ţigară din cutia care se afla pe registru, a băgat-o ln gură şi a aprins-o cu bricheta.

  — Ieri dimineaţă? Nu cumva ieri seară?

  — Sigur dimineaţă. Era ora opt şi ţin bine minte pentru că soţia dumneavoastră a fost prima mea clientă pe ziua de ieri. N-aveam cum să uit. Când prima clientă este o femeie tânără şi frumoasă, te binedispune şi îţi merge ca lumea toată ziua. Vă rog să mă credeţi!

  Am fost incapabil să-i adresez măcar un zâmbet, iar sunetele pe care le-am auzit apoi nu puteau veni din gâtlejul meu.

  — Vă cred. Îmi pare rău că n-am ştiut că le-a luat soţia mea.

  Patronul a dat din cap, m-a privit, şi-a strivit ţigara din care nu trăsese decât de două sau de trei ori şi s-a întors la fierul lui de călcat. Mi s-a părut că ar fi vrut să spună ceva, dar până la urmă nu a mai zis nimic. Şi eu aş fi vrut să-l întreb o mulţime de lucruri – cum arăta Kumiko când a venit să-şi ia lucrurile, dacă mai avea şi alte bagaje – dar eram profund tulburat şi îmi era cumplit de sete. Nu-mi doream decât să mă aşez undeva şi să beau ceva rece. Simţeam că altfel n-aş mai fi fost capabil nici să mai gândesc.

  După ce am ieşit din curăţătorie, am luat-o direct spre cafeneaua din apropiere şi am comandat un ceai cu gheaţă, înăuntru era răcoare şi eram singurul client. La difuzoarele încastrate în perete se auzea versiunea orchestrală a melodiei formaţiei Beatles Eight Days a Week. M-am gândit iar la mare. Mă imaginam în picioarele goale, la malul apei. Înaintam pe nisipul fierbinte, iar vântul purta pe aripile lui mirosul mareei. Trăgeam aer în piept şi priveam cerul. Cu palmele întinse în sus, simţeam căldura soarelui. Curând după aceea un val rece trecea peste picioarele mele.

  Din orice punct de vedere priveam situaţia, mi s-a părut extrem de ciudat că soţia mea şi-a luat lucrurile de la curăţătorie în drum spre serviciu, în primul rând, pentru că trebuia să se înghesuie într-un tren aglomerat cu lucrurile proaspăt călcate, pe umeraşe. Avea de făcut acelaşi lucru şi înapoi spre casă. Oricâtă grijă ar fi avut să nu se şifoneze, în asemenea condiţii nu puteau rămâne intacte. Pentru cât era Kumiko de pretenţioasă când era vorba de haine spălate şi călcate, nu mi-o puteam imagina făcând ceva fără sens. Putea foarte binesă-şi ia lucrurile la întoarcere sau, dacă ştia că o să întârzie,! N-avea decât să-mi dea un telefon şi să mă roage să i le iau eu. Nu găseam decât o singură explicaţie: ştia în momentele acele că nu o să mai vină acasă. A întins-o undeva, cu bluza şi fusta după ea. În felul acesta, avea un schimb la ea; celelalte mărunţişuri de care avea nevoie urgentă putea să şi le cumpere. Cărţile de credit erau la ea, la fel şi cârdul pentru bancomat. Luase şi carnetul de bancă unde îşi avea depuse toate economiile. Putea merge oriunde dorea.

  Era cu siguranţă cu cineva, cu un bărbat. Probabil că nu ar îl; ivut alt motiv să fugă de acasă.

  Grav. Kumiko dispăruse, lăsându-şi acasă hainele şi încălţă-inintea. Îi plăcuse întotdeauna să-şi împrospăteze garderoba şi îi acorda o atenţie deosebită, iar acum a plecat doar cu hainele de pe ea. Plus bluza şi fusta luate de la curăţătorie. Măreaţă decizie! Şi fără pic de ezitare – sau cel puţin aşa mi se părea. Probabil că îmbrăcămintea era ultimul lucru care o interesa de data asta.

  M-am rezemat de spătarul scaunului şi, ascultând doar pe jumătate muzica de pe fundal, care încerca parcă să aline sufletele, mă gândeam la Kumiko. O vedeam într-un tren aglomerat, ducând în mână hainele pe umeraşe din metal şi învelite în pungi mari din plastic. Mi-am adus aminte ce culoare avea rochia pe care o purta, mirosul parfumului cu care s-a dat după urechi, netezimea perfectă a spatelui ei. Eram probabil epuizat. Simţeam că dacă închid ochii, o să plutesc pe alte tărâmuri.

  Nici măcar o veste bună în capitolul acesta.

  Am plecat din cafenea şi am hoinărit pe străzi, îmi era greaţă, chiar aveam frisoane din pricina căldurii insuportabile a după-amiezii. Aş fi mers oriunde, numai acasă nu. Simţeam că înnebunesc la gândul că trebuia să stau singur în casă şi să aştept să sune telefonul.

  Mi-am dat brusc seama că singurul lucru de care aveam chef era să o văd pe Mai Kasahara. M-am întors acasă, am escaladat zidul şi am luat-o pe aleea din spatele casei ei. M-am rezemat de gardul „casei părăsite” de pe partea cealaltă a aleii şi mi-am pironit privirile pe grădina cu pasărea sculptată. Mai mă putea vedea dacă stăteam acolo, în afară de orele când ieşea să muncească pentru firma de peruci, era de obicei acasă şi privea aleea din camera ei sau făcea plajă în curte.

  Nici urmă de Mai Kasahara în ziua aceea. Nu era nici un nor pe cer, iar soarele îmi ardea ceafa fără milă. Mirosul greu de iarbă care se ridica de la pământ îmi invadase plămânii. Mă holbam la statuia păsării şi încercam să-mi amintesc poveştile pe care mi le spusese unchiul meu despre soarta celor care locuiseră în această casă. Singurul lucru asupra căruia mă puteam concentra totuşi era marea – rece şi albastră. Am respirat adânc de câteva ori şi m-am uitat la ceas. Eram gata-gata să renunţ, când am văzut-o pe Mai Kasahara ieşind din casă. Păşea încet prin curte, îndreptându-se spre mine., Purta pantaloni scurţi de doc, un tricou cu mâneci scurte şi i sandale roşii din plastic. M-a privit prin ochelarii ei de soare l şi mi-a zâmbit.

  — Bună, domnule Pasăre-arc! Ţi-ai găsit motanul, pe Nobor Wataya?

  — Nu încă. De ce ai ieşit aşa greu din casă astăzi?

  Şi-a băgat mâinile în buzunare şi a privit în jur amuzată.

  — Ia ascultă, domnule Pasăre-arc! Oi fi având eu o grămadă de timp liber, dar să nu-ţi imaginezi că păzesc aleea de dimineaţa până seara. Am şi eu o mulţime de lucruri de făcut, îmi pare rău, totuşi. Aştepţi de mult?

  — Nu aşa de mult, dar m-a toropit căldura cât am stat aici în picioare.

  Mai Kasahara m-a privit fix, apoi s-a încruntat uşor.

  — Ce s-a întâmplat, domnule Pasăre-arc? Arăţi îngrozitor! Parcă te-ar fi dezgropat cineva doar cu câteva clipe în urmă. Hai, vino aici la umbră şi odihneşte-te puţin!

  M-a luat de mână şi m-a dus în grădină. A tras un scaun la umbra stejarului şi m-a aşezat pe el. Crengile verzi şi groase aruncau o umbră răcoroasă care-mi mirosea a viaţă.

  — Stai liniştit, nu e nimeni pe-aici, ca de obicei. Nu-ţi face probleme. Nu te mai gândi la nimic şi relaxează-te.

  — Aş vrea să te rog ceva, am spus.

  — Ce anume?

  — Aş vrea să dai un telefon în locul meu.

  Am scos din buzunar un carneţel cu foi şi un pix şi am notat numărul de telefon al lui Kumiko, de la serviciu. Am rupt foaia şi i-am întins-o lui Mai. Carneţelul cu coperte din vinilin era cald şi umed de sudoare.

  — Nu vreau decât să suni la numărul acesta şi să întrebi dacă Kumiko Okada este la serviciu. Dacă nu este, întreabă dacă a fost ieri.

  Mai a luat hârtia şi s-a uitat la ea cu buzele ţuguiate. Apoi Şi-a întors privirile spre mine.

  — Bine, mă ocup de asta. Hai, goleşte-ţi creierii şi stai întins. Nu ai voie să te mişti. Mă întorc repede.

  Imediat după ce a plecat ea, m-am întins şi am închis ochii aşa cum îmi spusese. Eram lac de sudoare din cap până-n Picioare. Când am încercat să gândesc, am simţit că-mi crapă capul şi mi s-a pus un nod în stomac, îmi era greaţă, înjur era 0 tăcere mormântală şi mi-am dat seama fără să vreau că n-am mai auzit pasărea-arc de o bună bucată de timp. Oare când o auzisem ultima oară? Probabil cu patru sau cinci zile ln urmă, dar poate mă înşela memoria. Când mi-am dat seama că nu o mai auzisem, trecuse deja prea mult timp. Poate era 0 Pasăre migratoare. Dacă stau şi mă gândesc bine, începusem să o aud doar cu vreo lună în urmă şi o vreme ea a răsucit zilnic arcul lumii noastre meschine, fără ca noi să o vedem măcar. Poate atunci a fost anotimpul ei.

  Mai Kasahara s-a întors după zece minute. Mi-a întins un pahar. Am auzit gheaţa zăngănind când l-am luat în mână şi mi s-a părut că sunetul acela venea dintr-o lume îndepărtată. Existau câteva porţi care făceau legătura între lumea aceea şi locul în care mă aflam, iar eu am reuşit să aud sunetul pentru că s-a întâmplat ca toate porţile să fie deschise în momentul acela. Fenomenul nu dura mult. Dacă s-ar închide fie şi numai una dintre ele, sunetul nu ar mai ajunge la urechile mele.

  — Bea! Este suc concentrat de lămâie cu apă. O să ţi se mai limpezească mintea.

  Am reuşit să beau jumătate şi i-am dat paharul înapoi. Apa rece a trecut prin gât şi a alunecat încet prin trup, după care mi s-a făcut cumplit de greaţă. Nodul acela încâlcit din stomac începea să se deşire şi să urce la baza gâtului. Am închis ochii şi am încercat să mă adun. Cu ochii închişi, o vedeam pe Kumiko urcând în tren cu bluza şi cu fusta în mână. Am considerat că ar fi fost mai bine să vomit, dar n-am vomitat. Am respirat adânc de câteva ori până mi-a trecut senzaţia de greaţă.

  — Ţi-e mai bine acum? Mă întrebă Mai Kasahara.

  — Da.

  — Am sunat şi le-am spus că sunt o rudă. Am făcut bine?

  — Îhî.

  — Doamna Kumiko Okada este soţia ta, Pasăre-arc?

  — Îhî.

  — Mi s-a spus că n-a ajuns la firmă nici azi, nici ieri. Lipseşte fără să-i fi anunţat şi sunt îngrijoraţi. Am subliniat că nu e genul de om care să facă aşa ceva.

  — E adevărat. Nu e genul care să lipsească de la muncă fără să anunţe.

  — Lipseşte de ieri? Am dat din cap.

  — Săracul de tine, domnule Pasăre-arc. Am simţit din tonul vocii că mă compătimeşte sincer. A întins mâna şi mi-a pus-o pe frunte. Te pot ajuta cu ceva?

  — Acum nu, dar îţi mulţumesc pentru intenţie.

  — Te deranjează dacă te mai întreb ceva sau mai bine mă abţin?

  — Nu mă deranjează dacă întrebi, dar nu sunt sigur că-ţi'j pot răspunde.

  — Soţia ta a fugit cu un bărbat?

  — Nu ştiu. S-ar putea. Totul e posibil.

  — Dar aţi trăit atâta timp împreună! De ce nu ştii? Avea dreptate. Cum de nu ştiam?

  — Bietul Pasăre-arc! Continuă ea. Aş vrea să te pot ajuta, dar nu ştiu nimic despre căsnicii.

  M-am ridicat de pe scaun. Efortul a fost mult mai mare decât mi-aş fi imaginat.

  — Iţi mulţumesc pentru tot. M-ai ajutat enorm. Trebuie să plec acum. Ar trebui să fiu acasă, poate sună cineva.

  — Să faci un duş imediat ce ajungi acasă. Primul lucru, bine? Apoi schimbă-ţi hainele şi bărbiereşte-te.

  — Să mă bărbieresc?

  Mi-am pipăit barba. Avea dreptate, uitasem să mă bărbieresc. Nici nu mi-a dat prin cap în dimineaţa aceea că ar fi trebuit să fac şi aşa ceva.

  — Lucrurile mărunte sunt importante, domnule Pasăre-arc, spuse Mai Kasahara privindu-mă în ochi. Du-te acasă şi uită-te în oglindă!

  — Bine.

  — Te deranjează dacă trec pe la tine mai târziu?

  — Te aştept. S-ar putea să-mi fii de mare ajutor, am mai adăugat eu.

  Mai Kasahara a dat din cap fără să mai scoată un cuvânt.

  Am ajuns acasă şi m-am uitat în oglindă. Era adevărat: arătam oribil. M-am dezbrăcat, am făcut-duş, m-am spălat pe cap, pe dinţi, m-am bărbierit, mi-am dat cu after shave şi m-am uitat iar în oglindă. M-am examinat cu multă atenţie. Mi se părea că arătam ceva mai bine decât înainte. Mi-a trecut greaţa, deşi îmi mai simţeam capul înceţoşat.

  Mi-am pus nişte pantaloni scurţi şi un tricou. M-am aşezat pe verandă rezemat de stâlp şi mă uitam la grădină, aşteptând să mi se usuce părul. Am încercat să reconstitui evenimentele din ultimele zile. Mai întâi am primit un telefon de la locotenentul în rezervă Mamiya. Da, ieri dimineaţă… Sigur a fost ieri dimineaţă. Apoi a plecat Kumiko de acasă. I-am încheiat fermoarul rochiei. Am găsit cutia sticluţei de parfum. A venit domnul iya şi mi-a povestit nişte întâmplări ciudate din timpul războiului – cum a fost capturat de trupele Mongoliei Exterioare Şi apoi aruncat într-o fântână. Mi-a lăsat amintirea de la domnul Honda – o cutie goală. Kumiko n-a mai venit acasă. Şi-a luat bluza şi fusta de la curăţătorie în dimineaţa respectivă şi după aceea a dispărut. Nu şi-a anunţat nici măcar colegii. Deci, cam astea s-au întâmplat ieri.

  Era greu de crezut că s-au putut întâmpla atât de multe lucruri într-o singură zi. Mult prea multe.

  În timp ce mă gândeam la toate astea, mi s-a făcut cumplit de somn. Nu era o stare normală, ci o dorinţă nebună de a dormi. Somnolenţa mă dezgolea parcă de orice urmă de voinţă, aşa cum dezbraci un trup care nu-ţi poate opune rezistenţă. M-am îndreptat spre dormitor fără să mă mai gândesc la nimic, m-am dezbrăcat şi am rămas în chiloţi. M-am băgat în pat şi am încercat să mă uit la ceasul de pe noptieră, dar nu m-am simţit în stare nici măcar să-mi mişc capul. Am închis ochii şi am adormit pe loc, prăbuşindu-mă într-un somn adânc.

  Am visat că încheiam fermoarul rochiei lui Kumiko. Îi vedeam spatele alb, neted. Când am ajuns cu fermoarul sus, mi-am dat seama că nu era Kumiko, ci Creta Kano. Eram doar noi doi în cameră.

  Era aceeaşi cameră din visul anterior, o cameră dintr-un apartament de hotel. Pe masă era o sticlă de Cutty Sark şi lângă ea, două pahare şi o frapieră din aluminiu pentru gheaţă. Cineva trecea pe coridor şi vorbea tare. N-am înţeles ce spunea, probabil că vorbea într-o limbă străină. Din tavan atârna un candelabru stins. Camera aceea posomorâtă era luminată doar de lămpile montate în perete. La ferestre erau perdele groase, trase dintr-un capăt în altul.

  Creta Kano purta o rochie de vară de-a lui Kumiko – albastru deschis, cu broderie spartă cu model cu păsărele. Era scurtă, puţin deasupra genunchilor. Ea era machiată în stil Jacqueline Kennedy, iar la încheietura mâinii stângi avea o pereche de brăţări.

  — De unde ai rochia asta? Am întrebat-o. E a ta? Creta Kano m-a privit şi a clătinat din cap. În clipa aceea, vârfurile cârlionţate s-au vălurit într-un mod foarte plăcut.

  — Nu, nu e a mea. Am împrumutat-o pentru o vreme. D nu te îngrijora, domnule Okada, nu produc nimănui nici neplăcere.

  — Unde suntem? Am întrebat.

  Creta Kano nu a răspuns. Ca şi data trecută, eu stăteam pe marginea patului, îmbrăcat în costum şi cu cravata cu picăţele la gât.

  — Nu vă gândiţi la nimic, domnule Okada, nu aveţi nici un motiv de îngrijorare, totul o să fie bine.

  Ca şi data trecută, mi-a desfăcut şliţul, mi-a scos penisul şi l-a băgat în gură. De data asta era îmbrăcată. A stat tot timpul cu rochia lui Kumiko pe ea. Am încercat să mă mişc, dar trupul meu părea ţintuit locului de numeroase fire invizibile, îmi simţeam penisul crescând şi întărindu-se în gura ei.

  I-am văzut mişcându-se genele false şi vârfurile cârlionţate ale părului. Cele două brăţări se ciocneau una de alta şi răsunau sec. Limba ei era lungă şi moale şi mă învăluise cu totul. Când eram pe punctul de a ejacula, s-a mişcat şi a început să mă dezbrace încet. Mi-a scos pantalonii, cravata, cămaşa, chiloţii şi ini-a spus să mă întind pe pat. Ea a rămas totuşi îmbrăcată. S-a aşezat pe pat, mi-a luat mâna şi a băgat-o sub rochie. Nu avea chiloţi. I-am simţit căldura vaginului. Era adânc şi cald şi foarte umed. Degetele mele au fost pur şi simplu absorbite înăuntru.

  — Nu trebuie să pice Noboru Wataya din clipă-n clipă? Am întrebat. Nu-l aşteptaţi să vină?

  În loc să-mi răspundă, Creta Kano mi-a pus mâna ei pe frunte.

  — Vă rog să nu vă mai gândiţi la nimic, domnule Okada. Avem noi grijă de toate. Lăsaţi totul în seama noastră.

  — Noastră? Ce vreţi să spuneţi? N-am primit nici un răspuns.

  Creta Kano s-a urcat apoi pe mine şi mi-a luat penisul în mână, ajutându-mă să intru în ea. Apoi, a început să-şi mişte şoldurile uşor, în cerc. În timp ce se unduia, marginile rochiei albastre îmi mângâiau stomacul şi coapsele dezgolite. Aşa cum mă călărea, cu poalele rochiei desfăcute în jurul ei, Creta Kano arăta ca o ciupercă moale, uriaşă care şi-a scos capul printre frunzele moarte de pe pământ şi s-a deschis sub aripile ocrotitoare ale nopţii. Vaginul ei era cald, dar în acelaşi timp rece. Încerca să mă învăluie, să mă absoarbă, dar în acelaşi timp să mă apese şi să mă respingă. Penisul mi se întărise îngrozitor Şi simţeam că o să-mi plesnească. Era o senzaţie extrem de ciudată, ceva care depăşea graniţele plăcerii sexuale. Simţeam că ceva din interiorul ei, ceva cu totul şi cu totul special, îşi croia drum încet, în mine, prin propriul meu organ sexual.

  Cu ochii închişi şi cu bărbia uşor ridicată, Creta Kano se legăna înainte şi înapoi de parcă visa. Îi vedeam pieptul ridi-cându-se şi coborând sub rochie, la flecare respiraţie. Câteva şuviţe de păr s-au desprins şi-i atârnau pe frunte, îmi imaginam că plutesc pe marea întinsă. Am închis ochii şi am ascultat, aşteptând să aud zgomotul valurilor lovindu-mi faţa. Trupul mi se scălda în apa călduţă a mării. Simţeam fluxul. Simţeam că mă duce departe. Am decis să fac cum mi-a spus Creta Kano, adică să nu mă gândesc la nimic. Am închis ochii, mi-am relaxat membrele şi m-am lăsat în voia curentului.

  Mi-am dat seama brusc că încăperea s-a întunecat de tot. Am încercat să privesc în jur, dar nu distingeam nimic. Toate lămpile din perete se stinseseră. Nu distingeam decât rochia Cretei Kano care se legăna pe mine.

  — Hai, uită! Nu era totuşi vocea Cretei Kano. Uită totul. Acum dormi. Visezi. Zaci în noroi frumos şi călduţ. Toţi ne tragem din noroi şi ne întoarcem în noroi.

  Era vocea femeii de la telefon. Femeia misterioasă de la telefon era călare pe mine şi îşi unise trupul cu al meu. Şi ea purta rochia lui Kumiko. 0^ înlocuise pe Creta Kano fără să-mi dau măcar seama de asta. Încercam să spun ceva. Nu ştiam ce să zic, dar măcar încercam. Eram prea confuz încă şi nu puteam articula nici un cuvânt. N-am fost capabil să scot din gură decât un curent de aer cald. Am deschis larg ochii şi am încercat să o văd pe femeia de deasupra mea, dar era prea întuneric în cameră şi nu se vedea nimic.

  Femeia n-a mai zis nimic. A început să-şi mişte şoldurile şi mai excitant. Mi-a absorbit penisul cu totul, în spatele ei am auzit – sau am crezut că aud – mânerul uşii deschizându-se. O lumină puternică a brăzdat întunericul. Probabil că aluminiul frapierei cu gheaţă reflecta lumina ce venea dinspre coridor. Sau poate era strălucirea unei lame ascuţite. Nu mai eram capabil să gândesc. Am ejaculat.

  Am făcut duş şi mi-am spălat chiloţii, îngrozitor, mi-am zis eu. De ce naiba trebuia să am vise erotice în asemenea momente complicate din viaţă?

  Am îmbrăcat alte haine şi am ieşit pe verandă ca să privesc grădina. Razele soarelui păreau să fi cuprins totul în dansul lor filtrat prin frunzele groase, verzi. După câteva zile de ploaie, crescuseră suficient de multe buruieni ca să dea grădinii un aer de paragină.

  Din nou Creta Kano. Două visuri erotice la un interval atât de scurt şi în amândouă a apărut Creta Kano. Nu mă gândisem niciodată să mă culc cu ea şi nici măcar nu aveam o asemenea dorinţă. Şi totuşi, de fiecare dată când eram în camera aceea, mă culcam cu ea. Care să fi fost explicaţia? Şi cine era femeia aceea de la telefon care i-a luat locul? Ea mă cunoştea şi presupun că o ştiam şi eu. Am trecut în revistă toate partenerele de sex pe care le avusesem în viaţa mea, dar niciuna nu semăna cu femeia de la telefon. Şi totuşi, avea ceva care mi se părea familiar şi tocmai lucrul acesta mă scotea din sărite.

  O amintire închisă într-o cutiuţă încerca parcă să-şi croiască drum afară. Simţeam cum acea amintire se încâlcise într-un fir şi avea nevoie doar de o mică sugestie. Dacă reuşeam să trag de firul acela, totul se descâlcea. Misterul aştepta să-l rezolv eu, dar nu eram capabil să găsesc firul acela.

  Am încetat să mai gândesc.

  „Uită totul. Acum dormi. Visezi. Zaci în noroi frumos şi călduţ. Toţi ne tragem din noroi şi ne întoarcem în noroi.”

  S-a făcut ora şase, dar telefonul n-a sunat. Doar Mai Kasahara şi-a făcut între timp apariţia. Mi-a zis că nu-şi dorea decât o gură de bere. Am luat o cutie de bere rece din frigider şi am băut-o cu ea. Mie îmi era foame, aşa că am pus o felie de şuncă şi nişte salată verde între două felii de pâine şi am mâncat. Când m-a văzut Mai mâncând, a zis că vrea şi ea, aşa că i-am făcut un sandviş. Am mâncat şi am băut bere fără să scoatem un cuvânt. Eu mă tot uitam la ceasul de pe perete.

  — Nu există televizor în casa asta? Mă întrebă Mai.

  — Nu.

  Şi-a muşcat uşor marginea buzei.

  — Îmi imaginam eu. Nu-ţi place să te uiţi la televizor?

  — Nu pot spune că-mi displace, dar nu-i simt lipsa.

  A rămas puţin pe gânduri, după care a abordat subiectul care o frământa.

  — De câţi ani eşti căsătorit, domnule Pasăre-arc?

  — De şase ani.

  — Şi ai stat şase ani fără televizor?

  — Da. La început n-am avut bani să ne cumpărăm unul, iar aPoi ne-am obişnuit fără el. E bine şi linişte aşa.

  — Cred că aţi fost foarte fericiţi voi doi.

  — Ce te face să crezi asta?

  S-a încruntat puţin.

  — Eu nu pot sta fără televizor nici măcar o singură zi.

  — Pentru că eşti nefericită? Mai Kasahara nu mi-a răspuns.

  — Kumiko n-a mai venit acasă, aşa că nu cred că mai eşti fericit, domnule Pasăre-arc.

  Am dat din cap şi am mai luat o gură de bere.

  — Asta cam aşa e. Da, ai dreptate.

  Şi-a băgat o ţigară în gură şi şi-a aprins-o cu chibritul, cu un gest foarte firesc.

  — Domnule Pasăre-arc, aş vrea să te rog să-mi spui sincer dacă mă consideri urâtă.

  Am pus paharul cu bere pe masă şi m-am uitat atent la Mai Kasahara. Tot timpul cât am vorbit cu ea, mi-au fugit gândurile în altă parte, aşa că nici măcar nu ştiam prea bine cum arăta. Purta un tricou negru pe corp şi i se vedea bine conturul sânilor în formare.

  — Nu eşti deloc urâtă. Să fii sigură de lucrul acesta. De ce pui asemenea întrebări?

  — Prietenul meu îmi spunea mereu că sunt urâtă şi că n-am sâni.

  — Cel care a avut accident cu motocicleta?

  — Da, el.

  Am văzut-o pe Mai dând drumul încet fumului.

  — Băieţii de vârsta lui mai zic asemenea lucruri. Ei nu ştiu să-şi exprime sentimentele şi atunci spun şi fac exact pe dos. Jignesc lumea fără rost, ceea ce le dăunează şi lor. În orice caz, ascultă-mă pe mine, nu eşti deloc urâtă, mie îmi pari chiar foarte drăguţă şi crede-mă că nu te flatez.

  A reflectat câteva clipe la ceea ce i-am spus. A scuturat scrumul în cutia goală de bere.

  — Doamna Pasăre-arc e drăguţă?

  — Mi-e greu să-ţi spun. Unii spun că este, alţii spun că nu e. Depinde de gustul fiecăruia.

  — Aha, spuse ea bătând darabana cu unghiile în pahar, de parcă s-af fi plictisit.

  — Ce mai face prietenul tău cu motocicleta? Am întrebat. Nu vă mai întâlniţi?

  — Nu, nu ne mai întâlnim, spuse Mai Kasahara punând un deget pe cicatricea de lângă ochiul stâng. N-o să-l mai văd în viaţa mea, sigur. Două sute la sută sigur. Pun pariu pe degetul mic de la piciorul drept. Dar acum n-am chef să vorbesc despre asta. Uneori când spui ceva, se dovedeşte până la urmă a fi minciună, înţelegi ce vreau să zic, domnule Pasăre-arc?

  — Cred că da.

  Mi-am aruncat privirile spre telefonul din camera de zi. Stătea pe masă, învăluit în tăcere. Arăta ca o creatură de pe fundul mării care se prefăcea că e obiect inanimat, dar gata totodată să înşface prada.

  — Cred că o să-ţi spun într-o zi totul despre el, dar nu acum. Acum n-am chef, absolut deloc.

  S-a uitat la ceas.

  — Trebuie să plec acasă. Mulţumesc pentru bere.

  Am condus-o până la zidul din grădină. O lună aproape plină îşi revărsa lumina pe suprafaţa pământului. La vederea ei, mi-am amintit că se apropia ciclul menstrual al lui Kumiko, dar probabil că asta nu mă va mai afecta de-acum încolo. La gândul acesta am simţit un junghi în piept. Cred că-l puteam defini mai degrabă ca pe o tristeţe nemărginită.

  Înainte de a escalada zidul, Mai Kasahara mă întrebă:

  — Domnule Pasăre-arc, o iubeşti pe Kumiko, nu?

  — Cred că da.

  — Chiar dacă a fugit cu un amant? Dacă ţi-ar spune că vrea să se întoarcă la tine, ai primi-o?

  Am oftat fără să vreau.

  — E o întrebare grea. Cred că dacă se întâmplă aşa ceva, va trebui să mă gândesc bine.

  — Scuză-mă că-mi bag nasul unde nu-mi fierbe oala, spuse Mai Kasahara, plescăind uşor din limbă. Te rog să nu te superi pe mine, vreau doar să învăţ de la oamenii mari. Vreau să ştiu ce se întâmplă când fuge o soţie de acasă. Sunt o mulţime de lucruri pe care nu le ştiu.

  — Nu mă supăr, am zis. Am ridicat iar privirile spre luna plină.

  — Bine, domnule Pasăre-arc. Ai grijă de tine. Sper să ţi se întoarcă soţia şi să fie totul în ordine.

  Mai Kasahara a sărit gardul cu o uşurinţă incredibilă şi dusă a fost în noaptea de vară.

  După ce-a plecat Mai Kasahara, am rămas iar singur. M-am aŞezat pe verandă şi m-am gândit la întrebările pe care mi le Pusese. Dacă soţia mea a plecat cu un amant, puteam să o mai primesc înapoi? Nu ştiam răspunsul. Chiar nu-l ştiam. Erau foarte multe lucruri pe care nu le ştiam.

  A sunat telefonul. Mâna mea a zburat din reflex spre el şi am ridicat receptorul. Era o voce de femeie.

  — Alo! Malta Kano la telefon. Vă rog să mă scuzaţi că vă deranjez atât de des, dar aş vrea să ştiu dacă aveţi vreun program mâine.

  I-am spus că nu aveam nici un program. Ce program să am?

  — V-aş putea vedea după ora prânzului?

  — Are întâlnirea noastră vreo legătură cu Kumiko?

  — Îmi vine să cred că da, spuse Malta Kano, alegându-şi cu grijă cuvintele. Foarte posibil să fie şi Noboru Wataya cu noi.

  Era să scap receptorul din mână când am auzit ce mă paşte.

  — Vreţi să spuneţi că ne întâlnim toţi trei ca să stăm de vorbă?

  — Da, cam aşa ceva, spuse Malta Kano. Situaţia actuală impune o asemenea întâlnire, îmi pare nespus de rău, dar nu vă pot da alte detalii la telefon.

  — Bine, am înţeles.

  — Ne putem întâlni la ora unu în acelaşi loc unde ne-am întâlnit şi data trecută? Vă convine cafeneaua din hotelul Shinagawa Pacific?

  — Ora unu, cafeneaua din hotelul Shinagawa Pacific, am repetat eu şi am pus jos receptorul.

  Pe la ora zece m-a sunat Mai Kasahara. N-avea să-mi spună nimic deosebit, dar avea chef să stea de vorbă cu cineva. La sfârşit m-a întrebat:

  — Ai mai primit vreo veste de când am plecat de la tine, domnule Pasăre-arc?

  — Nici o veste bună. Absolut niciuna.

  Noboru Wataya vorbeşte.

  Povestea maimuţelor de pe insula mizerabilă.

  Am ajuns la cafenea cu zece minute mai devreme, dar Noboru Wataya şi Malta Kano găsiseră deja o masă liberă şi mă aşteptau. Fiind ora prânzului, era mare aglomeraţie, dar am reperat-o imediat pe Malta Kano. Nu există multe persoane pe pământ care să poarte pălării roşii din scai într-o după-amiază frumoasă de vară. Cred că era aceeaşi pălărie pe care o purtase şi data trecută când am întâlnit-o, dacă nu cumva avea o colecţie de pălării de aceeaşi culoare. Era îmbrăcată la fel de simplu şi cu mult bun-gust. Avea un taior cu mâneci scurte din pânză de în peste o cămaşă din bumbac fără guler. Ambele erau de un alb imaculat şi călcate impecabil. Nu era machiată, nu avea accesorii. Doar pălăria roşie din scai contrasta cu restul îmbrăcămintei, şi ca aspect, şi ca material. Şi-a scos-o când m-am aşezat la masă, de parcă ar fi aşteptat să vin eu ca să şi-o poată da jos. A pus-o pe masă, lângă o poşetă galbenă mică, din piele. Comandase apă tonică, dar nu se atinsese de ea. Lichidul, oarecum stingher în paharul acela mare, scotea bule zadarnice de aer.

  Noboru Wataya purta ochelari de soare verzi. De îndată ce ro-am aşezat, i-a scos şi s-a uitat o vreme la lentile, apoi i-a PUS iar. Avea un tricou alb nou-nouţ sub haina sport de culoare bleumarin, în faţa lui se afla un pahar de ceai cu gheaţă, dar nici el nu se atinsese de băutură.

  Am comandat cafea şi am băut o gură de apă rece.

  Timp de câteva minute nimeni nu a scos un cuvânt. Noboru Wataya lăsa impresia că nici măcar nu observase că venisem Şi eu. Ca să fiu sigur că nu devenisem transparent între timp, Haruki Murakarrii mi-am pus o mână pe masă şi am privit-o atent, pe toate părţile, de câteva ori. Până la urmă a venit ospătarul, a pus o ceaşcă în faţa mea şi a umplut-o cu cafea. După ce-a plecat el, Malta Kano şi-a dres glasul de câteva ori de parcă făcea probe de microfon, dar tot n-a spus nimic.

  Primul care a rupt tăcerea a fost Noboru Wataya.

  — Am foarte puţin timp la dispoziţie, aşa că haideţi să lămurim lucrurile cât se poate de simplu şi deschis.

  Lăsa impresia că vorbeşte cu zaharniţa din aluminiu de pe masă, dar normal că vorbea cu mine. Zaharniţa se afla într-un punct convenabil, între mine şi el, aşa că-şi putea îndrepta liniştit discursul spre ea.

  — Ce anume să lămurim cât se poate de simplu şi deschis? Am întrebat eu direct. Noboru Wataya şi-a scos ochelarii de soare, i-a pliat, i-a pus pe masă şi m-a privit direct în ochi. Trecuseră mai bine de trei ani de când nu l-am mai întâlnit şi n-am mai vorbit, dar n-am simţit nici o schimbare la el. Poate datorită faptului că îi mai apărea chipul pe la televizor şi prin reviste. Fie că-ţi place sau nu, fie că-ţi doreşti sau nu, unele informaţii ţi se strecoară în minte şi în suflet ca un fum, şi n-ai cum să le ocoleşti.

  Obligaţi acum să stăm faţă-n faţă, a trebuit să observ cât de mult i-au schimbat cei trei ani impresia pe care o lăsa. Privirea lui amorţită şi tulbure dispăruse undeva în fundal, fiind înlocuită de o privire mieroasă şi artificială. Noboru Wataya reuşise să-şi procure o mască nouă, mai sofisticată – o mască foarte bine făcută, de-ai fi spus că îşi înlocuise până şi pielea. Mă rog, indiferent ce era ceea ce vedeam – mască sau piele -trebuie să recunosc că acel ceva nou avea un şarm deosebit. Mi-am dat imediat seama despre ce e vorba – era ca şi când mă uitam la televizor. Vorbea şi se mişca de parcă era filmat, între noi se găsea în permanenţă un ecran. Eu eram de partea asta, el era de partea cealaltă.

  — După cum bănuieşti, ne-am întâlnit astăzi ca să vorbim despre Kumiko, spuse Noboru Wataya. Despre Kumiko şi despre] tine, despre viitorul vostru, despre ce veţi face de acum încolo. L

  — Despre ce vom face noi? Am întrebat, ridicând ceaşca şi, | luând o înghiţitură de cafea. Poţi să fii mai precis?

  Noboru Wataya m-a privit cu nişte ochi stranii, total lipsit de expresie.

  — Mai precis? Kumiko şi-a găsit un iubit şi te-a părăsit. Asta nu înseamnă că situaţia actuală trebuie să continue la nesfârşit pentru că nu este spre binele nimănui.

  — Şi-a găsit un iubit? Am întrebat.

  — Staţi puţin, interveni Malta Kano. O discuţie ca aceasta trebuie să aibă o anumită logică. Domnule Wataya, domnule Okada, vă rog să vorbiţi pe rând, să încercăm să stabilim o ordine în datele problemei.

  — Nu văd de ce, spuse Noboru Wataya, fără inflexiuni în voce. Nu e vorba de nici o ordine. Ce ordine? Nu există aşa ceva.

  — Lăsaţi-l să spună ce are de spus, i-am zis eu Maltei Kano. Vedem pe urmă în ce ordine vorbim şi noi, dacă mai e cazul.

  Malta Kano m-a privit câteva clipe cu buzele uşor ţuguiate şi a dat din cap.

  — Bine, fie. Domnule Wataya, aveţi cuvântul. Vă rog.

  — In viaţa lui Kumiko a apărut alt bărbat, începu el, şi deocamdată a fugit cu el. Este foarte clar lucrul acesta, ceea ce înseamnă că nu are rost să te mai cramponezi de căsnicie. Din fericire, nu aveţi copii şi după cum se prezintă lucrurile în momentul de faţă, nici nu se pune problema partajului. Totul se poate rezolva foarte repede. Numele ei iese pur şi simplu din registrul stării civile al familiei tale. Tu trebuie doar să semnezi şi să-ţi pui sigiliul personal pe actele pregătite de avocat şi el se ocupă de totul. Permite-mi să mai adaug ceva ca să nu existe vreo neînţelegere: ceea ce spun acum este punctul de vedere al întregii familii Wataya.

  Mi-am încrucişat braţele şi am meditat puţin la cele auzite.

  — Aş avea câteva întrebări, am zis. În primul rând, de unde Ştii că a apărut alt bărbat în viaţa lui Kumiko?

  — Mi-a spus ea însăşi, preciza Noboru Wataya.

  Nu ^ştiam ce să mai zic. Mi-am pus mâinile pe masă şi am tăcut, îmi era greu să mi-o imaginez pe Kumiko dezvăluindu-i lui Noboru Wataya o problemă atât de delicată.

  — Mi-a telefonat acum o săptămână şi mi-a spus că are ceva de discutat cu mine, continuă Noboru Wataya. Ne-am întâlnit Şi am vorbit. Faţă-n faţă. Atunci mi-a spus că are un amant.

  De luni de zile nu mai simţisem nevoia să fumez, dar în clipa aceea îmi ardea buza după o ţigară, însă, nu aveam la mine. Am băut, în schimb, o gură de cafea şi am trântit ceşcuţa Pe farfurie. S-a auzit un sunet surd.

  — Apoi a fugit de acasă, spuse el.

  — Înţeleg, am zis. Dacă-mi spui aşa verde-n faţă, probabil că aşa o fi. S-ar putea ca soţia mea să-şi fi găsit un amant şi să fi venit la tine să-ţi ceară sfatul, îmi este foarte greu să cred că a făcut aşa ceva, dar nici nu-mi pot imagina că te joci cu un lucru atât de serios. Nu cred că ţi-ai propus să mă minţi.

  — Normal că nu mă joc cu lucruri serioase şi nu mint, spuse Noboru Wataya cu un zâmbet ironic în colţul buzelor.

  — Deci asta-i tot ce ai să-mi spui? Kumiko m-a părăsit pentru că a apărut alt bărbat în viaţa ei şi eu trebuie să fiu de acord cu divorţul, nu?

  Noboru Wataya a dat doar din cap, scurt, de parcă încerca să-şi conserve energia.

  — Presupun că nu ţi-a fost greu să-ţi dai seama că eu nu am fost de acord cu căsătoria voastră. Asta în primul rând. Am încercat să nu mă amestec, considerând că era o problemă care nu mă priveşte, deşi aş fi vrut să o fac. Dacă stau şi mă gândesc acum, poate că ar fi trebuit să o fac. A luat o înghiţitură de apă şi a pus paharul la loc pe masă, încet. Din prima zi când te-am întâlnit mi-am dat seama că nu eşti bun de nimic, continuă el. Nu întrezăream nici o schimbare în bine, nu vedeam nimic în tine care să-mi sugereze că ai putea realiza ceva demn de admirat sau că măcar vei deveni o fiinţă umană respectabilă. N-am văzut nimic strălucitor la tine sau măcar o rază care să lumineze ceva în jur. Ştiam de atunci că nu vei duce nici un lucru până la capăt, că eşti şi vei fi un neisprăvit. Şi am avut dreptate. Ai fost căsătorit cu sora mea timp de şase ani. Ce-ai făcut în tot acest timp? Nimic. Am dreptate? N-ai fost în stare decât să-ţi părăseşti slujba şi să-i distrugi viaţa lui Kumiko. Nu ai serviciu şi nici planuri de viitor. Nu e nimic în căpăţâna aia proastă a ta, decât gunoi şi pietre.

  N-am să înţeleg niciodată cum de s-a înhăitat Kumiko cu i un nenorocit ca tine. S-a gândit probabil că pietrele şi gunoiul, ' din capul tău erau interesante. Dar până la urmă, gunoiul „î gunoi şi pietrele-s pietre. De la bun început n-ai fost potriviţi pentru ea. Nu vreau să spun că sora mea e perfecţiunea întruni chipată. Îşi are şi ea ciudăţeniile ei, încă din copilărie… Şi * refractară. Presupun că de aceea ai şi reuşit să o păcăleşti bună bucată de timp. Acum, gata, s-a terminat! Cel mai bu lucru este să punem capăt acestei discuţii cât mai reped posibil. Părinţii mei şi cu mine vom fi cu ochii pe Kumiko. „* vrem ca tu să te retragi şi să nu încerci să o găseşti. Nu mai ai nimic de-a face cu ea şi n-ai reuşi decât să provoci neplăceri în caz că te amesteci. Cea mai bună soluţie pentru tine este să începi o viaţă nouă într-un loc nou, un stil de viaţă care să ţi se potrivească. Ar fi cel mai bine şi pentru tine, şi pentru noi. Ca să ne arate că a terminat ce avea de spus, Noboru Wataya u băut toată apa, a chemat ospătarul şi a mai cerut un pahar.

  — Mai ai ceva de spus? Am întrebat.

  Noboru Wataya a clătinat din cap fără să scoată un cuvânt.

  — In cazul acesta, ce ordine mai trebuie să stabilim în discuţii? Am întrebat-o pe Malta Kano.

  Ea şi-a scos o batistă din geantă şi s-a şters la colţurile gurii. Apoi şi-a luat pălăria roşie din scai de pe masă şi a pus-o peste geantă.

  — Sunt sigură că a fost un şoc pentru dumneavoastră, domnule Okada, spuse ea. Şi pentru mine este foarte dureros să di.

  — Cut deschis asemenea lucruri, vă puteţi imagina.

  Noboru Wataya a aruncat o privire ceasului de parcă voia să se convingă de faptul că pământul se roteşte mai departe în jurul axei sale şi-i consumă din preţiosul timp.

  — Da, trebuie să vă mărturisesc cât se poate de deschis şi de cinstit, domnule Okada, că doamna Okada a venit mai întâi! A mine să-mi ceară sfatul.

  — La recomandarea mea, interveni Noboru Wataya. Kumiko a la mine să vorbim despre pisică şi eu i-am prezentat-o domnişoarei Malta Kano.

  — Înainte de a ne întâlni noi sau după? Am întrebat-o.

  — Înainte, spuse ea.

  — Deci, ca să punem lucrurile în ordine, s-a întâmplat cam în felul următor: Kumiko a aflat despre existenţa dumneavoastră de la Noboru Wataya şi v-a cerut sfatul în legătură cu pisica dispărută. Apoi, pentru un motiv care mie nu-mi este clar, mie mi-a ascuns faptul că v-a cunoscut deja şi ne-a aranjat mtâlnirea. Noi doi ne-am întâlnit tot aici. Am dreptate?

  — In mare, cam aşa s-au petrecut lucrurile, spuse Malta cu oarecare stânjeneală. Prima mea discuţie cu doamna a a fost legată strict de pisică. Simţeam că ar mai fi ceva, totuşi, şi de aceea am vrut să mă întâlnesc cu dumneavoastră f1 să discutăm direct. Apoi a trebuit să o întâlnesc din nou pe d°amna Okada ca să îi cer relaţii despre nişte chestiuni per-s°nale mai profunde.

  — Şi atunci ea v-a spus că are un iubit.

  — Da. În linii mari, cam aceasta este situaţia. Dată fiind poziţia mea, nu-mi permit să intru în mai multe detalii, spuse Malta Kano.

  Am oftat. Nu că aş fi realizat ceva cu oftatul, dar măcar atât aveam şi eu dreptul să fac.

  — Deci Kumiko era combinată de mult cu bărbatul acela?

  — Cred că de vreo două luni şi jumătate.

  — Două luni şi jumătate? Cum de nu mi-am dat seama de nimic în tot timpul acela?

  — Pentru că aveaţi încredere deplină în soţia dumneavoastră, domnule Okada.

  — E adevărat. Niciodată nu mi-a trecut prin cap, niciodată nu mi-am imaginat că m-ar putea minţi şi nici acum nu pot crede că a făcut aşa ceva.

  — Lăsând la o parte ce s-a întâmplat acum, recunosc că unul dintre cele mai minunate lucruri de care este capabilă o fiinţă umană este încrederea în semenul său.

  — Nu-i este oricui uşor, spuse Noboru Wataya.

  A venit chelnerul şi mi-a umplut iar ceaşca cu cafea. O tânără de la masa alăturată râdea în hohote.

  — Deci, m-am adresat eu lui Noboru Wataya, care este scopul final al acestei întruniri? De ce suntem toţi trei aici? Ca să-mi cereţi să fiu de acord cu divorţul sau aveţi şi un alt scop, mult mai profund? Există un fel de logică în tot ce ai spus mai devreme, dar toate aspectele mai importante plutesc într-o nebuloasă de nedescris. Ai spus că soţia mea şi-a găsit un iubit şi a fugit de acasă. Unde-a plecat? Ce face acolo unde e? Este cu el sau e singură? De ce n-a luat Kumiko legătura cu mine? Dacă e adevărat că are pe altul, asta e, punem capăt legăturii noastre, dar eu nu cred că e adevărat până nu-mi spune ea. Înţelegi ce vreau să zic? Singurii implicaţi în această, poveste suntem eu şi Kumiko. Noi doi trebuie să stăm de vorbă^ şi să decidem ce avem de făcut. Pe voi doi nu vă priveştaf absolut deloc problema noastră.

  Noboru Wataya a împins la o parte paharul de ceai ct gheaţă, neatins.

  — Am venit aici să te anunţăm cum stau lucrurile, zise Am rugat-o pe domnişoara Kano să vină cu mine, gândindu-i că ar fi bine să fie de faţă şi o persoană neutră, nu numai ne doi. Nu ştiu cine-i bărbatul cu care e Kumiko şi nici nu habar pe unde umblă. E adultă şi n-are decât să facă ce doreşte. Chiar dacă aş şti unde e, tot nu ţi-aş spune. Ea nu a luat legătura cu tine pentru că nu vrea să vorbească cu tine.

  — Culmea e că a vrut să vorbească cu tine! Ce ţi-a putut pune, atâta vreme cât nu sunteţi în relaţii prea strânse, după:; ştiu eu?

  K i bine, dacă ea şi cu tine eraţi atât du apropiaţi, de ce.'. >:; s-a culcat cu alt bărbat? Întrebă Noboru Wataya. Malta Kano tuşi uşor.

  Kumiko mi-a spus că e combinată cu alt bărbat şi că vrea ifunurească lucrurile o dată pentru totdeauna, continuă,. Liioru Wataya. Am sfătuit-o să divorţeze de tine şi mi-a; uimiri că se gândeşte.

  — Asta-i tot? Am întrebat.

  — Ce altceva să mai fie?

  — Nu înţeleg. Eu nu cred că Kumiko a venit la tine cu o problemă atât de importantă. Eşti ultima persoană căreia i-ar fi cerut sfatul. Ori ar fi luat singură decizia, ori ar fi vorbit cu mine. Probabil că ţi-a spus cu totul altceva. Dacă a intervenit ceva şi a trebuit să stea de vorbă cu tine, ţi-a vorbit cu siguranţă despre altceva.

  Noboru Wataya schiţă un zâmbet uşor, rece, subţire ca luna nouă care pluteşte pe cer în zorii zilei.

  — Aşa iese adevărul la suprafaţă, spuse el încet, dar apăsat.

  — Aşa iese adevărul la suprafaţă… Am repetat, ca pentru a testa expresia eu însumi.

  — Sunt sigur că înţelegi ce vreau să zic. Nevasta ta se culcă cu altul şi pe deasupra mai fuge şi de acasă. După care, tu încerci sa dai vina pe altcineva. N-am văzut prost mai mare ca tine. Ia ascultă, n-am venit aici de plăcere sau pentru că nu aveam altceva mai bun de făcut. Pentru mine întâlnirea asta e pierdere de vreme, e ca. Şi cum aş fi aruncat timpul ăsta la gunoi.

  După ce-a terminat de vorbit, s-a instalat o tăcere adâncă la masă.

  — Ştii povestea maimuţelor de pe insula mizerabilă? L-am întrebat pe Noboru Wataya.

  A clătinat din cap, fără urmă de interes pentru o asemenea Poveste.

  — Undeva departe, departe, există o insulă mizerabilă. O 1nsulă fără nume, o insulă care nici măcar nu merită să aibă un nume. O insulă mizerabilă cu o formă mizerabilă pe care cresc nişte palmieri cu forme mizerabile. Şi palmierii au nişte nuci de cocos care emană un miros mizerabil. Maimuţele mizerabile de acolo stau în copaci şi se dau în vânt după aceste nuci de cocos mizerabile, după care fac cele mai mizerabile şi împuţite excremente din lume. Excrementele cad pe jos şi se adună în nişte movilite mizerabile care fac ca palmierii să devină şi mai mizerabili. Ciclul e fără sfârşit. Mi-am băut restul de cafea.

  — În timp ce stăteam şi te priveam, am continuat eu, mi-am amintit brusc de povestea insulei mizerabile. Ceea ce vreau să spun cu asta este că un anume tip de mizerie, un anume tip de inactivitate, un anume tip de obscuritate continuă să se propage cu propria forţă în propriul său ciclu. Şi după ce trece de un anumit punct, nimeni nu o mai poate opri – chiar dacă persoana respectivă doreşte să-i pună capăt.

  Chipul lui Noboru Wataya rămase complet inexpresiv. Zâmbetul îi dispăru, dar nici nu se vedea vreo umbră de iritare. Nu i se zărea decât o cută între sprâncene şi nu-mi aminteam dacă o mai văzusem vreodată acolo.

  — Înţelegi? Am continuat eu. Ştiu exact ce fel de om eşti. Tu spui că eu n-am decât gunoi şi pietre în căpăţână şi mă poţi face praf când doreşti. Dar lucrurile nu sunt chiar atât de simple. Pentru tine, la valoarea ta, s-ar putea ca eu să nu fiu decât ceea ce spui tu, dar nu sunt atât de prost pe cât crezi. Ştiu exact ce zace sub masca aia făcută să apară la televizor, să impresioneze lumea, îţi ştiu secretul cel mai intim. Ştie şi Kumiko, ştiu şi eu. Amândoi ştim ce se află sub ea. Dacă aş vrea, aş putea să-l spun tuturor, l-aş scoate la iveală. Probabil că mi-ar lua ceva timp, dar aş putea s-o fac. S-ar putea să fiu un nimeni pentru tine, dar cel puţin nu sunt ca sacul boxerului, gata să primească lovituri. Sunt o fiinţă umană care trăieşte k şi respiră. Dacă mă loveşte cineva, îi întorc lovitura. Te rog să nu uiţi ce ţi-am spus acum.

  Noboru Wataya continua să mă privească cu chipul lui inexpresiv – o faţă de meteorit ce pluteşte în spaţiu. Ceea ce i-am spus a fost pentru a-l intimida, de fapt nu-i cunoşteam nici un secret. Bănuiam doar că ascunde ceva, dar nu ştiam nimic concret. Nu era deloc greu de văzut că-l frământa ceva, şi dar n-aveam de unde să ştiu ce anume. Cuvintele mele au picat totuşi ca un pumnal în inimă şi li se citea efectul în! Priviri. Nu mi-a răspuns aşa cum făcea cu adversarii în timpul,!

  Dezbaterilor televizate. Nu a mai surâs batjocoritor, nu a mai făcut pe nebunul şi nici n-a încercat să mă încolţească. Stătea nemişcat, fără să-i tremure un muşchi pe faţă.

  Apoi s-a întâmplat ceva foarte straniu cu faţa lui. A început să se înroşească treptat, dar într-un mod absolut ciudat. Unele pete s-au înroşit puternic, altele erau de un roşu pal. Restul feţei era palidă. M-a făcut să mă gândesc la un crâng, toamna… Crâng în care creşteau laolaltă, într-un amestec haotic, copaci pereni şi copaci cu frunze căzătoare.

  S-a ridicat apoi brusc, şi-a scos ochelarii de soare din buzunar şi i-a pus la ochi. I se vedeau mai departe petele acelea ciudate. Se lipiseră parcă de faţa lui. Malta Kano a rămas nemişcată pe locul ei şi nu spunea nimic. Eu făceam pe indiferentul. Noboru Wataya a vrut parcă să-mi spună ceva, dar s-a răzgândit. S-a îndepărtat de masă şi dus a fost.

  După ce-a plecat Noboru Wataya, eu şi Malta Kano am tăcut o vreme. Mă simţeam epuizat. A venit ospătarul să-mi umple din nou ceaşca de cafea, dar i-am spus că nu mai vreau. Malta Kano şi-a luat pălăria roşie din scai de pe masă şi a privit-o cu atenţie vreo două-trei minute. Apoi a pus-o pe scaunul de lângă ea.

  Simţeam un gust neplăcut în gură. Am încercat să-l alung cu nişte apă, dar n-am reuşit.

  — Uneori e bine să dai frâu liber sentimentelor, să te descarci, spuse Malta Kano în cele din urmă. Altfel, se blochează cursul lor în interior. Sunt convinsă că vă simţiţi mai bine acum, după ce aţi spus ce aţi avut de spus.

  — Da, un pic mai bine, dar n-am rezolvat nimic şi n-am ajuns la nici o concluzie.

  — Nu vă place domnul Wataya, nu?

  — Ori de câte ori stau de vorbă cu el, am o senzaţie de gol. Fiecare obiect din jurul meu începe să arate de parcă n-ar avea pic de consistenţă. Totul pare găunos. N-aş putea să vă explic de ce. Din pricina acestei senzaţii, ajung să spun şi să fac lucruri care nu mă caracterizează şi mă simt îngrozitor apoi. Nimic nu m-ar face mai fericit pe lume decât să nu-l mai văd pe individul asta în viaţa mea.

  Malta Kano clătină din cap.

  — Din păcate, va trebui să-l m, ai întâlniţi pe Noboru Wataya câteva ori. Nu aveţi cum să evitaţi aceste întâlniri.

  Avea dreptate probabil. Nu puteam s-o rup cu el atât de uşor. Am ridicat paharul şi am mai băut puţină apă. De unde naiba venea gustul acela nesuferit?

  — As vrea să ştiu un singur lucru, am spus. De partea cui sunteţi: a mea sau a lui Noboru Wataya?

  Malta Kano şi-a sprijinit coatele pe masă şi şi-a pus palmele în faţa ochilor.

  — De partea nimănui. În cazul de faţă nu se poate vorbi de nici o parte. Aşa ceva nu există. Nu e vorba de un lucru care să aibă sus şi jos, dreapta şi stânga, faţă şi spate, domnule Okada.

  — Îmi sună a filosofic Zen. Interesant ca sistem de gândire, dar incapabil să explice ceva.

  A dat din cap. Şi-a desfăcut cam cinci centimetri palmele pe care le ţinea în faţa ochilor şi le-a întors spre mine, într-un unghi mic. Erau nişte palme mici, cu o formă frumoasă.

  — Ştiu că ceea ce v-am spus nu are prea mult sens, dar nu vă învinovăţesc că sunteţi supărat. Dacă ar fi să vă spun ceva acum, n-ar duce la nimic concret. De fapt, ar strica şi mai mult lucrurile. Trebuie să câştigaţi cu propriile dumneavoastră forţe, cu propriile dumneavoastră mâini.

  — Legea junglei, am zis cu un zâmbet. Eşti lovit, loveşti şi tu.

  — Da, exact aşa e.

  Şi-a luat apoi geanta şi pălăria roşie din scai cu grija unuia care încearcă să recupereze lucrurile ce aparţinuseră unei persoane decedate de curând. Când şi-a pus pălăria pe cap, Malta Kano mi-a lăsat impresia clară că o unitate de timp s-a apropiat de sfârşit.

  După ce-a plecat Malta Kano, am rămas nemişcat pe scaun. Nu ştiam încotro să o iau sau ce să fac dacă mă ridic. Fireşte, nu puteam sta acolo o veşnicie, aşa că după douăzeci de minute am plătit consumaţia pentru toţi trei şi am ieşit din cafenea. Nu-şi plătise niciunul partea lui.

  Privat de binecuvântarea divină Prostituată spiritual.

  Când am ajuns acasă, am găsit un plic gros în cutia poştală. Era de la locotenentul în rezervă Mamiya. Îmi scrisese numele şi adresa pe plic cu aceleaşi ideograme impecabile ca şi prima dată. M-am schimbat, m-am spălat pe faţă, m-am dus la bucătărie şi am băut două pahare cu apă rece. După ce mi-am tras puţin sufletul, am scos scrisoarea din plic.

  Mamiya folosise un stilou ca să umple vreo zece pagini, cu scris mărunt. Le-am răsfoit şi le-am pus înapoi în plic. Eram prea obosit ca să citesc o scrisoare atât de lungă şi nici nu mă puteam concentra. Şirurile de ideograme scrise de mână arătau ca nişte gândăcei stranii, albaştri. Pe lângă toate astea, încă îmi răsuna vag în urechi vocea lui Noboru Wataya.

  M-am întins pe canapea şi am închis ochii. Am stat aşa destul de mult, fără să mă gândesc la nimic. Nici nu îmi era greu să nu mă gândesc la nimic, dată fiind starea mea de spirit. Ca să pot să nu mă gândesc la un lucru anume, n-aveam decât să mă gândesc la mai multe lucruri în acelaşi timp, adică după fiecare fracţiune de secundă să arunc un gând şi să apuc altul.

  Se făcuse ora cinci după-amiază când am decis să citesc totuşi scrisoarea primită de la Mamiya. Am ieşit pe verandă, m-am rezemat de stâlp şi am scos scrisoarea din plic.

  Prima pagină era plină de expresii convenţionale: saluturile de rigoare (personale şi referitoare la anotimp), mulţumiri pentru invitaţia la mine acasă şi scuzele aferente pentru deranj Şi pentru povestirea lungă cu care mă plictisise. Locotenentul în rezervă Mamiya cunoştea bine eticheta, deoarece se născuse Şi copilărise într-o perioadă când schimbul de amabilităţi făcea Parte obligatorie din viaţa de zi cu zi. Am sărit peste ele şi am trecut la pagina următoare.

  Vă rog să mă scuzaţi pentru introducerea lungă. Scopul pentru care vă scriu această scrisoare, domnule Okada – cu toate că îmi dau bine seama că îndrăzneala mea s-ar putea să vă deranjeze ~ este dorinţa de a sublinia încă o dată că evenimentele pe care vi le-am povestit zilele trecute nu sunt născociri de-ale mele şi nici amintiri îndoielnice ale unui bătrân ramolit. Ele sunt adevărate până în cel mai mic amănunt prezentat. După cum ştiţi şi dumneavoastră, războiul s-a terminat cu multă vreme în urmă şi memoria omului mai slăbeşte o dată cu trecerea timpului. Amintirile şi gândurile îmbătrânesc şi ele, ca şi omul. Există cu toate acestea, gânduri care nu îmbătrânesc şi amintiri care nu pălesc.

  Până acum, domnule Okada, n-am povestit nimănui absolut nimic din ceea ce v-am povestit dumneavoastră. Poate că cei mai mulţi le-ar considera pure născociri. Majoritatea oamenilor resping pe loc ceea ce se află dincolo de puterea lor de înţelegere, considerând lucrurile respective absurde şi fără rost. Eu însumi mi-aş fi dorit ca acele evenimente să nu fi fost decât simple închipuiri. Am trăit toţi anii aceştia cu fărâma de speranţă că amintirile mele nu sunt altceva decât visuri şi iluzii. Am încercat din răsputeri să mă conving că faptele nu s-au petrecut aievea, dar ori de câte ori încercam să mă descotorosesc de ele, reveneau cu şi mai multă intensitate. Amintirile s-au înrădăcinat în mintea mea şi au început să muşte din ea precum celulele canceroase care se tot extind.

  Si acum îmi amintesc fiecare amănunt cu o claritate incredibilă, încât am senzaţia uneori că evenimentele s-au petrecut ieri. Parcă ţin nisipul şi iarba în mână, le simt mirosul, văd conturul norilor de pe cer, simt vântul rece şi uscat în obraji. De fapt, simt că ceea ce mi s-a întâmplat pe urmă în viaţă au fost doar iluzii la graniţa dintre vis şi realitate.

  Adevăratele rădăcini ale vieţii mele – acele, fapte care mi-au aparţinut în viaţă mie şi numai mie – au înţepenit ori s-au spulberat în vasta stepă a Mongoliei Exterioare, unde nu stătea nimic în calea priveliştii, cât vedeai cu ochii. Apoi mi-am pierdut braţul în bătălia aceea înspăimântătoare cu unitatea sovietică de tancuri care a atacat la graniţă; am dus o viaţă inimaginabil de grea în plină iarnă, în lagărul siberian; m-am repatriat şi am petrecut treizeci de ani anosti într-un liceu de î la ţară; de atunci trăiesc singur şi cultiv pământul. Toatât perioada de după război mie nu mi s-a părut decât o iluzie, dfî parcă nu s-a întâmplat nimic. Gândurile mă poartă pe aripile deşarte ale timpului înapoi spre sălbăticiile din Hulun Nur.

  Ceea ce m-a făcut de atunci încoace să mă simt ca o carapace goală a fost acel ceva pe care l-am zărit în lumina puternică a soarelui care pătrundea zilnic, timp de zece, douăzeci de secunde, până în fundul fântânii. Venise în mod natural şi dispăruse la fel de natural. Dar în momentele acelea am văzut n'oa, ceva ce n-am mai fost în stare să văd în viaţa mea de itunci încoace. Şi pentru că l-am văzut, nu mai puteam fi cel care fusesem înainte.

  Ce s-a întâmplat acolo, pe fundul acelei fântâni? Ce semnificaţie aveau cele întâmplate? Nici măcar acum, după patruzeci c/e ani, nu sunt capabil să răspund la asemenea întrebări. Asta mă face să cred că ar fi o ipoteză, o explicaţie intuită pe care mi-am conturat-o eu însumi şi numai pentru mine, fără suport logic. Cu toate acestea cred că această ipoteză a mea este cea mai apropiată de adevăr dintre toate experienţele de care am avut vreodată parte în viaţă.

  Trupele Mongoliei Exterioare m-au aruncat într-o fântână adâncă şi întunecată, din mijlocul deşertului. Mi-am rupt piciorul şi mă durea umărul, n-am avut mâncare şi apă… Aşteptam pur şi nirnplu să mor. Înainte de aceasta văzusem un om jupuit de viu. Presupun că în condiţiile acelea speciale am ajuns să ating o asemenea stare de spirit, încât atunci când fasciculul de lumină a pătruns pentru câteva secunde până în fundul fântânii, m-am simţit capabil să pătrund direct în locul care se poate numi „străfundurilepropriei conştiinţe”, în orice caz, am văzut i configuraţie acolo, o formă pe care mi-e greu s-o descriu. I>naginaţi-vă că totul în jurul meu era scăldat în lumină şi eu eram în mijlocul fasciculului luminos. Ochii nu distingeau nimic, dar eu eram învăluit în lumină şi ceva începea să prindă contur în clipele acelea de orbire temporară. Ceva. Ceva care prindea viaţă, la fel cum începe să prindă formă umbra neagră ce mănâncă treptat din soare în timpul unei eclipse. Nu am reuşit s& disting clar forma aceea. Ea a încercat să se apropie de faine, să-mi dea binecuvântarea divină. O aşteptam, tremurând, dar n-a mai ajuns la mine, fie pentru că s-a răzgândit, fie Pentru că n-a mai avut timp. Înainte de a se contura definitiv, S'Odizolvat şi s-a topit din nou în lumină. Apoi a dispărut şi lumina. Se scursese timpul în care ea avea voie să stea în fântână.

  S-a întâmplat acelaşi lucru două zile la rând. Exact la fel. Ceva încerca să se contureze în lumina care se revărsa acolo, dar dispărea înainte de a prinde formă definitivă. Jos, în fântână, eu sufeream îngrozitor de foame şi de sete, dar suferinţa respectivă n-a fost totuşi de importanţă majoră. Ceea ce mă tortura cu-adeudrat era incapacitatea de a distinge acel ceva din fasciculul de lumină. Eram flămând să văd ceea ce as fi vrut să văd, însetat să ştiu ceea ce ar fi trebuit să ştiu. Dacă aş fi putut vedea clar acel ceva, nu mi-ar fi părut rău să mor exact atunci şi exact acolo. Chiar simţeam în felul acesta şi as fi dat orice pentru a-i distinge forma.

  Până la urmă forma aceea mi-a fost răpită definitiv. Am fost privat de binecuvântarea divină şi după cum v-am spus, viaţa pe care am dus-o pe pământ după ce am ieşit din beznă, a fost ca o carapace goală, deşartă. De aceea, când armata sovietică a invadat Manciuria înainte de terminarea războiului, m-am oferit să plec voluntar pe front, în lagărul din Siberia am făcut tot posibilul să mă bag în cele mai periculoase situaţii. Cu toate strădaniile mele de a-mipune capăt vieţii, n-am murit. Exact cum îmi prezisese domnul Honda în noaptea aceea, mi-a fost sortit să mă întorc acasă şi să trăiesc uluitor de mult. Îmi amintesc că am fost foarte fericit când am aflat că mă întorc acasă, dar vestea cea bună s-a dovedit până la urmă a fi un blestem cumplit. Nu pentru că nu muream, ci pentru că nu puteam muri. Domnul Honda avusese dreptate atunci: e mai bine să nu-ţi cunoşti destinul dinainte.

  Din momentul în care m-am simţit privat de binecuvântarea divină, viaţa n-a mai avut nici un rost. Simţămintele pe care le avusesem şi care fuseseră raţiunea mea de a fi până atunci au murit. N-a rămas absolut nimic din ele. S-au prefăcut în cenuşă sub lumina aceea uluitoare. Căldura emisă de acea revelaţie sau binecuvântare pârlise însuşi miezul vieţii care mă definea ca fiinţă umană. Nu am avut cu siguranţă puterea să rezist acelei călduri şi de aceea nu mi-e teamă de moarte. Dacă mi se întâmplă să mor, consider moartea o formă de salvare. Ea m-ar putea elibera pe vecie din această temniţă fără speranţă, de durerea de a exista.

  Îmi cer scuze că v-am plictisit din nou cu o poveste extrem s de lungă, dar ceea ce vreau să înţelegeţi, domnule Okada, este* următorul lucru: mi s-a întâmplat să-mi pierd viaţa într-uit' anume moment, dar am continuat să trăiesc patruzeci de anfl şi mai bine fără viaţă în mine. Aflându-mă într-o asemenea situaţie, am ajuns să cred că viaţa este un ceva mult mai 'imitat decât o percep cei care se află în plin vârtejul ei. Lumina străluceşte în viaţă doar o clipă, mă rog, câteva secunde, şi o

  ! Ntă ce n-ai reuşit să captezi revelaţia, a doua oară nu mai pui, ana pe ea, o a doua şansă nu ţi se mai iveşte. Ajungi să

  — Ieşti restul vieţii în adâncimile incomensurabile ale singură- ' '.'i şi regretelor şi în lumea aceea crepusculară nu te 'mai

  — 'i'pti la nimic, deoarece nu mai eşti stăpân decât pe carapacea

  : '! I ta care ar fi trebuit să conţină cu totul altceva.

  Sunt deosebit de încântat că am avut şansa să vă întâlnesc. I.s'ă vă spun povestea vieţii mele, domnule Okada. Nu ştiu, iacd vă va folosi vreodată la ceva, dar spunând-o, simt că am tifins un fel de mântuire şi oricât ar fi ea de fragilă, pentru -mine este o adevărată comoară. Nu am cum să nu simt firele sorţii, atâta vreme cât ea mi-a fost ghidată cu siguranţă de ditre domnul Honda. Cineva din umbră, domnule Okada, vă doreşte multă fericire pe viitor.

  Am mai citit o dată scrisoarea cu atenţie şi apoi am băgat-o în plic.

  Scrisoarea locotenentului în rezervă Mamiya m-a impresionat în mod ciudat, aducându-mi în faţa ochilor imagini vagi şi îndepărtate. Mamiya era un om în care aveam încredere şi pe care mă puteam bizui, aşa că eram capabil să accept că cele povestite de el fuseseră fapte ce s-au petrecut aievea. Insă conceptul propriu-zis de „fapt” sau „adevăr” nu era suficient de convingător pentru mine la ora aceea. Ceea ce m-a impresionat în scrisoarea lui a fost senzaţia de frustrare care se strecura în cuvintele lui – frustrare care nu-ţi permitea să descrii sau să explici atât cât ţi-ai fi dorit.

  M-am dus la bucătărie să beau apă. Apoi m-am tot învârtit prin casă ca un leu în cuşcă. Am intrat în dormitor, m-am aşezat pe pat şi m-am uitat la rochiile lui Kumiko, aliniate în dulap. Cu ce m-am ales eu din viaţă până acum? M-am întrebat. De-abia acum înţelegeam ce-a vrut Noboru Wataya să spună. La început m-au iritat afirmaţiile lui, dar îmi dădeam seama că avea dreptate.

  „Ai fost căsătorit cu sora mea timp de şase ani” spusese el. „Ce-ai făcut în tot acest timp? N-ai fost în stare decât să-ţi Părăseşti slujba şi să-i distrugi viaţa lui Kumiko. Nu ai serviciu şi nici planuri de viitor. Nu e nimic în căpăţâna aia proastă a ta, decât gunoi şi pietre.” Nu-mi rămânea decât să recunosc acurateţea observaţiilor lui. Obiectiv vorbind, n-am făcut nimic în aceşti şase ani, iar în cap aveam cu siguranţă doar gunoi şi pietre. Eram un zero. Exact cum a spus el.

  Dar era oare adevărat că i-am distrus viaţa lui Kumiko?

  Am privit rochiile, bluzele şi fustele din dulap multă vreme. Formau umbrele pe care le lăsase Kumiko în urma ei. Deposedate de stăpân, acele umbre nu puteau decât să atârne neputincioase acolo unde erau. Am intrat în baie şi am scos din dulăpior sticluţa de Christian Dior pe care cineva i-o dăduse lui Kumiko. Am deschis-o şi am mirosit parfumul. Mirosea la fel ca în dimineaţa în care a plecat de acasă. Am golit-o, încet, în chiuvetă. Pe când se scurgea pe ţeava în jos, baia s-a umplut de un miros de flori (al căror nume nu mi-l aminteam), stârnin-du-mi amintiri cu o intensitate extraordinară. M-am spălat pe faţă şi pe dinţi, învăluit de mirosul acela plăcut. Apoi m-am hotărât să merg s-o văd pe Mai Kasahara.

  Ca de obicei, am rămas pe aleea din spatele casei lui Miyawaki, aşteptând să-şi facă apariţia Mai Kasahara, dar n-a venit. M-am rezemat de gard, am scos o bomboană de lămâie şi am băgat-o în gură, am privit pasărea din piatră şi m-am gândit la scrisoarea locotenentului în rezervă Mamiya. Începuse să se întunece. După ce-am aşteptat aproape jumătate de oră, am* renunţat. Probabil că Mai Kasahara era plecată pe undeva.

  M-am întors pe aleea din spatele casei mele şi am escaladat zidul. Am intrat, înăuntru domnea parcă bezna tainică a unei seri de vară. Creta Kano mă aştepta pe canapea. Nu-mi venea să cred, aveam impresia că visez, dar era pură realitate, continuarea realităţii de fapt. În aer plutea încă mirosul parfumului pe care-l vărsasem în chiuvetă. Creta Kano stătea pe canapea cu mâinile pe genunchi. M-am apropiat de ea, dar n-a făcut nici cea mai mică mişcare, de parcă timpul ei s-ar fi oprit în loc. Am aprins lumina şi m-am aşezat pe scaunul din faţa ei.

  — Uşa era descuiată, aşa că am intrat, spuse ea.

  — Nu-i nimic. De obicei las uşa deschisă când plec.

  Era îmbrăcată cu o bluză albă dantelată şi o fustă mov cu volănaşe. Purta cercei mari şi două brăţări la mâna stângă, care se asortau cu cerceii. Am avut pur şi simplu un şoc când le-am văzut, deoarece brăţările erau practic identice cu cele din vis. Coafura şi machiajul erau ca de obicei, iar fixativul îi ţinea părul într-o ordine perfectă, de parcă tocmai fusese la coafor.

  — Nu am prea mult timp la dispoziţie, spuse ea. Trebuie să plec acasă imediat, dar am ţinut foarte mult să vorbesc cu dumneavoastră, domnule Okada. Am înţeles că v-aţi întâlnit astăzi cu sora mea şi cu domnul Noboru Wataya.

  — Nu a fost prea amuzant.

  — Aţi dori să mă întrebaţi ceva în legătură cu respectiva întâlnire?

  Toată lumea îmi punea tot felul de întrebări.

  — Aş vrea să ştiu mai multe despre Noboru Wataya. Am sentimentul că trebuie să aflu cât mai multe despre el.

  — Şi eu aş vrea să ştiu mai multe despre Noboru Wataya. Am impresia că sora mea v-a spus că m-a pângărit, cu multă vreme în urmă. Nu am timp acum să intru în detalii, dar am s-o fac cu prima ocazie. Tot ce vă pot spune este că ceea ce mi-a făcut a fost contra voinţei mele. Întâlnirea mea cu el fusese stabilită, aşa că n-o pot numi chiar viol în adevăratul sens al cuvântului, dar m-a pângărit şi faptul în sine m-a schimbat mult. Până la urmă am reuşit să-mi revin, ba chiar – bineînţeles cu ajutorul Maltei Kano – aş putea spune că am mai evoluat puţin. Dar lăsând acest aspect la o parte, nimic nu poate schimba cele întâmplate, adică faptul că m-a pângărit împotriva voinţei mele. Ceea ce mi-a făcut a fost nedrept şi chiar periculos. Puteam foarte bine să nu mai exist astăzi, înţelegeţi ce vreau să spun?

  Nu, nu înţelegeam.

  — Normal, am avut relaţii sexuale şi cu dumneavoastră, doTiinule Okada, dar au fost relaţii normale, corecte, cu un scop nobil. Nu mă consider deloc pângărită.

  M-am uitat la ea câteva secunde de parcă era un zid cu pete colorate.

  — Aţi avut relaţii sexuale cu mine?

  — Da, spuse ea. Prima dată am făcut^ sex oral, dar a doua oară am avut şi relaţii sexuale normale, în aceeaşi încăpere şi Prima oară, şi a doua oară. Nu se poate să nu vă amintiţi. Prima oară nu prea am avut timp la dispoziţie, aşa că a trebuit să ne grăbim. A doua oară nu ne-am mai grăbit.

  Îmi era imposibil să-i adresez vreun cuvânt.

  — A doua oară am purtat rochia albastră a soţiei dumneavoastră şi brăţările acestea. Vă amintiţi, nu? A ridicat mâna să-i văd brăţările mai bine.

  N-am fost capabil decât să dau din cap.

  — Adevărul este că nu ne-am culcat în realitate, iar când aţi ejaculat, nu aţi făcut-o în mine, ci în conştiinţa dumneavoastră, înţelegeţi? A fost o conştiinţă contrafăcută, dar cu toate acestea, trebuie să recunoaştem că noi doi am făcut sex.

  — Nu văd de ce am făcut aşa ceva.

  — Pentru a ne cunoaşte mai bine.

  Am oftat adânc. Mi se părea nebunie curată, dar a descris scena din visul meu cu o acurateţe incredibilă. Am privit cele două brăţări de la mâna ei stângă, plimbându-mi degetele peste gură.

  — Recunosc că nu sunt prea inteligent, am zis eu cu voce spartă, deci nu pot pretinde că am înţeles ce încercaţi să-mi explicaţi.

  — În cel de-al doilea vis al dumneavoastră, chiar în toiul actului sexual, mi-a luat locul altă femeie. E adevărat? Habar n-am cine era, dar probabil că schimbul acela s-a petrecut pentru a vă sugera ceva, domnule Okada. Asta as vrea să înţelegeţi.

  Am tăcut.

  — Nu trebuie să vă simţiţi vinovat că aţi făcut sex cu mine, spuse Creta Kano. Ştiţi, domnule Okada, eu sunt prostituată. Mai întâi am fost prostituată fizic, acum sunt prostituată spiritual. Sunt tot timpul în tranzit.

  În clipa aceea, Creta Kano şi-a părăsit locul şi a îngenuncheat în spatele meu, apucându-mi mâna în mâinile ei. Avea mâini micuţe, moi, calde.

  — Luaţi-mă în braţe aici, domnule Okada, vă rog. Ne-am ridicat şi am îmbrăţişat-o. Nu prea ştiam dacă trebuia să fac ce-mi spune, dar nu mi se părea că greşesc dacă o îmbrăţişam. N-aş putea explica de ce, dar aşa am simţit atunci. I-am înconjurat trupul subţirel cu braţele de parcă eram la prima oră de dans. Era micuţă, îmi ajungea numai un pic mai sus de bărbie. Sânii ei mă apăsau pe stomac şi-şi rezemase obrazul de pieptul meu. Creta Kano plângea încet, fără să scoată un suspin măcar. Lacrimile ei îmi udau tricoul. Am coborât privirile şi am văzut că-i tremură firele de păr frumos aranjate. Aveam impresia că e un vis perfect, dar nu visam. Am rămas în poziţia aceea destul de mult timp. La un moment dat s-a îndepărtat de mine de parcă şi-ar fi amintit brusc de ceva. S-a dat puţin în spate şi m-a privit de la o< oarecare distanţă.

  — Vă mulţumesc mult, domnule Okada. Plec acasă acum. Mi s-a părut că plânsese destul de mult, dar fardul n-a păţit nimic. Simţul realităţii se topise în mod straniu.

  — O să mai apăreţi în visele mele? Am întrebat.

  — Nu ştiu, spuse ea cu o uşoară clătinare a capului. Nu vă pot spune, dar vă rog să aveţi încredere în mine. Orice s-ar i'iiampla, vă rog să nu vă fie frică de mine şi să nu vă puneţi iR. Gardă când mă vedeţi, îmi promiteţi, domnule Okada?

  Am dat din cap.

  Imediat după aceea Creta Kano a plecat.

  Bezna nopţii părea mai densă ca oricând, iar tricoul meu era ud pe piept. Am stat treaz până în zori, incapabil să adorm. Pe de o parte nu-mi era somn, iar pe de alta îmi era şi frică să adorm. Aveam senzaţia că dacă o să adorm, o să fiu prins într-un fel de nisip mişcător care mă va purta spre altă lume şi nu voi reuşi să mă mai întorc. Am rămas pe canapea până dimineaţă, bând coniac şi gândindu-mă la vorbele Cretei Kano. Chiar şi după ce-a trecut noaptea, prezenţa ei şi mirosul parfumului pluteau în continuare ca nişte umbre captive.

  Privelişti din cartiere îndepărtate.

  Eterna semilună Fixarea scării mobile.

  Telefonul a sunat exact când era să adorm. Am încercat să nu-l bag în seamă, dar a continuat să sune cu încăpăţânare, de parcă mi-ar fi citit gândurile – de zece ori, de douăzeci de ori-şi nu avea de gând să se oprească. Am deschis ochii şi m-am uitat la ceas. Era trecut de şase dimineaţa şi prin fereastră se vedea lumina clară a zilei. Telefonul putea fi de la Kumiko. Am sărit din pat, m-am dus în camera de zi şi am ridicat receptorul.

  — Alo! Am zis eu, dar n-a răspuns nimeni. Era cu siguranţă cineva la celălalt capăt al firului, dar nu voia să vorbească. Am tăcut şi eu. Mi-am concentrat toată atenţia pe scoica receptorului şi auzeam respiraţia persoanei care sunase.

  — Cine e la telefon? Am întrebat, dar nici un răspuns.

  — Dacă sunteţi persoana care sună mereu, vă rog să-mi faceţi plăcerea să telefonaţi mai târziu, am zis. Nu am chef de sex la telefon înainte de micul dejun.

  — Persoana care sună mereu? Izbucni Mai Kasahara. Cu cine faci sex la telefon?

  — Cu nimeni.

  — Cu femeia pe care ai ţinut-o în braţe aseară? Faceţi sex la telefon?

  — Nu, nu e ea.

  — Spune-mi, te rog, domnule Pasăre-arc, cam câte femei îţi dau târcoale? Nu o punem la socoteală pe soţia ta.

  — Ar fi cam lungă povestea. E doar şase dimineaţa şi nu-am dormit deloc. Deci ai trecut pe la mine aseară? '

  — Şi te-am văzut cu ea, eraţi îmbrăţişaţi.

  — Asta nu înseamnă nimic, am zis. Cum să-ţi explic? A fost un fel de mic ceremonial.

  — Nu e cazul să te scuzi în faţa mea, spuse Mai Kasahara. Nu sunt soţia ta şi nu mă priveşte ce faci, dar trebuie să-ţi spun că ai o problemă.

  — S-ar putea să ai dreptate.

  — Ştiu că o duci greu pentru moment, dar nu pot să nu-ţi itrag atenţia că ţi-ai făcut-o cu mâna ta. Există o problemă de i/ă, care atrage după sine o mulţime de necazuri, ca un M. Ignet. Orice femeie cu bun-simţ ar fugi de tine.

  — Da, s-ar putea să ai dreptate, am repetat.

  Mai Kasahara tăcu puţin, iar apoi îşi drese glasul.

  — Ai venit aseară pe alee, nu? Ai stat acolo, în spatele casei mole ca un spărgător neprofesionist. Nici o grijă, te-am văzut.

  — Şi de ce n-ai ieşit?

  — O fată n-are întotdeauna chef să iasă din casă, domnule P; isăre-arc. Uneori îi place să fie nesuferită şi să-l facă pe individ să aştepte.

  — Aha.

  — Dar m-am simţit prost că te-am făcut să stai acolo ca un caraghios şi am venit special până la tine acasă, ca o proastă.

  — Şi eu o ţineam pe femeia aia în braţe.

  — Nu ţi se pare stranie? Cine naiba se mai îmbracă şi se mai machiază aşa în zilele noastre? E demodată rău! Cred că ar fi cazul să consulte un psihiatru.

  — Nu-ţi bate tu capul cu ea. Nu e stranie deloc. Gusturile diferă de la persoană la persoană.

  — Da, normal. Fiecare are dreptul Ia gustul lui, dar oamenii normali nu depăşesc limitele bunului-simţ numai de dragul gustului. Arată – cum să-ţi spun – de parcă ar fi scoasă dintr-o revistă de modă veche, din cap până-n picioare.

  N-am avut replică.

  — Te-ai culcat cu ea, domnule Pasăre-arc? I-am răspuns după câteva clipe de ezitare:

  — Nu, nu m-am culcat.

  — Serios?

  — Serios. Nu am o astfel de relaţie fizică cu ea.

  — Şi atunci de ce-ai îmbrăţişat-o?

  — Pentru că femeile simt uneori nevoia să fie îmbrăţişate.

  — Poate că ai dreptate, dar o asemenea idee ar putea deveni carn periculoasă.

  — Aşa e.

  — Cum o cheamă pe individă?

  — Creta Kano.

  Pauză la capătul celălalt al firului, după care am auzit:

  — Glumeşti, nu?

  — Nu glumesc deloc. Şi pe sora ei o cheamă Malta Kano.

  — Malta? Păi ăsta nu e nume.

  — Nu e numele ei adevărat, ci numele pe care îl foloseşte când îşi practică meseria.

  — Ce sunt surorile astea, o echipă de comediante? Sau au vreo legătură cu Marea Mediterană?

  — De fapt există o legătură cu Marea Mediterană.

  — Sora ei se îmbracă mai normal?

  — Oarecum. Hainele ei sunt mai normale decât ale Cretei, dar poartă în schimb o pălărie roşie din scai.

  — Ceva îmi spune că nici ea nu e tocmai normală. De ce trebuie mereu să te abaţi de la calea cea dreaptă şi să te înhăitezi cu tot felul de personaje ciudate?

  — E o poveste foarte, foarte lungă. Am să-ţi spun într-o bună zi când s-or mai limpezi apele, dar nu acum, pentru că îmi vâjâie capul. Situaţia e foarte încâlcită.

  — Da, bine, zise ea cu suspiciune în glas. Soţia ta s-a întors?

  — Nu, nu încă.

  — Ia ascultă, domnule Pasăre-arc! Eşti om în toată firea şi ai putea să-ţi foloseşti creierii ăia un pic. Dacă soţia ta s-ar fi răzgândit şi ar fi venit aseară acasă, te-ar fi găsit cu individa aia în braţe. Crezi că i-ar fi picat bine?

  — Da, ar fi fost şi asta o posibilitate.

  — Şi dacă ea te-ar fi sunat acum şi nu eu, iar tu i-ai fi vorbit despre sex la telefon, cum crezi că ar fi reacţionat?

  — Ai dreptate, am spus.

  — Ţi-am spus că ai o problemă majoră, zise ea oftând.

  — Da, aşa e, am o mare problemă.

  — Ce-ar fi să nu mai fii de acord cu tot ce zic eu! Nu rezolvi l nimic dacă recunoşti că ai greşit. Fie că recunoşti, fie că nu,! Greşelile tot greşeli rămân.

  — Da, aşa e. Zău că e aşa.

  — Nu mai suport! Spuse Mai Kasahara. Hai, spune-mi, voiai aseară? Ai venit la mine după ceva, nu?

  — A, nu, nu mai contează.

  — Nu mai contează?

  — Adică… Da, nu contează.

  — În concluzie, v-aţi îmbrăţişat şi nu mai ai nevoie de mii

  — Nu, nu o lua aşa. De fapt, atunci credeam…

  Mai Kasahara mi-a trântit telefonul în nas. Îngrozitor! Mai Kasahara, Malta Kano, Creta Kano, femeia de la telefon, Kumiko… Mai Kasahara avea dreptate – prea multe femei în jurul meu în ultima vreme. Şi fiecare cu problemele ei… pe care eu nu le înţeleg.

  Eram prea obosit ca să gândesc. Trebuia să dorm mai întâi, iar după ce mă trezeam, aveam ceva de făcut.

  M-am întors în pat.

  Când m-am trezit, am luat dintr-un sertar rucsacul pe care-l ţineam pentru cazuri de forţă majoră, în el aveam o sticlă de apă, biscuiţi săraţi, o lanternă şi o brichetă. Era un set cumpărat de Kumiko imediat după ce ne-am mutat în casa asta, să-l avem pregătit în caz de un cutremur mare. Sticla de apă era goală, biscuiţii erau umezi, bateriile lanternei moarte. Am umplut sticla cu apă, am aruncat biscuiţii şi am pus baterii noi la lanternă. M-am dus apoi la magazinul universal din apropiere şi am cumpărat o scară din sfoară groasă, din cele care se vând pentru incendii. M-am gândit bine dacă mai aveam nevoie şi de altceva, dar nu mi-a mai venit nimic în minte cu excepţia bomboanelor de lămâie. Am dat o raită prin casă, am închis ferestrele şi am stins toate luminile. M-am asigurat că uşa de la intrare era încuiată, dar apoi m-am răzgândit şi am descuiat-o. Poate mă căuta cineva cât eram plecat sau poate se întorcea Kumiko… Şi nici nu era nimic de furat. Am lăsat un bilet pe masa din bucătărie: „Lipsesc o vreme. Mă întorc. T”.

  Mi-o şi imaginam pe Kumiko venind acasă şi văzând biletul. Ce-ar fi crezut? Am mototolit hârtia şi am scris altul: „A intervenit ceva urgent şi a trebuit să plec, dar mă întorc cât se poate de repede. Vă rog să aşteptaţi. T”.

  În pantaloni din bumbac, tricou polo cu mâneci scurte şi cu rucsacul în spinare, am coborât de pe verandă în curte. Am Privit în jur şi mi-am dat seama că a venit vara – fără rezerve, fără condiţii. Era vară în toată puterea cuvântului. Soarele strălucea puternic, vântul adia uşor, târâitul cicadelor îmi răsuna în urechi. Totul, dar absolut totul anunţa sosirea negreşită a verii. Cu rucsacul în spinare, am escaladat zidul şi am sărit pe alee.

  Pe când eram copil, am fugit de-acasă într-o zi de vară ca aceasta. Nu mai ţin minte de ce, poate mă supărasem pe părinţi, dar am plecat cu rucsacul în spate şi cu toţi banii pe care-i economisisem în buzunar. I-am spus mamei că plec într-o scurtă drumeţie cu nişte prieteni şi am rugat-o să-mi pregătească nişte mâncare de drum. Dealurile de dincolo de casa noastră erau tocmai bune pentru escapade şi copiii le urcau deseori fără să fie însoţiţi de părinţi. După ce am ieşit din casă, m-am urcat într-un autobuz şi am mers până la capătul liniei. Era o zonă ciudată şi îndepărtată de casă, pe care nu o cunoşteam deloc. De acolo am luat alt autobuz şi am ajuns într-un loc şi mai îndepărtat şi ciudat. Fără să ştiu măcar unde mă aflam, am coborât la un moment dat din autobuz şi am pornit să hoinăresc pe străzi. Cartierul respectiv nu avea nimic deosebit, doar că era puţin mai animat şi mai murdar decât cartierul în care locuiam eu. Am dat peste o stradă mărginită de magazine, o staţie de tren şi câteva fabrici mici. Zona era brăzdată de un râu şi stând cu faţa la râu, am văzut un cinematograf la care, conform afişului, rula un western. La prânz m-am aşezat pe o bancă în parc şi am mâncat. Am stat acolo până spre seară, iar când a început să apună soarele, m-am simţit tare singur. Este ultima mea şansă să mă întorc acasă, mi-am spus. Dacă se întunecă complet, n-o să mai pot pleca de aici. M-am întors acasă cu aceleaşi autobuze cu care ajunsesem acolo. Am sosit pe la ora şapte şi nimeni nu a ştiut pe unde hoinărisem. Părinţii au crezut că urcasem pe dealuri împreună cu alţi copii.

  Uitasem cu totul de acea mică aventură, dar când m-am trezit escaladând zidul cu rucsacul în spinare, a pus stăpânire pe mine acelaşi sentiment cumplit de singurătate pe care-l simţisem atunci, la apusul soarelui, în cartierul acela străin, cu străzi şi case necunoscute, cu oameni necunoscuţi. Mi-am amintit apoi de Kumiko care plecase undeva, luându-şi doar geanta de umăr şi fusta şi bluza de la curăţătorie. Ea a pierdut ultima şansă de a se întoarce acasă şi se afla probabil acum într-o zonă necunoscută şi stranie, îmi era foarte greu totuşi să mi-o închipui într-o asemenea situaţie.

  Dar nu, ea nu era singură. Era probabil cu un bărbat. Numai aşa îmi puteam explica dispariţia sa.

  Nu mai voiam să mă gândesc la Kumiko.

  Am luat-o pe alee.

  Iarba de sub picioarele mele îşi pierduse prospeţimea din timpul ploilor de primăvară, iar verdele ei mirosea a vară. Din | când în când mai sărea câte o lăcustă printre firele de iarbă. Ba am văzut şi broaşte. Aleea devenise universul micilor creaturi, iar eu mă simţeam ca un intrus care dădea peste cap ordinea stabilită.

  Când am ajuns la casa părăsită a lui Miyawaki, am deschis poarta şi am intrat fără nici o ezitare. Am înaintat destul de greu prin buruienile înalte până la mijlocul grădinii, am trecut de statuia păsării, care continua să privească cerul, şi am luat-o prin spatele casei, în speranţa că Mai Kasahara nu mă vedea intrând acolo.

  Când am ajuns la fântână, am dat mai întâi la o parte bolovanii care ţineau capacul şi apoi am scos unul din cele două semicercuri de lemn care alcătuiau capacul fântânii. Ca să fiu sigur că fântâna nu avea apă în ea, am aruncat o pietricică, aşa cum mai procedasem de fapt. Ca şi data trecută, pietricica a ajuns la fund cu un zgomot sec. Nu avea apă. Am pus rucsacul jos, am scos scara din el şi am legat un capăt de un copac din apropiere. Am tras de ea cu toată forţa ca să fiu sigur că o să mă ţină. Nu mă puteam juca cu asemenea lucruri. Dacă ceda scara sau se desprindea, nu mă mai vedeam ieşind la suprafaţă în veci.

  Am luat colacul de sfoară în braţe şi am început să-i dau drumul încet în fântână. Am lăsat-o pe toată, dar n-aveam cum să mă asigur că ajunsese până la fundul fântânii. Era totuşi considerabil de lungă, aşa că nu avea cum să nu ajungă, mi-am zis eu. Fântâna era însă adâncă. Am îndreptat lanterna în jos, dar nu-mi dădeam seama dacă scara a atins sau nu fundul fântânii. Lumina lanternei a fost repede înghiţită de beznă.

  M-am aşezat pe marginea fântânii şi mi-am ciulit urechile. C'icadele ţârâiau prin copaci de parcă se luau la întrecere. Păsărelele nu se auzeau. Mi-am amintit cu duioşie de pasărea-arc. Probabil că ei nu-i place să intre în competiţie cu cicadele şi a plecat undeva departe, ca să le evite.

  Mi-am întors palmele spre soare. S-au încălzit într-o clipă. Aveam senzaţia că lumina soarelui se strecoară prin piele şi-mi înmoaie fiecare nerv din vârful degetelor. Lumina domnea Peste tot în jur. Soarele scălda cu razele lui fiecare obiect în Parte, dându-i strălucirea caracteristică verii. Chiar şi timpul Şi amintirile se bucurau de lumina soarelui de vară. Am băgat 0 bomboană în gură şi am rămas aşezat acolo până s-a topit. Am mai tras o dată de sfoară cu toată forţa, ca să mă asigur că era bine ancorată.

  Coborâtul pe scara aceea moale, în fântână, a fost mult mai dificil decât mi-am imaginat. Sfoara era făcută din bumbac şi nailon, deci era cu siguranţă rezistentă, dar eu nu mă ţineam bine pe ea, mi se părea instabilă. Tălpile de cauciuc ale tenişilor alunecau ori de câte ori îmi lăsam greutatea corpului pe ea. Ţineam scara cu mâinile atât de încordat, încât au început să mă doară palmele. Am coborât încet, cu grijă, pas cu pas. Oricât coboram, nu dădeam de fund şi de aceea aveam senzaţia că durează o veşnicie. Mi-am amintit de zgomotul făcut de pietricica ce a atins fundul fântânii. Deci fântâna avea fund! Scara aceea blestemată era de vină.

  Când am ajuns pe a douăzecea treaptă, m-a cuprins un val de groază. A venit deodată, ca un şoc electric, şi am îngheţat locului. Muşchii mi s-au împietrit, sudoarea ieşea prin toţi porii, iar picioarele îmi tremurau cumplit. Fântâna nu avea cum să fie atât de adâncă. Eram în mijlocul oraşului Tokyo, exact în spatele casei în care locuiam eu. Mi-am ţinut respiraţia şi mi-am ciulit urechile, dar nu auzeam nimic, în urechi îmi reverberau doar bătăile inimii cu atâta forţă, încât nu mai auzeam nici târâitul cicadelor de deasupra mea. Am respirat adânc. Mă aflam pe a douăzecea treaptă a scării, incapabil să cobor mai departe sau să urc la loc. Aerul din fântână era rece şi mirosea a pământ. Era cu totul altă lume acolo, izolată complet de cea de la suprafaţă, unde soarele strălucea cu mărinimie. Mi-am ridicat privirile spre gura fântânii, care părea micuţă acum. Deschizătura circulară era tăiată în două de jumătatea de capac pe care-l lăsasem la locul lui. De acolo unde mă aflam, arăta ca semiluna care pluteşte pe nemărginirea cerului. Semiluna durează câteva zile, îmi spusese Malta Kano la telefon. Ea îmi prezisese ce se va întâmpla, dar n-am ştiut eu să interpretez.

  Înspăimântător! Când mi-am adus aminte, am simţit că mă părăsesc puterile de tot. Muşchii mi s-au relaxat şi am expirat o dată de am crezut că am dat tot aerul afară din mine.

  Mi-am adunat ultimele forţe şi am pornit iar pe scară în jos. Hai, încă un pic, îmi spuneam, încă un pic şi gata. Nu te-ngrijora, există fund. La a douăzeci şi treia treaptă l-am atins. Piciorul a venit în contact cu pământul de pe fundul fântânii.

  Primul lucru pe care l-am făcut a fost să pipăi cu vârful tenisului în jurul meu, fără să dau însă drumul scării, ca să să mă ridic de acolo repede în caz că dădeam peste ceva ciudat. După ce m-am asigurat că nu exista apă deloc, dar nici alte ciudăţenii, am sărit pe pământ. Mi-am pus bagajul jos, am pipăit după fermoar şi am scos lanterna. Abia atunci am reuşit să-mi fac oarecum o imagine despre locul în care mă aflam. Pământul nu era nici prea tare, nici prea moale, şi din fericire era uscat. Am văzut nişte pietre împrăştiate – fuseseră probabil aruncate de lumea care trecea pe lângă fântână. Mai era pe acolo şi o pungă veche de cartofi prăjiţi. Fundul fântânii privit la lumina lanternei mi-a amintit de suprafaţa lunii aşa cum o văzusem la televizor cu câtăva vreme în urmă.

  Zidul cilindric din beton era simplu şi neted, cu excepţia unor grămezi de muşchi crescute pe el. Pornea drept în sus, precum coşul de pe casă, iar în capătul lui se vedea semiluna. Abia atunci mi-am dat seama cât era de adâncă fântâna. Am smucit funia tare, dar o simţeam solidă şi de nădejde. Atâta vreme cât stătea la locul ei, mă puteam întoarce la suprafaţă în orice moment doream. Am tras aer în piept. Cu excepţia unui uşor iz de mucegai, nu mă deranja nimic altceva la aerul de acolo. Era şi acesta un aspect de care-mi fusese teamă înainte să cobor, în fundul fântânilor secate se adună de obicei gaze toxice eliminate prin pământ. Citisem cândva într-un ziar despre un săpător de fântâni care a murit asfixiat din pricina gazului metan de la fundul fântânii.

  Am tras aer în piept şi m-am aşezat cu spatele rezemat de peretele fântânii. Am închis ochii şi încercam să mă obişnuiesc cu locul.

  Şi uite-aşa, mi-am zis eu, am ajuns şi pe fundul fântânii.

  Proprietatea moştenită.

  Păreri despre meduze.

  Ceva care aduce cu simţul detaşării.

  Stăteam în beznă. Mult deasupra mea plutea, ca un semn, lumina fragmentată de capacul fântânii sub forma unei semiluni perfecte. Şi totuşi, nici un pic din lumina aceea nu ajungea până la mine.

  Ochii mi se obişnuiau tot mai mult cu întunericul, astfel că am reuşit în scurt timp să pot distinge forma mâinii dacă o apropiam de faţă. Încet-încet, începuseră să prindă contur vag şi alte obiecte din jur, ca nişte animale mici şi sperioase, care nu se mai tem totuşi de duşmani. Oricât mi se deprindeau ochii cu ce era pe-acolo, întunericul rămânea tot întuneric. Obiectul pe care încercam să-mi pironesc privirile îşi pierdea forma şi-şi croia silenţios drum spre obscuritatea înconjurătoare. Aş fi putut să o numesc beznă subţire, dar oricât era ea de subţire, tot avea o anume densitate care, în unele cazuri era mai opacă decât „negrul ca smoala”. Se vedea ceva prin ea, dar în acelaşi timp nu se vedea nimic.

  Aici, în întunecimea asta, cu semnificaţia ei ciudată, amintirile au început să mă năpădească cum nu mai făcuseră niciodată. Imaginile fragmentare pe care mi le răscoleau erau extrem de intense, până în cel mai mic amănunt, încât aveam senzaţia că le pot chiar prinde în mână. Am închis ochii şi am mers înapoi în timp, cu opt ani în urmă, când am cunoscut-o pe Kumiko.

  Prima dată am văzut-o pe Kumiko în sala de aşteptare destinată familiilor bolnavilor, din spitalul universitar situat în cartierul Kanda. Eu trebuia să mă prezint pe atunci la i spital în fiecare zi, ca să mă întâlnesc cu un client internat.

  Era un bărbat bogat, în vârstă de şaizeci şi opt de ani şi avea mai multe păduri şi proprietăţi, începând cu cele din prefectura Chiba. I-a apărut o dată şi numele în ziar, înscriindu-se printre contribuabilii cei mai de seamă din Japonia. Avea însă o mare pasiune care punea mai multă lume în încurcătură: îi plăcea; i-şi refacă periodic testamentul. Toţi cei de la birou îl conside-MU cam nebun, dar una peste alta, avea nenumărate proprietăţi: i pentru că-şi tot refăcea testamentul, trebuie să recunosc că -e câştiga binişor. Deoarece refacerea testamentului nu era o treabă dificilă, nu aveam de ce mă plânge, numai că, fiind internat, trebuia să merg la el la spital.

  Nefiind autorizat ca avocat, nu mă ocupam eu direct de testamentul lui, dar aveam de îndeplinit diverse comisioane. Asculta dorinţa clientului în ceea ce priveşte testamentul, îi dădea sfaturi practice din punct de vedere juridic existau reguli fixe de alcătuire a unui testament şi dacă nu erau respectate, putea foarte bine să nu fie valabil), stabilea în mare ce are de scris şi, în funcţie de doleanţele clientului, î! Definitiva. Eu luam testamentul dactilografiat, i-l duceam uientului la spital şi i-l citeam. Dacă nu erau probleme, îl reveria cu mâna lui şi-şi aplica sigiliul personal sub nume. În cazul acesta, conform legii, testamentul se numea „testament alcătuit personal” şi clientul trebuia să-l transcrie cu propria lui mână.

  După ce-l termina de scris, îl băgăm în plic, sigilam plicul Şi-l duceam la birou. Acolo îl prelua un funcţionar care îl închidea într-un seif. Asemenea chestiuni se rezolvă de obicei if'pode şi simplu, numai că în cazul de faţă, dat fiind că era l'olnav, clientul meu nu era capabil să scrie totul dintr-o dată Şi de aceea dura şi câte o săptămână ca să-l termine. În răstimpul acela mă duceam la spital în fiecare zi, îi răspundeam la întrebări (pentru că urmasem dreptul, m-am descurcat la lucrurile mai generale), iar dacă nu mă descurcam, sunam la birou Şi se lămurea totul. Trebuia să fiu foarte atent şi la cele mai mici detalii, chiar şi la exprimare, pentru că altfel îmi făcea scandal. Progresam în fiecare zi câte puţin şi aşteptam cu nerăbdare să se termine corvoada. Uneori, când ziceam că am terminat cu o porţiune din testament, bătrânul îşi mai amintea câte ceva sau nu-i plăcea ceea ce scrisese şi făcea modificări. J-*acă erau modificări mărunte, se adăugau pur şi simplu documentului, dacă erau mai importante, luam totul de la capăt.

  Oricum, treaba pe care o aveam de făcut nu avea sfârşit, între timp, din pricina operaţiei şi a consultaţiilor, de multe ori nu-l puteam întâlni la ora stabilită. Se mai întâmpla să-mi spună, când mă duceam, că nu se simte bine şi mă ruga să revin. Uneori îl aşteptam chiar două sau trei ore, dar mă obişnuisem. Din aceste motive am ajuns la spitalul acela în fiecare zi, timp de două sau trei săptămâni şi aşteptam, ca şi alţii, în sala de aşteptare destinată membrilor familiei, omorân-du-mi timpul cum puteam şi eu mai bine.

  Toată lumea ştie ce înseamnă o sală de aşteptare, cât de ostil te face să te simţi un astfel de loc. Amorţeam pe canapeaua de vinilin, iar aerul mi se părea uneori aproape irespirabil. La televizor se dădeau întotdeauna programe proaste, iar cafeaua de la automat avea un gust de hârtie de ziar. Toate chipurile erau posomorâte de parcă descindeau din ilustraţiile lui Munch pentru un roman de-al lui Kafka. Oricum, într-o astfel de atmosferă am cunoscut-o pe Kumiko. Venea la spital în fiecare zi, între orele de la facultate, ca să o îngrijească pe mama ei care era internată pentru ulcer duodenal. Kumiko purta în general blugi sau fustă scurtă şi un pulover, iar părul îi era prins în coadă. Fiind început de noiembrie, uneori purta şi pardesiu, alteori nu. În geanta de umăr avea întotdeauna cărţi care păreau a fi cursuri universitare, plus un fel de bloc cu foi pentru schiţe.

  În prima după-amiază când m-am dus la spital, am văzut-o pe Kumiko stând pe canapea picior peste picior. Era încălţată cu pantofi negri cu tocul jos. Părea foarte concentrată asupra cărţii pe care o citea. M-am aşezat pe scaunul din faţa ei şi m-am uitat la ceas din cinci în cinci minute în aşteptarea întâlnirii cu clientul meu, care fusese amânată cu vreo oră şi jumătate fără să fi fost anunţat din timp. Kumiko nu şi-a ridicat nasul din cărţi. Avea picioare frumoase şi mă mai învioram şi eu puţin când o priveam. Chiar mă gândeam că trebuie să fie minunat să ai o faţă atât de drăgălaşă (ba chiar să pară şi foarte inteligentă) şi picioare aşa de grozave.

  După ce ne-am văzut în sala de aşteptare de câteva ori, am început să vorbim vrute şi nevrute, să schimbăm între noi; ziare şi reviste, ba chiar am mâncat împreună din fructele, aduse de cineva mamei sale. Ne plictiseam îngrozitor, aşa căjj fiecăruia dintre noi îi trebuia un interlocutor de aceeaşi vârstă.

  Am simţit o atracţie reciprocă încă de la bun început. Nu i-aş spune chiar dragoste la prima vedere, marcată de sentimente care pot acţiona ca un şoc electric, ci o atracţie blândă şi liniştită. Aveam senzaţia că suntem două stele care călătoresc în tandem prin nemărginita beznă şi se simt tot mai aproape una de alta pe măsură ce înaintează. Văzând-o zilnic acolo, iiii-am dat seama brusc că mersul la spital nu mai era o corvoadă. Mi s-a părut puţin cam ciudat, dar am luat faptul ca atare. Nu mai trăiam cu impresia că întâlnesc o persoană pe care abia am cunoscut-o, ci o persoană dragă, de care îmi era foarte dor.

  Curând nu m-am mai mulţumit cu frânturile de conversaţie pe care ni le permiteam în incinta spitalului şi am început să-mi doresc din tot sufletul să -pot sta de vorbă cu ea mai mult. Într-o bună zi am invitat-o în oraş.

  — Cred că ne-ar prinde bine amândurora o ieşire sau ceva care să ne schimbe starea de spirit, am zis. Hai să mergem undeva, oriunde, numai să nu mai vedem pacienţi şi clienţi.

  Kumiko s-a gândit câteva clipe.

  — La acvariu, de exemplu?

  A fost prima noastră ieşire în oraş. În dimineaţa acelei zile de duminică Kumiko i-a adus mamei ei schimburi curate, ne-am întâlnit în sala de aşteptare. Era o zi însorită şi caldă, iar Kumiko purta, spre deosebire de alte daţi, o rochie albă simplă, iar pe deasupra avea un taior albastru, întotdeauna m-a frapat bunul ei gust. Putea să-şi pună pe ea cea mai simplă haină cu putinţă, însă cu ajutorul unei mâneci întoarse sau al unui şuier puţin ridicat reuşea să o transforme în ceva cu totul şi „u totul deosebit. Era de-a dreptul talentată şi mi-am dat imediat seama că-i plăcea să acorde hainelor o atenţie vecină tu dragostea. Ori de câte ori ne întâlneam, când mergeam alături de ea, nu mă puteam abţine să nu-i admir îmbrăcămintea. Bluzele ei nu aveau nici o cută, pliurile fustei erau aliniate perfect. Tot ce purta alb părea nou-nouţ. Încălţămintea nu era niciodată scâlciată sau murdară, îmi imaginam că îşi ţinea bluzele şi puloverele frumos împăturite în sertare, iar fustele şi rochiile în pungi de plastic, atârnând în ordine pe umeraşe. (După ce ne-am căsătorit, am constatat că intuiţia mea nu dăduse greş.)

  Ne-am petrecut după-amiaza împreună la acvariul din grădina zoologică din incinta parcului Ueno. Fiind o zi atât de frumoasă, mă gândeam că poate ar fi mai bine să ne plimbăm prin grădina zoologică şi i-am bătut câteva apropouri lui Kumiko în trenul care ne ducea spre Ueno, dar ea a ţinut de la bun început morţiş să vadă acvariul. Dacă asta voia, pe mine nu mă deranja. Acvariul acela era renumit pentru varietatea de meduze – specimene adunate din toate colţurile lumii, de la mărimea unui puf de păpădie până la monştri care depăşeau un metru în diametru. Le-am văzut pe toate, de la un cap la altul. Pluteau şi tremurau. Cu toate că era duminică, nu era aglomerat, sau mai bine zis nu era aglomerată partea cu acvariul. Aş putea spune că era chiar pustiu. Fiind vreme bună, toată lumea prefera să privească elefanţii şi girafele de la grădina zoologică decât să se uite la meduzele din acvariu.

  Nu i-am spus lui Kumiko că nu puteam suferi meduzele. Mă înţepaseră deseori când eram mic şi înotam în ocean. O dată, când m-am îndepărtat mai mult de ţărm şi am înotat de unul singur, am dat peste un grup compact. Când mi-am dat seama, eram deja înconjurat din toate părţile. N-am să uit toată viaţa senzaţia aceea de lipicios şi rece. Nici acum nu vreau să mă gândesc la panica ce-a pus stăpânire pe mine când m-am trezit în mijlocul lor. Am avut atunci senzaţia că o să mă tragă în jos spre bezna fără fund. Nu ştiu cum de-am scăpat neînţepat, dar din cauza panicii am luat câteva guri zdravene de apă sărată. De aceea aş fi preferat să evit meduzele şi să văd nişte peşti obişnuiţi, ca tonul sau caracuda.

  Kumiko era însă fascinată. Se oprea la fiecare acvariu, se rezema de bară şi rămânea ţintuită locului de parcă uita de trecerea timpului.

  — Ia uite la asta! Habar n-aveam că există şi meduze de un roz atât de viu. Uite ce frumos înoată şi ce grozav se ondulează! Şi când te gândeşti că meduzele străbat toate oceanele lumii! Nu sunt minunate?

  — Da, sunt, am răspuns cu jumătate de gură. Cu cât îmi dădeam silinţa să examinez meduzele mai atent, cu atât simţeam o strângere de inimă mai mare. Fără să-mi dau seama, am început să-mi număr mărunţişul din buzunare de repetate ori sau să-mi şterg cu batista colţurile gurii din minut în minut. Mă rugam să ajungem cât mai repede la ultimul acvariu, dar calvarul nu se mai termina. Varietatea meduzelor din oceanele planetei depăşea orice putere de imaginaţie. Am rezistat vreo jumătate de oră, dar din pricina tensiunii care pusese stăpânire pe mine, simţeam că mintea mi-o lua razna. Când am văzut că nu mai rezist în picioare, cu mâna pe balustradă, am plecat de lângă Kumiko şi m-am prăbuşit pe o bancă din apropiere. A venit la mine să mă întrebe dacă mă simt bine. Era vădit îngrijorată din pricina mea. I-am spus sincer că mi se face rău când văd meduze.

  M-a privit în ochi cu o expresie gravă.

  — E adevărat, parcă ţi-au luat-o privirile razna. Nu pot să cred că se întâmplă aşa ceva… Doar de la nişte meduze! Mi-a spus ea surprinsă. M-a luat de braţ şi m-a scos din acvariul acela umed şi întunecat la lumina strălucitoare a soarelui.

  După ce am stat pe o bancă în parc vreo zece minute şi am respirat adânc de câteva ori, mi-am revenit. Lumina puternică a soarelui de toamnă se revărsa peste tot în jurul meu, iar frunzele complet uscate ale pomilor ginkgo foşneau ori de câte ori adia o briză uşoară.

  — Ţi-e mai bine acum? M-a întrebat Kumiko după câteva minute. Eşti tare ciudat! Dacă urăşti atât de mult meduzele, de ce ai aşteptat să ţi se facă rău ca să-mi mărturiseşti?

  Cerul era senin, briza plăcută şi toţi cei din parc păreau fericiţi în duminica aceea. O fetiţă drăgălaşă şi subţirică îşi plimba câinele – un câine mare, flocos. Un bătrân cu pălărie de fetru îşi privea nepoţica dându-se în leagăn. Câteva perechi stăteau pe bănci, ca şi noi. Undeva mai departe, un saxofonist executa arpegii.

  — De ce-ţi plac meduzele atât de mult?

  — Mi se par foarte drăguţe. Nu ştiu cum să-ţi spun, dar pe eând le analizam cu multă atenţie adineauri, mi-am dat seama ca reprezintă doar o părticică minusculă din această lume imensă. Noi avem impresia că lumea noastră e cea adevărată, dar lucrurile nu stau chiar aşa. Lumea cea adevărată este într-un loc mult mai adânc şi mai întunecat, şi cea mai mare parte a ei e reprezentată de multe alte creaturi, cum ar fi meduzele, de exemplu. Noi uităm asta, nu? Mările şi oceanele reprezintă două treimi din suprafaţa pământului, dar nu vedem cu ochiul liber decât suprafaţa exterioară – adică pielea. Nici nu prea ştim ce se află sub piele.

  Ne-am plimbat mult apoi. La ora cinci, Kumiko mi-a spus că trebuie să se întoarcă la spital, aşa că am condus-o până acolo.

  — Iţi mulţumesc pentru ziua asta minunată, mi-a zis înainte de a ne despărţi.

  Am zărit o licărire în zâmbetul ei, o licărire pe care nu i-o mai văzusem. Mi-am dat seama că am reuşit să mi-o apropii puţin în cursul unei singure zile, datorită meduzelor.

  De atunci am tot continuat să ne întâlnim. Mama ei s-a externat fără complicaţii, iar eu am terminat cu clientul meu din spital, aşa că n-a mai trebuit să mă deplasez până acolo. Ne-am făcut obiceiul de a merge o dată pe săptămână la un film, un concert sau o plimbare. Ne simţeam din ce în ce mai bine unul în compania celuilalt, iar dacă ni se mai întâmpla să ne atingem, inima începea să-mi bată puternic. Abia aşteptam să vină sfârşitul de săptămână şi cu o zi înainte nici nu mă mai puteam concentra asupra treburilor pe care le aveam de făcut. Eram sigur că mă place, altfel nu ar fi acceptat să ne întâlnim atât de des.

  Cu toate acestea, nu simţeam nevoia să aprofundez relaţia mea cu Kumiko, deoarece mă simţeam puţin nesigur în ceea ce o privea. Nu ştiu exact ce anume mă făcea să simt lucrul acesta, dar din când în când sesizam nehotărâre în vorbele sau chiar în gesturile ei. Se mai întâmpla să o întreb câte ceva şi-mi răspundea cu o mică ezitare, poate doar de o fracţiune de secundă. Ei bine, în secunda aceea simţeam că plutea o umbră între noi.

  A venit iarna şi apoi Anul Nou. Ne vedeam tot o dată pe săptămână, dar n-am pomenit niciodată de umbra aceea şi nici ea n-a spus nimic. Ne întâlneam pur şi simplu, mergeam undeva, mâncăm şi purtam discuţii inofensive.

  Într-o bună zi mi-arn luat inima în dinţi şi am întrebat-o:

  — Trebuie să ai şi tu un iubit. Kumiko m-a privit o vreme şi apoi a zis:

  — Ce te face să crezi aşa ceva?

  — Nu ştiu, poate e doar o bănuială.

  Ne plimbam prin parcul Gyoen din Shinjuku.

  — Ce fel de bănuială?

  — Nu ştiu cum să-ţi spun. Tot timpul am impresia că vrei să-mi spui ceva şi nu o faci. Dacă ai ceva de spus, te rog să-mi spui!

  Am observat iar o scurtă ezitare, aproape imperceptibilă, dar răspunsul a venit imediat:

  — Îţi mulţumesc, dar n-am nimic special de mărturisit.

  — Nu mi-ai răspuns totuşi la întrebare.

  — Dacă am un iubit?

  — Da.

  Kumiko s-a oprit, şi-a scos mănuşile şi le-a băgat în buzunarul de la pardesiu. Mi-a luat mâna într-a ei, o mână caldă şi moale. Când i-am strâns mâna, mi s-a părut că respiraţia ei începe să pălească.

  — Ne-am putea duce la tine, acum? Întrebă ea.

  — Da, normal, dar să nu te aştepţi la cine ştie ce apartament, am răspuns eu, fâstâcit.

  Pe vremea aceea locuiam în Asagaya, într-o garsonieră cu o bucătărie mică, toaletă şi o încăpere cu duş de mărimea unei cabine telefonice. Se afla la etajul întâi, orientată spre sud, cu faţa spre o curte unde se depozitau materialele unei firme de construcţii. Singurul avantaj al garsonierei era orientarea spre sud, deci puteam profita de razele soarelui. Ne-am aşezat pe jos şi am stat rezemaţi de perete, scăldaţi în lumină.

  În ziua aceea m-am culcat pentru prima dată cu ea. De fapt, dacă stau şi mă gândesc bine, ea m-a sedus pe mine, fără să facă sau să spună ceva concret. De prima dată când am strâns-o în braţe, mi-am dat seama că voia să se culce cu mine. Trupul ei era moale şi nu mi-a opus nici un pic de rezistenţă.

  Kumiko fusese virgină. După ce am făcut dragoste, multă vreme n-a vrut să scoată o vorbă. Am încercat să vorbesc cu ea de câteva ori, dar nu mi-a răspuns. Apoi a făcut un duş, s-a îmbrăcat şi s-a aşezat iar la soare. Nu ştiam ce să-i spun, aşa că pur şi simplu m-am dus lângă ea şi am împărţit amândoi peticul acela de lumină. Pe măsură ce urca pe cer soarele ne târâm şi noi puţin câte puţin după el. Când s-a făcut seară, Kumiko mi-a spus că vrea să plece acasă şi am condus-o.

  — Eşti sigură că nu ai ceva pe suflet? Am întrebat-o eu în drum spre casă. Dacă vrei să-mi spui ceva, te rog nu ezita.

  Kumiko a clătinat din cap şi a zis şoptit:

  — Nu te mai frământa atât de mult.

  N-am mai deschis discuţia. Kumiko a decis singură să se culce cu mine, iar dacă avea ceva pe suflet şi nu-mi putea spune atunci, probabil că îmi va spune cu timpul.

  Ani continuat să ne întâlnim la sfârşit de săptămână şi lntâlnirile noastre se terminau cu sex. Când stăteam îmbrăţişaţi şi ne mângâiam, Kumiko vorbea despre ea, despre tot felul de experienţe pe care le avusese până atunci, despre ceea ce gândea şi simţea, înţelegeam tot mai bine cum vede ea lumea şi mă simţeam capabil să-i spun şi ce simt eu. Am ajuns s-o iubesc din tot sufletul şi ea mi-a promis că nu mă va părăsi niciodată. Am aşteptat să termine facultatea şi ne-am căsătorit.

  Ne simţeam fericiţi şi discutam orice. Cu toate acestea, erau momente când simţeam că există o zonă în sufletul ei la care eu nu aveam acces. Se mai întâmpla să tacă brusc, fără nici un avertisment, în mijlocul unei conversaţii obişnuite sau chiar aprinse. Tăcea fără nici un motiv, sau cel puţin nu-roi dădeam eu seama despre ce era vorba. Aveam sentimentul că mergeam pe un drum şi deodată cădeam într-o groapă. Tăcerea ei nu dura mult, dar şi după ce-şi revenea, simţeam o vreme că nu era prezentă, deşi încerca să zică „da”, „îhî” etc. Ori de câte ori era nevoie. Imediat după ce ne-am căsătorit, când se întâmpla aşa ceva, o întrebam întotdeauna ce s-a întâmplat, fiindu-mi teamă să nu fi zis sau să nu fi făcut ceva care să o rănească. Ea îmi răspundea mereu, zâmbind:

  — N-am nimic deosebit, stai liniştit.

  Prima oară când m-am culcat cu Kumiko am simţit la ea o oarecare ezitare. Cu siguranţă că o durea, iar trupul ei era oarecum rigid din pricina durerii pe care o simţea, dar chiar şi atunci am avut impresia că nu ar fi fost singurul motiv pentru care ezita. Mi se părea cumplit de lucidă şi dominată de un simţ al detaşării pe care nici nu ştiu cum să-l definesc. Mă stăpânea gândul bizar că trupul pe care-l ţineam în braţe nu era al femeii cu care purtasem până cu câteva clipe în urmă o conversaţie de-a dreptul intimă, că o manevră neaşteptată a dus la înlocuirea ei. O ţineam în braţe şi îi mângâiam spatele mic şi neted. Atingerea lui mă fascina de-a dreptul şi cu toate acestea, spatele lui Kumiko se îndepărta parcă mai mult de mine. Puteam să jur că era în altă parte, se gândea la altceva, iar trupul pe care-l îmbrăţişam nu era decât un substitut temporar. Poate aşa s-ar explica faptul că, deşi eram foarte excitat, îmi trebuia mult timp să ejaculez.

  De asemenea trăiri am avut parte numai prima dată c; m-am culcat cu ea. Apoi am simţit-o mai aproapiată şi n pundea fizic cu mai multă sensibilitate. Probabil că, fără să-: dau seama, prima oară am ţinut în braţe tocmai acel simţ detaşării.

  În timp ce-mi scotoceam printre amintiri, mai încercam din când în când să văd dacă scara era la locul ei, bine fixată. Mă urmărea teama că s-ar putea desprinde. Când îmi trecea prin cap un asemenea gând, acolo în bezna adâncă, îmi auzeam inima bătând cu putere. După ce am scuturat scara de douăzeci sau treizeci de ori, am început să mă mai calmez. Făcusem treabă bună când legasem scara de copac şi ştiam că nu se poate desprinde cu una cu două.

  M-am uitat la ceas. Limbile fosforescente arătau ora trei. Da, puţin înainte de ora trei după-amiază. Fasciculul de lumină sub formă de semilună mai plutea deasupra capului meu, iar suprafaţa pământului era inundată de razele soarelui de vară. Ani reuşit să-mi imaginez un râuleţ sclipind şi frunze verzi tremurând pe aripile vântului. Lumina de sus era orbitoare, pe când acolo jos domnea o beznă incredibilă. Ca să ajungi la o asemenea beznă, nu aveai decât să cobori sub pământ pe o scară de frânghie.

  Am mai tras o dată de sfoară ca să mă asigur că era la locul ei, bine ancorată. Apoi m-am rezemat de zidul fântânii şi am închis ochii. M-a furat somnul asemenea fluxului care creşte treptat.

  Amintiri şi conversaţii despre sarcină Gânduri concrete despre dureri.

  Când m-am trezit, semiluna din fântână prinsese culoarea albastră a amurgului. Limbile ceasului arătau şapte şi jumătate. Şapte şi jumătate seara, ceea ce însemna că dormisem patru ore şi jumătate.

  Îmi era frig în fundul fântânii. Probabil că nu mă gândisem la temperatura de acolo înainte de a coborî, fiind prea emoţionat la gândul aventurii care mă aştepta. Pielea mea simţea acum frigul, aşa că am început să-mi frec braţele ca să mi le încălzesc. Mi-am dat seama că ar fi trebuit să-mi pun un pulover în rucsac, dar nu mă gândisem nici o clipă la diferenţa de temperatură – era mult mai frig în fântână decât sus, pe pământ.

  Eram învăluit de o beznă totală şi oricât îmi încordam privirile, nu vedeam nimic. Nici măcar mâna. Am pipăit după scară şi am smucit-o. Era încă prinsă acolo. Când mi-am mişcat mâna, am avut impresia că a tremurat puţin şi întunericul, dar a fost doar o iluzie.

  Mi se părea ciudat că nu-mi vedeam propriul corp cu propriii mei ochi, deşi ştiam prea bine că e acolo. Stând nemişcat în întuneric, eram tot mai puţin convins de faptul că existam. Ca să mă conving, îmi dregeam glasul din când în când şi îmi treceam mâna peste faţă. Astfel, urechile îmi confirmau existenta vocii, mâinile pe cea a feţei, iar faţa existenţa mâiniiÂn ciuda tuturor eforturilor, trupul începea să-şi piardă din densitate şi greutate, asemenea nisipului spălat de apa curgă-| toare. Simţeam în interiorul meu ceva care semăna cu o lupt feroce cu odgonul, o luptă în care mintea trăgea trupul spr teritoriul ei. Întunericul strica echilibrul dintre cele două. Br mi-am dat seama că trupul meu nu era decât o carapace provizorie construită anume pentru a-mi adăposti mintea. Dacă informaţia din cromozomii mei ar fi rearanjată, m-aş pomeni într-un trup complet diferit de cel de dinainte. Creta Kano se auto-numise „prostituată a spiritului”. Nu-mi mai era deloc greu să accept expresia. Da, exista posibilitatea să facem sex în minte şi eu să ejaculez în realitate, într-o beznă profundă, tot felul de lucruri stranii devin posibile.

  Am scuturat din cap şi am încercat să-mi corelez mintea cu trupul.

  Stând în întuneric, mi-am verificat cele zece degete de la mâini. Am apăsat vârfurile degetelor de la mâna dreaptă pe cele de la stânga – degetul mare pe cel mare, arătătorul pe arătător şi aşa mai departe. Degetele de la mâna dreaptă confirmau existenţa degetelor de la stânga, iar cele de la stânga existenţa degetelor de la mâna dreaptă. Am respirat adânc de câteva ori. Gata, trupul şi mintea erau corelate. Trebuia să las mintea la o parte şi să mă gândesc doar la trup, la ceva mai real, mai concret. De aceea mă aflam acolo, de aceea mă hotă-râsem să mă îndepărtez cât se poate de mult de realitate, să ajung, de exemplu, pe fundul unei fântâni – tocmai pentru a gândi detaşat. „Când o iei în jos, găseşte cea mai adâncă fântână şi coboară până în străfundul ei”, îmi spusese domnul Honda. M-am rezemat de peretele fântânii şi am tras aer mucezit în piept.

  Nu am făcut nuntă, în primul rând, nu ne permiteam din punct de vedere financiar, dar nici nu voiam să depindem de părinţi. Pentru noi era mai important să ne descurcăm singuri decât să facem nuntă, într-o duminică dimineaţă devreme, ne-am dus la primăria de sector, l-am trezit pe funcţionarul de serviciu şi am declarat că dorim să ne căsătorim. L-am rugat să ne treacă în registru. Ne-am dus apoi la un restaurant franţuzesc la care nu ne permiteam să mergem în mod obişnuit, am comandat o sticlă de vin şi un meniu complet. Asta a fost tot.

  Când ne-am căsătorit nu aveam, practic, nici un ban pus de o parte (mama mi-a lăsat nişte bani înainte de a muri, cam Puţini, e adevărat, dar m-am hotărât atunci să nu mă ating de ei decât în caz de forţă majoră) şi nici mobilă. Nu se întrevedea un viitor prea strălucit. Eu lucram într-un birou de avocatură, dar nu eram acreditat ca avocat, aşa că nu aveam nici un fel de perspective pentru moment. Kumiko lucra la o editură mică şi neînsemnată. Dacă ar fi vrut, la absolvire şi-ar fi putut găsi o slujbă mai bună prin intermediul cunoştinţelor tatălui ei, dar n-a agreat ideea de la bun început, a preferat să-şi caute singură de lucru. Cu toate acestea, nu eram nemulţumiţi niciunul din noi. Ba dimpotrivă, eram fericiţi că ne descurcam fără să se amestece careva în viaţa noastră.

  Nu ne-a fost deloc uşor să clădim ceva pornind de la zero. Pe mine mă caracteriza solitudinea întâlnită la copiii singuri la părinţi, aşa că, dacă îmi puneam în gând să fac ceva serios, îmi plăcea să fac singur. Mi se părea o mare pierdere de timp şi de energie să cer altora să verifice ceva sau să-i fac să înţeleagă un lucru şi de aceea îmi plăcea să mă descurc fără ajutor. Kumiko s-a închis şi ea foarte mult în sine după moartea surorii ei. Era singură mai tot timpul şi nu cerea niciodată sfatul părinţilor. Din acest punct de vedere, ne asemănăm foarte mult.

  Am învăţat, încetul cu încetul, să ne dedicăm trupul şi mintea noului univers creat de noi – „căminului nostru”. Am ajuns să gândim şi să simţim totul împreună, iar dacă i se întâmpla ceva unuia dintre noi, încercam să rezolvăm problema ca şi cum ar fi fost „problema noastră”. Uneori lucrurile mergeau bine, alteori nu, dar nouă ne plăcea acest mod de viaţă – încercam şi greşeam împreună. Dacă mai apărea câte un mic conflict, îl rezolvam unul în braţele celuilalt.

  La trei ani după căsătorie, Kumiko a rămas însărcinată. A fost un mare şoc pentru noi – sau cel puţin, pentru mine – deoarece luam întotdeauna măsuri contraceptive. Probabil un moment de neatenţie ne-a adus în situaţia respectivă şi nici măcar nu ştiam când s-a întâmplat; dar altă explicaţie nu găseam, în nici un caz nu ne puteam permite atunci luxul de a avea un copil. Kumiko îşi intrase bine în mână la editură şi ar fi vrut să muncească în continuare. O instituţie mică nu acordă concedii de maternitate şi ea ţinea la postul ei. Dacă voia copil, nu-i rămânea decât să-şi părăsească slujba definitiv. Dacă ar fi făcut aşa ceva, ar fi trebuit să trăim doar din leafa mea o vreme şi ar fi fost practic imposibil să ne descurcăm.

  — Cred că trebuie să recurgem la avort, mi-a spus Kumiko după ce-a aflat de la doctor că era însărcinată.

  Şi eu eram de părere că nu există alternativă. Din orice punct de vedere priveam problema, era singura soluţie logică. Eram amândoi tineri şi complet nepregătiţi să creştem un copil. Pe lângă asta, atât eu, cât şi Kumiko aveam nevoie de timp pentru noi înşine. Trebuia mai întâi să ne vedem cât de cât aranjaţi şi ne puteam gândi apoi şi la copii.

  Sincer vorbind, nici eu, nici Kumiko nu eram totuşi foarte încântaţi de ideea avortului. În anul doi de facultate am lăsat însărcinată o fată pe care o cunoscusem la firma la care lucram temporar. Era drăguţă, cu un an mai mică decât mine şi ne înţelegeam foarte bine. Ne plăceam reciproc, dar relaţia noastră nu avea şanse să devină prea serioasă. Nu eram decât doi tineri care simţeau nevoia să fie împreună şi să facă sex, dar nu se întrezăreau perspective de viitor.

  Ştiam exact de ce rămăsese însărcinată. De obicei foloseam prezervativ, dar o dată am uitat să-mi cumpăr. Nu mai aveam nici măcar unul şi i-am spus, dar ea a încercat să mă liniştească, după ce-a ezitat două-trei secunde, zicând că nu era o zi cu probleme. Ei bine, n-a fost aşa.

  Nici nu-mi venea să cred că am lăsat o fată însărcinată, dar ştiam că avortul era singura soluţie. Am adunat bani şi am dus-o la spital. Ne-am urcat într-un tren care ne ducea într-un orăşel din prefectura Chiba, unde o prietenă de-a ei ne pusese în legătură cu un doctor. Am coborât într-o gară de care nu auzisem în viaţa mea. Orăşelul era mic, cu case construite după acelaşi calapod, înghesuite una în alta până spre dealurile ce se vedeau în zare. Asemenea case erau rezultatul măsurilor recente luate de guvern pentru cei angajaţi în câmpul muncii, dar care nu-şi permiteau să locuiască în Tokyo. Gara era nou-nouţă, iar vizavi de ea se întindeau nişte plantaţii mari de orez cum nu-mi mai fusese dat să văd în Japonia. Pe străzi mi-au atras atenţia o mulţime de agenţii imobiliare.

  Sala de aşteptare din spital era înţesată de femei însărcinate, majoritatea în al patrulea sau al cincilea an de căsătorie probabil, decise să facă liniştite copii în noile lor case cumpărate în rate. Eram singurul bărbat de acolo. Toate m-au privit cu mult interes, dar nu cu simpatie. Se vedea de la o poştă că eram student şi că o adusesem pe fata pe care o lăsasem gravidă Pentru întrerupere de sarcină.

  După avort am luat amândoi trenul înapoi spre Tokyo. Fiind spre seară, nu era aglomerat. Mi-am cerut scuze că a ajuns în situaţia respectivă din cauza mea.

  — Stai liniştit, nu-ţi mai face atâtea probleme! Măcar ai venit cu mine şi ai plătit avortul.

  Nu după mult timp am încetat să ne mai întâlnim şi habar n-am ce s-a ales de ea, dar după avort – chiar şi după ce ne-am despărţit – m-am simţit încă multă vreme cu conştiinţa încărcată. Ori de câte ori îmi aminteam de ziua aceea, vedeam în faţa ochilor femeile însărcinate cu privirile aţintite asupra mea şi le simţeam reproşul. N-ar fi trebuit să fiu neglijent şi să provoc asemenea suferinţe unei fete.

  La întoarcere, ca să mă liniştească – ca să mă liniştească ea pe mine – mi-a dat o seamă de detalii legate de operaţia în sine.

  — Să ştii că n-a fost chiar aşa de greu cum ţi-ai imaginat, dragul meu Okada. N-a durat mult şi nu m-a durut deloc. M-am dezbrăcat şi m-am întins pe masa de operaţie. Da, poziţia e puţin stânjenitoare, dar doctorul a fost foarte blând şi asistentele foarte drăguţe. Normal că m-au certat puţin şi mi-au atras atenţia să fiu atentă pe viitor, dar totul s-a terminat cu bine. Hai, nu te mai simţi vinovat, în fond a fost şi vina mea pentru că ţi-am spus că e o zi fără probleme. Hai! Capul sus!

  Tot drumul spre orăşelul din prefectura Chiba şi la întoarcere am simţit că m-am transformat, din anumite puncte de vedere, în cu totul alt om. Simţeam schimbarea din mine şi după ce am condus-o acasă şi am ajuns la apartamentul meu, unde m-am întins şi am rămas cu ochii în tavan o bună bucată de vreme. Eram parcă „un eu nou” şi nu mă mai puteam întoarce la cel dinainte. Devenisem conştient de faptul că nu mai eram un inocent.

  Primul lucru care mi-a venit în minte când am auzit de sarcina lui Kumiko a fost imaginea acelor femei însărcinate din sala de aşteptare a spitalului. Sau mai degrabă, aş spune, mirosul acela specific care plutea în aer. Habar n-aveam ce miros era, dar era un miros aparte şi-atât. Când a chemat-o asistenta pe fată, aceasta s-a ridicat de pe scaunul ei tare de plastic şi s-a îndreptat spre uşă. Înainte de a se ridica, mi-a aruncat o privire învăluită într-un zâmbet vag – sau ceea ce mai rămăsese dintr-un zâmbet.

  Ştiam foarte bine că nu ne puteam permite un copil, dar nici nu voiam ca soţia mea să facă întrerupere de sarcină, în clipa în care i-am spus ce mă frământa, a replicat:

  — N-are rost să mai vorbim. Dacă las copilul, s-a terminat cu serviciul meu şi tu va trebui să găseşti o slujbă mai bine plătită ca să ne întreţii pe amândoi. Aşa n-o să ne mai permitem nimic şi n-o să mai putem face nimic din ceea ce ne-ar plăcea. Posibilităţile reale se vor reduce la zero. Îţi convine?

  — Da, cred că nu mă deranjează.

  — Eşti sigur?

  — Dacă mă hotărăsc, s-ar putea să găsesc ceva mai bine plătit. De exemplu, unchiul meu caută ajutoare. Vrea să deschidă un nou local, dar nu găseşte cu uşurinţă o persoană de încredere care să-i conducă afacerile. Sunt sigur că aş câştiga mult mai mulţi bani decât acum. E adevărat că nu-i birou de avocatură, dar nu mă omor nici după munca pe care o fac acum.

  — Să conduci tu un restaurant?

  — Sunt sigur că aş putea dacă aş încerca, în caz de forţă majoră, am nişte bani pe care mi i-a lăsat mama. N-o să murim noi de foame.

  Kumiko a tăcut şi a căzut pe gânduri o vreme, încruntân-du-se. Îmi plăcea foarte mult când avea pe chip expresia aceea.

  — Deci, tu vrei copilul? Întrebă ea.

  — Nu ştiu ce să spun. Pe de o parte, sunt absolut conştient că amândoi avem nevoie de mai mult timp pentru noi, dar pe de alta, lumea noastră s-ar mai lărgi puţin. Nu ştiu cum e mai bine, dar simt doar că nu vreau să faci întrerupere de sarcină. Nu garantez că una din soluţii ar fi mai bună decât cealaltă şi nici nu sunt sută la sută sigur că nu ţi-aş înşela aşteptările. Nu găsesc o soluţie nemaipomenită, dar pot să-ţi spun că asta simt acum.

  Kumiko s-a gândit o vreme la cele spuse de mine, frecându-se cu palma pe burtă din când în când.

  — Oare cum de am rămas însărcinată? Ţi-ai pus vreodată întrebarea asta?

  Am clătinat din cap.

  — Nu ştiu. Am avut grijă întotdeauna, pentru că a fost exact necazul pe care voiam să-l evit. Habar nu am cum de s-a întâmplat.

  — Crezi că am avut vreo aventură amoroasă? Nu te-ai gândit şi la această posibilitate?

  — Niciodată.

  — De ce nu?

  — Nu ştiu. Nu pretind că am un al şaselea simţ, dar de atâta lucru sunt sigur.

  Stăteam amândoi la masa din bucătărie şi beam vin. Era seara târziu şi foarte multă linişte. Kumiko a mijit ochii şi s-a uitat atentă la ultima înghiţitură de vin din paharul ei. Nu obişnuia să bea, dar mai punea uneori gura pe câte puţin vin când avea insomnii şi voia să doarmă, iar eu îi ţineam de urât. Vinul îşi făcea întotdeauna efectul la ea. Nu aveam pahare de vin, aşa că foloseam paharele de bere cumpărate de la magazinul de băuturi din apropierea casei.

  — Ai avut vreo aventură amoroasă? Am întrebat eu cu-ade-vărat îngrijorat.

  Kumiko a izbucnit în râs şi a clătinat din cap.

  — Nu fi prost. Ştii foarte bine că n-aş face aşa ceva, dar am vrut să văd cum reacţionezi. Şi-a luat apoi un aer serios şi şi-a pus coatele pe masă. Sinceră să fiu, continuă ea, uneori nu înţeleg anumite lucruri. Nu-mi dau seama ce-i adevărat şi ce nu… Ce s-a întâmplat cu adevărat şi ce nu… Totuşi, numai uneori.

  — Şi acum e unul dintre acele momente?

  — Da, să zicem. Ţie nu ţi se întâmplă niciodată? Am chibzuit puţin.

  — Nu-mi vine nimic concret în minte.

  — Cum să-ţi explic? Parcă se cască o prăpastie între ceea ce cred că e real şi ceea ce e cu-adevărat real. Şi simt lucrul acesta ca pe ceva ce se află în mine… ca un hoţ în casă, ascuns în dulapul din perete… Şi iese de-acolo din când în când şi dă peste cap toată logica şi ordinea din mintea mea. La fel cum un magnet poate da peste cap un aparat.

  Am privit-o câteva clipe.

  — Şi acum crezi că există vreo legătură între acel ceva şi, 'î faptul că eşti însărcinată?

  — Nu vreau să spun că există o legătură între cele două, zise Kumiko clătinând din cap. Vreau doar să subliniez ca uneori nu mai sunt sigură de ordinea lucrurilor.

  Simţeam cum îi creşte iritarea în glas, aşa că am consideraţi că a sosit momentul să punem capăt discuţiei. Era trecut ora unu noaptea. M-am întins peste masă şi i-am luat ras

  — Aş vrea, zise ea, să mă laşi să iau singură decizia de data aceasta, înţeleg foarte bine că e o problemă importantă pentru amândoi, dar vreau să mă laşi pe mine să decid. Până acum am tot discutat şi am cam înţeles ceea ce simţi tu, dar aş vrea să-mi dai timp să mă gândesc şi eu. O lună cred că este – uficient. Până atunci însă aş vrea să nu mai discutăm nimic pe tema asta.

  Eram plecat în Hokkaido când a făcut Kumiko întreruperea sarcinii. Firma nu-şi trimitea de obicei „slugile” în deplasare, dar atunci pur şi simplu n-au avut pe altcineva, aşa că nu mi-a rămas decât să mă supun ordinelor. Trebuia să înmânez o servietă plină cu documente, să-i explic câte ceva clientului, să preiau documentele lui şi să mă întorc acasă. Documentele erau prea importante ca să fie încredinţate altcuiva sau să fie trimise prin poştă. Pentru că n-am găsit bilet la avion în aceeaşi zi, a trebuit să rămân peste noapte Ia un hotel din Sapporo. Kumiko s-a dus la spital singură în ziua aceea. Mi-a telefonat la hotel seara după ora zece.

  — Am fost la spital după-amiază. Îmi pare rău că te anunţ după ce s-a consumat faptul, dar s-a eliberat un loc pe nepusă masă şi am decis că-i mai bine pentru amândoi să rezolv problema în timp ce eşti tu plecat.

  — Nu contează, am zis. Dacă tu ai considerat aşa, înseamnă că ai procedat bine.

  — Aş vrea să-ţi mai spun ceva, dar nu pot deocamdată. Va trebui să-ţi spun într-o bună zi.

  — Discutăm pe îndelete când mă întorc la Tokyo.

  După ce-am vorbit cu ea la telefon, mi-am pus pe mine paltonul, am ieşit din camera de hotel şi am hoinărit pe străzile oraşului. Era început de martie, dar pe marginea drumului erau încă mormane de zăpadă. Era îngrozitor de frig, iar aburii care-mi ieşeau din gură se transformau în norişori albi ce dispăreau într-o clipă. Oamenii purtau paltoane, mănuşi, erau mfofoliţi cu fulare şi mergeau pe stradă cu multă grijă ca să nu alunece. Taxiurile circulau în flux continuu şi lanţurile scârţâiau. Când am simţit că nu mai puteam suporta frigul, ain intrat într-un bar şi am băut câteva pahare de whisky unul ă altul, după care am pornit iar pe străzi.

  Umblat mult. Mai ningea din când în când, dar ninsoarea nu mai avea putere – părea o amintire ce urma să dispară în zare. Al doilea bar în care am intrat era la demisolul unei clădiri. S-a dovedit a fi mult mai mare decât mi-a sugerat intrarea. Lângă tejghea era o scenă mică pe care se afla un bărbat subţirel care cânta, acompaniindu-se la chitară. Şedea pe un scaun metalic picior peste picior, iar cutia chitarei era jos, lângă el.

  M-am aşezat la bar şi am băut whisky, ascultând muzică în acelaşi timp. Între cântece, bărbatul explica de fiecare dată că melodiile erau compoziţii proprii. Se apropia de treizeci de ani, avea un chip comun şi purta ochelari cu rame maro din plastic. Era îmbrăcat în blugi, încălţat cu nişte ghete înalte cu şireturi, iar în partea de sus purta o cămaşă flanelată în carouri, lăsată să atârne peste blugi. Mi-a fost destul de greu să-mi dau seama ce fel de muzică era; se auzeau acorduri simple, melodii simple, cuvinte simple.

  În mod obişnuit, nu ascultam astfel de muzică, într-o altă situaţie, aş fi băut repede un whisky, aş fi plătit şi aş fi plecat, dar în seara aceea eram îngheţat până în măduva oaselor şi n-aveam de gând să mai ies pe stradă până nu mă încălzeam bine. Am comandat al doilea pahar, dar tot nu-mi scosesem paltonul şi fularul. Când m-a întrebat barmanul dacă doream şi o gustare, am comandat nişte brânză, dar n-am mâncat decât o felie, încercam să gândesc, dar nu-mi puteam pune mintea în funcţiune. De fapt nici nu ştiam la ce m-aş fi putut gândi. Eram ca o încăpere goală în care muzica scotea doar un ecou surd, lipsit de vlagă.

  Când chitaristul a terminat de cântat, s-au auzit aplauze -nici prea entuziaste, dar nici prea stinse. Nu erau acolo mai mult de zece-cincisprezece clienţi. Individul s-a ridicat de pe scaun şi a făcut câteva plecăciuni adânci. Se pare că spusese şi câteva glume bune care i-au făcut pe câţiva dintre clienţi să râdă. L-am chemat pe barman şi am comandat al treilea whisky, după care mi-am scos paltonul şi fularul.

  — Concertul meu din această seară a luat sfârşit, spuse chitaristul. A aruncat câteva priviri în jurul lui şi a continuat. Probabil că unora dintre voi nu le-au plăcut cântecele aşa că vă mai ofer ceva. De obicei nu procedez astfel, de aceea* puteţi să vă consideraţi cu toţii norocoşi.

  Şi-a pus chitara pe duşumea şi a scos din cutia ei o sing lumânare albă, groasă. A aprins-o cu un chibrit, a lăsat curgă câteva picături de ceară într-o farfurie şi a fixat lumânar.

  Asemenea filosofului grec, a ridicat farfuria cu lumânarea pe ea şi s-a adresat personalului:

  — V-aş ruga să faceţi luminile mai mici. Unul dintre ospătari s-a conformat. Şi mai mici, dacă se poate.

  Era destul de întuneric şi lumânarea ieşea în evidenţă. Cuprinsesem paharul cu whisky în mâini ca să-l încălzesc şi stăteam cu ochii pe cântăreţ.

  — După cum ştie toată lumea, continuă omul cu voce moale, dar pătrunzătoare, în cursul vieţii suntem cu toţii victimele unor dureri. Dureri ale trupului, dureri ale sufletului. Eu personal am avut parte de tot felul de dureri şi sunt convins că şi dumneavoastră. În cele mai multe situaţii, totuşi, sunt absolut sigur că nu aţi reuşit să explicaţi altcuiva în cuvinte senzaţia respectivă. Oamenii spun că doar ei sunt capabili să înţeleagă durerea pe care o simt. O fi adevărat? Eu, unul, nu cred. Dacă vedem pe cineva suferind, sunt convins că cel puţin uneori suntem capabili să-i simţim suferinţa şi durerea ca şi când ar fi a noastră. Aceasta este forţa empatiei. E clar ce spun?

  A tăcut puţin şi a privit în jur.

  — Motivul pentru care unii le cântă altora este că ei doresc să aibă forţa de a se identifica afectiv cu aceştia, de a scăpa din carapacea îngustă a sinelui şi de a împărtăşi durerea şi bucuria cu cei din jur. Nu e chiar simplu, bineînţeles. Totuşi, în seara aceasta, de dragul experienţei, aş vrea să simţiţi un fel de empatie mai simplă, mai fizică.

  Toată lumea tăcea şi privea cu respiraţia întretăiată spre scenă, întrebându-se fiecare în sinea lui ce avea să se întâmple în continuare, învăluit în tăcere, tânărul privi în gol, de parcă ar fi vrut să insereze o pauză sau să ajungă la o anumită concentrare mentală. Apoi, fără un cuvânt, şi-a ridicat mâna stângă peste lumânarea aprinsă. Şi-a dus treptat palma tot mai aproape de flacără. Cineva din încăpere a oftat sau a gemut. Vârful flăcării ardea palma omului şi aproape că se auzea sfârâitul cărnii. O femeie a scos un ţipăt scurt. Toată lumea privea îngrozită. Bărbatul avea chipul schimonosit de durere, dar a răbdat. Ce naiba însemna asta? De ce trebuia să facă un lucru atât de lipsit de sens? Simţeam că mi se usucă gura. După cinci sau şase secunde şi-a îndepărtat palma de lumânare Şi a pus farfuria pe duşumea. Apoi şi-a împreunat palmele.

  — După cum aţi văzut în seara aceasta, durerea poate arde carnea în sensul propriu al cuvântului. Vocea era la fel ca şi mai devreme: liniştită, fermă, detaşată. Pe faţa lui nici urmă de suferinţă, ba mi s-a părut chiar că i-a fluturat un zâmbet palid. Sunt convins că durerea care a fost aici, a mea, aţi simţit-o ca pe propria dumneavoastră durere. Aceasta se cheamă forţa empatiei.

  Bărbatul şi-a desprins palmele şi dintre ele a ieşit la iveală un fular subţire, roşu, pe care 1-a desfăcut ca să-1 vedem bine. Apoi şi-a întins palmele spre cei prezenţi, dar nici vorbă de arsuri. A urmat o tăcere adâncă, după care lumea a respirat uşurată şi a aplaudat din toată inima. S-au aprins luminile, clienţii au început să vorbească, vocile lor luând locul tensiunii care domnise mai devreme. Bărbatul şi-a pus chitara la loc în cutie de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic, a coborât de pe scenă şi a dispărut.

  Când m-am dus să-mi plătesc consumaţia, am întrebat-o pe o angajată a barului dacă respectivul cânta deseori în localul acela şi dacă 1-a mai văzut recurgând la şiretlicul acela.

  — Nu prea ştiu, spuse ea. Cred că a fost aici pentru prima oară. N-am auzit de el până azi şi nici nu mi-a spus nimeni de şiretlicurile lui magice. N-a fost grozav? Oare cum reuşeşte? Cred că s-ar bucura de un succes imens la televizor.

  — Da, aşa e. Chiar a lăsat impresia că se arde.

  M-am întors la hotel şi în clipa în care m-am băgat în pat, a şi venit Moş Ene pe la gene, de parcă asta şi aştepta. Până să adorm, am încercat să mă gândesc la Kumiko, dar mi se părea mult prea departe şi mi-a fost imposibil să mă concentrez. Prin faţa ochilor mi-a trecut pentru o clipă chipul omului care-şi ardea palma. Chiar a lăsat impresia că se arde, mi-am zis eu, dar în următoarea secundă am adormit.

  8 Temelia dorinţei.

  În camera 208 Trecerea prin zid înainte de ivirea zorilor, am avut un vis pe fundul fântânii. De fapt n-a fost chiar vis, ci ceva care întâmplător se contura ca un vis.

  Chipul lui Noboru Wataya se proiecta pe ecranul unui televizor plasat în mijlocul unui hol mare. Tocmai îşi începuse discursul. Purta o haină de tweed, cămaşă cu dungi şi o cravată bleumarin. Stătea cu palmele una peste alta pe masa dinaintea lui şi vorbea în faţa camerei de luat vederi, în spatele lui atârna o hartă mare a lumii. Cred că erau peste o sută de persoane în hol şi absolut toţi s-au oprit să-1 asculte, cu multă curiozitate. Părea că se pregăteşte să anunţe ceva care decidea soarta lumii.

  Şi eu m-am oprit şi m-am uitat la ecran. Cu un ton vădit exersat, dar serios în acelaşi timp, Noboru Wataya se adresa milioanelor de oameni pe care nu-i vedea. Acel sentiment intolerabil pe care-1 aveam întotdeauna în prezenţa lui, când stăteam de vorbă faţă-n faţă, se ascundea acum într-un loc greu accesibil. Vorbea în stilul lui convingător – cu pauze bine alese, cu intonaţie studiată, cu expresii variate pe chip – creând o impresie a realităţii ciudat de eficace. Pe zi ce trecea, aveam tot mai mult senzaţia că Noboru Wataya s-a născut orator. Oricât îl uram, trebuia să-i recunosc acea calitate.

  — După cum vedeţi, dragi prieteni, totul este şi complicat, dar şi simplu în acelaşi timp. Este regula fundamentală care guvernează lumea şi nu trebuie să uităm niciodată asta. Lucrurile care par complicate – şi care sunt într-adevăr complicate – sunt de fapt foarte simple dacă le găseşti motivaţia. Totul este să ştii ce vrei. Motivaţia stă la temelia dorinţei, ca să spunem aşa, şi cel mai important lucru este să o găseşti. Trebuie săpat dedesubtul suprafeţei complicate a realităţii. Săpaţi şi iar săpaţi, până când ajungeţi la vârful rădăcinii. Atât aveţi de făcut – şi arătă cu degetul spre harta lumii – şi totul se va lămuri până la urmă. Astfel funcţionează lumea. Proştii nu vor scăpa niciodată de complexitatea aparentă. Ei bâjbâie pe întuneric, căutând ieşirea şi mor înainte de a înţelege şi cel mai simplu lucru despre lume. Ei se rătăcesc fie că sunt în inima pădurii, fie pe fundul unei fântâni. Motivul pentru care se rătăcesc este că nu înţeleg principiul fundamental. În capul lor nu există decât gunoi şi pietre. Nu ştiu nimic, absolut nimic. Habar n-au care-i faţa şi care-i spatele, care-i susul şi care-i josul, nu disting nordul de sud, ceea ce înseamnă că nu se pot elibera niciodată de beznă.

  Noboru Wataya s-a oprit puţin ca să lase timp cuvintelor să pătrundă în mintea telespectatorilor.

  — Să nu mai vorbim însă despre asemenea oameni. Dacă ei doresc să se rătăcească, n-au decât. Noi trebuie să-i lăsăm în pace pentru că avem lucruri mult mai importante de făcut.

  Cu cât îl ascultam mai mult, cu atât mă înfuriam mai tare şi era cât pe-aci să mă sufoc de furie. El se prefăcea că vorbeşte lumii, în general, dar de fapt mi se adresa mie şi avea probabil un motiv denaturat şi ascuns ca să facă un asemenea lucru. Ceilalţi nu-şi dădeau seama şi de aceea Noboru Wataya reuşea să exploateze giganticul sistem al televiziunii ca să-mi transmită mie mesaje secrete. Mi-am încleştat pumnii şi-atât. Tocmai acea incapacitate de a-mi manifesta furia sau de a o împărtăşi altcuiva stârnea în mine un profund sentiment al izolării.

  Holul era plin de lume care se străduia să prindă fiecare cuvânt rostit de Noboru Wataya. Am traversat holul şi m-am îndreptat spre un coridor care făcea legătura cu camerele pentru oaspeţi. Acolo stătea acelaşi bărbat fără chip. Pe măsură ce mă apropiam, mă privea tot mai atent cu faţa aceea fără trăsături. Apoi s-a mişcat, fără un sunet, ca să-mi blocheze trecerea.

  — Ai ales un moment nepotrivit, spuse el. Nu mai aparţii locului acestuia.

  Durerea profundă şi biciuitoare pe care o simţeam din pricina lui Noboru Wataya mi-a dat forţe proaspete şi am reuşit să-l împing la o parte. S-a clătinat ca o umbră şi a căzut, lăsându-ini astfel loc să trec.

  — Ţi-o spun spre binele tău, strigă el în urma mea. Fiecare cuvânt al lui îmi străpungea spatele ca un instrument ascuţit. Dacă mai înaintezi, n-o să te mai poţi întoarce, înţelegi?

  L-am ignorat şi am avansat cu paşi repezi. Trebuia să ştiu. Era adevărat că mi-am pierdut simţul direcţiei, că m-am rătăcit, dar nu puteam rămâne aşa o veşnicie.

  Am continuat să înaintez pe coridorul care-mi era familiar. Bănuiam că bărbatul fără chip mă va urmări şi va încerca să mă oprească, dar când m-am întors, n-am văzut pe nimeni. Pe coridorul cel lung şi şerpuitor se înşiruiau uşi identice. Pe fiecare uşă scria un număr, dar nu-mi puteam aminti în ce cameră fusesem dus data trecută. Eram sigur atunci că o să ţin minte numărul, dar eforturile de a mi-l reaminti au fost zadarnice. Nici nu se punea problema să deschid fiecare uşă. M-am fâţâit pe coridor până când am dat peste un chelner care deservea camerele. Avea o tavă în mână, iar pe ea se aflau o sticlă plină de Cutty Sark, o frapieră mică cu gheaţă şi două pahare. L-am lăsat să treacă şi m-am luat după el. Din când în când tava argintie reflecta lumina puternică a unei lămpi aflată în tavan. Nu şi-a întors privirile nici măcar o dată. Mergea înainte cu bărbia în piept, cu paşi fermi. Din când în când mai fredona frânturi din uvertura la Coţofana hoaţă, partea de început când intră toboşarii. Chiar foarte bine.

  Coridorul era lung, dar n-am întâlnit pe nimeni în tot acest timp în care l-am urmat pe chelner. Până la urmă s-a oprit în faţa unei uşi şi a bătut uşor de trei ori. După câteva secunde i-a deschis cineva şi a intrat cu tava. M-am lipit de perete în spatele unei vaze chinezeşti uriaşe şi l-am aşteptat să iasă. Era camera 208. Bineînţeles! Cum de nu mi-am amintit până acum?

  Trecuse ceva timp şi chelnerul tot nu mai ieşea. M-am uitat la ceas şi la un moment dat limbile s-au oprit. Am examinat atent florile din vază şi le-am mirosit. Parcă fuseseră aduse direct din grădină cu câteva clipe în urmă, atât erau de proaspete şi parfumate. Poate că ele nici nu şi-au dat seama că au fost despărţite de rădăcini. O insectă mică, înaripată şi-a croit drum spre inima unui trandafir roşu cu petale cărnoase.

  Au trecut vreo cinci minute bune până a ieşit chelnerul din cameră, cu mâinile goale. A luat-o pe acelaşi drum pe care venise, cu bărbia în piept. De îndată ce a dispărut după colţ, m-am îndreptat spre cameră. Mi-am ţinut respiraţia şi am ciulit urechile, în speranţa că o să aud ceva. Nu se auzea nici un sunet, nu era nici o ţipenie înăuntru. Am bătut la uşă totuşi, de trei ori, la fel de uşor cum bătuse chelnerul. Nu mi-a răspuns nimeni. Am lăsat să treacă nişte secunde şi am bătut iar de trei ori, de data asta puţin mai cu forţă. La fel, nici un răspuns.

  Am încercat apoi mânerul uşii. L-am învârtit şi uşa s-a deschis, fără nici un zgomot, spre interior. La început camera mi s-a părut întunecată de tot, dar o dâră de lumină încerca totuşi să-şi croiască drum prin perdelele groase de la fereastră. Cu foarte mult efort am reuşit să observ şi eu fereastra. Apoi masa şi canapeaua. Era încăperea în care făcusem sex cu Creta Kano. Era de fapt un apartament: camera de zi la intrare, iar dormitorul dincolo de ea. Am văzut pe masă conturul vag al sticlei de Cutty Sark, paharele şi frapiera. Când am deschis uşa, frapiera din aluminiu a captat lumina de pe coridor şi a trimis înapoi un fascicul ascuţit. Am pătruns în beznă şi am închis uşa încet după mine. Era călduţ în cameră şi mirosea a flori. Mi-am ţinut respiraţia şi am ciulit urechile, cu mâna stângă pe mânerul uşii ca să o pot deschide în orice clipă. Trebuia să fie cineva acolo. Acel cineva care comandase să i se aducă whisky, gheaţă şi pahare şi care îi deschise chelnerului uşa.

  — Nu aprinde lumina, s-a auzit o voce de femeie. Venea dinspre dormitor. Am recunoscut-o imediat. Era vocea femeii enigmatice care mi-a dat telefoanele acelea ciudate. Am dat drumul mânerului şi mi-am croit drum spre voce. Întunericul din camera din spate era mai opac decât cel din camera din faţă. Am rămas în pragul dintre cele două şi m-am străduit să discern ceva în bezna aceea.

  Se auzea cineva foindu-se în aşternut. O umbră se mişca pe întuneric.

  — Las-o aşa, spuse femeia.

  — Nu-ţi fie teamă, nu aprind lumina. Mă ţineam bine de tocul uşii.

  — Ai venit singur? Întrebă femeia, obosită parcă.

  — Bineînţeles. Mi-am imaginat că o să te găsesc aici. Pe tine sau pe Creta Kano. Trebuie să aflu unde este Kumiko. Totul a început cu primul tău telefon. E ca şi cum ai fi deschis cu el cutia magică, din care au început să iasă apoi fel de de ciudăţenii. După ce m-ai sunat, s-au petrecut tot felul lucruri stranii, unul după altul, care au culminat cu dispariţia lui Kumiko. De aceea am venit. Nu ştiu cine eşti, dar ştiu că deţii o cheie. Am dreptate?

  — Creta Kano? Întrebă femeia oarecum în gardă. N-am auzit niciodată de ea. E şi ea aici?

  — Nu ştiu unde e, dar am întâlnit-o aici de mai multe ori. De fiecare dată când respiram, simţeam şi mai puternic parfumul florilor. Aerul era greu. Se afla probabil o vază cu flori în încăpere. Respirau şi ele în camera asta întunecată. Se zvârcoleau. Simţeam că mă dizolv fizic în bezna aceea îmbibată de miros puternic. Aveam senzaţia că mă transform într-o insectă micuţă şi că îmi croiesc drum spre petalele unei flori uriaşe. Mă aşteptau perişorii moi, nectarul, polenul. Aveau nevoie de prezenţa mea.

  — Ştii, i-am spus eu femeii, primul lucru pe care doresc să îl aflu este identitatea ta. Mi-ai spus că te cunosc, dar am încercat fără pic de succes să-mi amintesc de tine. Cine naiba eşti?

  — Cine naiba oi fi? Mă imită femeia, dar fără răutate în glas. As vrea să beau ceva. Pune tu whisky şi gheaţă în două pahare. Bei cu mine, nu?

  M-am întors spre masa din camera de zi, am deschis sticla, am pus gheaţă în pahare şi apoi am turnat whisky. Mi-a luat destul de mult timp din pricina întunericului. Am dus paharele în dormitor şi femeia mi-a spus să pun unul dintre ele pe noptieră.

  — Ia loc pe fotoliul de lângă pat.

  Am făcut ce mi s-a spus. Am pus paharul pe noptieră şi m-am aşezat în fotoliul tapiţat, la o oarecare distanţă de ea, cu paharul în mână. Ochii mi se mai obişnuiseră cu întunericul. Vedeam o umbră mişcându-se, de unde am dedus că femeia s-a ridicat în capul oaselor. Apoi s-a auzit clinchetul gheţii din pahar. Mi-am dat seama că bea. Am luat şi eu o gură de whisky.

  N-a spus nimic o vreme şi cu cât tăcea mai mult, cu atât se simţea mai bine mirosul florilor din încăpere.

  — Chiar vrei să ştii cine sunt? Întrebă ea.

  — De aceea mă aflu aici. Vocea mea răsună stânjenitor pe întuneric.

  — Ai venit special ca să afli cum mă cheamă, nu? In loc să răspund, mi-am dres glasul, dar şi ecoul acesta a reverberat ciudat.

  Femeia a făcut să răsune gheaţa din pahar de câteva ori.

  — Vrei să ştii cum mă cheamă, dar din păcate, nu-ţi pot spune. Te cunosc foarte bine şi tu mă cunoşti pe mine, dar eu nu ştiu cine sunt.

  Am clătinat din cap pe întuneric.

  — Nu pricep nimic şi m-am săturat de glume proaste. Am nevoie de ceva concret, palpabil. Fapte sigure, obiecte concrete. De exemplu, o rangă cu care să deschid uşa. Asta e ceea ce vreau.

  Femeia a oftat din toţi rărunchii.

  — Toru Okada, vreau ca tu să-mi descoperi numele. A, nu, nu trebuie să-l descoperi, îl ştii deja. Trebuie doar să ţi-l aminteşti. Dacă afli cum mă cheamă, pot pleca de aici şi chiar te pot ajuta să-ţi găseşti soţia, pe Kumiko Okada. Dacă vrei să-ţi reîntâlneşti soţia, dă-ţi toată silinţa să-mi afli numele. Aceasta este ranga de care ai nevoie. Nu e cazul să bâjbâi, să te simţi pierdut. Cu cât trece mai mult timp până o găseşti, cu atât Kumiko Okada se îndepărtează mai mult de tine.

  Am pus paharul cu whisky pe duşumea.

  — Spune-mi, unde ne aflăm? De când eşti aici? Ce faci aici?

  — Acum trebuie să pleci, spuse femeia de parcă şi-ar fi amintit ce căuta acolo. Dacă te găseşte aici bărbatul acela, dai de necaz. Este mai periculos decât crezi. Te poate omorî şi eu nu mai am cum să te salvez.

  — Cine este bărbatul acela?

  Femeia nu mi-a răspuns şi eu nu mai ştiam ce să zic. Mă simţeam pierdut, complet debusolat. Nu se mişca nimic în cameră. Tăcerea era adâncă şi sufocantă, iar tâmplele îmi ardeau. Poate din pricina polenului. Granulele mici de polen amestecate cu aerul acela închis îmi pătrundeau în cap şi simţeam că o iau razna.

  — Ia ascultă, Toru Okada, spuse ea cu voce diferită. Inflexiunile vocii ei se schimbau în fiecare clipă, iar acum se armonizau cu aerul închis şi sufocant al încăperii. Ţi-ar plăcea să mă ţii în braţe, adică să facem dragoste, să mă săruţi peste tot. Să ştii că poţi să-mi faci tot ce doreşti. Şi eu fac tot ce vrei tu… Orice… Ceea ce soţia ta… Kumiko Okada… N-ar face niciodată pentru tine. O să te fac să te simţi atât de bine, încât n-ai să uiţi niciodată. Dacă tu…

  S-a auzit o bătaie în uşă. A fost puternică… De parcă ar fi bătut cineva un cui care a trecut prin perete… Un sunet de rău-augur.

  Femeia a întins mâna pe întuneric şi m-a luat de mână.

  — Vino pe-aici, şopti ea. Vocea îşi pierduse inflexiunile visătoare. S-au auzit iar două bătăi la fel de puternice. Am realizat că nu încuiasem uşa.

  — Grăbeşte-te! Trebuie să pleci de aici. Nu există altă ieşire, înaintam prin beznă, ghidat de femeie. Am auzit mânerul uşii răsucindu-se încet. M-au trecut fiori. În clipa în care lumina de pe coridor a străpuns întunericul, noi am pătruns în zid. Avea consistenţa unei mase uriaşe de gelatină rece şi mi-am strâns imediat buzele ca să nu-mi intre în gură. Am realizat în clipa aceea că treceam prin zid. Trebuia deci să trec prin zid ca să mă duc dintr-un loc în altul. Cu toate acestea, mi se părea cel mai normal lucru din lume.

  Am simţit limba femeii pătrunzându-mi în gură. Era caldă şi moale. Mi-a pătruns până în cele mai ascunse unghere şi s-a încolăcit în jurul limbii mele. Mirosul greu al florilor îmi mângâia parcă pereţii plămânilor, îmi venea să ejaculez. Am închis ochii şi am încercat să mă abţin. O clipă mai târziu am simţit o fierbinţeală în obrazul drept. Ciudată senzaţie! Nu mă durea, dar îi simţeam prezenţa. Nu-mi dădeam seama dacă venea din afara sau dinăuntrul meu. Totul s-a evaporat în clipa următoare – limba femeii, mirosul florilor, nevoia de a ejacula, fierbinţeala din obraz. Am trecut prin zid. Când am deschis ochii, eram de partea cealaltă a zidului – pe fundul unei fântâni adânci.

  Fântâna şi stelele Dispariţia scării.

  Cerul se luminase pe la ora cinci dimineaţa, dar încă se mai vedeau multe stele deasupra capului meu. Exact cum îmi povestise locotenentul în rezervă Mamiya: din fundul unei fântâni se văd stelele şi ziua. Semiluna perfectă a cerului era presărată cu stele frumoase, ca nişte specimene de minereuri rare.

  Cu multă vreme în urmă, cam prin clasa a cincea sau a şasea, am fost cu prietenii într-o drumeţie şi ne-am întins corturile în vârful muntelui. Nu văzusem în viaţa mea atâtea stele şi n-am mai văzut nici de atunci încoace. Am avut senzaţia că cerul o să cedeze sub greutatea lor şi vor veni de-a dura pe pământ. Deşi ceilalţi dormeau, mie mi-a fost imposibil să închid ochii. Am ieşit din cort, m-am întins pe pământul gol cu faţa în sus şi am rămas cu ochii deschişi. Din când în când, o stea căzătoare străbătea cerul ca un arc luminos, însă cu cât priveam mai mult, cu atât îmi era mai teamă. Sclipeau prea multe stele, iar cerul era prea întins şi apăsa greu deasupra capului meu, de parcă mă învăluia un obiect uriaş şi străin, ameţindu-mă pur şi simplu. Până în clipa aceea crezusem că Pământul era un corp solid care va dăinui veşnic. Sau, mai degrabă, nu mă gândisem deloc la aşa ceva, pur şi simplu îl luasem ca atare. De fapt, pământul nu era decât o bucată mare de stâncă ce plutea într-un colţ al universului – un punct de sprijin temporar în vasta deşertăciune a spaţiului. El şi noi o dată cu el puteam fi spulberaţi chiar a doua zi de o licărire de moment sau de o schimbare imperceptibilă a energiei universului. Sub acel cer plin de stele, care-ţi tăia respiraţia, m-a izbit din plin incertitudinea propriei mele existenţe. Şi acum mă apucă ameţeala când mă gândesc.

  Privitul stelelor în zorii zilei, din fundul fântânii, era cu totul diferit de cel de pe vârful muntelui, când mi se deschisese înaintea ochilor panorama întregului cer. Aveam acum senzaţia că mintea mea, eu însumi, propria mea existenţă se leagă strâns, prin deschizătura aceea îngustă, de fiecare dintre stelele de pe cer. Le îndrăgeam. Erau stele pe care le vedeam doar eu, din bezna fântânii. Le consideram ca fiind doar ale mele, iar ele, la rândul lor, îşi revărsau asupra mea energia şi căldura. Pe măsură ce trecea timpul şi soarele verii strălucea tot mai puternic, stelele au dispărut din raza mea vizuală una câte una. S-au retras cu multă graţie, în tăcere, iar eu le priveam dispărând cu ochii larg deschişi. Cu toate acestea, soarele puternic n-a reuşit să şteargă toate stelele de pe cer. Au mai rămas câteva dintre cele mai puternice. Oricât urca soarele de sus, ele se încăpăţânau să-şi păstreze ţinuta nealterată, refuzând să dispară. Eram de-a dreptul fericit. Cu excepţia câte unui nor care trecea uneori prin dreptul semilunii, stelele erau singurele obiecte vizibile din fundul fântânii.

  Transpirasem în somn, iar transpiraţia se răcea acum şi îmi era frig. M-au trecut câteva frisoane. Sudoarea m-a trimis cu gândul la camera întunecată de hotel şi la femeia de la telefon, încă îmi răsunau în urechi cuvintele ei – unul câte unul – şi ciocănitul în uşă. În nări îmi stăruia mirosul ciudat şi greu al florilor. Noboru Wataya vorbea încă de partea cealaltă a ecranului. Toate impresiile acelea mi s-au întipărit bine în minte. Memoria îmi spunea că nu fusese un vis.

  Chiar şi după ce am deschis ochii, încă mai simţeam că-mi arde obrazul drept. Căldura se amesteca acum cu o vagă senzaţie de durere, de parcă mi-ar fi frecat cineva pielea cu şmirghel. Am apăsat palma pe locul respectiv, prin barba nerasă de o zi, dar senzaţia de căldură şi durerea nu mi-au trecut, îmi era imposibil să văd ce se întâmpla cu obrazul meu, fără oglindă, acolo, în fundul întunecat al fântânii.

  Am întins mâna şi mi-am plimbat uşor degetele pe zid. Am ţinut apoi palma apăsată o vreme, dar n-am găsit nimic neobişnuit. Era un zid obişnuit din beton. L-am lovitt cu pumnul de câteva ori. Era tare, lipsit complet de expresie şi uşor umed. Mă mai obseda încă senzaţia aceea ciudată de alunecos pe care roi-o dăduse când am trecut prin el – ca un tunel printr-o masă gelatinoasă.

  Am pipăit în rucsac după bidonul cu apă şi am băut o înghiţitură. Se scursese o zi întreagă fără să mănânc nimic. Au început să-mi chiorăie maţele numai la gândul acesta, dar senzaţia de foame mi-a trecut repede, absorbită parcă de locul acela ciudat. Mi-am dus iar mâna la faţă şi am încercat să apreciez mărimea bărbii, îmi era clar, nu mă bărbierisem de o zi. Trecuse deci o zi întreagă, dar nu cred că absenţa mea a deranjat pe cineva. Probabil că nu-mi observase nimeni lipsa. Puteam să şi dispar de pe faţa pământului, că lumea, întregul univers chiar, şi-ar fi continuat nestingheriţi existenţa. Lucrurile păreau îngrozitor de complicate, dar ceva îmi era totuşi clar – nu mă căuta nimeni.

  Am ridicat iar privirile şi m-am uitat la stele. Prezenţa lor îmi mai calma bătăile inimii. Mi-am amintit apoi de scară. Am întins mâna prin întuneric, pe partea zidului unde atârnasem scara, dar nu era nimic acolo. Mi-am extins suprafaţa de căutare, verificând fiecare milimetru cu foarte multă grijă, dar nici urmă de scară. Nu mai era unde fusese. Am tras adânc aer în piept, am scos lanterna din rucsac şi am aprins-o. M-am ridicat în picioare şi am luminat cu lanterna de jur-împrejur, apoi deasupra capului, pe zid în sus, până unde putea să bată lumina ei. Scara nu era şi pace. M-a trecut o sudoare rece din cap până-n picioare, de parcă umbla pe mine o creatură scârboasă. Lanterna mi-a alunecat din mână pe jos şi s-a stins din pricina impactului. Era un semn şi acesta. Aveam senzaţia că mintea mea a explodat şi s-a transformat într-o clipă în fire de nisip absorbite de întunericul din jur. Corpul a încetat să-mi mai funcţioneze, de parcă l-ar fi scos cineva din priză. M-a învăluit neantul.

  Totul a durat câteva secunde şi apoi mi-am revenit, îmi simţeam din nou trupul funcţionând. M-am aplecat şi am luat lanterna căzută la picioare, am bătut-o cu palma de câteva ori şi s-a aprins iar. Lumina fără probleme. Trebuia să mă calmez şi să-mi pun ordine în gânduri. Nu rezolvam nimic cu teamă şi panică. Când verificasem scara ultima oară? Puţin după miezul nopţii, înainte de a adormi. Mă asigurasem că era acolo şi m-am culcat liniştit. Fără nici o îndoială. Scara dispăruse în timp ce dormeam. A tras-o cineva sus, mi-a fost pur şi simplu luată.

  Am stins lanterna şi m-am rezemat de peretele fântânii. Apoi am închis ochii şi prima senzaţie pe care am avut-o a fost de foame. S-a repezit asupra mea de undeva de departe, m-a învăluit în tăcere şi apoi şi-a văzut de drum, alunecând uşor. După ce m-a lăsat, am rămas locului, simţindu-mă gol, precum un animal împăiat căruia i s-au scos intestinele. După ce mi-a trecut primul val de panică, n-am mai simţit nici spaimă, nici disperare. Ciudat, dar nu simţeam decât un fel de resemnare.

  Când m-am întors de la Sapporo am luat-o pe Kumiko în braţe şi am mângâiat-o. Era de-a dreptul derutată şi foarte tristă, îşi luase zi liberă.

  — N-am închis un ochi azi-noapte. S-a eliberat un loc la spital chiar la momentul oportun, aşa că am luat repede decizia şi am rezolvat problema.

  A început să plângă.

  — Gata, s-a terminat. N-are rost să te mai gândeşti. Doar am discutat destul pe tema asta, ştiam şi eu, dar aşa a fost să fie – în lipsa mea. Dacă ai şi altceva pe suflet şi vrei să te descarci, sunt numai urechi. Ar fi mai bine pentru tine, te-ai. Simţi mai uşurată. Ziceai la telefon că ai mai avea ceva de spus.

  Kumiko clătină din cap.

  — Nu contează, mi-a spus ea. Ai dreptate, dar hai să nu vorbim acum.

  Ne-am continuat viaţa, încercând să nu mai pomenim de avort, dar nu era chiar simplu, începeam să vorbim despre cine ştie ce, dar ne trezeam tăcând brusc amândoi. La sfârşit de săptămână mergeam la cinema. Pe întuneric ne puteam concentra asupra filmului, sau ne puteam gândi la orice altceva, sau ne odihneam creierii nesupunându-i nici unui efort 'Ie gândire. Ştiam că soţia mea, care stătea pe scaunul de alături, se gândea la altceva. O simţeam.

  După film, mergeam să bem o bere sau să luăm o gustare. Uneori nici nu ştiam despre ce să vorbim. Am dus-o aşa vreo şase săptămâni – şase săptămâni foarte lungi, după care Kumiko mi-a zis:

  — Ce zici dacă plecăm într-o excursie mâine? Ne luăm şi noi o mică vacanţă, numai noi doi. Azi e joi… Mâine e vineri Şi putem sta până duminică. Oricine are nevoie de aşa ceva din când în când.

  — Te înţeleg, am răspuns zâmbind, dar nu ştiu dacă cei de la mine de la serviciu ştiu ce-i aia vacanţă. Nu prea cred că se Poate.

  — Atunci anunţă-i că eşti bolnav. Spune că eşti răcit. Şi eu 0 să fac la fel.

  Am luat trenul spre Karuizawa. Am pornit într-acolo deoarece Kumiko spunea că-şi doreşte un loc liniştit la munte, unde să putem umbla cât ne ţin picioarele. Deoarece aprilie nu e considerată lună de sezon, hotelurile erau aproape goale, iar majoritatea magazinelor închise. Exact ce ne doream. N-am făcut decât să ne plimbăm de dimineaţa până seara.

  I-a trebuit lui Kumiko o zi şi jumătate ca să se descarce. Apoi s-a aşezat pe un scaun din camera de hotel şi a plâns aproape două ore. N-am spus nimic în tot timpul acela. Am ţinut-o în braţe şi am lăsat-o să plângă.

  Apoi, încetul cu încetul, a început să-mi povestească diverse lucruri, aşa cum şi le amintea – despre avort, despre ce-a simţit în clipele acelea, despre sentimentul cumplit al pierderii şi al vinovăţiei, despre cât s-a simţit de singură în timp ce eu am fost în Hokkaido, dar mi-a mărturisit că n-ar fi putut face lucrul acela decât atunci când se simţea singură.

  — Să nu mă înţelegi greşit, mi-a spus ea în cele din urmă. Nu regret ce-am făcut. Era singura soluţie şi ştiu foarte bine lucrul acesta. Ceea ce mă doare însă este faptul că vreau să-ţi spun totul, absolut totul, dar pur şi simplu nu pot. Nu-ţi pot spune exact ce simt.

  Kumiko şi-a ridicat părul, scoţând la iveală urechea ei frumoasă. A clătinat din cap apoi.

  — Nu-ţi ascund nimic şi vreau să-ţi spun într-o bună zi. Eşti singurul căruia pot să-i spun, dar nu mă simt capabilă să fac lucrul acesta acum, nu găsesc cuvintele potrivite.

  — Este ceva legat de trecut?

  — Nu, nici vorbă.

  — Stai liniştită, nu te grăbi, timpul este singurul lucru de care nu ducem lipsă. Sunt alături de tine. Nu e nici o grabă. Vreau să ţii minte un singur lucru însă: orice problemă ai, absolut orice, atâta vreme cât e problema ta este şi a mea şi L o accept ca atare. Este unul dintre lucrurile care nu trebuie să -ţ te îngrijoreze.

  — Iţi mulţumesc, spuse ea. Sunt fericită că m-am căsătorit cu tine.

  Dar n-am avut la dispoziţie chiar tot timpul pe care credeam că-l avem. Nu ştiu nici acum ce n-a reuşit Kumiko să exprime atunci în cuvinte. O fi având vreo legătură cu dispariţia ei? Poate că dacă aş fi făcut un efort să-i smulg mărturisirea cu -; forţa, n-aş fi pierdut-o. Dar nu, mi-am zis eu după câteva clipe de gândire, n-aş fi putut să o forţez să-mi spună. Doar mărturisise că nu găsea cuvintele potrivite, aşa că orice ar fi fost, cred că era peste puterile ei.

  — Hei, domnule Pasăre-arc! Ce faci acolo jos? Strigă Mai Kasahara. Am crezut că aud vocea în vis pentru că moţăiam. Nu era vis. Când am ridicat privirea, am văzut chipul lui Mai Kasahara, mic şi foarte departe. Ştiu că eşti acolo! Hai, răs-punde-mi, domnule Pasăre-arc!

  — Sunt aici.

  — Ce naiba cauţi acolo? Ce făceai?

  — Mă gândeam.

  — Nu pricep. De ce a trebuit să cobori în fundul fântânii ca, -? Ă gândeşti? Nu cred că a fost chiar atât de uşor să ajungi acolo. Ai probleme aşa de serioase?

  — Aici chiar mă pot concentra. E întuneric… Şi răcoare… şi linişte.

  — Faci asta des?

  — Nu, n-am mai făcut aşa ceva în viaţa mea, n-am mai coborât niciodată în fundul unei fântâni.

  — Merge? Te-a ajutat să gândeşti?

  — Nu ştiu încă. Mă aflu în stadiul de experiment.

  Şi-a dres glasul şi ecoul a ajuns până la mine, cu forţă.

  — Ia ascultă, domnule Pasăre-arc, ai observat că a dispărut scara?

  — Da, adineauri.

  — Ştiai că eu ţi-am luat-o?

  — Nu, asta nu ştiam.

  — Şi cine credeai că ţi-a făcut una ca asta?

  — Chiar nu m-am gândit, am răspuns eu nevinovat. Nu Ştiu cum să-ţi spun, dar nu mi-a trecut prin cap nici o clipă că nii-ar fi luat-o cineva. Ca să fiu sincer, am crezut că a dispărut Pur şi simplu.

  Mai Kasahara tăcu. Apoi, cu oarecare precauţie în ton, de Parcă se gândea că-i întindeam o cursă, spuse:

  — A dispărut pur şi simplu. Ce vrei să spui cu asta? Aşa… Singură… A dispărut de la sine?

  — Putea foarte bine să dispară.

  — Să ştii că îmi este cam greu să-ţi spun… Dar trebuie… EŞti un pic cam dus cu pluta. Nu cred că există pe lume vreo Persoană mai ciudată. Ştiai?

  — Mie nu mi se pare că sunt chiar atât de ciudat.

  — Atunci cum poţi să-ţi imaginezi că scările dispar singure? Mi-am frecat faţa cu ambele mâini şi am încercat să-mi concentrez atenţia asupra conversaţiei pe care o purtam cu Mai Kasahara.

  — Tu ai tras-o sus, nu?

  — Normal că eu. Nu-ţi trebuie cine ştie ce creier ca să-ţi imaginezi atâta lucru. Eu am făcut-o. M-am strecurat azi-noapte până aici şi am tras scara sus.

  — De ce ai făcut aşa ceva?

  — De ce nu? Ştii de câte ori am fost ieri la tine acasă? Voiam să te iau iar la lucru cu mine. Nu erai acasă, normal. Am găsit bileţelul tău în bucătărie şi am aşteptat de mi s-au lungit urechile, dar nu ţi-ai mai făcut apariţia. La un moment dat mi-a trecut prin minte că ai putea fi la casa părăsită. Am găsit jumătate din capacul fântânii dat la o parte şi scara atârnând în jos. Nici măcar atunci nu mi-a dat prin cap că ai putea fi acolo. M-am gândit pur şi simplu că a trecut pe-acolo vreun muncitor sau mai ştiu eu cine şi a uitat scara în fântână. Câţi oameni crezi că există pe lumea asta care coboară în fundul unei fântâni ca să se gândească?

  — Cred că ai şi tu dreptate, am zis.

  — Deci, am ieşit pe furiş azi-noapte, m-am dus la tine acasă şi iar nu te-am găsit, în clipa aceea mi s-a aprins beculeţul… Aha, s-ar putea să fie în fântână, mi-am zis. Nu pentru că mi-aş fi dat seama ce făceai tu acolo, jos, dar ştii, de fapt ţi-am spus că eşti cam ciudat şi mă pot aştepta la orice de la tine. Am venit la fântână şi am tras scara sus. Te-ai cam speriat, nu?

  — Da, cam aşa ceva.

  — Ţi-ai luat mâncare şi băutură cu tine?

  — Doar puţină apă. Nu mi-am luat nimic de mâncare, dar mai am trei bomboane de lămâie.

  — De când eşti acolo?

  — De ieri dinainte de prânz.

  — Ţi-o fi foame, nu?

  — Cam da.

  — Nu-ţi vine să faci pipi… Sau altceva?

  — Nu prea. N-am mâncat şi n-am băut, aşa că asta n-ar fi o problemă.

  — Ştii, domnule Pasăre-arc, că poţi muri acolo dacă aşa ara eu chef? Sunt singura care ştie unde eşti şi tot eu sunt cea; care a ascuns scara, îţi dai seama? Dacă plec şi te las, gata cu tine. Chiar dacă ţipi, tot nu ţi se aude vocea şi nimănui nu i-ar da prin cap că eşti în fundul fântânii. De fapt, pun pariu că nu ţi-a observat nimeni lipsa. Nu ai slujbă, soţia ta a fugit de-acasă. Bănuiesc că în final tot şi-ar da cineva seama că lipseşti şi ar anunţa poliţia, dar până atunci n-ai mai respira şi nici nu ţi-ar găsi cadavrul.

  — Sunt sigur că ai dreptate. Ştiu că pot muri aici dacă aşa ai tu chef.

  — Şi ce simţi legat de asta?

  — Spaimă.

  — Mie nu mi se pare că ai fi speriat.

  Continuam să-mi frec obrajii. Erau mâinile mele şi obrajii mei. Nu îi vedeam pe întuneric, dar erau la locul lor. Trupul meu exista încă.

  — Pentru că nu mi-am dat seama de pericol până acum.

  — Eu, da, spuse Mai Kasahara. E mult mai uşor să ucizi pe cineva decât s-ar crede.

  — Depinde de metodă.

  — În cazul acesta ar fi simplu. Nu trebuie decât să plec şi să te las acolo. Nimic altceva. Imaginează-ţi puţin, domnule Pasăre-arc! Ai muri lent, acolo în beznă, suferind de foame şi de sete. Nu cred că ar fi o moarte uşoară.

  — Îmi dau seama câtă dreptate ai.

  — Nu mă crezi, ţi-e imposibil să-ţi imaginezi că aş fi în stare de o asemenea cruzime, nu?

  — Chiar nu ştiu de ce eşti în stare, am zis. De fapt nu contează dacă eu cred că eşti sau nu în stare de ceva. Există o asemenea posibilitate şi-atât. Asta e părerea mea.

  — Eu nu vorbesc despre posibilităţi aici, spuse ea pe un ton de gheaţă. Ştii ce? Mi-a venit o idee. Ai făcut atât de mult efort pentru a ajunge acolo, şi vrei să gândeşti, nu? De ce să nu te ajut să te concentrezi şi mai bine?

  — Cum ai putea face aşa ceva? Am întrebat.

  — Cum? Uite-aşa! Spuse ea, acoperind fântâna şi cu cealaltă jumătate de capac. Bezna devenise absolut totală.

  Mai Kasahara despre moarte şi evoluţie Lucru făcut altundeva.

  Stăteam ghemuit în bezna aceea fără de margini. Nu vedeam decât neantul şi eu însumi făceam parte din neant. Am închis ochii şi mi-am ascultat inima, sângele care-mi circula prin trup, contracţiile ca de colici ale plămânilor, ondulările alunecoase ale intestinelor care cereau de mâncare, în bezna aceea, fiecare mişcare, fiecare vibraţie se auzea exagerat de amplificată. Era trupul meu, dar în întuneric părea mult prea brut şi neprelucrat. Era doar o masă de carne şi-atât.

  Curând după aceea conştiinţa a început să mi se îndepărteze de trup.

  Mă vedeam pasăre-arc, zburând pe cerul verii, poposind pe creanga unui copac uriaş, răsucind arcul lumii. Dacă nu mai exista, cineva trebuia să-i preia atribuţiile, cineva trebuia să răsucească în locul ei arcul lumii. Altfel, acesta se defecta şi sistemul deja fragil înceta să mai funcţioneze. Singurul care a observat totuşi dispariţia ei eram eu, se pare.

  Mi-am dat toată silinţa să imit cât pot de bine, din fundul gâtului, ţipătul păsării-arc. N-a mers. N-am fost capabil să scot decât un sunet dizgraţios şi lipsit de sens, de parcă aş fi frecat două lucruri oribile unul de altul. Doar adevărata pasăre-arc putea scoate ţipătul acela. Numai ea era capabilă să răsucească arcul lumii aşa cum trebuia.

  Şi totuşi, aşa pasăre-arc fără voce cum eram, m-am decis să zbor pe cerul însorit al verii, lucru care s-a dovedit a fi destul de simplu. Odată ajuns sus, nu-mi rămânea decât să dau din aripi în unghiul dorit, pentru a regla direcţia şi altitudinea. Trupul meu a deprins măiestria într-o clipă şi m-a trimis în zbor fără nici un efort, oriunde doream. Am privit lumea din punctul de vedere al păsării-arc. Când mă săturam de zburat, poposeam pe o creangă şi priveam printre frunzele verzi acoperişurile şi drumurile, îi vedeam pe oameni mişcându-se pe suprafaţa pământului, îndeplinind îndatoririle cerute de viaţă. Din păcate însă, nu-mi puteam vedea propriul meu trup. Asta pentru că nu o văzusem niciodată pe pasărea-arc şi nu ştiam cum trebuie să arate.

  Am rămas multă vreme – oare cât să fi trecut?

  — Pasăre-arc. Calitatea de pasăre-arc nu rezolva însă nimic. Mă distra bineînţeles partea cu zburatul, dar nu mă puteam distra o veşnicie. Aveam un ţel de atins şi aici, în bezna din fundul fântânii. Am renunţat să mai fiu pasăre-arc şi m-am întors la mine însumi.

  Puţin după ora trei, Mai Kasahara a venit din nou. Trei după-amiază. Când a dat la o parte jumătate din capac, lumina a inundat gura fântânii deasupra capului meu – era lumina puternică a unei după-amieze înăbuşitoare de vară. Ca să-mi protejez ochii ce se obişnuiseră atât de tare cu întunericul, i-am închis şi am ţinut capul plecat o vreme. Numai la gândul că există lumină mi s-au împăienjenit ochii de lacrimi.

  — Hei, domnule Pasăre-arc! Mai trăieşti? Domnule Pasăre-arc, răspunde-mi! Mai trăieşti?

  — Da, mai trăiesc.

  — Ţi-o fi foame, nu?

  — Cred că mi-e foame.

  — Doar crezi că ţi-e foame? Atunci înseamnă că o să mai treacă ceva timp până să mori de foame. De foame nu se piere cu una, cu două, de vreme ce ai apă.

  — Aşa o fi. Ecoul nesiguranţei din vocea mea răsuna în fântână şi probabil că el amplifica toate nuanţele cuvintelor.

  — Este sigur aşa cum spun eu. Azi-dimineaţă am fost la bibliotecă şi m-am documentat bine. Am citit tot ce-am găsit despre foame şi sete. Ştii, domnule Pasăre-arc, că cineva a supravieţuit în subterană timp de douăzeci şi una de zile? În timpul revoluţiei sovietice.

  — Cum aşa?

  — Presupun că a suferit ceva.

  — Da, cred şi eu.

  — A supravieţuit, dar a rămas fără dinţi şi fără păr. Nici un dinte şi nici un fir de păr nu mai avea. Chiar dacă a mai trăit după aceea, probabil că s-a simţit îngrozitor.

  — Sunt sigur că i-a fost cumplit de greu.

  — Chiar dacă-ţi pierzi dinţii şi părul, presupun că poţi să duci o viaţă normală dacă ai o perucă bună şi proteze dentare ca lumea.

  — Da, normal. Perucile şi protezele dentare au făcut progrese uriaşe de la revoluţia sovietică încoace. Da, cred că se poate trăi uşor cu aşa ceva.

  — Ştii, domnule Pasăre-arc… Spuse Mai Kasahara, dre-gându-şi glasul.

  — Ce anume?

  — Dacă oamenii ar trăi o veşnicie, dacă n-ar muri sau n-ar îmbătrâni şi n-ar avea probleme de sănătate, crezi că şi-ar bate capul cu o seamă de lucruri, aşa cum facem noi acum? Vreau să spun că noi ne gândim chiar la toate, mai mult sau mai puţin – la filosofie, psihologie, logică, religie, literatură. Cred că dacă n-ar exista moartea, n-ar mai apărea nici gânduri şi idei complicate în lume. Adică…

  Mai Kasahara s-a întrerupt brusc şi a tăcut o vreme, lăsându-l pe „adică” să plutească în întunericul fântânii ca un fragment ciopârţit dintr-un gând. Poate că nu mai avea chef să spună nimic, sau poate se gândea la ce să spună. O aşteptam să continue, tăcut, cu capul plecat. Mi-a trecut prin minte şi faptul că dacă avea chef să mă omoare pe loc, nu era nici o problemă pentru ea. Putea foarte bine să arunce un bolovan în fântână şi dacă nu mă nimerea cu primul, n-avea decât să mai arunce şi alţii până îmi zdrobea capul.

  — Adică… Eu cred că oamenii ar trebui să gândească serios ce înseamnă pentru ei să trăiască acum şi aici, pentru că ei ştiu că tot vor muri într-o bună zi. Am dreptate? Cine s-ar mai gândi ce înseamnă viaţa dacă ar fi siguri că trăiesc la infinit? De ce şi-ar mai bate capul? Sau chiar dacă şi l-ar bate, probabil că ar gândi că au destul timp pentru lucrul respectiv şi vor i cugeta mai târziu la el. Dar nu putem aştepta până mai târziu, trebuie să ne gândim la ce avem de gândit chiar în secunda asta. Foarte posibil să mă calce un camion mâine după-amiază şi tu, domnule Pasăre-arc să mori de foame. Peste vreo trei zile; s-ar putea să nu mai respiri, să fii mort în fundul fântânii-l înţelegi? Nu avem de unde să ştim ce ne rezervă ziua de mâine. Nimeni nu ştie lucrul acesta. Moartea ne ajută evoluăm. Asta e părerea mea. Moartea este un ceva uriaş strălucitor şi cu cât e mai mare şi mai strălucitor, cu atâ trebuie să ne dăm silinţa să gândim mai mult.

  Mai Kasahara tăcu.

  — Ia ascultă, domnule Pasăre-arc!

  — Ce anume?

  — Ai meditat acolo, în fundul fântânii, la propria ta moarte şi la felul în care vei muri acolo unde eşti?

  M-am gândit o clipă la întrebarea ei.

  — Nu. E o chestiune la care chiar nu m-am gândit.

  — De ce nu? Întrebă Mai Kasahara, cu scârbă, de parcă se auresa unui animal respingător. De ce nu te-ai gândit? Tu înfrunţi moartea în clipa de faţă, în sensul concret al cuvântului. Să ştii că nu glumesc. Ţi-am mai spus că depinde de mine dacă trăieşti sau mori.

  — N-ai decât să arunci un bolovan.

  — Bolovan? Ce naiba spui?

  — Ai putea foarte bine să aduci un bolovan mare şi să-l arunci peste mine.

  — Da, as putea face şi aşa ceva. Mi s-a părut că nu prea agreează ideea. Oricum, domnule Pasăre-arc, presupun că ţi-e cumplit de foame şi o să-ţi fie din ce în ce mai foame. Şi o să rămâi şi fără apă. Cum de nu te gândeşti la moarte? Tot nu crezi că nu eşti tocmai normal?

  — Da, mă rog, s-ar putea să nu fiu chiar normal, dar m-am gândit la o mulţime de alte lucruri în tot acest interval de timp. Probabil că o să mă gândesc şi la moarte când n-o să mai pot răbda de foame, dar cred că mai pot supravieţui vreo trei săptămâni, nu?

  — Numai dacă ai apă, spuse Mai Kasahara. Aşa s-a întâmplat, şi cu rusul acela. Era moşier sau nu ştiu ce naiba şi revoluţionarii l-au aruncat într-o mină părăsită, dar a reuşit să supravieţuiască pentru că pereţii minei erau îmbibaţi cu aPă şi îi lingea. A stat în beznă totală, ca şi tine acum, dar tu nu prea mai ai apă, nu?

  — Nu, am spus cinstit. Mi-a rămas extrem de puţină.

  — Atunci ai grijă de ea, spuse Mai Kasahara. Să bei doar câteva picături din când în când, ca să-ţi ajungă şi să poţi gândi cât mai mult. Să te poţi gândi la moarte şi la felul în care vei muri. Mai ai suficient timp.

  — De ce ţii morţiş să mă gândesc la moarte? La ce-ţi serveşte?

  — Mie, la nimic, explodă Mai Kasahara. La ce crezi că mi-ar servi mie că tu te gândeşti la propria-ţi moarte? În fond este viaţa ta în joc. Nu are nici o legătură cu mine. Atât că. Mă cam interesează problema asta.

  — O faci din curiozitate?

  — Da, din curiozitate. Mă interesează cum mor oamenii şi ce simt înainte de moarte. Pură curiozitate şi-atât.

  Mai Kasahara tăcu şi în clipa aceea am simţit liniştea învăluind totul în jurul meu, de parcă aşteptase de mult această ocazie. Am vrut să ridic ochii să o văd, dar lumina era prea puternică şi n-am avut curajul.

  — As vrea să-ţi spun ceva.

  — Ce-anume? Întrebă ea.

  — Soţia mea avea un amant… Sunt aproape sigur că avea. Nu mi-am dat seama luni de zile, pentru că ea continua să trăiască cu mine, dar se culca şi cu individul ăla. Nu mi-a venit să cred la început, dar cu cât m-am gândit mai bine, cu atât am devenit mai sigur. Acum, că privesc în urmă, îmi dau seama că au existat o serie de indicii în sensul acesta. Venea acasă târziu, se retrăgea când o atingeam, dar n-am fost capabil să mă gândesc la nimic rău pentru că aveam încredere în ea. Nu m-am gândit nici o clipă că ar putea avea un amant. Nici nu mi-a trecut vreodată prin cap aşa ceva.

  — Oooo!

  — Şi într-o bună zi a plecat de acasă şi nu s-a mai întors, în dimineaţa aceea luasem micul dejun împreună. A plecat la serviciu îmbrăcată ca de obicei, cu geanta pe umăr. A trecut doar pe la curăţătorie să-şi ia de acolo o fustă şi o bluză. A plecat fără să-şi ia rămas-bun, fără să lase vreun bileţel. Nimic. Absolut nimic. Kumiko a dispărut, lăsând în urmă toate lucrurile care-i aparţineau – haine, totul. Şi probabil că nu se va mai întoarce niciodată… la mine. Oricum, nu de bună voie. Atâta lucru înţeleg şi eu.

  — Crezi că e cu bărbatul acela acum?: >

  — Nu ştiu sigur, am zis eu, clătinând din cap. În clipa aceeaam simţit că aerul din jurul meu se transformase în apă, fără | să fie umed totuşi. Probabil că sunt împreună, am adăugat eu.

  — Aha, va să zică, domnule Pasăre-arc, eşti dezamăgit şi d*; aceea te-ai băgat în fântână, nu?

  — Normal că am fost dezamăgit când mi-am dat seama cej s-a întâmplat, dar nu de aceea mă aflu acum aici. Nu fug realitate. După cum ţi-am spus şi mai înainte, am nevoie un loc în care să fiu singur şi să pot gândi în voie, să înţek şi eu unde şi cum s-a stricat relaţia mea cu Kumiko. Nu pot înţelege asta, mai ales că totul a mers perfect până la un moment dat. Am fost şi noi tineri, ne-am cunoscut la douăzeci şi ceva de ani şi am trăit împreună foarte bine, chiar dacă avem personalităţi diferite. Nu există cuplu perfect pe lumea asta, dar mie mi s-a părut că noi doi ne înţelegeam, în mare, şi că orice problemă minoră se putea rezolva în decursul timpului. Cred că am greşit undeva, am trecut cu vederea un lucru foarte important sau am făcut vreo greşeală grosolană. De aceea am venit aici, ca să mă pot gândi la toate.

  Mai Kasahara nu spuse nimic. Eu am înghiţit în sec şi apoi am continuat.

  — Nu ştiu dacă o să înţelegi ce vreau să-ţi spun. Când ne-am căsătorit, cu şase ani în urmă, am vrut amândoi să ne construim o lume nou-nouţă, aşa cum construieşti o casă nouă pe un teren viran. Ştiam exact ce vrem. Nu ne doream o casă fantezistă, ci o căsuţă care să ne ferească de intemperii şi în care să ne simţim fericiţi. Nu ne doream cine ştie ce lucruri care ne-ar fi stat doar în cale, gândeam noi. Totul ni se părea foarte simplu. Ai avut vreodată senzaţia că-ţi doreşti să mergi într-un loc diferit şi să devii cu totul alt om?

  — Da, normal, simt tot timpul lucrul acesta, spuse Mai Kasahara.

  — Ei bine, asta ne doream când ne-am căsătorit. Eu voiam să-mi părăsesc eul propriu, cel care existase până atunci. Kumiko la fel. În lumea aceea nouă pe care încercam să ne-o făurim, ne doream să fim cu totul alţii, nişte noi care să se potrivească cu împrejurările în care ne aflam. Ne gândeam că modul nostru de viaţă se putea potrivi cu cine eram noi de fapt.

  Am avut impresia că acolo sus, la lumină, Mai Kasahara încerca să se mute de pe un picior pe altul. Aştepta ca eu să continuu, dar nu mai aveam ce să-i spun în clipa aceea. Nu wi-a mai venit nimic în minte. Mă obosise ecoul propriei mele v°ci în burlanul acela lung de beton.

  — Ai înţeles ceva?

  — Normal c-am înţeles, spuse ea.

  — Şi ce părere ai?

  — Eu sunt copil încă şi nu prea ştiu mare lucru despre casrdcii. Nu îmi dau seama ce-a fost în mintea soţiei tale când e~a părăsit pentru altul. Dar din cele spuse de tine, eu am că ai pornit cu o idee preconcepută de la bun început.

  Haritki Murakami înţelegi ce vreau să zic, domnule Pasăre-arc? În legătură cu ce-mi spuneai adineauri… Nu cred că e posibil ca cineva să facă aşa cum ai zis tu, adică: „De-acum încolo îmi făuresc o lume nouă” sau „De-acum încolo o să fiu cu totul altul”. Părerea mea este că tu poţi avea impresia că ai făurit o lume nouă sau un „eu” nou, dar cel vechi nu poate dispărea, rămâne tot acolo, nu chiar la vedere, dar rămâne, iar în caz că intervine ceva, scoate doar capul şi te salută, ca să-ţi amintească de existenţa lui. Se pare că nu-ţi dai seama că ai fost făcut în altă parte. Şi chiar şi ideea asta a ta, cum că te-ai făurit din nou, chiar şi ea a fost creată în altă parte. Până şi eu ştiu atâta lucru, domnule Pasăre-arc. Eşti om în toată firea. Cum de nu pricepi? Să ştii că e o mare problemă dacă nu înţelegi şi de aceea eşti pedepsit acum de lumea de care ai încercat să scapi, de eul de care ai încercat să te descotoroseşti, înţelegi ce vreau să-ţi spun?

  Am rămas tăcut, privind doar la bezna ce-mi înconjura picioarele. N-am ştiut ce să răspund.

  — Bine, domnule Pasăre-arc, spuse ea blând. Hai, vezi-ţi mai departe de gândit. Gândeşte. Gândeşte. Gândeşte.

  Capacul s-a lăsat cu zgomot. Gura fântânii era din nou blocată.

  Mi-am scos bidonul cu apă din rucsac şi l-am scuturat puţin. După clipocitul slab auzit pe întuneric, am dedus că mai aveam cel mult un sfert de bidon. Mi-am rezemat capul de peretele fântânii şi am închis ochii. Probabil că Mai Kasahara avea dreptate. Eu de acum, adică acest eu a fost făurit în altă parte şi va pleca în altă parte. Eu nu eram decât o simplă potecă pentru eul meu.

  „Până şi eu pricep atâta lucru, domnule Pasăre-arc. Tu cum de nu pricepi?”

  Foamea simţită ca durere.

  Scrisoarea cea lungă de la Kumiko.

  Pasărea profet.

  Am aţipit de câteva ori. A fost un somn pe apucate, ca în avion. () ri de câte ori eram pe cale să adorm profund, tresăream şi mă trezeam. Când eram gata-gata să mă trezesc, aţipeam din nou fără să-mi dau măcar seama. Lipsit de o variaţie a luminii, timpul şchiopăta pe lângă mine precum o căruţă cu osia stricată. Poziţia ghemuită, anormală îmi priva trupul de odihnă şi nu-i permitea să-şi revină de tot. Când mă trezeam, mă uitam la ceas şi constatam că timpul înainta cu paşi grei, neuniformi.

  Neavând altceva mai bun de făcut, luam din când în când lanterna şi luminam în jurul meu, la întâmplare – fundul fântânii, pereţii, capacul de deasupra capului meu, dar acestea „râu mereu aceleaşi, nu se schimbau absolut deloc. Umbrele aruncate de lumină se legănau, se întindeau sau se contractau, KG măreau sau se micşorau. Când mă plictiseam de lanternă, îmi pipăiam faţa, îmi verificam fiecare linie şi rid, toate trăsăturile, ca să le ţin bine minte. Până atunci nu mă preocupase niciodată forma urechilor. Dacă mi-ar fi cerut cineva să-mi desenez urechile – sau măcar să le schiţez – habar n-aş fi avut. Acum însă mă simţeam în stare să reproduc fiecare linie, fiecare adâncitură, fiecare curbă, până în cel mai mic detaliu. M-a şocat faptul că urechea dreaptă era diferită de cea stângă. Nu-mi dădeam seama cum de-am ajuns să am asemenea urechi sau ce efect putea avea acea lipsă de simetrie. Probabil că avea un efect.

  Limbile ceasului arătau şapte şi douăzeci şi opt de minute. Cred că m-am uitat la ceas de vreo două mii de ori de când am coborât în fântână. Acum era şapte şi douăzeci şi opt de minute seara, cu siguranţă. La o nocturnă de baseball însemna sfârşitul reprizei a treia sau începutul celei de a patra. Când eram copil, ştiu că-mi plăcea să stau pe locurile din partea cea mai îndepărtată de aruncător şi să urmăresc cu privirea eforturile zilei de vară de a nu se sfârşi. Chiar şi după ce apunea soarele, geana de lumină de la asfinţit îşi mai păstra strălucirea şi frumuseţea. Luminile stadionului îşi întindeau umbrele peste teren de parcă urmăreau să ajungă într-un punct fix. Reflectoarele se aprindeau pe rând, cu grijă, după ce începea meciul. Lumina de afară era încă suficient de puternică pentru a putea citi ziarul. Amintirea îndelungă a strălucirii de peste zi stătea parcă la uşă, ca să nu lase noaptea să pătrundă înăuntru.

  Cu răbdare şi perseverenţă, iluminarea artificială câştiga totuşi bătălia dusă cu soarele, dând naştere unui torent de lumini festive – verdele strălucitor al terenului, negrul elegant al pământului, liniile albe proaspăt trasate, luciul sclipitor al lacului bâtei care-şi aşteaptă rândul la bătaie, fumul ţigărilor plutind în razele luminii (care arată, în zile liniştite, fără o adiere de vânt, ca nişte suflete rătăcitoare în căutarea unui punct de sprijin). Toate acestea făceau act de prezenţă cu o claritate incredibilă. Tinerii vânzători de bere, cu reclamele produselor între degete, ridicau mâinile la lumină. Unii spectatori se ridicau de pe locurile lor ca să urmărească mai bine cu privirea traseul mingii zburătoare, iar vocile lor răsunau puternic sau se topeau într-un oftat, în funcţie de situaţie. Stoluri mici de păsări în drum spre cuiburile lor, treceau pe acolo spre mare. Cam aşa arăta stadionul la şapte şi jumătate seara.

  M-am gândit la meciurile de baseball pe care le-am văzut de-a lungul anilor. La un moment dat, pe când eram mic, a venit în Japonia pentru un meci amical echipa Saint Louis Cardinal. L-am văzut împreună cu tata. Am avut locurile aproape de jucători, înainte de începerea meciului, jucătorii de la Saint Louis Cardinal s-au împrăştiat pe teren cu coşuri pline de mingi pe care scriseseră autografe şi le aruncau spre spectatori. Fiecare încerca din răsputeri să prindă una, dar eu am stat pe locul meu fără să mă mişc. Nici nu ştiu când m-am trezit cu o minge în poală. A fost o întâmplare magică, ciudată şi neaşteptată.

  M-am uitat iar la ceas. Era şapte şi treizeci şi şase de minute. Au trecut opt minute de când m-am uitat ultima oară. Mi-am scos ceasul de la mână şi l-am pus la ureche. Ticăia frumos. Am dat din umeri la gândul că se întâmpla ceva straniu cu modul în care percepeam eu timpul. Am decis să nu mă mai uit la ceas o vreme. Chiar dacă n-aveam altceva mai bun de făcut, nu era sănătos să mă uit la ceas atât de des. Făceam eforturi uriaşe să mă abţin şi simţeam aceeaşi durere pe care am încercat-o şi când m-am lăsat de fumat. Din clipa în care m-am hotărât să nu mă mai gândesc la trecerea timpului, nu m-am mai putut concentra la nimic altceva. Era ca un fel de contradicţie, ca o dezbinare. Cu cât îmi dădeam silinţa să uit de timp, cu atât mă obseda mai mult. Mă trezeam pipăindu-mi inconştient ceasul de la mâna stângă, în clipa aceea întorceam capul, închideam ochii şi făceam eforturi disperate să-l ignor. Până la urmă l-am scos şi l-am băgat în rucsac, după care m-am trezit că mintea mea orbecăia prin rucsac, unde acesta continua să anunţe scurgerea timpului prin tic-tacul lui netulburat.

  Timpul înainta şi în întuneric, chiar dacă a fost deposedat de ceas. Devenise un timp nesegmentat şi nemăsurat. O dată ce şi-a pierdut punctele de demarcaţie, a încetat să mai fie o linie continuă şi a devenit în schimb un fel de fluid fără formă, care se dilata sau se contracta după bunul lui plac. În cadrul acestui timp am ajuns eu să moţăi şi să mă trezesc de nenumărate ori, obişnuindu-mă treptat şi tot mai mult cu viaţa necronometrată. Mi-am educat trupul în sensul acesta şi el şi-a dat probabil seama că nu mai avea nevoie de timp. Curând după aceea a pus stăpânire pe mine o anxietate uriaşă. E adevărat că scăpasem de prostul obicei de a-mi verifica ceasul din cinci în cinci minute, dar o dată ce mi-am dat seama că nu mai pot face nici o referinţă la timp, am început să mă simt de parcă as fi fost azvârlit în ocean, de pe puntea unui vapor în mişcare, în toiul nopţii. Nu a sesizat nimeni dispariţia mea şi nici nu mi-a auzit ţipetele, iar vasul îşi continua drumul, tot mai departe, până a dispărut din raza mea vizuală.

  M-am lăsat păgubaş, mi-am scos iar ceasul din rucsac şi l-am pus la mână. Era şase şi cincisprezece minute. Presupuneam că era şase şi cincisprezece minute dimineaţa. Ultima oară când mă uitasem la el fusese trecut de şapte şi jumătate seara. Mi se părea normal să trag concluzia că trecuseră unsprezece ore şi nu douăzeci şi trei. Dar nu eram foarte sigur. Ce diferenţă era de fapt între unsprezece ore şi douăzeci şi trei de ore? Oricât timp trecuse – fie unsprezece ore, fie douăzeci şi trei de ore – senzaţia de foame era tot mai greu de stăpânit, nici pe departe cum mi-o imaginasem eu. Crezusem că o să-mi fie foame şi atât, că o să simt că-mi lipseşte ceva, dar foamea se transformase într-o adevărată durere fizică – extrem de fizică şi de directă, de parcă m-ar fi străpuns cineva cu burghiul sau m-ar fi strangulat cu o funie. Durerea era oarecum inegală, neuniformă. Se ridica asemenea fluxului şi atingea punctul culminant când simţeam că eram gata să leşin, iar apoi se retrăgea treptat.

  Ca să-mi abat atenţia de la chinurile foamei, am încercat să mă concentrez la altceva, dar nu mai eram capabil nici să gândesc, îmi treceau prin minte idei fragmentare care apoi dispăreau la fel de repede cum apăruseră. Ori de câte ori voiam să înhaţ una, îmi aluneca printre degete ca un animal fără formă, lipicios.

  M-am ridicat, m-am întins şi am tras aer adânc în piept. Mă durea fiecare părticică a corpului. Fiecare muşchi şi încheietură ţipau de durere în mine pentru că-i ţinusem în poziţia aceea ciudată atât de mult timp. M-am întins cât am putut, apoi am făcut câteva genuflexiuni, dar după vreo zece am simţit o ameţeală îngrozitoare. M-am aşezat din nou şi am închis ochii, îmi ţiuiau urechile şi îmi curgea sudoarea pe faţă. Voiam să mă ţin cu mâna de ceva, dar n-aveam de ce. Îmi venea să vomit, dar nu mâncasem nimic, aşa că nu aveam ce vomita. Am respirat adânc, încercând să-mi împrospătez oarecum mintea prin schimbarea aerului din interiorul trupului meu şi prin punerea circulaţiei în mişcare, dar norii din mintea mea refuzau să se limpezească. Mi-am dat seama că eram foarte slăbit şi chiar am încercat să rostesc cu voce tare: „Sunt foarte slăbit”. Nu am fost în stare să articulez nici un cuvânt. Mi-aş fi dorit să văd măcar stelele, dar nu puteam pentru că Mai Kasahara sigilase gura fântânii.

  Am crezut că Mai Kasahara o să vină iar la fântână în cursul dimineţii, dar n-a mai venit. Mi-am petrecut timpul aşteptând-o, rezemat de perete. Mi-a fost rău toată dimineaţa şi nu mă mai puteam concentra la nimic, nici măcar la fleacuri. Chinurile foamei erau îngrozitoare – mă luau şi mă lăsau; întunericul – ba mai dens, ba mai rarefiat – îşi schimba mereu consistenţa. Cu fiecare nou val de ameţeală, mi se dilua tot mai mult capacitatea de concentrare. Simţeam că-mi este luată, la fel cum este luată de spărgători, bucată cu bucată, mobila dintr-o casă nelocuită.

  A trecut de prânz şi Mai Kasahara tot nu şi-a făcut apariţia. Am închis ochii şi am încercat să dorm, sperând să o visez pe'

  Creta Kano, dar somnul meu era prea superficial pentru vise. Imediat după ce am renunţat să mai fac efortul de a gândi, m-au năpădit tot felul de fragmente de amintiri. Au sosit în linişte, asemenea apei care curge tăcută într-o grotă subterană. Mi-am amintit cu cea mai mare claritate locurile în care fusesem, oamenii pe care-i întâlnisem, rănile de care suferisem, conversaţiile pe care le avusesem, lucrurile pe care le cumpărasem sau le pierdusem. Mă uimea faptul că am reuşit'să mi ie amintesc cu acurateţe extremă, până în cel mai mic amănunt. M-am gândit la casele şi apartamentele în care am locuit; la ferestre, dulapuri, mobilă, corpuri de iluminat. Mi-am amintit de profesori din timpul şcolii şi al facultăţii. Foarte puţine dintre amintirile respective aveau legătură unele cu altele. Erau fragmentare şi nu-mi veneau în ordine cronologică. Din când în când erau întrerupte de un nou val de suferinţă cauzat de foame, dar fiecare amintire era extrem de vie, zdruncinân-du-mă cu forţa unei tornade iscate din senin.

  Stăteam acolo şi-mi urmăream amintirile, când mi-a venit în minte brusc un incident petrecut la serviciu cu trei-patru ani în urmă. Fusese un incident stupid, fără noimă, şi cu cât îmi aminteam detaliile, cu atât eram mai enervat. Enervarea s-a transformat treptat într-o furie care a făcut să pălească toate celelalte neplăceri – oboseala, foamea, temerile – şi am început să tremur de-a binelea. Simţeam că mă sufoc şi inima îmi bătea nebuneşte. O ceartă care a pornit de la o mică neînţelegere. Un individ mi-a aruncat nişte vorbe grele, iar eu m-am simţit dator să-i răspund. Până la urmă ne-am dat amândoi seama că totul se iscase de la un fleac şi am pus capăt certei. Ne-am cerut scuze şi incidentul s-a încheiat fără urmări Şi fără resentimente, de parcă nici n-ar fi existat vreodată. Se poate întâmpla oricui să scape o vorbă nepotrivită din pricina oboselii sau a treburilor copleşitoare. Uitasem multă vreme de incident, dar mi l-am amintit acolo, în bezna aceea profundă din fundul fântânii. S-a conturat în creierul meu cu o claritate incredibilă şi simţeam că ard tot, că-mi sfârâie carnea. De ce fusese oare atât de slabă reacţia mea la comentariul lui Scandalos? Mă întrebam eu, muşcându-mi buza. Mă gândeam acum la toate cuvintele pe care ar fi trebuit să i le arunc tipului în faţă. Stilizam reproşurile, le făceam mai incisive şi cu cât deveneau mai usturătoare, cu atât mă înfuriam mai mult.

  M-am calmat apoi brusc, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic.; '; De ce scormonisem eu prin nişte amintiri vechi şi banale? La ce-mi serveau? Probabil că individul uitase de mult de incident şi nici eu nu-mi mai amintisem de el până acum câteva clipe. Am respirat adânc, mi-am relaxat umerii şi mi-am familiarizat iar trupul cu întunericul. Am încercat să prind altă amintire, dar în momentul în care mi-a trecut furia aceea absurdă, am constatat că rămăsesem fără amintiri. Capul îmi era la fel de gol ca stomacul.

  Apoi m-am trezit, fără să-mi dau seama, vorbind de unul singur. Dădeam glas unor fragmente de amintiri de care şi uitasem. Nu mă puteam abţine. Gura-mi mergea singură şi: nici măcar nu prea înţelegeam ce spun. Buzele se mişcau automat, fără măcar să conştientizez lucrul acesta, şi depanau şiruri de cuvinte pe care nu le pricepeam. Cuvintele ieşeau dintr-un soi de beznă şi erau absorbite de alta, la fel de densă. Trupul meu devenise un fel de conductă goală, un jgheab prin care treceau cuvinte dintr-o parte în alta. Erau fragmente de gânduri, îmi era clar lucrul acesta, dar nişte gânduri pe care nu le conştientizam.

  Ce se întâmpla? Erau oare nervii mei încordaţi la maximum? M-am uitat la ceas. Limbile arătau trei şi patruzeci şi două de minute. Probabil că era trei şi patruzeci şi două de minute după-amiaza. Încercam să-mi imaginez cum arăta lumina zilei la ora aceea şi mă vedeam scăldat de acea lumină. Ciulisem urechile să prind vreun sunet, dar nu se auzea absolut nimic -nici târâitul cicadelor, nici ciripitul păsărelelor, nici voci de copii. Poate că pasărea-arc n-a mai răsucit arcul universului şi acesta încetase să existe exact de când m-am închis în fundul fântânii. S-o fi slăbit arcul şi la un moment dat s-a oprit orice mişcare – cursul râurilor, freamătul frunzelor, zborul păsărilor pe cer. Totul.

  Ce naiba făcea Mai Kasahara? De ce nu mai venea? Nu-şi *, > mai făcuse apariţia de foarte mult timp. M-am gândit o clipă ^ că poate i s-a întâmplat ceva groaznic, un accident de maşină să zicem. Dacă aşa stăteau lucrurile, nu mai era nimeni pe lume care să ştie unde mă aflam şi chiar că urma să am parte de o moarte lentă pe fundul fântânii.

  M-am hotărât să nu mai gândesc negativ. Mai Kasahara era o persoană imprudentă şi nu o putea călca maşina cu un„, cu două. Stătea probabil în camera ei şi examina din când „ când grădina, cu binoclul, imaginându-şi în acelaşi timp cam ce făceam eu în fântână. Şi o făcea cu bună ştiinţă, ca să mă sperie şi să mă facă să mă simt abandonat. Asta presupuneam eu. Dacă aşa ceva urmărise, apoi mărturisesc că i-a reuşit planul de minune – eram foarte speriat şi mă simţeam chiar abandonat. Nici nu mai puteam respira la gândul că-mi vor putrezi oasele acolo, în beznă. Cu cât trecea timpul, aveam să mă simt tot mai slăbit si, la un moment dat, să mor de foame. Dar înainte de asta, nu mă voi mai putea mişca deloc. Chiar dacă-mi va întinde cineva scara, nu mă voi mai putea căţăra la suprafaţă. Şi voi rămâne fără dinţi şi fără păr.

  Am început să mă îngrijorez apoi din pricina aerului. Mă aflam în gaura aceea adâncă din beton de mai bine de două zile şi colac peste pupăză, era astupată şi gura fântânii. De unde să-mi vină aer proaspăt? În clipa aceea am început să simt că mă înăbuş din lipsă de aer. Nu-mi dădeam seama dacă imaginaţia îmi juca doar feste sau aerul devenise într-adevăr irespirabil din pricina lipsei de oxigen. Am inspirat şi am expirat de câteva ori, ca să văd ce se întâmplă, dar cu cât respiram mai mult, cu atât mă simţeam mai rău. M-au trecut sudori de spaimă. Din clipa în care ani început să mă gândesc la aer, moartea a pus iminent stăpânire pe mintea mea. O simţeam ridicându-se precum o apă mică, neagră, silenţioasă, invadându-mi toate cotloanele minţii. Până în acel moment mă gândisem că puteam foarte bine muri de foame, dar mai era până atunci destul timp. Deznodământul ar fi însă mult mai rapid fără oxigen.

  Oare cum e să mori asfixiat? Cât durează? O fi un proces lent, agonizant sau îţi pierzi pur şi simplu cunoştinţa şi mori în somn? Mi-o imaginam pe Mai Kasahara venind la fântână şi găsiridu-mă mort. Mă striga de câteva ori, iar dacă nu-i răspundeam, arunca nişte pietricele în fântână ca să mă trezească. Dacă tot nu ziceam nimic, concluziona că am murit.

  Îmi venea să ţip ca să mă audă cineva, să afle lumea că eram acolo, că îmi era foame, că nu mai aveam aer. Mă simţeam Jar ca un copil, un copil mic şi prost care a fugit de-acasă dintr-o toană şi nu mai găsea drumul de întoarcere. Visasem de multe ori că m-am rătăcit, fusese coşmarul tinereţii mele, dar Scăpasem de el cu ani în urmă. A revenit acum, în fundul fântânii întunecate, cu şi mai mare intensitate. Aveam impresia timpul a început să curgă în sens invers şi a fost absorbit o altă unitate de timp.

  Stv.

  Am scos bidonul cu apă din rucsac, am desfăcut dopul şi, cu cea mai mare grijă, ca să nu vărs nici un strop, am lăsat să-mi picure nişte apă în gură. Am ţinut-o acolo îndelung, savurând umezeala şi apoi am înghiţit-o încet. Când a trecut prin gât, s-a auzit un zgomot ciudat, de parcă un obiect tare s-ar fi lovit de pământ, însă n-au fost decât cele câteva picături de apă înghiţite.

  — Domnule Okada!

  Mă striga cineva. Am auzit vocea în somn.

  — Domnule Okada! Domnule Okada! Vă rog să vă treziţi. Mi s-a părut că era vocea Cretei Kano. Am reuşit să deschid ochii, dar eram învăluit în beznă. Nu distingeam absolut nimic şi, în plus, nu reuşeam să mă trezesc de tot. Am încercat să mă ridic, dar nu mai aveam pic de vlagă în degete, îmi era cumplit de frig şi mă simţeam veştejit ca un castravete uitat multă vreme într-un colţ de frigider. Aveam senzaţia că mi-era prins capul într-o menghină şi nu puteam gândi din pricina epuizării şi, a stării de slăbiciune. Nu-mi pasă de tine, îi spuneam eu minţii, n-ai decât să faci ce pofteşti, eu vreau să revin la realitate. Se dădea o luptă acerbă în conştiinţa mea înceţoşată. Vocea Cretei Kano venea de deasupra capului meu.

  — Domnule Okada, domnule Okada!

  Am ridicat privirea şi am văzut cerul, ca o semilună, prin capacul dat la o parte doar pe jumătate. Era un cer frumos, plin de stele.

  — Sunt aici!

  Am reuşit să mă ridic în picioare şi am strigat iar:

  — Sunt aici!

  — Domnule Okada! Strigă Creta Kano cea adevărată. Sunteţi acolo?

  — Da, sunt aici!

  — Ce s-a întâmplat?

  — E o poveste lungă.

  — Îmi pare rău, dar nu vă aud. Puteţi vorbi puţin mai tare?

  — E o poveste lungă! Am ţipat eu. O să vă istorisesc totul. După ce ies de aici. Acum nu pot vorbi mai tare.

  — Aceasta de sus este scara dumneavoastră?

  — Da.

  — Cum de-a ajuns aici? Aţi aruncat-o?

  — Normal că nu! Cum să fi făcut aşa ceva? Cum aş fi putut face aşa ceva, mi-am zis apoi în gând. Normal că nu! Am repetat. A tras-o cineva sus fără să mă avertizeze.

  — Dar fără ea nu aveţi cum să ieşiţi afară.

  — Bineînţeles că nu pot ieşi, am spus eu răbdător. Asta s-a -i întâmplat. Nu pot ieşi de-aici. Sunteţi drăguţă să lăsaţi -cară în jos? Cred că atunci am să pot ieşi.

  — Da, sigur, v-o las imediat.

  — Staţi puţin! Sunteţi drăguţă să vă asiguraţi că e ancorată de trunchiul copacului înainte de a o lăsa în fântână? Altfel…

  Nu mi-a mai răspuns. Am avut impresia că nu mai era nimeni acolo. Mi-am fixat privirile pe gura fântânii, dar nu s-edeam absolut pe nimeni. Am scos lanterna din rucsac şi am îndreptat-o în sus, dar lumina ei n-a prins nici o siluetă. Am văzut însă scara, atârnând la locul ei, de parcă ar fi fost tot timpul acolo. Am oftat adânc şi în clipa aceea am simţit nodul din centrul trupului meu destrămându-se şi topindu-se.

  — Creta Kano! Am strigat eu.

  Nici un răspuns. Ceasul arăta unu şi şapte minute. Unu şi şapte minute noaptea, bineînţeles, deoarece stelele străluceau deasupra capului meu. Mi-am pus rucsacul în spinare, am tras aer în piept şi am început să urc. Era foarte greu de urcat scara aceea mobilă. La cel mai mic efort, îmi simţeam muşchii, oasele şi încheieturile pârâind şi urlând de-a dreptul. Am urcat extrem de încet, pas cu pas. Deodată am simţit în jurul meu o căldură plăcută şi miros de iarbă. Auzeam din nou târâitul msectelor. M-am apucat de marginea fântânii, am reuşit să ies şi m-am prăbuşit pe pământul moale. Oricum, eram din nou ia suprafaţă. Am zăcut aşa o vreme, fără să mă gândesc la nimic. Priveam cerul şi trăgeam aer în plămâni – aer cald de vară, mirosind a viaţă proaspătă. Adulmecam pământul, adulmecam iarba şi simpla adulmecare dădea palmelor mele senzaţia că le ating, îmi venea să le îmbrăţişez.

  Pe cer nu se mai vedea nici o stea. Nici măcar una. Ele erau vizibile doar din fundul fântânii. Pe cer nu mai atârna decât luna, o lună aproape plină, ca un disc uriaş.

  Nu ştiu cât am zăcut acolo, îmi ascultam bătăile inimii şi simţeam că pot trăi făcând doar lucrul acesta. Până l-a urmă m-am ridicat de jos şi m-am uitat în jur. Nu era nimeni. Grădina se contura în noapte, cu statuia păsării ce privea spre cer. Ca de obicei. Toate luminile din casa lui Mai Kasahara erau stinse. În grădina ei ardea doar o lampă cu neon, care-şi arunca lumina palidă şi inexpresivă până spre aleea părăsită. Unde o fi dispărut Creta Kano?

  Primul lucru pe care voiam să-l fac era să merg acasă, să beau şi să mănânc ceva, să fac un duş prelungit. Miroseam îngrozitor şi-mi doream să scap cât se poate de repede de duhoarea aceea. Apoi trebuia să-mi umplu stomacul, iar restul mai târziu.

  Am luat-o pe acelaşi traseu înapoi spre casă, dar aleea mi se părea cu totul alta, de parcă n-aş mai fi văzut-o niciodată. Poate din pricina lunii mi se arătau cu o intensitate neobişnuită doar semne de putrefacţie. Simţeam în aer mirosul hoiturilor putrezite, miros înţepător de excremente şi urină. Deşi era miezul nopţii, în câteva dintre case oamenii nu se culcaseră încă – stăteau de vorbă şi mâncau în timp ce se uitau la televizor. Dinspre o fereastră mi-a asaltat creierul şi stomacul mirosul de mâncare grasă. Am trecut apoi pe lângă un aparat de aer condiţionat şi timp de o secundă m-am simţit învăluit de aerul lui plăcut. Dinspre o altă casă am auzit curgând duşul şi am văzut o umbră prin fereastra de la baie.

  Am reuşit să escaladez zidul din spatele casei mele şi am aterizat în curte. Din grădină, casa arăta foarte întunecată şi părea că îşi ţine respiraţia. Deşi era casa în care se presupunea că trebuie să-mi duc viaţa de zi cu zi, era total lipsită de intimitate şi căldură. Rămăsese pur şi simplu o clădire – o clădire goală. Oricum, nu aveam de ales, era singura casă în care mă puteam întoarce.

  Am urcat pe verandă şi am deschis uşa de sticlă. Deoarece fusese închisă atâta vreme, aerul era greu – un amestec de fructe răscoapte şi insecticid. Bileţelul pe care-l lăsasem pe masă era încă acolo. Vasele pe care le spălasem erau aliniate, aşa cum le pusesem eu. Am luat un pahar de pe raft şi am băut apă de la robinet. Pahar după pahar, în frigider nu era mare lucru – doar nişte resturi de mâncare şi ingrediente folosite parţial: ouă, şuncă, salată de cartofi, vinete, salată verde, roşii, tofu, cremă de brânză. Mi-am încălzit nişte supă din conservă şi mi-am turnat lapte peste fulgi de porumb, în timp ce mă îndreptam spre casă am crezut că o să mor de foame, dar după ce am văzut mâncarea din frigider, mi-a trecut pofta de mâncare şi mi s-a făcut greaţă. Ca să-mi potolesc durerea de stomac, am mâncat şi nişte biscuiţi uscaţi.

  Am intrat în baie, m-am dezbrăcat şi am aruncat hainele de pe mine în maşina de spălat. Am intrat sub duş şi m-am frecat bine cu săpun peste tot. M-am spălat şi pe cap. Casca lui Kumiko, pe care o folosea când făcea duş, era tot în baie. La fel şi şamponul, cremele, peria din plastic, periuţa de dinţi, apa de gură. Toate erau la locul lor. Singura schimbare sesizabilă era absenţa lui Kumiko. Doar ea dispăruse.

  M-am aşezat în faţa oglinzii şi mi-am examinat chipul. Am constatat că barba neagră îmi crescuse mult, dar după o scurtă ezitare am decis să nu mă rad. Dacă mă rădeam atunci, probabil că mă tăiam. Nu mă întâlneam cu nimeni, aşa că puteam amâna până a doua zi dimineaţa. M-am spălat pe dinţi, mi-am clătit bine gura şi am ieşit din baie. Am desfăcut o bere, am luat din frigider o roşie şi nişte salată verde şi după ce le-am mâncat, a început să mi se facă foame cu adevărat. Am scos salata de cartofi din frigider, am pus-o între două felii de pâine şi am înfulecat-o repede. M-am uitat la ceas doar o singură dată şi m-am întrebat câte ore stătusem în fântână. Când m-am gândit la timp, m-a şi luat ameţeala. Nu, nu trebuia să mă gândesc la aşa ceva. Era unul dintre lucrurile la care nu voiam să mă gândesc deocamdată.

  M-am dus la toaletă şi am urinat cu ochii închişi… Extrem de mult, incredibil, credeam că o să leşin de atâta stat în picioare. Apoi m-am întors în camera de zi, m-am întins pe canapea şi am rămas cu privirile aţintite pe tavan. Mă simţeam obosit fizic, dar aveam mintea limpede. Nu îmi era somn deloc.

  Mi-am dat brusc seama că nu mi-am verificat cutia poştală. Mi-o fi scris şi mie cineva în timp ce-am stat în fântână. M-am dus la poartă şi am găsit o singură scrisoare. Pe plic nu scria adresa expeditorului, dar am recunoscut imediat scrisul lui Kumiko – fiecare ideogramă trasată cu grijă, frumos, de parcă era desenată. Scrisul ei era complicat şi îi lua foarte mult timp, dar altfel nu ştia să scrie. M-am uitat imediat la ştampila poştei. Nu se vedea bine şi abia am putut descifra două ideograme: taka şi matsu. Să fie Takamatsu din prefectura Kagawa? După câte ştiam eu, Kumiko nu avea pe nimeni în Takamatsu. De când ne-am căsătorit, nu ne-am dus niciodată acolo împreună Şi nici n-am auzit-o vreodată pomenind de Takamatsu. Localitatea Takamatsu nu a apărut niciodată în conversaţiile noastre. Poate nu scria Takamatsu.

  Am luat scrisoarea şi m-am dus la bucătărie. M-am aşezat la masă şi am tăiat plicul cu foarfecele, fiind foarte atent să nu ating scrisoarea dinăuntru, îmi tremurau mâinile. Ca să mă liniştesc puţin, am băut berea rămasă.

  Era scrisă pe o hârtie specială, albă, subţire, cu cerneală albastră Mont Blanc – cerneala pe care o folosea ea întotdeauna.

  Presupun că te-a şocat şi te-a îngrijorat dispariţia mea bruscă. Am vrut să-ţi scriu mai devreme, să-ţi explic amănunţit, dar a trecut timpul pe lângă mine încercând să găsesc cea mai bună modalitate de a-mi exprima simţămintele cu exactitate şi de a te face să înţelegi în ce situaţie mă aflu acum. Mă simt foarte prost că am tărăgănat atâta.

  Probabil că ai început deja să bănuieşti că am pe altcineva. Da, am avut o relaţie timp de aproape trei luni. L-am cunoscut la serviciu. Tu nu-l ştii, dar nu cred că are vreo importanţă. N-o să mă mai întâlnesc cu el niciodată. Pentru mine totul s-a terminat şi nu ştiu dacă lucrul acesta te linişteşte vreun pic.

  M-am îndrăgostit de el? Nu cred că mă simt în stare să răspund, întrebarea în sine nu o consider relevantă. Te-am iubit pe tine? La asta pot să-ţi răspund fără ezitare: da, te-am iubit. Am fost întotdeauna foarte fericită că m-am căsătorit cu tine şi gândesc la fel şi în momentul de faţă. Probabil că te întrebi de ce a trebuit atunci să te înşel şi, ca să pun capac la toate, să fug de acasă? Mi-am pus şi eu de nenumărate ori întrebarea asta, chiar şi când am luat decizia de a face pasul respectiv.

  Nici măcar pentru mine nu pot găsi o explicaţie plauzibilă. Nu-mi dorisem niciodată un iubit sau o aventură amoroasă. Erau departe de mine asemenea gânduri când am început să mă întâlnesc cu el. Ne-am văzut de câteva ori în interes de serviciu, dar apoi am început să stăm mai mult de vorbă şi mai conversam şi la telefon. Era mult mai bătrân decât mine, avea soţie şi copii, iar ca bărbat n-aş putea spune că avea vreun farmec aparte. Nu m-am gândit nici o clipă atunci că o să mă încurc cu el.

  Asta nu înseamnă că nu mă obseda ideea de a ţi-o plăti pentru ceea ce mi-ai făcut. Mă rodea încă faptul că ţi-ai petrecut o noapte cu altă femeie. Te-am crezut când mi-ai spus că nu te-ai culcat cu ea, dar nu mi se părea normal că ai făcut aşa ceva. Asta simţeam eu atunci. Totuşi, nu m-am încurcat cu bărbatul acela numai ca să ţi-o plătesc, îmi amintesc că am zis o dată că o s-o fac, dar era doar o ameninţare. M-am culcat cu el pentru că am vrut să mă culc cu el, pentru că nu suportam să nu o fac, pentru că nu-mi puteam stăpâni dorinţa sexuală.

  Nu ne văzusem o bună perioadă de timp când ne-am întâlnit In interes de serviciu, întâlnirea a fost urmată de cină şi apoi/; t'-am dus să bem undeva. Deoarece eu nu beau alcool, n-a tn'buit decât să-i ţin companie şi să beau un pahar de suc de portocale ca să nu se simtă prost. Deci nu alcoolul e de vină pentru ceea ce s-a întâmplat. Mâncăm, beam şi stăteam de vorbă cât se poate de normal. La un moment dat, ne-am atins din greşeală şi din clipa aceea nu mi-am dorit altceva decât să ajung în braţele lui. Când ne-am atins, am ştiut că mă doreşte şi a simţit că-l doresc şi eu. Prin noi a trecut o undă de energie inexplicabilă, copleşitoare şi mă simţeam de parcă ar fi căzut cerul pe mine. Îmi ardeau obrajii, inima îmi bătea puternic şi am simţit o căldură sfâşietoare în pântece. Era atât de puternică, încât abia mai puteam sta drept pe scaunul de la bar. La început nu mi-am dat seama ce se întâmpla cu mine, dar am realizat imediat că era vorba de o atracţie fizică puternică, îl doream atât de mult, încât abia mai puteam respira. Ne-am îndreptat spre cel mai apropiat hotel, fără ca vreunul din noi să aducă măcar vorba de aşa ceva, şi am făcut sex ca doi nebuni.

  Cred că te rănesc explicându-ţi detaliat asemenea lucruri, dar gândindu-mă la viitor, consider că e mai bine să fiu cinstită şi să-ţi scriu totul. S-ar putea să te doară, dar te rog să suporţi durerea şi să citeşti mai departe.

  Legătura mea cu el nu s-a putut numi „dragoste”. Eu nu voiam decât să mă ţină în braţe şi să-l simt în mine. În viaţa mea n-am trăit aşa ceva. Am mai citit prin cărţi despre „dorinţe nestăvilite”, dar până în ziua respectivă nici măcar nu mi-am putut imagina ce semnificaţie aveau aceste cuvinte, ce însemnau ele de fapt.

  Nu am nici cea mai vagă idee ce mi-a stârnit o asemenea dorinţă, de ce am simţit-o pentru el şi nu pentru tine, dar n-am fost capabilă să mi-o înăbuş şi de fapt nici n-am încercat. Te rog să înţelegi că nici o clipă nu mi-a trecut prin cap că te înşel. Partida de sex pe care am avut-o cu el în patul acela de hotel a fost vecină cu nebunia. Ca să fiu sinceră, nu m-am simţit de ca>nd sunt atât de bine. Nu, cred că nu-i suficient să spun doar Ca „m-am simţit bine”. Carnea mi se tăvălea parcă în noroi fierbinte, iar mintea îmi era în întregime absorbită de plăcerea pe care o simţeam. Aveam impresia că o să explodez… Şi am explodat. A fost absolut minunat, cea mai grozavă senzaţie pe care am trăit-o vreodată în viaţa mea.

  Si apoi, după cum bine ştii, am ţinut secretă legătura. Tu nu ţi-ai dat niciodată seama că eu aveam pe altcineva, nu te-ai îndoit de mine nici când am început să vin serile târziu. Ştiu că ai avut încredere deplină în mine. Credeai că n-am să te înşel niciodată, dar nu mă simţeam vinovată că te trădez. Te sunam din camera de hotel şi-ţi spuneam că stau la serviciu până târziu, îţi turnam minciună după minciună, fără nici o mustrare de conştiinţă. Mi se părea că fac cel mai natural lucru din lume. În sufletul meu, nu concepeam viaţa fără tine şi simţeam că aparţin căminului pe care-l împărţeam amândoi, era locul unde simţeam nevoie să mă întorc şi universul de care ţineam. Dar trupul meu simţea nevoia aceea violentă de a face sex cu el. Jumătate din mine era aici, jumătate acolo. Eram convinsă că la un moment dat se va produce ruptura, dar în clipele acelea credeam că viaţa dublă o să dureze o veşnicie. Aici trăiam liniştită cu tine, iar acolo făceam dragoste cu el.

  Vreau să înţelegi măcar un lucru: nu te-am considerat nici o clipă inferior lui din punct de vedere sexual sau fizic şi nici nu 'mă săturasem de tine. Nu sunt capabilă să-ţi explic altfel decât că trupul meu era flămând la vremea aceea după sex şi nu am putut rezista tentaţiei. Nu am idee cum de se întâmplă asemenea lucruri, dar pot să-ţi spun că mi s-a întâmplat şi mie. În cele câteva săptămâni în care m-am culcat cu el, mă gândisem să mă culc şi cu tine. Nu mi se părea normal să mă culc cu el şi cu tine nu, dar în braţele tale nu mai simţeam absolut nimic. Poate că ai observat şi tu că timp de aproape două luni am găsit tot felul de scuze ca să evit să fac sex cu tine.

  Într-o bună zi mi-a cerut să te părăsesc şi să rămân cu el. Zicea că ne potrivim perfect şi că nu era cazul să mai stau cu tine-Mi-a promis că-şi părăseşte familia pentru mine. I-am cerut puţin timp de gândire, dar în seara aceea, în drum spre casă mi-am! Dat seama că nu mai simţeam nimic pentru el. Nu înţeleg dt$ ce, dar în clipa în care mi-a cerut să fiu numai a lui, acel < special din mine a dispărut, de parcă ar fi fost luat de un vâfl puternic. Mi-a trecut complet dorinţa de a mă mai culca cu et.

  Am început să mă simt vinovată faţă de tine, ceea ce, dt cum ţi-am mai spus, nu mi s-a întâmplat atâta vreme cât l-c dorit fizic pe el. Eram doar mulţumită că tu nu observaseşi nimic. Am crezut că totul o să meargă la fel ca înainte, de creme ce tu nu ai băgat de seamă. Legătura mea cu el aparţinuse unei lumi care nu avea nimic de-a face cu tine. Dar, după ce s-a terminat, nu prea mai ştiam ce-i cu mine, unde ^lirit şi ce vreau.

  M-am considerat întotdeauna o persoană sinceră. Este foarte. Nlcuărat că am şi eu cusururile mele, dar când a fost vorba de lucruri serioase, n-am minţit niciodată pe nimeni, nu am avut niciodată mustrări de conştiinţă. Nu ţi-am ascuns niciodată nimic până la aventura aceasta şi eram foarte mândră de mine. Apoi, ani început brusc să torn minciună după minciună, fără u r m ă de regret.

  Faptul acesta mă chinuia îngrozitor şi mă făcea să mă simt ultimul om de pe pământ, goală sufleteşte şi făcând umbră pământului degeaba. Probabil că aşa şi sunt. Trebuie să-ţi mărturisesc că totuşi continuă să mă îngrijoreze un lucru: cum de-am ajuns să simt brusc o atracţie fizică atât de acută pentru un bărbat pe care nici măcar nu-l iubeam? Lucrul acesta nu-l pricep şi pace. Dacă n-ar fi pus stăpânire pe mine dorinţa aceea, as mai trăi şi acum fericită cu tine, iar bărbatul acela rămânea mai departe un individ cu care îmi făcea plăcere să stau de vorbă ocazional. Dar dorinţa aceea, pofta aceea trupească absolut copleşitoare a dus la destrămarea a tot ceea ce am construit împreună de-a lungul anilor. A luat cu ea tot ce-a fost al meu: mi te-a luat pe tine, căsnicia noastră şi serviciul. De ce a trebuit să se întâmple aşa ceva?

  După avortul de acum trei ani, ţi-am spus că mă apăsa ceva Pe suflet, îţi aminteşti? Mai bine ţi-aş fi spus-o atunci şi poate nu am fi ajuns în situaţia asta. Probabil că nu s-ar fi întâmplat a$a ceva dacă ţi-aş fi dezvăluit. Dar şi acum, că s-a întâmplat, tot nu cred că aş putea să-ţi dezvălui, privindu-te în ochi, ceea ce simţeam, pentru că s-ar duce naibii tot ce-a fost frumos, aş strica totul. De aceea am preferat să nu zic nimic şi să dispar Pur şi simplu.

  Îmi pare rău că trebuie să-ţi mărturisesc că nu am simţit niciodată nici o plăcere sexuală cu tine, nici înainte de căsă-torie, nici după. Îmi plăcea grozav să mă ţii în braţe, dar ceea Ce simţeam nu se poate descrie decât ca ceva foarte vag şi foarte departe de mine, de parcă erau senzaţiile altcuiva. Nu a fost Vlna ta, ci incapacitatea mea de a simţi. Era un fel de blocaj în mine, care punea oprelişti dorinţei mele sexuale. După ce-a dispărut blocajul în urma partidelor de sex cu bărbatul acela, n-am mai ştiut ce aveam de făcut sau ce ar fi fost bine să fac.

  Relaţia dintre tine şi mine a fost întotdeauna foarte apropiată şi foarte frumoasă, chiar de la bun început. Acum s-a dus pe apa sâmbetei pe vecie. Eu am distrus-o, sau ca să spun lucrurilor pe nume, a intervenit ceva care m-a făcut să o stric, îmi pare cumplit de rău că s-a întâmplat asta. Nu multă lume se poate lăuda cu şansa pe care am avut-o eu cu tine. Urăsc acel ceva care a dus la ruptura noastră, habar n-ai cât de mult îl urăsc. Vreau să ştiu exact ce anume e. Trebuie să ştiu ce anume e. Trebuie să-i găsesc rădăcinile, să-l judec şi să-l pedepsesc. Nu sunt sigură că o să am puterea să fac aşa ceva, dar un lucru este absolut clar: este problema mea şi nu are nici o legătură cu tine.

  Vreau să te rog ceva: să nu te mai interesezi de mine şi să nu încerci să mă găseşti. Uită-mă şi încearcă să iei viaţa de la capăt. Cât despre familia mea, am să le scriu şi am să le explic ce s-a întâmplat, am să le spun că numai eu sunt de vină şi că tu nu ai greşit cu nimic. Nu-ţi vor face necazuri, iar formalităţile de divorţ vor începe foarte curând, cred. Este mai bine pentru amândoi. Te rog să nu te împotriveşti şi să te conformezi. Cât despre îmbrăcăminte şi alte lucruri pe care le-am lăsat acasă, te-aş ruga să le arunci sau să le dai cuiva. Ele aparţin trecutului şi nu am dreptul să mai folosesc nimic din ceea ce am folosit cât am fost împreună cu tine.

  Adio.

  Am citit scrisoarea încă o dată, de la început până la sfârşit, şi am băgat-o apoi în plic. Am mai luat o cutie de bere din frigider şi am băut-o.

  Dacă Kumiko intenta divorţ, asta însemna că n-avea de gând să se sinucidă, cel puţin deocamdată. Am răsuflat uşurat, în clipa aceea mi-am dat seama că nu m-am mai culcat cu nici o femeie de vreo două luni. După cum a scris şi Kumiko în scrisoare, nu m-a mai lăsat să mă ating de ea, sub pretextul-l unei infecţii urinare. Mi-a spus că doctorul îi recomandase să se abţină o vreme. Bineînţeles că am crezut-o. Nu aveam nicic| un motiv să nu o cred.

  În cele două luni de zile am avut totuşi relaţii cu femei, vis – sau, mă rog, într-o lume pe care, în limitele vocabularult meu, o pot numi vis. M-am culcat deci cu Creta Kano şi femeia de la telefon. Da, dar au trecut două luni de când nu m-am culcat cu o femeie reală, într-o lume adevărată, întins pe canapea şi cu privirile aţintite pe mâinile încrucişate pe piept, încercam să-mi aduc aminte când i-am văzut silueta lui Kumiko ultima oară. Mi-a rămas întipărită în minte linia frumoasă a spatelui ei pe când îi închideam fermoarul rochiei şi mai simţeam parcă în nări mirosul parfumului care venea de după urechi. Dacă ceea ce mi-a scris în scrisoare era adevărat, însemna că nu mai aveam să mă culc niciodată cu Kumiko. Mi-a scris clar şi hotărât, deci nu putea fi decât adevărul irevocabil.

  Cu cât mă gândeam mai mult la faptul că relaţia noastră era deja de domeniul trecutului, cu atât simţeam mai mult lipsa căldurii trupului care-mi aparţinuse cândva. Mie mi-a plăcut la nebunie să mă culc cu ea. Bineînţeles că mi-a plăcut foarte mult şi înainte de a ne căsători, dar a continuat să-mi placă şi după aceea, chiar după ce relaţiile noastre s-au mai rodat şi fiorii iniţiali au mai pălit. Spatele zvelt, ceafa, picioarele, sânii – îmi aminteam cu multă claritate fiecare părticică a trupului ei şi simţeam plăcerea cu care o mângâiam. Ţineam minte tot ce-am făcut eu pentru ea şi tot ce-a făcut ea pentru mine în timpul partidelor noastre de sex.

  Kumiko s-a încurcat apoi cu un bărbat pe care eu nu-l cunoşteam şi a trăit cu el clipe de o intensitate pe care mi-era greu să mi-o imaginez. A descoperit o plăcere de care nu a avut parte în relaţia cu mine. Probabil că atunci când făcea sex cu ei, se zvârcolea de scârţâia patul şi gemea de plăcere de se auzea şi în camera alăturată. O fi făcut cu el ce n-ar fi făcut niciodată cu mine. Am mai luat o bere din frigider şi am băut-o. Apoi am mâncat salată de cartofi. Am deschis radioul să ascult muzică şi l-am pus pe un post care transmitea muzică clasică. „Sunt obosită azi”, spunea Kumiko. „N-am chef. Zău, te rog să mă ierţi.” Eu răspundeam: „A, nu-i nimic”. După Serenada pentru coarde a lui Ceaikovski, a început o piesă pentru pian, care mi s-a părut a fi a lui Schumann. Îmi era cunoscută, dar nu-mi aminteam titlul. Când s-a terminat, crainicul a anunţat că fusese Pasărea profet din seria celor şapte Scene din pădure.

  Schumann. Mi-o imaginam pe Kumiko zvârcolindu-se sub bărbatul acela, ridicându-şi picioarele cât mai sus, înfigându-şi unghiile în spatele lui, juisând. Crainicul a explicat că, într-un joc al închipuirii, Schumann a creat o scenă în care trăia în pădure o pasăre misterioasă ce prevestea viitorul.

  De fapt cât am cunoscut-o eu pe Kumiko? Am strivit, supărat, cutia goală de bere în mâini şi am aruncat-o la gunoi. Era posibil ca femeia pe care eu am crezut că o înţeleg, pe care am ţinut-o de atâtea ori în braţe şi cu care m-am culcat de nenumărate ori în cei şase ani de căsnicie să nu fie decât un strat superficial al persoanei pe nume Kumiko, tot aşa cum cea mai mare parte din lumea asta aparţine de fapt tărâmului meduzelor? Dacă aşa stăteau lucrurile, ce-a fost cu cei şase ani petrecuţi împreună? Ce-au însemnat ei?

  Citeam din nou scrisoarea lui Kumiko când a sunat telefonul. Am ţâşnit de pe canapea în sensul propriu al cuvântului. Cine naiba suna la ora două noaptea? Kumiko? Nu, ea n-o să mai telefoneze aici. Poate Mai Kasahara. M-o fi văzut plecând de la casa părăsită şi s-a hotărât să mă sune. Sau poate era Creta Kano, care voia să-mi explice de ce a dispărut, sau poate femeia de la telefon care avea să-mi transmită vreun mesaj. Mai Kasahara avusese dreptate – se învârteau cam prea multe femei în jurul meu. Mi-am şters sudoarea de pe faţă cu un prosop pe care-l aveam la îndemână şi când am terminat, am ridicat receptorul.

  — Alo!

  — Alo! Răspunse persoana de la capătul firului.

  Nu era nici Mai Kasahara, nici Creta Kano, nici vocea femeii enigmatice. Era Malta Kano.

  — Alo! Domnul Okada? Sunt Malta Kano. Vă mai amintiţi de mine?

  — Bineînţeles că-mi amintesc şi încă foarte bine, am zis eu, încercând să-mi potolesc cumva bătăile inimii. Cum puteam să o fi uitat?

  — Îmi cer scuze că vă deranjez la o oră atât de târzie, dar am o treabă urgentă cu dumneavoastră. Ştiu că vă plictisesc şi că o să vă enervaţi, dar m-am simţit datoare să vă dau acest telefon, îmi pare foarte rău de deranj.

  Am asigurat-o că nu m-a deranjat deloc pentru că nu dormeam.

  Surpriză la bărbierit Surpriză la trezire

  — Domnule Okada, v-am sunat atât de târziu pentru că trebuia să iau legătura cu dumneavoastră cât mai repede posibil, spuse Malta Kano. Când am auzit-o, am avut impresia că-şi căuta cuvintele cu grijă – de fapt aşa proceda întotdeauna – şi le aranja, unul după altul, la fel de atentă, conform unor principii stricte ale logicii. Dacă nu aveţi nimic împotrivă, mi-aş permite să vă pun câteva întrebări. Se poate?

  M-am aşezat pe canapea, cu receptorul în mână.

  — Da, poftiţi, întrebaţi-mă orice doriţi.

  — Aţi fost cumva plecat în ultimele două zile? V-am telefonat de câteva ori, dar nu aţi răspuns.

  — Păi… Am fost plecat. Am vrut să plec de acasă o vreme. Aveam nevoie de singurătate şi trebuia să mă gândesc în linişte la o mulţime de lucruri.

  — Da, domnule Okada, vă înţeleg foarte bine şi ştiu ce simţiţi. O schimbare de decor face foarte bine când cineva vrea să aibă mintea limpede şi să poată gândi. N-aş vrea să credeţi că-mi vâr prea mult nasul în treburile dumneavoastră, dar aş dori totuşi să ştiu dacă aţi fost plecat foarte departe.

  — Nu foarte departe, am zis eu pe un ton nu prea convingător. Am schimbat receptorul din mâna stângă în mâna dreaptă. Cum să vă spun? Am fost într-un loc foarte izolat de lume. Nu aŞ vrea să intru în detalii, din motive personale. Am o groază de probleme pe cap. M-am întors puţin mai devreme şi sunt Prea obosit pentru a da explicaţii lungi.

  — Bine, domnule Okada, vă înţeleg. Fiecare are motivele hii, aşa că nu vă cer să-mi explicaţi, îmi dau seama după voce că sunteţi foarte obosit. Fiţi liniştit în privinţa mea, nu ar trebui să vă pun asemenea întrebări în momente ca acestea.

  Vă rog să mă scuzaţi. Putem discuta altă dată, găsim noi o ocazie mai potrivită. Ştiu că n-a fost frumos din partea mea să vă pun o asemenea întrebare personală, dar am fost îngrijorată la gândul că vi s-a întâmplat ceva rău.

  Am încercat să rostesc un cuvânt prin care să-mi fac simţită prezenţa şi atenţia, dar sunetul care mi-a venit din gât a răsunat mai degrabă ca respiraţia greşită a unui animal acvatic. Foarte rău, mi-am zis eu. Din tot ce mi s-a întâmplat, oare ce-a fost rău şi ce n-a fost rău? Ce-a fost bine şi ce n-a fost bine?

  — Apreciez foarte mult că v-aţi făcut griji pentru mine, dar în momentul de faţă mă simt bine, am spus după ce mi-am dres glasul. Nu mi s-a întâmplat cine ştie ce minune, dar nu mi-a fost nici prea rău.

  — Mă bucur.

  — Sunt doar foarte obosit, am adăugat. Malta Kano a tuşit uşor de câteva ori.

  — Apropo, domnule Okada, aţi remarcat vreo schimbare fizică majoră la dumneavoastră, în ultimele zile?

  — O schimbare fizică majoră?

  — Da, domnule Okada, o schimbare în trupul dumneavoastră. M-am ridicat şi m-am privit în geamul care dădea spre grădină, dar n-am observat nici o schimbare în fizicul meu. Doar mă frecasem bine la duş şi nici atunci nu am băgat nimic de seamă.

  — Ce fel de schimbare? Am întrebat.

  — Nu prea ştiu nici eu despre ce e vorba, dar pot să vă spun că e vizibilă pentru oricine vă priveşte.

  Mi-am întins mâna peste masă şi mi-am privit palma, dar era o palmă obişnuită. Era palma mea dintotdeauna, neschimbată. Nici nu se acoperise cu o folie de aur, nici nu îmi crescuse membrană palmară. Nu era nici frumoasă, nici urâtă.

  — Adică ce vreţi să spuneţi cu „e vizibilă pentru oricine”! Ar putea fi vorba de aripi, de exemplu?

  — Poate ceva asemănător, răspunse Malta Kano cu tonul ei obişnuit. Bineînţeles, ar fi şi aceasta o posibilitate.

  — Da, ar putea fi.

  — Aţi observat vreo asemenea schimbare?

  — Nu, oricum nu până acum. Dacă începeau să-mi crească aripi, n-aveam cum să nu le observ, nu?

  — Da, aveţi dreptate. Domnule Okada, v-aş ruga totuşi să fiţi foarte atent. Nu e uşor să-ţi analizezi propriul trup, adică nu te poţi uita la faţa ta direct, trebuie să o priveşti prin oglindă. Din experienţă, ajungem să credem că e corect ceea ce vedem, dar asta-i tot.

  — O să fiu atent.

  — Aş vrea să vă mai întreb ceva, domnule Okada. Nu reuşesc ~ă iau legătura cu sora mea de câtva timp, la fel cum n-am reuşit să iau nici cu dumneavoastră. S-ar putea să fie o pură coincidenţă, dar mie mi se pare oricum stranie. Mă întrebam dacă nu cumva aveţi idee unde se află.

  — Creta Kano? Am întrebat eu uimit.

  — Da. Unde-ar putea fi?

  I-am spus că nu ştiam nimic. Dintr-un motiv sau altul simţeam că deocamdată era mai bine să nu-i zic Maltei Kano că am vorbit recent cu sora ei şi că imediat după aceea a dispărut. Aşa-mi spunea intuiţia.

  — Creta era îngrijorată pentru că a pierdut legătura cu dumneavoastră, domnule Okada. A plecat de-acasă aseară, spunându-mi că trece pe la dumneavoastră ca să vadă dacă găseşte vreun indiciu pe-acolo şi nu s-a întors nici până la ora asta. Nu ştiu de ce, dar nu o mai pot repera.

  — Dacă trece cumva pe la mine, am să-i spun să ia imediat legătura cu dumneavoastră, am zis.

  La celălalt capăt al firului Malta Kano tăcu preţ de câteva clipe.

  — Ca să fiu cinstită, domnule Okada, sunt foarte îngrijorată din pricina surorii mele. Ştiţi şi dumneavoastră foarte bine că ceea ce facem noi nu e un lucru obişnuit şi ea nu este atât de pricepută ca mine. Nu vreau să spun că nu e talentată, este foarte talentată, dar nu s-a obişnuit pe deplin cu acest har.

  — Înţeleg ce vreţi să spuneţi.

  Malta Kano tăcu iar, mai mult decât adineauri. Simţeam o oarecare ezitare la ea.

  — Alo! Mai sunteţi la telefon? Am întrebat.

  — Da, mai sunt, domnule Okada.

  — Dacă o văd pe sora dumneavoastră, îi spun să vă contacteze imediat. Staţi liniştită.

  — Vă mulţumesc foarte mult.

  După ce s-a scuzat pentru că mi-a telefonat la o oră atât de maintată şi pentru că m-a ţinut atât de mult de vorbă, a închis telefonul. Am pus receptorul în furcă şi m-am privit iar în geamul uşii. Apoi mi-a trecut prin minte că s-ar putea să nu mai vorbesc cu Malta Kano în viaţa mea, că aceea putea fi ultima convorbire cu ea, că va dispărea pentru totdeauna. Nu aveam vreun motiv anume să gândesc astfel, dar aşa simţeam în clipa aceea.

  Mi-am amintit brusc de scara mobilă pe care am lăsat-o atârnând în fântână. Cu cât o scoteam mai repede de-acolo, cu atât mai bine, pentru că ar putea apărea probleme dacă o găsea cineva, în plus, dispăruse şi Creta Kano. Ultima oară o văzusem la fântână.

  Mi-am băgat lanterna în buzunar, m-am încălţat, am ieşit în grădină şi am escaladat din nou zidul. Am luat-o pe alee, spre casa nelocuită. Locuinţa lui Mai Kasahara era învăluită în beznă. Limbile ceasului arătau aproape trei dimineaţa. Am intrat în grădina casei părăsite şi m-am îndreptat spre fântână. Scara era ancorată încă de copac şi atârna în fântână, care era pe jumătate deschisă.

  Ceva m-a determinat să mă uit în fântână şi să o strig pe Creta Kano, în şoaptă. Nu a răspuns nimeni. Mi-am scos lanterna şi am îndreptat-o spre fundul fântânii. Lumina nu bătea până acolo, dar am auzit un fel de gemete. Am strigat-o iar.

  — Staţi liniştit, sunt aici, spuse Creta Kano.

  — Ce faceţi acolo? Am întrebat eu şoptit.

  — Ce fac? Ce-aţi făcut şi dumneavoastră, domnule Okada, răspunse ea evident mirată. Gândesc. E un loc foarte potrivit pentru aşa ceva, nu?

  — Păi, da, este, dar a telefonat adineauri sora dumneavoastră şi mi-a zis că este îngrijorată. E toiul nopţii şi n-aţi ajuns acasă încă, iar ea spunea că nu vă poate repera. M-a rugat să vă transmit să luaţi legătura cu ea de îndată ce dau de dumneavoastră.

  — Aha! Bine, vă mulţumesc.

  — Nu aveţi pentru ce. Vreţi să fiţi atât de amabilă să ieşiţi de acolo? Am ceva de vorbit cu dumneavoastră.

  Nu a răspuns.

  Am stins lanterna şi am băgat-o în buzunar.

  — De ce nu coborâţi şi dumneavoastră, domnule Okada? Am putea sta de vorbă aici.

  Nu era o idee rea să cobor şi să stau de vorbă cu CretaJ Kano, dar când mi-am amintit de bezna şi de umezeala dil fundul fântânii, mi s-a pus un nod în stomac.

  — Îmi pare rău, dar nu cobor. Acolo nu mai cobor niciodată. Ar trebui să ieşiţi şi dumneavoastră pentru că s-ar putea să vă ia cineva scara, în plus, aerul e foarte închis.

  — Ştiu, dar vreau să mai stau puţin. Nu vă îngrijoraţi din pricina mea.

  Nu aveam cum să o conving dacă ea era hotărâtă să mai stea.

  — Când am vorbit cu sora dumneavoastră la telefon, nu i-; im spus că ne-am întâlnit aici. Sper că n-am greşit. Pur şi simplu am simţit că era mai bine să nu-i spun nimic.

  — Foarte bine, nici să nu-i spuneţi. Nu vreau să o îngrijorez, dar am şi eu uneori nevoie de un loc izolat unde să pot gândi, adăugă ea. Ies când termin. As vrea să mă lăsaţi singură acum, dacă se poate. Nu o să aveţi necazuri din pricina mea, vă asigur.

  Am decis s-o las singură şi să plec acasă. Aveam de gând sa mă întorc dimineaţă să văd dacă totul era în regulă. Dacă Mai Kasahara lua iar scara peste noapte, o ajutam eu cumva pe Creta Kano să iasă de acolo. M-am dus acasă, m-am dezbrăcat şi m-am întins în pat. Mi-am luat cartea pe care o citeam şi am deschis-o unde rămăsesem. Eram cam agitat, dar după două pagini mi s-a făcut somn. Am închis cartea, am stins lumina şi am adormit pe loc.

  M-am trezit la nouă şi jumătate dimineaţa, îngrijorat din pricina Cretei Kano, m-am îmbrăcat repede, fără să mă mai spăl pe faţă, şi am pornit spre casa părăsită. Norii atârnau jos, iar aerul umed al dimineţii ameninţa cu ploaia din clipă-n clipă. Scara de la fântână dispăruse. A desfăcut-o cineva de la baza copacului şi a plecat cu ea. Ambele jumătăţi ale capacului fântânii erau la locul lor, cu câte o piatră deasupra. Am scos o parte, m-am uitat în fântână şi am strigat-o pe Creta Kano. Nici un răspuns. Am mai încercat de câteva ori, dar rezultatul a fost acelaşi. Gândindu-mă că s-ar putea să doarmă, am aruncat nişte pietricele înăuntru, dar mi s-a părut că nu mai era nimeni în fundul fântânii. Creta Kano o fi ieşit de-acolo dis-de-dimineaţă, a desfăcut sfoara şi a luat-o cu ea. Am pus capacul la loc şi am plecat.

  Ajungând pe alee, m-am rezemat de zidul casei părăsite şi am privit de-acolo casa lui Mai Kasahara. M-am gândit că s-ar Putea să mă vadă şi să iasă, aşa cum proceda mereu, dar nici urmă de Mai Kasahara. În jur era o tăcere mormântală – nu oameni, nu tu zgomote de nici un fel, nici măcar târâitul cicadelor. Am mai stat puţin şi am încercat pământul cu vârful pantofului. Mi se părea ceva ciudat, nefamiliar, de parcă o realitate nouă ar fi luat locul celei vechi în intervalul de timp pe care mi-l petrecusem în fântână. Am simţit asta în adâncul sufletului meu încă din clipa în care am ieşit la suprafaţă şi am pornit spre casă.

  Am luat-o pe alee, am ajuns acasă, am intrat în baie şi m-am spălat pe dinţi. M-am gândit să îmi rad barba neagră care îmi întuneca faţa. Crescuse destul de mult în cele câteva zile şi arătam ca un naufragiat proaspăt salvat. Era prima oară în viaţa mea când mi-am neglijat barba. Am cochetat câteva clipe cu ideea de a o lăsa să crească, dar pe urmă m-am decis să mă bărbieresc. Nu ştiu de ce, dar simţeam că era mai bine să rămân cu chipul pe care-l avusesem înainte de plecarea lui Kumiko.

  Mi-am tamponat barba cu un prosop înmuiat în apă fierbinte şi am acoperit-o cu un strat gros de cremă de ras. Am început apoi să mă rad încet, cu atenţie, ca să nu mă tai – mai întâi bărbia, obrazul stâng şi apoi cel drept. Când am terminat cu obrazul drept, ceea ce am văzut în oglindă mi-a tăiat pur şi simplu respiraţia. O pată vineţie. La început am crezut că m-am murdărit cu ceva. Mi-am şters urmele de cremă de ras, m-am spălat cu săpun şi apă pe faţă şi am frecat zona pătată cu un burete, dar pata nu dispărea. Aveam impresia că pătrunsese adânc în piele. Am pipăit-o cu degetul. Porţiunea aceea de piele era puţin mai caldă decât restul feţei, dar altă senzaţie nu aveam. Era un semn. Aveam un semn pe faţă, exact pe locul în care am simţit căldura aceea ciudată în timp ce eram în fântână.

  M-am apropiat de oglindă şi am examinat atent semnul. Era amplasat puţin dincolo de pomete şi era de mărimea unei palme de bebeluş. Albastrul lui închis semăna cu cerneala Mont Blanc pe care o folosea Kumiko întotdeauna.

  Prima explicaţie pe care mi-am dat-o a fost posibilitatea unei reacţii alergice. Probabil că venisem în contact, pe fundul, fântânii, cu ceva care provocase erupţia aceea. Eu examinasem” < cu lanterna fiecare colţişor şi nu văzusem decât pământ beton. Lăsau oare erupţiile şi alergiile asemenea urme?

  M-a cuprins panica şi m-am pierdut câteva momente, cfi atunci când te izbeşte pe nepregătite un val uriaş pe plajS târându-te în mare. Mi-a căzut prosopul din mână, am răsturna coşul de gunoi, m-am lovit la picior de ceva, am început să mârâi cuvinte fără noimă. Mi-am recăpătat până la urmă cumpătul şi am încercat să mă gândesc calm, rezemat de chiuvetă, la ceea ce aveam de făcut.

  În primul rând trebuia să aştept să văd ce se întâmplă. La doctor puteam merge oricând. Poate era doar o erupţie trecă-mare, care se vindeca de la sine. Apăruse în două-trei zile şi putea dispărea la fel de repede. M-am dus la bucătărie şi mi-am făcut o cafea, îmi era foame, dar nu puteam vedea mâncare înaintea ochilor.

  M-am întins pe canapea şi am privit ploaia care tocmai începuse. Din când în când mai mergeam la baie şi mă uitam în oglindă, dar semnul nu suferea nici o modificare. Pata de pe obraz era de un albastru închis, frumos.

  Nu găseam decât o singură explicaţie pentru ceea ce se întâmplase – totul se lega de momentul acela din visul meu în care am trecut prin zid, înainte de zorii zilei, dus de mână de femeia misterioasă de la telefon. M-a târât prin zid ca să scăpăm de acel cineva periculos care deschidea uşa şi urma să intre în cameră, în clipa în care am trecut prin zid, am avut senzaţia clară de căldură în obraz, exact în locul în care se afla pata. Oricum, nu-mi puteam explica legătura dintre trecerea prin zid şi formarea semnului de pe faţă.

  Bărbatul acela fără chip din holul hotelului mă prevenise: „Aţi ales un moment nepotrivit. Nu ar trebui să fiţi aici acum”. Eu i-am ignorat avertismentul şi mi-am văzut mai departe de drum. Eram supărat pe Noboru Wataya, supărat pe propria riifa zăpăceală. De aceea mă pricopsisem cu semnul, probabil.

  Poate era un semn care îmi fusese imprimat de acel vis straniu sau himeră sau ce naiba o fi fost. Semnul însuşi îmi spunea: N-a fost vis, s-a întâmplat în realitate şi ori de câte °ri te vei uita în oglindă, vei fi obligat să-ţi aminteşti.

  Am clătinat din caP. Îmi rămâneau prea multe lucruri neexpli-cate. Singurul lucru clar era că nu înţelegeam absolut nimic. Au început să-mi vâjâie tâmplele şi nu mai eram capabil să gândesc. N-aveam chef de nimic. Am luat o înghiţitură de cafea rece şi am continuat să privesc ploaia.

  După prânz l-am sunat pe unchiul meu. Simţeam nevoia să yorbesc cu cineva, cu oricine, ca să scap de senzaţia că mă desprind de lumea reală, că mă îndepărtez tot mai mult. 302

  Când m-a întrebat ce mai face Kumiko, i-am spus că e bine, că e plecată în deplasare. Aş fi putut să-i spun ce s-a întâmplat, dar mi-ar fi fost imposibil să-i explic unei terţe persoane toate evenimentele, într-o ordine cât de cât logică. Nici eu nu le găseam sensul şi atunci cum să le prezint altcuiva? M-am hotărât să nu-i spun deocamdată unchiului meu adevărul.

  — Ai locuit şi tu în casa aceasta, nu? L-am întrebat eu.

  — Da, normal, şase sau şapte ani în total. Ia stai… Am cumpărat-o când aveam treizeci şi cinci de ani şi am locuit acolo până la vârsta de patruzeci şi doi de ani. Şapte ani. M-am mutat în apartamentul actual când m-am căsătorit. Acolo am stat singur tot timpul.

  — Ţie ţi s-a întâmplat ceva rău cât ai locuit aici?

  — Ceva rău? Cam ce anume?

  — Adică ai avut vreo boală sau ai terminat-o cu vreo femeie? Unchiul meu izbucni în râs.

  — Am rupt-o eu cu mai multe femei, dar nu numai cât am locuit acolo. Rupturile alea nu le pot considera o nenorocire pentru că nu m-am despărţit de cineva de care n-aş fi vrut să mă despart. Cât despre boală… Nu, nu cred… Am avut eu o excrescenţă pe ceafă, dar nu-mi amintesc să mai fi păţit şi altceva. Frizerul mi-a descoperit-o şi a zis că trebuia să scap de ea ca să fiu sigur că nu dădea naştere la complicaţii. M-am dus la doctor, dar s-a dovedit a fi un fleac până la urmă. A fost prima şi ultima oară când m-am dus la doctor în intervalul în care am locuit acolo. A, bine că mi-am amintit, ar trebui să-mi iau nişte bani înapoi de la casa de asigurare.

  — Deci, nu ai amintiri neplăcute legate de locul acesta?

  — Nu, niciuna, spuse unchiul meu după ce s-a gândit câteva clipe. Dar ce te-a apucat?

  — Nimic deosebit. A fost Kumiko la o ghicitoare zilele trecute şi a venit acasă cu o ştire senzaţională în legătură cu casa asta -cică ar purta ghinion, am minţit eu. După părerea mea, sunt prostii, dar i-am promis că te întreb.

  — Hmmm, cum se numeşte chestia asta… Arta de a ghici ce se întâmplă pornind de la aspectul casei? Eu nu mă pricep l” asemenea lucruri, aşa că nu ştiu ce să-ţi spun, dar am locui* acolo şi te asigur că e totul în ordine. Casa lui Miyawaki e cu probleme, adevărat, dar nu se află atât de aproape încât să influenţeze şi pe voi.

  — Ce fel de oameni au mai locuit aici după ce ai plecat?!

  Cronica păsăril-arc

  — Păi, un profesor de liceu cu familia timp de trei ani, iar apoi un cuplu de tineri timp de cinci ani. Ştiu că tânărul avea o afacere, dar nu-mi mai amintesc ce anume. Nu bag mâna-n foc că toţi cei care au locuit acolo au fost fericiţi. De casă se ocupa un agent imobiliar, aşa că eu nu i-am cunoscut pe chiriaşi şi nici nu ştiu de ce au plecat. Oricum, nu am auzit să li se fi întâmplat ceva rău. Probabil că-şi doreau şi ei case mai mari.

  — Mie mi-a spus cineva că este blocat fluxul în această zonă. Iţi spune ceva asta?

  — E blocat fluxul?

  — Nici eu nu ştiu ce înseamnă, dar aşa mi s-a spus. Unchiul meu se gândi puţin.

  — Nu, nu-mi vine nimic în minte, dar cred că nu a fost prea fericită ideea să închidă ambele capete ale aleii cu garduri. Un drum fără ieşire sau intrare este un lucru extrem de ciudat, dacă stăm să ne gândim bine. Principiul fundamental al drumurilor şi al râurilor este fluxul. Dacă le blochezi, devin inactive, stagnează.

  — Da, aşa e. Mai am o întrebare: ai auzit vreodată pasărea-arc cântând în zonă?

  — Pasărea-arc? Ce-i aia?

  I-am explicat în câteva cuvinte ce era cu pasărea-arc, cum s-a oprit într-o bună zi la copacul acela din grădină şi cânta de parcă răsucea un arc.

  — Asta e ceva cu totul nou pentru mine. N-am auzit şi n-am văzut niciodată aşa ceva, cu toate că-mi plăcea foarte mult să ascult păsărelele ciripind. Este prima oară când aud de pasărea-arc. Crezi că are vreo legătură cu casa?

  — Nu, nu cred, dar mă întrebam dacă ai auzit-o vreodată.

  — Dacă vrei să ştii ceva despre fântână sau despre cei care au locuit acolo după mine, ar fi bine să iei legătura cu bătrânul domn Ichikawa de la Agenţia imobiliară Setagaya Dai-ichi, de vizavi de gară. Îi spui că vii din partea mea. El s-a ocupat ani de zile de casa mea şi locuieşte prin apropiere, aşa că-ţi poate spune tot ce doreşti să ştii. El mi-a povestit şi despre casa lui Miyawaki. E un bătrânel căruia îi place foarte mult să stea la taclale, aşa că poate ar fi bine să-l cunoşti.

  — Mulţumesc, o să-l caut.

  — Ţi-ai găsit vreo slujbă?

  — Nu încă. Să fiu cinstit, nici n-am căutat prea serios. Kumiko are serviciu, eu am grijă de gospodărie şi ne descurcăm deocamdată.

  Unchiul căzu pe gânduri câteva clipe şi apoi spuse:

  — Anunţă-mă şi pe mine dacă nu te descurci, poate reuşesc să te ajut şi eu cumva.

  — Bine, mulţumesc. Am să vin să-ţi cer sfatul dacă am nevoie.

  Cu asta conversaţia noastră a luat sfârşit.

  M-am gândit să-l sun pe bătrânul de la Agenţia imobiliară şi să-i cer informaţii despre originea casei şi despre cei care au locuit acolo înaintea mea, dar mi s-a părut caraghios şi lipsit de sens să fac aşa ceva. Mi-am scos ideea din cap.

  A continuat să plouă în acelaşi ritm toată după-amiaza. Ploaia spăla acoperişurile caselor, copacii, pământul. La prânz am mâncat pâine prăjită cu supă din conservă, iar apoi m-am întins pe canapea. Aş fi vrut să merg la cumpărături, dar semnul de pe faţă mă împiedica să mă aventurez, îmi părea rău că nu-mi lăsasem barba să crească. Mai erau nişte legume în frigider şi tot felul de cutii de conserve prin bufet. Aveam orez şi ouă, deci era mâncare pentru încă vreo două-trei zile dacă nu mă apucau cine ştie ce pofte.

  Cât am stat întins pe canapea nu m-am gândit la nimic. Am citit, am ascultat muzică clasică la casetofon, m-am uitat cum ploua în grădină. Capacitatea mea de cugetare a atins cote foarte joase, probabil din pricina perioadei lungi de concentrare maximă cât am stat în bezna fântânii. Dacă încercam să mă gândesc serios la ceva, simţeam o durere surdă de parcă îmi era capul strâns într-o menghină. Dacă încercam să-mi amintesc ceva, fiecare muşchi şi nerv vibra puternic de aveam senzaţia că o să plesnească. Parcă mă transformasem în Omul de tinichea din Vrăjitorul din Oz – încheieturile ruginiseră şi trebuiau unse.

  Din când în când mai mergeam la baie ca să văd în ce stare se afla pata de pe obraz, dar era neschimbată. Nici nu s-a extins, nici nu s-a micşorat. Nuanţa de albastru nu se modificase. La un moment dat, am observat că-mi lăsasem nişte de păr deasupra buzei. Din cauza panicii care m-a cupruMti când am descoperit pata de pe obrazul drept, am uitat verific dacă mă bărbierisem bine. M-am spălat iar pe faţă, aiB| dat cu nişte cremă de ras şi mi-am îndepărtat şi acele fire.

  Într-unul dintre drumurile mele spre oglindă, mi-am amintit de avertismentul telefonic al Maltei Kano – să am grijă, îi spunea ea; ajungem să credem, datorită experienţei, că imag din oglindă este cea corectă. Ca să mă conving, m-am dus în dormitor şi m-am uitat şi în oglinda cea mare pe care o folosea Kumiko când se îmbrăca. Semnul era tot acolo. Deci nu numai oglinda din baie mi-l dezvăluia.

  Cu excepţia petei de pe obraz nu mai simţeam nimic ciudat în trupul meu. Mi-am luat temperatura, dar era aceeaşi ca întotdeauna. În afară de faptul că-mi era foame – nu prea numcasem mare lucru în ultimele trei zile – şi că-mi era puţin cam greaţă – probabil o continuare a stării pe care o simţisem în fundul fântânii – mă simţeam absolut normal.

  După-amiaza a fost liniştită. Telefonul n-a sunat, n-au sosit scrisori, n-a circulat nimeni pe alee, nu s-au auzit vocile vecinilor, pisicile n-au trecut prin grădină, păsărelele nu s-au auzit ciripind. Mai distingeam din când în când târâitul unei cicade, dar nu cu intensitatea obişnuită.

  Mi s-a făcut foame puţin înainte de ora şapte, aşa că mi-am pregătit ceva de cină dintr-o conservă şi câteva legume. Am ascultat ştirile de seară de la radio – nu mai ascultasem radioul de foarte multă vreme – dar nu s-a mai întâmplat nimic deosebit prin lume. Muriseră nişte tineri într-un accident de pe autostradă. Şoferul încercase să depăşească o maşină, dar n-a mai apucat şi s-a ciocnit de un zid. Directorul şi personalul sucursalei unei bănci importante erau cercetaţi de poliţie, din cauza unui împrumut ilegal, în cartierul Machida, o gospodină de treizeci şi şase de ani fusese bătută mortal, cu ciocanul, de un trecător. Astea toate erau fapte ce se petreceau într-o altă lume. În lumea mea nu se întâmpla nimic în afară de faptul că ploua încet în grădină.

  La ora nouă m-am mutat de pe canapea în pat, am terminat capitolul început, am stins veioza şi m-am culcat.

  M-am trezit speriat în toiul unui vis. Nu-mi aminteam ce visasem, dar eram agitat şi inima îmi bătea puternic. Era beznă în cameră şi o perioadă destul de lungă de timp nici nu mi-am dat seama unde mă aflu. În cele din urmă, am realizat că eram în camera mea, în propriul meu pat. Limbile ceasului de pe perete arătau ora două noaptea, îmi dereglasem somnul cât am stat în fântână şi probabil că de aceea mă tot trezeam ^ aţipeam. După ce mi-a trecut sperietura, am simţit nevoia Sa urinez – poate din pricina berii băute. Aş fi preferat să pe loc, dar nu aveam încotro, trebuia să merg la toaletă.

  Mam ridicat resemnat, dar în clipa aceea mâna mea a atins trupul persoanei care dormea lângă mine. Nu m-a surprins, pentru că era locul unde dormea Kumiko întotdeauna. Eram obişnuit să doarmă cineva lângă mine. În următoarea clipă mi-am amintit subit că soţia mă părăsise şi n-avea cum să fie ea. Lângă mine, dormea altcineva, cu totul altcineva.

  Mi-am făcut curaj şi am aprins lumina de pe noptieră. Era Creta Kano.

  Povestea Cretei Kano continuă.

  Creta Kano era complet goală. Dormea cu faţa spre mine, dezbrăcată, nici măcar învelită. I se vedeau sânii frumos conturaţi, sfârcurile mici, roz, stomacul perfect plat, iar triunghiul părului pubian arăta ca o zonă haşurată dintr-un desen. Pielea era albă, cu o sclipire proaspătă. Habar nu aveam ce căuta acolo, dar rămăsesem cu privirile aţintite pe trupul ei frumos. Genunchii erau strânşi şi puţin îndoiţi, picioarele perfect aliniate. Părul îi cădea pe faţă, acoperind-o pe jumătate şi de aceea n-aveam cum să-i văd ochii, dar era clar că dormea profund. Nu am distins nici cea mai mică tresărire la aprinderea luminii. Respira liniştit şi regulat. Eu mă trezisem de tot. Am scos un pled subţire din dulap şi am învelit-o. Am stins apoi lumina şi am luat-o spre bucătărie, în pijama. M-am aşezat la masă.

  Mi-am amintit de semn. Pata de pe obraz era încă uşor călduţă la atingere. Era acolo, clar, aşa că nu mai trebuia să mă uit în oglindă. Nu era un fleac care să dispară peste noapte. Mă gândeam să caut un dermatolog în cartea de telefon, după ce se făcea ziuă, dar nu ştiam ce să-i spun dacă mă întreba care era cauza pentru care mă pricopsisem cu aşa ceva. „Ştiţi, am stat într-o fântână două sau trei zile. Nu, nu are legătură cu serviciul. Am coborât acolo ca să pot gândi în linişte. Nu, nu ttii-am luat mâncare cu mine. Nu, fântâna nu se află pe proprietatea mea, e în curtea altei case. O casă părăsită din apropiere. Am intrat în curtea aceea fără permisiunea nimănui.”

  Am oftat. Normal că nu puteam spune nimănui asemenea aiureli.

  Mi-am pus coatele pe masă şi m-am trezit gândindu-mă ară să vreau la toate detaliile legate de trupul gol al Cretei Kano. Dormea dusă în patul meu. Mi-am amintit de visul în are m-am culcat cu ea îmbrăcată cu rochia lui Kumiko. Îmi ra încă vie în minte atingerea trupului ei, fineţea lui. Dacă nu analizam evenimentul acela pas cu pas, îmi era imposibil '-să-mi dau seama în ce punct s-a sfârşit realitatea şi unde a început irealul. Linia de demarcaţie dintre cele două zone începuse să dispară, în mintea mea cel puţin, realul şi irealul se manifestau împreună cu aceeaşi intensitate. M-am culcat cu Creta Kano şi în acelaşi timp n-am făcut-o.

  Ca să-mi limpezesc mintea de asemenea imagini confuze, m-am dus la baie şi mi-am dat cu apă pe faţă. Puţin mai târziu, am aruncat un ochi la Creta Kano. Dormea adânc, dar îşi trăsese pledul în jos, până la brâu. Din poziţia în care stăteam eu, nu i se vedea decât spatele. Mi-am amintit de spatele lui Kumiko pe care l-am văzut ultima oară în dimineaţa în care a dispărut. Gândindu-mă mai bine, am constatat că înfăţişarea Cretei era uluitor de asemănătoare cu a lui Kumiko… Nu observasem până atunci pentru că se pieptănau, se îmbrăcau şi se fardau extrem de diferit, dar aveau cam aceeaşi înălţime şi aceeaşi greutate. Probabil purtau aceeaşi măsură la îmbră-căminte.

  Mi-am luat pledul şi m-am dus în camera de zi. M-am întins pe canapea şi am deschis cartea. Citeam o carte de istorie împrumutată de la bibliotecă. Era vorba despre administrarea' japoneză a Manciuriei înaintea războiului şi despre bătălia cu ruşii de la Nomonhan. Povestea locotenentului în rezervă Mamiya îmi stârnise interesul pentru problemele din acea perioadă şi am împrumutat câteva cărţi care tratau acelaşi subiect. Acum, după zece minute de istorie am simţit că mă ia somnul. Am pus cartea pe duşumea, cu intenţia de a-mi odihni puţin ochii) dar am adormit buştean, cu luminile aprinse.

  M-a trezit un sunet ce venea dinspre bucătărie. M-am du” să văd ce se întâmpla şi am găsit-o pe Creta Kano pregătind^ micul dejun. Purta un tricou alb şi pantaloni scurţi albaştri ambele ale lui Kumiko.

  — Unde-ţi sunt hainele? Am întrebat-o, stând în bucătăriei.

  — O, te rog să mă scuzi! Dormeai şi mi-am permis să is ceva de îmbrăcat din dulapul soţiei tale. Ştiu că nu-i fr ce-am făcut, dar n-aveam ce pune pe mine, spuse Creta întorcând capul spre mine. Se pieptănase şi se fardase dujj moda anilor '60, dar nu avea gene false de data aceasta.

  — Nu asta e problema, vreau doar să ştiu ce s-a întâmi cu hainele tale.

  — Le-am pierdut, răspunse ea simplu.

  — Le-ai pierdut?

  — Da, nu ştiu pe unde.

  Am intrat în bucătărie şi am privit, peste masă, cum făcea omleta. A spart ouăle cu îndemânare, a adăugat nişte condimente şi le-a bătut.

  — Vrei să spui că ai venit până aici goală?

  — Întocmai, răspunse Creta, de parcă ar fi fost cel mai normal lucru din lume. Eram goală puşcă. Dar ştii şi tu lucrul acesta, domnule Okada, pentru că tu m-ai învelit.

  — Da, e adevărat, am bombănit eu, dar aş vrea să ştiu unde şi cum ţi-ai pierdut hainele şi cum de ai reuşit să ajungi aici goală.

  — Nici eu nu ştiu, spuse Creta în timp ce se pregătea să întoarcă omleta.

  — Cum adică nici tu nu ştii?

  Creta Kano puse omleta pe o farfurie şi o garnisi cu câteva bucheţele de broccoli fierbinte. Prăjise deja pâine şi o pusese pe masă, lângă ceaşca de cafea. Eu am scos untul, sarea şi piperul. Ne-am aşezat la masă faţă-n faţă, ca un cuplu proaspăt căsătorit.

  În clipa aceea mi-am amintit de semn. Creta Kano nu a schiţat nici un gest când m-a privit şi nici nu m-a întrebat nimic de el. Am întins mâna şi am atins locul. Era la fel de călduţ.

  — Te doare, domnule Okada?

  — Nu, deloc.

  Creta Kano m-a privit fix o vreme.

  — Pare a fi un semn, spuse ea.

  — Şi mie mi se pare la fel, am zis. Mă gândeam să merg la un doctor, dar nu ştiu totuşi dacă e bine sau nu.

  — După cum arată, un doctor nu prea are ce să-ţi facă.

  — S-ar putea să ai dreptate, dar nu-l pot ignora la infinit. Creta Kano a rămas puţin pe gânduri cu furculiţa în mână.

  — Dacă ai cumpărături de făcut, merg eu. Rămâi în casă dacă n-ai chef să ieşi în lume cu pata aceea.

  — Îţi sunt recunoscător pentru propunere, dar poate ai şi tu treburile tale. Apoi nici eu nu pot sta ţintuit în casă o veşnicie.

  Creta Kano căzu pe gânduri.

  — Poate că Malta ar şti ce să facă.

  — N-ai vrea să fii atât de drăguţă să o întrebi? Poţi să faci asta pentru mine?

  — Nu oamenii iau legătura cu Malta Kano, ci ea este cea care ia legătura cu oamenii. Nu permite să fie contactată, spuse Creta, muşcând o bucăţică de broccoli.

  — Sunt sigur însă că tu poţi lua legătura cu ea.

  — Normal, doar suntem surori.

  — N-ai vrea să o întrebi de semnul meu data viitoare când vorbeşti cu ea? Sau să-i spui să mă contacteze.

  — Îmi pare rău, dar nu pot face aşa ceva. Nu am voie să-mi abordez sora din partea altcuiva. Este o regulă strictă pe care o respectăm cu sfinţenie.

  Am oftat adânc în timp ce-mi ungeam pâinea prăjită cu unt.

  — Vrei să spui că dacă eu vreau să vorbesc cu Malta Kano, nu-mi rămâne decât să aştept să ia legătura cu mine ea personal?

  — Da, exact, spuse Creta. Cât despre semnul acela, părerea mea este că ar trebui să-l ignori dacă nu te doare şi nu te mănâncă. Pe mine nu m-ar deranja asemenea lucruri şi n-ar trebui să te deranjeze nici pe tine. Se mai întâmplă.

  — Uşor de zis.

  Am mâncat în tăcere câteva minute. Eu nu mai luasem micul dejun împreună cu cineva de mult timp, iar acesta era chiar delicios. Cretei Kano i-a făcut plăcere când i-am mărturisit.

  — In fine… Şi hainele tale…

  — Te deranjează că am luat lucrurile soţiei tale fără permisiune? Întrebă ea, evident îngrijorată.

  — Nu, absolut deloc. Nu mă deranjează că porţi lucrurile lui Kumiko. Ea le-a lăsat aici, doar. Ceea ce mă preocupă este cum de-ai reuşit să-ţi pierzi hainele.

  — Nu numai hainele, ci şi pantofii.

  — Cum s-a întâmplat?

  — Nu-mi amintesc. Tot ce ştiu este că m-am trezit în patul – j| tău goală puşcă. Nu-mi aduc aminte ce s-a întâmplat înainte jj de asta.

  — Ştii că ai coborât în fântână, nu? După ce am ieşit eu…

  — Da, îmi amintesc. Am adormit acolo, dar nu-mi aduc aminte ce s-a întâmplat pe urmă.

  — Adică vrei să spui că nu mai ştii cum ai ieşit din fântână? J

  — Deloc. Mi s-a rupt firul memoriei pe undeva, spuse ridicând degetele arătătoare de la ambele mâini. Le ţinea la distanţă de vreo douăzeci de centimetri, dar n-am înţeles cam cât însemna distanţa aceea în timp.

  — Presupun că nu-ţi aminteşti nici ce s-a întâmplat cu scara. Nu mai e acolo, să ştii.

  — Nu-mi amintesc deloc de scară. Nici măcar nu mai ştiu dacă am coborât pe ea până în fundul fântânii.

  Am rămas o vreme cu privirile aţintite la ceaşca pe care o ţineam în mână.

  — Te-ar deranja dacă mi-ai arăta tălpile? Am întrebat.

  — Nici vorbă.

  S-a aşezat pe scaunul de lângă mine şi mi-a întins picioarele. I-am luat gleznele în mâini şi i-am examinat cu atenţie tălpile. Erau perfect curate. Aveau formă frumoasă, fără nici un semn, absolut niciunul.

  — Nu se văd urme de noroi, nici rănită nu eşti…

  — Aha, spuse Creta Kano.

  — Ieri a plouat toată ziua. Dacă ţi-ai pierdut pantofii şi ai venit aici în picioarele goale, ar fi trebuit să ai noroi pe tălpi. Ar fi rămas urme şi în holul de la intrare. Dar picioarele tale sunt curate… Nici urmă de noroi.

  — Da, ai dreptate.

  — Ceea ce înseamnă că n-ai ajuns aici desculţă. Creta Kano îşi înclină puţin capul, admirativ.

  — Logica ta este perfectă, spuse ea.

  — O fi ea perfectă, dar asta nu rezolvă nimic. Unde ţi-ai pierdut pantofii şi hainele şi cum ai ajuns aici?

  — Nu am nici cea mai vagă idee, spuse ea clătinând din cap.

  În timp ce ea spăla cu mult zel vasele din chiuvetă, eu am rămas la masa din bucătărie dus pe gânduri. Nu mai înţelegeam nimic.

  — Ţi se întâmplă deseori să nu-ţi aminteşti pe unde-ai fost? Am întrebat.

  — Nu este prima oară când nu-mi amintesc unde am fost Şi ce-am făcut. Nu păţesc foarte des, dar mi se mai întâmplă din când în când. Mi-am mai pierdut o dată hainele, dar acum e prima oară când mi-am pierdut şi hainele, şi pantofii şi totul.

  Creta Kano a închis robinetul şi a şters masa cu un şervet.

  — Ştii ce? Nu mi-ai spus data trecută toată povestea ta. Te-ai evaporat înainte de a o termina, îţi aminteşti? Dacă nu te deranjează, aş vrea să aud şi continuarea. Mi-ai povestit cum au pus ăia mâna pe tine şi te-au obligat să te prostituezi pentru ei, dar nu mi-ai spus ce s-a întâmplat după ce l-ai cunoscut pe Noboru Wataya şi după ce te-ai culcat cu el.

  Creta Kano s-a rezemat de chiuvetă şi m-a privit. Picăturile de apă de pe mâini i-au curs pe degete şi au căzut pe duşumea. Prin tricoul alb i se întrezăreau sfârcurile şi conturul sânilor. Mi-am amintit de trupul gol pe care l-am zărit în patul meu peste noapte.

  — Bine, îţi povestesc. Iţi povestesc tot ce s-a întâmplat apoi. Creta Kano s-a aşezat iar în faţa mea.

  — Motivul pentru care am plecat în ziua aceea fără să-mi termin povestirea a fost că nu eram pregătită să spun totul. Am început-o pentru că am simţit nevoia să-ţi spun şi ţi-am spus foarte cinstit tot ce mi s-a întâmplat, dar la un moment dat mi-am dat seama că nu eram capabilă să merg cu povestea până la capăt. Cred că te-a şocat dispariţia mea, nu?

  Creta Kano şi-a pus mâinile pe masă şi m-a privit în ochi în timp ce vorbea.

  — Da, am fost şocat, dar oricum n-a fost cel mai şocant lucru care mi s-a întâmplat în ultima vreme.

  — După cum ţi-am povestit atunci, ultimul client pe care l-am avut ca prostituată a cărnii a fost Noboru Wataya. Când l-am întâlnit a doua oară, în calitate de client al Maltei, l-am recunoscut imediat. N-aveam cum să-l uit. Nu ştiu dacă şi-a amintit şi el de mine. Domnul Wataya nu este omul pe chipul căruia se poate citi ceea ce simte.

  Dar hai să mă întorc mai în urmă şi să pun ordine în evenimente. Mai întâi am să-ţi vorbesc despre perioada în care Noboru Wataya mi-a fost client. Asta se întâmpla acum şase ani.

  Ţi-am mai spus că eram atunci într-o stare în care nu î percepeam absolut nici o durere. Şi nu numai durere, nici o senzaţie de nici un fel. Trăiam într-o amorţire totală. Asta nu înseamnă că nu simţeam chiar nimic, adică îmi dădeam seama dacă ceva era cald, sau rece, sau dureros. Dar asemenea senzaţii îmi veneau parcă de departe, dintr-o lume cu care nu aveam, absolut nici o legătură. De aceea nici nu m-a deranjat ideea de i a face sex pentru bani. Indiferent cum se purtau clienţii cUj mine, senzaţiile parcă nu erau ale mele. Trupul meu care ntl| simţea nimic parcă nu mai era al meu. Ţi-am povestit cum fost recrutată ca prostituată de banda respectivă, îmi cerea* să mă culc cu bărbaţi, îmi dădeau bani, iar eu bineînţeles că îi luam. Parcă aici rămăsesem cu povestitul, nu? Am dat din cap fără să comentez.

  — Mi-au cerut într-o zi să merg la un hotel din centru, la etajul şaisprezece. Clientul avea un nume neobişnuit: Wataya. Am bătut la uşă, am intrat şi l-am văzut stând pe canapea. Bea cafea şi citea o carte. Purta un tricou polo verde şi pantaloni din bumbac maro. Avea părul scurt şi ochelari cu rame maro. Cafetiera, ceaşca şi cartea se aflau pe măsuţa din faţa lui. Părea absorbit de lectură şi chiar am sesizat un fel de emoţie în privirile lui. Nu pot să spun că avea un fizic remarcabil, dar ochii aceia ai lui emanau o forţă stranie. În clipa în care i-am văzut ochii, am crezut că am greşit camera. Bărbatul mi-a spus să intru şi să încui uşa.

  Fără să se mişte de pe canapea, şi-a plimbat imediat privirile peste trupul meu. M-a analizat din cap până-n picioare. De fapt, lucrul acesta mi se întâmpla ori de câte ori intram în camera unui client. Toţi mă examinau cu privirea. Scuză-mă că te întreb, domnule Okada, ai plătit vreodată în viaţa ta o prostituată?

  I-am spus că nu avusesem parte de o asemenea experienţă.

  — Este ca şi când ai examina marfa pe care vrei să o cumperi. Mă obişnuisem să fiu privită în felul acela. De fapt, bărbaţii plăteau pentru trupul meu, nu? Şi era normal să-şi examineze marfa. Dar Wataya m-a privit cu totul altfel. Părea că se uită prin carnea mea undeva în zare. Privirile lui m-au făcut să mă simt prost, de parcă aş fi devenit o fiinţă semi-transparentă.

  Cred că m-am cam zăpăcit pentru că mi-am scăpat geanta pe jos. N-a făcut mare zgomot, dar m-am speriat îngrozitor şi câteva clipe nici nu mi-am dat seama ce se întâmplase. M-am aplecat să-mi iau geanta, încuietoarea se desfăcuse când a atins duşumeaua şi cosmeticele mi se împrăştiaseră. Mi-am adunat de pe jos creionul de ochi, rujul şi o sticluţă cu apă de colonie şi le-am băgat la loc în geantă. În tot acest timp, el a stat cu ochii pe mine.

  După ce mi-am terminat de strâns lucrurile, mi-a spus să m& dezbrac. L-am întrebat dacă pot face un duş mai întâi Pentru că transpirasem din pricina căldurii, venind pe jos din staţie. Mi-a spus că nu-l deranja transpiraţia mea, că nu avea Prea mult la dispoziţie şi mi-a mai cerut încă o dată să mă Dezbrac repede.

  După ce-arn rămas goală, mi-a spus să mă întind pe pat cu faţa în jos. M-am conformat. Mi-a ordonat să nu mă mişc, să ţin ochii închişi şi să nu scot o vorbă până nu-mi cerea el să vorbesc.

  S-a aşezat lângă mine fără să se dezbrace. Stătea jos şi-atât. Nu m-a atins cu un deget. Stătea şi se uita la trupul meu gol. Am rămas cu faţa-n jos, fără să mă mişc, vreo zece minute. I-am simţit ochii sfredelindu-mi ceafa, spatele, fundul, picioarele, cu o intensitate aproape dureroasă. Mi-a trecut prin minte câteva clipe că s-ar putea să fie impotent. Mai apar şi asemenea clienţi din când în când. Cumpără o prostituată, o dezbracă şi o privesc. Alţii doar o dezbracă şi se masturbează. Tot felul de bărbaţi cumpără prostituate, iar motivele diferă de la om la om. Am crezut că era şi el unul dintre aceia.

  Apoi a întins mâna. Cele zece degete au pornit parcă în căutarea a ceva – de la umeri au alunecat în jos pe spate, până pe coapse. Nici nu se juca, nici nu mă masa. Cu siguranţă. Degetele lui se mişcau pe trupul meu cu cea mai mare grijă, de parcă trasau ruta pe o hartă. Tot timpul cât a stat cu degetele pe mine s-a gândit la ceva, dar nu în sensul obişnuit al cuvântului. S-a gândit la ceva în mod foarte serios şi părea extrem de concentrat.

  În unele momente aveam senzaţia că degetele lui se plimbau la întâmplare, după care se opreau şi rămâneau pe loc o vreme, în sensul propriu al cuvântului mi-au lăsat impresia că treceau de la confuzie la siguranţă. E clar ce zic? Fiecare deget părea viu, avea propria lui voinţă, gândea. A fost o senzaţie stranie. Stranie şi tulburătoare.

  Şi totuşi atingerea degetelor lui m-a excitat. Eram excitată pentru prima oară în viaţa mea. Până când am devenit prostituată, sexul nu însemnase pentru mine decât o sursă de durere şi numai gândul mă umplea de teamă – teama de durerea pe care trebuia să o suport. După ce am început să mă prostituez, s-a întâmplat exact contrariul – nu mai simţeam nimic – nici durere, dar nici altceva. Gâfâiam şi mă prefăceam excitată pentru a-i face plăcere clientului, dar trişam cu bună ştiinţă pentru că aşa-mi cerea meseria. Când m-a atins Wataya, gâfâitul | meu era real. Venea din cele mai ascunse cotloane ale trupuluiţj Ştiam că în mine a început să se mişte ceva, de parcă centr de gravitaţie se muta de colo-colo.

  În cele din urmă, omul şi-a oprit ambele mâini între fese mele şi părea că se gândeşte. Simţeam prin vârful degetelor” îşi regla respiraţia. Apoi a început să se dezbrace. Stăteam cu ochii închişi şi cu faţa îngropată în pernă, aşteptând să văd ce mai urma. După ce-a rămas gol, mi-a desfăcut larg braţele şi picioarele.

  Era o linişte înspăimântătoare în cameră. Urechile mele nu distingeau decât aerul condiţionat. Nici bărbatul nu scotea sunete pe care să le pot percepe, nu-l auzeam nici măcar respirând. Mi-a pus palmele pe spate şi m-am înmuiat toată. Penisul mi-a atins fesele, dar era încă moale.

  În clipa aceea a început să sune telefonul de pe noptieră. Am deschis ochii şi mi-am întors faţa spre el, dar am avut impresia că nu auzise telefonul. A sunat de opt sau de nouă ori şi s-a oprit. Camera s-a cufundat din nou într-o tăcere adâncă.

  Creta Kano se opri ca să-şi mai tragă sufletul. Tăcu şi-şi privi mâinile.

  — Te superi dacă fac o mică pauză?

  — Nu, deloc.

  Mi-am umplut iar ceaşca cu cafea şi am luat o înghiţitură. Ea a băut apă rece. Am stat vreo zece minute liniştiţi, fără să scoatem o vorbă.

  — Degetele lui au început să se mişte din nou, atingând fiecare colţişor al trupului meu, continuă Creta Kano. Nu mă mai simţeam capabilă nici să gândesc, în urechi îmi răsunau doar bătăile propriei mele inimi, bătăi ciudat de rare. Nu mă mai controlam. Gemeam ca o nebună în timp ce mă mângâia. Am încercat să-mi ţin vocea în frâu, dar parcă altcineva se folosea de vocea mea ca să geamă şi să ţipe. Trăiam cu impresia că se desprindea fiecare şurubel din trupul meu. Apoi, după multă vreme, a băgat ceva în mine, pe la spate. Eu eram tot cu faţa în jos. Tot nu ştiu ce-a fost. Oricum, ceva mare şi tare, dar nu era penisul lui. Sunt absolut sigură, îmi amintesc că în dipa aceea am concluzionat că era impotent.

  Orice-o fi fost, era prima oară de la tentativa de sinucidere uicoace când am simţit durere adevărată, cumplită. Mă durea pe mme, nu pe altcineva. Cum să-ţi explic? Durerea a fost atât de ^s încât am avut impresia că mă despică în două, dinspre interior spre exterior. Deşi mă simţeam îngrozitor, mă zvârcoleam de Urere şi de plăcere. Durerea şi plăcerea se contopiseră, înţelegi 6 vreau să spun? Durerea se năştea din plăcere, plăcerea din. Trebuia să le accept ca pe o singură entitate. Şi totuşi, simţeam că mă spintecă ceva şi nu găseam soluţie, nu era nimic de făcut. Apoi s-a întâmplat ceva foarte ciudat. Dintre cele două jumătăţi spintecate ale trupului meu s-a târât afară ceva, un lucru pe care nu-l mai văzusem şi nu-l mai atinsesem niciodată. Nu mi-am dat seama cât era de mare, dar mi se părea umed şi alunecos ca un făt proaspăt ieşit din pântecele mamei. Ciudat. A fost în mine, dar nu ştiam ce era. Bărbatul îl scosese.

  Voiam să ştiu despre ce era vorba, voiam să-l văd cu propriii mei ochi. Făcuse parte din mine, aşa că aveam dreptul să-l văd, dar îmi era imposibil. Eram înghiţită de un torent de durere şi de plăcere. Nu mă simţeam capabilă decât să gem, să-mi unduiesc coapsele. Saliva îmi curgea fără să o mai pot controla, îmi era imposibil şi să deschid ochii.

  Am atins punctul culminant, sau i-aş spune mai degrabă un punct care semăna cu un vârf de stâncă de pe care mă arunca cineva. Am ţipat şi am avut impresia că geamurile şi paharele din cameră se fac ţăndări. Nu numai că am avut impresia, dar chiar le-am văzut şi le-am auzit transformându-se în cioburi mici şi căzând peste mine. Mi s-a făcut apoi rău la stomac, am simţit că-mi pierd cunoştinţa şi trupul mi s-a răcit. Ştiu că ţi se pare ciudată comparaţia, dar mă transformasem parcă într-un vas cu terci rece, cleios şi plin de cocoloaşe, iar cocoloaşele vibrau cu intensitate diferită, la fiecare bătaie a inimii mele. Am recunoscut vibraţia aceea pentru că mai avusesem parte de ea – era acea durere nedesluşită, fatală, interminabilă de care avusesem parte cu prisosinţă înainte de tentativa de sinucidere. Durerea aceea forţa cu ranga uşa conştiinţei mele, cu o putere irezistibilă, vrând să scoată de acolo conţinutul gelatinos fără voia mea. Oricât ţi s-ar părea de ciudat, mărturisesc că m-am simţit ca un mort care asistă la propria-i autopsie, înţelegi? Parcă mi se făcuse favoarea de a privi cum mi se despică trupul şi mi se scoate din el organ după organ.

  Am rămas întinsă în continuare. Saliva îmi curgea pe şi mă zvârcoleam în sensul propriu al cuvântului. Am făcut pe mine. Ştiam că ar fi trebuit să găsesc o modalitate să pot controla, dar îmi dispăruse cu totul puterea de a face ceva. Nu numai că s-au slăbit toate şurubelele din trupul me” dar chiar căzuseră definitiv. Creierul meu înceţoşat îmi spune clar că sunt singură şi neputincioasă. Din carnea mea s-s revărsat în afară diverse lucruri – unele cu formă, altele formă. Ele s-au transformat într-un soi de lichid care a ieşit afară precum saliva şi urina. Eram conştientă că trebuia să opresc şuvoiul, dar nu mă simţeam în stare. Parcă stăteam cu mâinile încrucişate şi nu făceam nimic. Habar nu am cât a durat, dar am avut impresia că şi amintirile s-au scurs în afară. Tot ce fusese în mine. Apoi s-a lăsat o cortină grea şi am fost învăluită, într-o clipă, de o beznă totală.

  Când mi-am recăpătat cunoştinţa, eram cu totul alta.

  Creta Kano se opri şi mă privi.

  — Cam asta s-a întâmplat atunci.

  Am tăcut, aşteptând să mai spună ceva.

  Creta Kano pleacă din nou.

  Creta Kano şi-a continuat povestea.

  — Câteva zile după aceea am trăit cu senzaţia că trupul meu s-a făcut fărâmiţe. Când umblam, aveam senzaţia că picioarele mele nu ating pământul. Când mâncăm, nu simţeam că mestec. Când stăteam jos, eram parcă în cădere liberă sau pluteam ca un balon mare, prin infinitatea spaţiului – un spaţiu fără plafon şi fără fund. Îmi era cumplit de teamă. Nu mă mai simţeam capabilă să-mi coordonez mişcările trupului şi senzaţiile. Funcţionau la întâmplare, fără voia mea, fără nici o ordine sau direcţie. Şi nu ştiam nici o cale care să pună capăt acelui haos imens. Nu făceam decât să aştept momentul în care urmau să se liniştească toate. Le-am spus părinţilor că nu mă simţeam bine şi m-am închis în camera mea. Rămâneam acolo de dimineaţa până seara fără să mănânc mai nimic.

  Au trecut în felul acesta trei sau patru zile, cred. Apoi, totul s-a liniştit brusc, de parcă un vânt turbat ar fi luat cu el tot ce-i stătea în cale. Am privit înjur, m-am analizat şi mi-am dat seama că eram o cu totul altă persoană. Era a treia mea identitate. Prima fusese cea în care trăisem o suferinţă continuă. A doua, cea în care am dus-o într-o stare permanentă de amorţeală, fără să simt nici o durere, în cazul primei identităţi, fusesem eu, cea adevărată, incapabilă să scap de jugul apăsător al durerilor, iar când am încercat să scap – adică atunci când am făcut tentativa de sinucidere – am pătruns în cea de a doua identitate. O identitate temporară. E adevărat că durerea fizică de care avusesem parte până atunci dispăruse, dar a tras după ea toate senzaţiile şi simţirile. Dorinţa de a trăi, vitalitatea fizică, puterea de concentrare – toate au; dispărut o dată cu durerea. După acea perioadă de tranziţie, a ieşit la iveală o nouă identitate, încă nu ştiu dacă aceea eram | eu cea adevărată, deşi aveam o vagă senzaţie că aşa ar trebui să fie, că mă aflam în sfârşit pe drumul cel bun.

  Creta Kano ridică ochii şi mă privi, de parcă voia să-mi audă impresiile. Mâinile îi erau în continuare rezemate de masă.

  — Deci, vrei să spui că individul acela te-a ajutat să-ţi găseşti adevărata identitatea corectă, nu?

  — Probabil că da, spuse Creta Kano, dând din cap de câteva ori. Chipul ei era lipsit de expresie precum fundul unui heleşteu secat. Deoarece m-a mângâiat, m-a ţinut în braţe şi m-a făcut să simt acea plăcere sexuală cumplit de intensă, pentru prima nară în viaţa mea, am perceput o schimbare fizică uriaşă. Habar nu am de ce s-a întâmplat aşa ceva şi de ce dintre toţi bărbaţii tocmai el a trebuit să fie cel care mi-a provocat o asemenea stare. Indiferent de ceea ce s-a întâmplat, faptele rămân şi eu m-am trezit într-un recipient cu totul nou. După ce a trecut toată starea de confuzie despre care am vorbit adineauri, am căutat să accept această nouă identitate ca fiind „mai adevărată” – măcar pentru faptul că am scăpat de starea aceea de amorţire pe care am considerat-o întotdeauna ca pe o temniţă sufocantă.

  Cu toate acestea, gustul amar mi-a rămas multă vreme, ca o umbră întunecată. Ori de câte ori îmi aminteam de cele zece degete care m-au mângâiat, sau de obiectul acela pe care l-a băgat în mine, sau de bucata aceea mare şi alunecoasă care a ieşit din mine (cel puţin aşa am simţit eu atunci), mă cuprindea neliniştea. Era un fel de supărare pe care nu mi-o puteam stăpâni, o supărare vecină cu disperarea, încercam să-mi şterg din minte ziua aceea, dar nu puteam, pentru că bărbatul acela a deschis forţat ceva din interiorul trupului meu. Deschiderea forţată se lega inevitabil de el, fiind însoţită în acelaşi timp de senzaţia de pângărire. Sentimentele erau contradictorii: pe de 0 parte simţeam că transformarea pe care am suferit-o era bună şi corectă, dar pe de alta, că acea transformare a fost cauzată de ceva murdar, rău şi fals. Contradicţia aceasta m-a chinuit multă vreme, înţelegi?

  Creta Kano şi-a privit mâinile.

  — După aceea nu mi-am mai vândut trupul. Nu mai avea nici un rost. Chipul ei era, ca de obicei, lipsit de expresie.

  — Ai putut să renunţi aşa simplu, fără probleme?

  — Da, fără nici o problemă. N-am anunţat pe nimeni, dar nu s-a întâmplat nimic. A fost incredibil de uşor să renunţ. Am crezut că or să mă cheme şi eram pregătită să-i înfrunt, dar nici măcar nu m-au chemat. Nu mi-au spus niciodată nimic, îmi ştiau adresa şi numărul de telefon, ar fi putut să mă ameninţe, dar n-au făcut-o. Nu s-a întâmplat chiar nimic.

  Aşa că, cel puţin aparent, am devenit din nou o persoană normală. Restituisem părinţilor mei împrumutul şi-mi pusesem şi destui bani deoparte. Cu banii pe care i-am dat fratelui meu, şi-a cumpărat maşină nouă, dar nu şi-ar fi putut imagina niciodată ce-am făcut pentru a-i procura.

  Aveam nevoie de timp ca să mă obişnuiesc cu noua mea identitate. Cum era oare această identitate? Cum funcţiona? Ce simţea? Trebuia să experimentez totul, să pricep fiecare lucru în parte, să memorez şi să stochez informaţiile, înţelegi ce vreau să spun? De fapt, tot interiorul meu se golise şi se pierduse. Deşi eram cu totul nouă, eram complet goală. Trebuia să umplu spaţiul acela încetul cu încetul. Trebuia să reconstitui totul cu propriile mele mâini, trebuia să-l refac pe acest eu, sau mai bine spus, să-i reconstitui părţile componente.

  Oficial eram încă studentă, dar n-aveam de gând să mă întorc la facultate. Plecam de acasă dimineaţa, mergeam în parc şi stăteam pe o bancă toată ziua fără să fac nimic sau mă plimbam pe alei. Când ploua, mergeam la bibliotecă, puneam o carte în faţa mea şi mă prefăceam că citesc. Alteori stăteam toată ziua într-o sală de cinematograf sau mă plimbam cu metroul, de la un cap la altul, de câteva ori, pe linia Yamanote. Aveam senzaţia că plutesc într-un spaţiu complet întunecat în care mă aflu complet singură. Nu aveam cui să-i cer un sfat. Dacă ar fi fost sora mea cu mine, i-aş fi mărturisit totul, dar la vremea aceea era plecată în sihăstrie pe insula Malta. Nu-i ştiam adresa şi nu exista nici o posibilitate să iau legătura cu ea, aşa că a trebuit să-mi rezolv problemele singură. În nici o carte nu erau explicate stările prin care treceam eu. Cu toate acestea, deşi eram singură, nu mă consideram nefericită. Am avut puterea să mă agăţ de mine însămi. Cel puţin aveam o identitate de care mă puteam agăţa.

  Cu noua mea identitate simţeam durerea, dar nu mai era, ca acea durere sfâşietoare de odinioară. Nu numai că o simţeam, dar am învăţat şi cum să scap de ea. Cu alte cuvinte, am fosttj capabilă să mă desprind de eul fizic ce simţea durerea. Înţe-J legi? Am reuşit să mă împart în două: eul fizic şi eul non-ftzic.} Poate că ţi se pare imposibil aşa ceva, dar o dată ce înveţ inetoda, nu e greu deloc. Când simt că vine spre mine vreo durere, îmi părăsesc identitatea fizică, ca şi când m-aş strecura în camera alăturată la vestea că vine să mă vadă o persoană nedorită. Mi-e foarte uşor să fac asta. Deci, îmi dau seama că a venit durerea, o percep, dar eu nu mai sunt acolo. Sunt în camera alăturată şi povara suferinţei nu mă mai înhaţă.

  — Vrei să spui că poţi să te desprinzi de tine însăţi oricând doreşti?

  — Nu, spuse Creta Kano după o clipă de gândire. La început am reuşit să fac asta numai când aveam dureri. Durerea era cheia cu care reuşeam să descui mintea şi să fac separarea. Mai târziu, cu ajutorul Maltei, am învăţat să fac lucrul acesta şi în alte situaţii. Mult mai târziu.

  Curând după aceea, am primit o scrisoare de la Malta, îmi scria că s-au terminat în sfârşit cei trei ani de sihăstrie pe insula Malta şi că se va întoarce în Japonia în cursul săptămânii. Era hotărâtă să nu mai plece nicăieri. Abia aşteptam să o văd din nou. Fusesem despărţite aproape opt ani şi, după cum ţi-am mai spus, Malta era singura persoană din lume în faţa căreia îmi puteam deschide inima.

  În ziua în care s-a întors, i-am povestit tot ce mi s-a întâmplat. Mi-a ascultat toată povestea lungă şi stranie fără să facă nici un comentariu, fără să-mi pună măcar o singură întrebare. Când am terminat, a oftat adânc şi mi-a spus: „Ştiu că ar fi trebuit să fiu cu tine, să veghez asupra ta tot timpul. Nu-mi dau seama de ce, dar n-am simţit greutăţile prin care ai trecut. Poate pentru că îmi eşti prea apropiată. Asta e, ce să facem! Au fost lucruri care se cereau făcute, locuri în care a trebuit să ajung singură şi nu am avut de ales”.

  I-am spus că nu era cazul să regrete nimic. Fuseseră problemele mele şi situaţia se îmbunătăţea puţin câte puţin. S-a gândit la ce i-am spus, a tăcut câteva clipe şi apoi a spus: „Toate experienţele prin care ai trecut de când am plecat eu oin Japonia au fost dureroase şi amare, dar aşa cum spuneai Ş1 tu, lucrurile au început să intre pe făgaşul normal încetul cu încetul. Ce a fost mai rău a trecut şi nu se va mai întoarce niciodată. Nu ţi se vor mai întâmpla în veci lucruri îngrozitoare. Vei uita, deşi mărturisesc că nu prea uşor, multe dintre neplăcerile de care ai avut parte. O dată cu trecerea timpului, ^n om nu poate trăi totuşi fără o identitate adevărată. Este Ca Pământul pe care stăm. Fără pământ, n-am putea construi nimic.

  Totuşi, ar trebui să nu uiţi niciodată că trupul ţi-a fost pângărit de bărbatul acela. Aşa ceva n-ar fi trebuit să se întâmple în veci. Puteai foarte bine să nu-ţi revii şi să hoinăreşti acum într-o beznă autentică. Din fericire, în clipele acelea s-a întâmplat ca identitatea ta să nu fie cea adevărată şi de aceea efectul a fost exact pe dos. În loc să te prindă în capcană, te-a eliberat de starea de tranziţie. Ai avut un noroc chior. De pângărirea din tine nu poţi scăpa însă prea uşor, dar trebuie să te descurci singură. Nu te pot ajuta, nici măcar nu-ţi pot spune cum să procedezi. Va trebui să descoperi singură metoda”., Sora mea mi-a dat atunci numele de Creta Kano. Proaspăt renăscută, aveam nevoie şi de un nume nou. Mi-a plăcut de la bun început. Malta a început apoi să mă folosească drept mediu spiritual. Sub îndrumarea ei, am învăţat tot mai mult cum să-mi controlez noua identitate şi cum să separ fizicul de spirit, în cele din urmă am fost capabilă, pentru prima oară în viaţa mea, să trăiesc cu un sentiment de linişte şi pace. Noua identitate era încă dincolo de puterea mea de înţelegere şi mai aveam mult până să ating asemenea performanţe, dar Malta era lângă mine şi ştiam că mă pot bizui pe ea. Mă înţelegea şi mă accepta, mi-a devenit îndrumător şi protector.

  — L-ai întâlnit iar pe Noboru Wataya atunci, nu?

  — Da, l-am întâlnit, zise Creta Kano. La începutul lunii martie anul acesta. Trecuseră mai mult de cinci ani de când mă ţinuse în braţe şi suferisem transformarea despre care ţi-am vorbit şi începusem deja să lucrez cu Malta. Ne-am întâlnit faţă-n faţă când a venit la noi acasă pentru a sta de vorbă cu sora mea. N-am vorbit cu el. L-am zărit când a intrat, dar mi-a ajuns o singură privire ca să îngheţ pe loc, de parcă m-ar fi lovit trăsnetul. El fusese ultimul bărbat care îmi cumpărase favorurile de prostituată.

  I-am şoptit Maltei că el era cel care mă pângărise. Lasă-l în seama mea„, mi-a spus ea. „Nu te-ngrijora. Stai parte. Ai grijă să nu te vadă.” Ceea ce am şi făcut şi de act n-am ştiut niciodată ce au discutat amândoi.

  — Ce-o fi vrut Noboru Wataya de la Malta Kano? Creta clătină din cap.

  — N-am nici cea mai vagă idee.

  — Cei care vin la voi acasă au nevoie de ceva, nu-i aşal

  — Da, aşa e.

  — Şi cam ce vor?

  — Tot felul de lucruri.

  — Ce anume? Îmi poţi da un exemplu? Creta Kano şi-a muşcat buza.

  — O grămadă de lucruri. Să-şi cunoască destinul, să-şi ştie viitorul. Totul.

  — Şi voi ştiţi toate astea?

  — Ştim. Nu chiar totul, dar le putem răspunde la cele mai multe dintre întrebări, pentru că avem răspunsurile aici, spuse Creta Kano arătând spre tâmplă. Intrăm înăuntru şi găsim ce căutăm.

  — E ca şi cum ai coborî în fântână, nu?

  — Cam aşa ceva.

  Mi-am rezemat coatele de masă şi am tras adânc aer în piept.

  — Aş vrea să te întreb ceva, dacă nu te superi, şi aş dori să-mi răspunzi. Mi-ai apărut de câteva ori în vis. Ai făcut-o cu bună ştiinţă, nu? Am dreptate?

  — Da, ai dreptate, spuse Creta Kano. A fost un act de voinţă din partea mea. Am pătruns în subconştientul tău şi am făcut sex.

  — Poţi face asemenea lucruri?

  — După cum vezi, da. Este una dintre atribuţiile mele.

  — Am făcut sex în subconştient… Când m-am auzit rostind cuvintele, m-am simţit de parcă aş fi atârnat pe un perete alb un tablou suprarealist deocheat. Apoi am rostit din nou, de parcă priveam tabloul acela de la o oarecare distanţă, ca să mă asigur că era bine ancorat: Deci noi am făcut sex în subconştientul meu. Dar eu nu v-am rugat pe voi două nimic. Nici nu mi-ar fi trecut prin cap să vă rog ceva vreodată. Eu nu voiam să ştiu nimic. Am dreptate? De ce a trebuit să iei o asemenea iniţiativă?

  — Pentru că mi-a cerut Malta Kano.

  — Deci Malta Kano te-a folosit drept mediu ca să-mi scotoceşti prin subconştient. Ce anume căuta? Răspunsuri pentru Noboru Wataya sau pentru Kumiko? A făcut-o la solicitarea vreunuia dintre ei?

  Creta Kano tăcu o vreme. Părea derutată.

  — Nu ştiu exact, spuse ea în cele din urmă. Nu mi s-au dat lnformaţii detaliate şi de aceea pot funcţiona ca mediu mult spontan. Treaba mea este să pătrund prin minţile oame-iar a Maltei să găsească semnificaţii pentru ceea ce găseşte. Dar te rog să înţelegi foarte bine, domnule Okada, că Malta Kano este cu totul de partea ta. Eu îl urăsc pe Noboru Wataya şi prima grijă a Maltei sunt eu. A făcut ce-a făcut de dragul tău, domnule Okada. Asta e părerea mea.

  — Nu ştiu ce să zic, dar de când aţi apărut voi două în viaţa mea, au început să mi se întâmple tot felul de lucruri ciudate. Nu vreau să insinuez că toate sunt din pricina voastră. Probabil că le faceţi de dragul meu, dar nu ştiu cum să-ţi spun, nu mă simt deloc fericit. Aş îndrăzni chiar să spun că am pierdut o mulţime de lucruri, pur şi simplu au dispărut. Mai întâi a dispărut pisica, apoi soţia. După aceea am primit o scrisoare lungă de la Kumiko în care-mi scria pe şleau că a fost împreună cu alt bărbat destul de mult timp. Eu nu am prieteni, nu am serviciu şi nu mai am nici un venit. Fără perspective de viitor, nu găsesc motivul pentru care aş vrea să mai trăiesc. Toate astea sunt de dragul meu? Ce naiba aţi avut voi două cu mine şi cu Kumiko?

  — Înţeleg perfect ce spui şi e normal să te înfurii. Dacă aş putea să-ţi explic totul clar…

  Am oftat adânc şi mi-am dus mâna la obrazul drept.

  — Lasă-l în pace! Nu-l mai atinge! Nu mai pune totul la suflet.

  M-a privit fix în ochi şi mi-a zis:

  — Recunosc că în ultimele câteva luni s-au întâmplat în jurul tău o serie de lucruri şi poate că avem şi noi partea noastră de vină, dar ele oricum s-ar fi întâmplat la un momenf dat, mai devreme sau mai târziu. Asta este părerea mea. Şi dacă tot urmau să se întâmple, nu-i mai bine că s-au întâmplat mai devreme? Eu aşa simt, pe cuvânt. De acord, domnule Okada? Puteau să se întâmple lucruri şi mai îngrozitoare.

  S”.

  Creta Kano a plecat la cumpărături la un magazin cu aut servire din apropiere. I-am dat bani şi i-am sugerat să îmbrace mai decent dacă tot iese din casă. A dat din cap, s-l dus la Kumiko în cameră, şi-a luat o bluză albă din bumbac i o fustă înflorată.

  — Nu te deranjează că îmbrac lucrurile soţiei tale? Am clătinat din cap.

  — Mi-a scris în scrisoare să scap de ele, aşa că nu deranjează pe nimeni dacă le porţi.

  Totul i se potrivea perfect, exact cum mă aşteptasem, îi veneau incredibil de bine! Până şi la pantofi purta acelaşi număr. Creta Kano a ieşit din casă încălţată cu o pereche de sandale de-ale lui Kumiko. Când am văzut-o pe Creta îmbrăcată cu lucrurile lui Kumiko, m-am gândit din nou la realitatea care-şi schimba direcţia, asemenea unui vapor uriaş cu pasageri care se clatină greoi.

  După ce-a plecat Creta Kano, m-am aşezat pe canapea şi am privit grădina fără să mă gândesc la nimic. S-a întors cu taxiul după treizeci de minute, cărând trei sacose pline de mâncare. Mi-a pregătit apoi ouă cu şuncă şi salată de sardele.

  — Ia spune-mi, domnule Okada, te interesează în vreun fel insula Creta? Mă întrebă ea brusc, după ce am terminat de mâncat.

  — Insula Creta din Mediterană?

  — Da.

  Am clătinat din cap.

  — Nu ştiu ce să zic. N-aş putea spune că nu mă interesează deloc, dar nu m-am gândit la asta.

  — Ai vrea să mergi cu mine acolo?

  — Să merg în insula Creta cu tine?

  — Adevărul este că aş vrea să mă desprind o vreme de Japonia. La asta m-am gândit tot timpul cât am stat în fântână după ce ai plecat de acolo. Chiar din clipa în care Malta m-a botezat aşa, m-am gândit că aş vrea să ajung acolo într-o bună zi Am citit multe cărţi despre insulă, ca să mă documentez. Am învăţat şi puţină greacă, atât cât să mă descurc. Am economii serioase puse deoparte, aşa că am putea trăi destul de multă vreme fără probleme. Nu trebuie să te gândeşti deloc la bani.

  — Malta ştie că intenţionezi să pleci în Creta?

  — Nu, nu i-am spus încă nimic, dar sunt sigură că nu se va opune. Cred că o va considera chiar o experienţă benefică pentru mine. Este adevărat că îi servesc drept mediu de cinci ani de zile, dar nu se foloseşte de mine ca de o unealtă. A făcut lucrul acesta ca să mă ajute şi pe mine să-mi revin. Ea susţine că dacă trec prin subconştientul oamenilor, voi fi capabilă să niâ înţeleg şi pe mine însămi mai bine. Înţelegi ce vreau să sPun? Pentru mine e un fel de pseudo-experienţă, învăţ mai temeinic ce înseamnă să ai o identitate.

  În viaţa mea n-am spus nimănui direct: „Vreau neapărat să fac lucrul acesta”. De fapt nici nu m-am gândit la aşa ceva.

  Nici n-am avut cum, pentru că de când m-am născut, am trăit doar cu dureri şi singurul meu scop a fost să găsesc o cale de a coexista cu ele. După ce am împlinit douăzeci de ani şi a dispărut suferinţa o dată cu tentativa de sinucidere, ea a fost înlocuită de o amorţeală profundă. Eram ca un cadavru viu. Asupra mea a fost aruncat un văl de insensibilitate. Nu aveam nici urmă din ceea ce s-ar putea numi propria voinţă, iar când Noboru Wataya mi-a pângărit trupul şi mi-a deschis forţat subconştientul, am dobândit cea de-a treia identitate. Tot nu mă simţeam eu însămi. Aveam nevoie de minimul necesar ca să umplu recipientul, adică trupul. Sub îndrumarea Maltei Kano au trecut multe identităţi prin acest recipient. Astfel mi-am petrecut eu cei douăzeci şi şase de ani din viaţă. Ima-ginează-ţi că în toată această perioadă n-am fost nimic. Gândul acesta m-a izbit cu multă forţă cât am stat în fântână şi am cugetat. Mi-am dat seama acolo de tristul adevăr. N-am fost nimic altceva decât o prostituată. Prostituată a cărnii şi prostituată a spiritului.

  Acum încerc să-mi conturez bine cea de a treia identitate. Nu sunt nici recipient, nici mediu. Vreau să mă clădesc pe mine însămi pe suprafaţa acestui pământ.

  — Înţeleg ce-mi spui, dar tot nu pricep de ce vrei să mergi cu mine în insula Creta.

  — Cred că ar fi bine pentru amândoi, spuse Creta Kano. Deocamdată nu e nevoie de niciunul din noi aici, şi atunci simt eu că ar fi mai bine să nu fim aici. Spune-mi, domnule Okada, ai ceva de făcut de-acum încolo, ai vreun program?

  Am tăcut şi am clătinat din cap doar.

  — Amândoi trebuie să o luăm de la capăt la un moment dat, îmi spuse Creta Kano privindu-mă în ochi. După părerea mea, insula Creta n-ar fi un început tocmai prost.

  — Nu-i rău deloc, am aprobat eu. Puţin cam în pripă decizia, dar începutul n-ar fi rău deloc. R;

  Creta Kano s-a întors spre mine şi mi-a aruncat un zâmbet || larg. Mi-am dat seama că era prima oară când îi vedeam faţa zâmbitoare, ceea ce m-a făcut să cred că lucrurile o luau oare-' cum în direcţia cea bună.

  — Mai avem timp, spuse ea. Chiar dacă mă grăbesc, tot ani nevoie de două săptămâni ca să-mi fac pregătirile. Te rog să j te gândeşti bine între timp. Nu ştiu dacă-ţi pot oferi ceva. Pare că deocamdată nu sunt capabilă să-ţi ofer nimic. Sunt goală în adevăratul sens al cuvântului şi abia acum încep să-mi umplu această carcasă. Puţin câte puţin. Cred că ne putem ajuta reciproc. Am dat din cap.

  — Am să mă gândesc. Mă bucur că mi-ai făcut această ofertă şi cred că ar fi grozav să plecăm împreună. Chiar cred. Dar sunt o mulţime de lucruri la care trebuie să mă gândesc şi pe care trebuie să le pun în ordine.

  — Dacă o să-mi spui în final că nu vrei să vii cu mine, să nu-ţi faci griji, pentru că nu mă supăr. O să-mi pară rău, dar prefer un răspuns cinstit.

  Creta Kano a rămas la mine şi în noaptea aceea. Spre seară, m-a invitat la o plimbare în parcul din apropiere. M-am hotărât să nu mă mai sinchisesc de pata aceea de pe obraz şi să ies din casă. Ce rost avea să mă îngrijorez din pricina unor fleacuri? Ne-am plimbat vreo oră. Amurgul a fost splendid. Ne-am întors acasă şi am mâncat.

  În timp ce ne-am plimbat, i-am povestit amănunţit despre scrisoarea lui Kumiko, în care mi-a mărturisit că nu se mai întoarce niciodată la mine, că a avut un iubit mai bine de două luni, dar s-a despărţit şi de acela. Cu toate acestea, era hotărâtă să nu mai vină acasă. Creta Kano a tăcut tot timpul cât am vorbit eu şi nici nu şi-a spus părerea în legătură cu cele auzite. Probabil că ea a cunoscut deznodământul, numai eu fusesem cel care nu a ştiut nimic.

  După cină, Creta Kano a zis că vrea să se culce cu mine. A mărturisit că-şi dorea sex fizic şi nu mental. I-am spus că m-a luat pe nepregătite şi nu ştiam ce să fac.

  Creta Kano m-a privit în ochi şi-a zis:

  — Indiferent dacă mergi cu mine în insula Creta, domnule Okada, vreau să mă consideri măcar o dată prostituată. Vreau să-mi cumperi trupul. Aici. Astă seară. Este ultima oară când fac aşa ceva. Renunţ şi la numele de Creta Kano după asta. Dar pentru ca să pot face aşa ceva, am nevoie de o linie clară de demarcaţie, ceva care să-mi spună: Aici e sfârşitul.

  — Înţeleg că-ţi doreşti o linie de demarcaţie, dar de ce trebuie să te culci cu mine pentru asta?

  — Nu pricepi? Vreau să mă culc cu tine, cu Okada cel real, s& facem sex în realitate şi să trec prin tine, prin acest om numit Okada. Prin asta sper să reuşesc să mă eliberez de pângărirea pe care o simt în interiorul meu. Aceasta va fi linia de demarcaţie.

  — Îmi pare rău, dar eu nu cumpăr carne umană. Creta Kano şi-a muşcat buza.

  — Ştii ce, în loc de bani îmi dai din lucrurile soţiei tale. Şi pantofii. Acesta ar fi preţul pentru trupul meu. Astfel va fi totul în ordine şi eu mă voi simţi salvată.

  — Salvată? Adică scapi de pângărirea cu care te-a pricopsit Noboru Wataya?

  — Exact. Ai înţeles bine.

  Am privit-o fix. Fără genele false, Creta Kano părea mult mai copilăroasă.

  — Spune-mi, te rog, ce-i de fapt cu acest Noboru Wataya? E fratele soţiei mele, dar nu ştiu mare lucru despre el. Ce gândeşte? Ce vrea? Sunt sigur de un lucru – ne urâm reciproc din toată inima.

  — Noboru Wataya este o persoană care aparţine unei lumi exact opuse celei în care trăieşti tu, spuse Creta. Aveam impresia că-şi caută cuvintele cele mai potrivite ca să-mi poată explica. Tu trăieşti într-o lume în care pierzi totul, iar Noboru Wataya câştigă totul. O lume în care tu eşti respins, iar el este acceptat. De aceea te urăşte atât de tare.

  — Tot nu pricep. De ce mă bagă în seamă? E renumit, e puternic, în comparaţie cu el, eu sunt o nulitate. De ce trebuie să-şi piardă timpul urându-mă?

  Creta Kano clătină din cap.

  — Ura este ca o umbră lungă, neagră. În majoritatea cazurilor, nici persoana pe care o învăluie nu ştie de unde vine. Este ca o sabie cu două tăişuri. II tai pe adversar, dar te tai şi pe tine. Cu cât îl ciopârţeşti mai rău pe adversar, cu atât te mutilezi mai mult pe tine. De cele mai multe ori lovitura este fatală, dar nu e uşor să te debarasezi de ea. Te rog să fii foarte atent, domnule Okada, pentru că ura este foarte periculoasă. O dată ce-a prins rădăcini în inima ta, cel mai greu lucru diB lume este să scapi de ea.

  — Tu ai simţit-o, nu?… Rădăcina urii din inima lui Noboru^ Wataya.

  — Da, normal, spuse Creta Kano. Ea m-a despicat în doi ea m-a pângărit şi de aceea nu vreau ca el să rămână ultimi client pe care l-am avut. Înţelegi?

  M-am culcat în seara aceea cu Creta Kano. Am dezbrăcat-o de lucrurile lui Kumiko şi am făcut sex. Încet şi blând. Mi se părea o prelungire a visului, doar că trupul ei era adevărat şi viu de data aceasta, îmi lipsea totuşi ceva… Senzaţia că se întâmpla cu adevărat. De câteva ori am avut impresia că era Kuiniko şi nu Creta Kano. Erarn sigur că o să mă trezesc la realitate când urma să ejaculez, dar nu m-am trezit. Am ejaculat în t-a. Era realitatea gol-goluţă, dar ori de câte ori recunoşteam lucrul acesta, mi se părea tot mai puţin reală. Se destrăma şi se îndepărta, puţin câte puţin. Dar era totuşi realitate.

  — Domnule Okada, spuse Creta Kano cuprinzându-mă cu braţele. Hai să mergem în insula Creta împreună! Locul acesta nu e pentru noi. Nici pentru tine, nici pentru mine. Trebuie să plecăm în Creta. Dacă rămâi aici, o să ţi se întâmple ceva rău. Ştiu, sunt sigură.

  — Ceva rău?

  — Ceva foarte rău, îmi prezise Creta Kano, cu voce joasă, dar pătrunzătoare, la fel ca pasărea profet care trăia în pădure.

  15 Numele corect.

  Lucruri arse cu ulei de salată într-o dimineaţă de vară.

  Metaforă nepotrivită în dimineaţa următoare, Creta Kano a renunţat la nume.

  Imediat după ivirea zorilor, m-a trezit uşor. Am deschis ochii şi am zărit lumina dimineţii strecurându-se prin perdea. M-am ridicat pe marginea patului şi am văzut-o privindu-mă. În loc de pijama era îmbrăcată cu un tricou de-al meu vechi. Altceva nu avea pe ea. Părul pubian îi strălucea uşor.

  — Domnule Okada, nu mai am nume, spuse ea.

  A renunţat la activitatea de prostituată, nu mai voia să fie mediu, nu-i mai trebuia numele de Creta Kano.

  — A, deci nu mai eşti Creta Kano. M-am frecat cu degetele la ochi. Eşti o persoană cu totul nouă. Felicitări! Dar nu mai ai nume, eu cum o să te strig de-acum încolo? Dacă n-ai nume şi stai cu spatele, cum îţi atrag atenţia?

  Ea, care până cu o seară în urmă fusese Creta Kano, clătină din cap.

  — Nu ştiu. Trebuie să-mi găsesc un nume nou. Pe vremuri aveam un nume adevărat. Apoi, când m-am apucat de prostituţie – nici nu mai vreau să rostesc vreodată cuvântul acesta -mi-am luat unul provizoriu. Când m-am lăsat de prostituţie” Malta Kano mi-a dat numele de Creta Kano ca să potrivească cu activitatea de mediu. Dar pentru că acum mai sunt nici prostituată, nici mediu, consider că am nevoie un nume nou pentru noua mea identitate. Nu ai vreo id< domnule Okada? Oare ce mi s-ar potrivi pentru cea care s acum?

  M-am gândit puţin, dar nu mi-a venit în minte nici un nume potrivit.

  — Părerea mea este că trebuie să ţi-l alegi singură. Chiar dacă mai durează, cred că-i mai bine aşa, dat fiind că acum eşti o persoană nouă şi independentă.

  — Mi-e foarte greu să-mi găsesc singură numele cel mai potrivit.

  — Sigur că nu e uşor, cu atât mai mult cu cât un nume poate spune totul despre persoana respectivă. Poate ar fi mai bine să procedez şi eu ca tine, adică să renunţ la numele pe care-l am. Cel puţin aşa am senzaţia.

  Sora Maltei Kano s-a ridicat în capul oaselor, a întins mâna şi rrn-a atins obrazul drept cu vârful degetelor, încă mai era acolo semnul de mărimea unei palme de nou-născut.

  — Dacă renunţi la numele tău, adică Okada, eu cum să te strig?

  — Pasăre-arc. Cel puţin eu am un nume nou.

  — Domnul Pasăre-arc, spuse ea. Numele pluti în aer, sub privirile ei.

  — Frumos nume, dar ce naiba de pasăre e asta?

  — Pasărea-arc există cu adevărat, cu toate că nu ştiu nici eu cum arată. Adevărul e că n-am văzut-o niciodată, dar i-am auzit vocea. Pasărea-arc poposeşte pe creanga unui copac din zonă şi răsuceşte arcul lumii, anunţându-şi gestul printr-un sunet aparte. Când nu mai răsuceşte arcul lumii, îşi încetează existenţa, dar nu ştie nimeni asta. Toţi oamenii cred că lumea este pusă în mişcare de un dispozitiv mult mai grozav şi complex, de-a dreptul uriaş, dar lucrurile nu stau deloc aşa. Adevărul e că pasărea îşi ocupă locul şi învârteşte, puţin câte Puţin, arcul cel micuţ, punând lumea pe roate. Arcul acela e nuc şi simplu, ca o jucărie şi nu-l vede decât pasărea-arc.

  — Pasăre-arc, repetă ea. Domnul Pasăre-arc care răsuceşte arcul lumii.

  Am ridicat capul şi am privit în jurul meu. Era camera cu Care mă obişnuisem, camera în care am dormit timp de patru Sau cinci ani, dar care acum mi se părea ciudat de goală şi Parcă mai mare.

  — Din păcate nu ştiu de unde mi-aş putea procura arcul şi nici măcar nu ştiu cum arată.

  Cu vârful degetelor mi-a desenat pe umăr un cerc mic.

  M-am întins cu faţa-n sus şi am văzut o molie mică strivită ><„ pe tavan. Am privit-o îndelung. Era chiar deasupra capului '„' meu. O vedeam pentru prima oară şi am început să mă întreb {de când o fi acolo. Putea foarte bine să fi fost lipită de tavan încă înainte de a ne muta noi, ceea ce înseamnă că, în timp ce dormeam, ea ne privea inertă de sus. Şi uite-aşa, într-o bună dimineaţă, i-am depistat existenţa.

  În apropierea mea am simţit respiraţia caldă a femeii care a fost cândva Creta Kano. Simţeam mirosul trupului ei în timp ce ea continua să deseneze cerculeţe pe umărul meu. Mi-ar fi plăcut să întind mâna să o iau din nou în braţe, dar nu-mi dădeam seama dacă era bine sau nu şi oricum, ce-i mult strică, mi-am zis eu. Am renunţat la asemenea gânduri şi am rămas tăcut, cu privirile în tavan. Într-un final, sora Maltei Kano s-a aplecat peste mine şi m-a sărutat pe obrazul drept. Când mi-a atins semnul de pe obraz, am simţit o toropeală profundă.

  Am închis ochii şi mi-am ciulit urechile pentru a prinde sunetele lumii. Undeva în depărtare se auzea gânguritul unor guguştiuci, care-şi revărsau binecuvântarea asupra întregului univers şi anunţau începutul unei zile noi de vară. Da, dar numai atât nu e de ajuns, trebuie să răsucească cineva şi arcul, mi-am zis eu.

  — Domnule Pasăre-arc, spuse fosta Creta Kano, sunt convinsă că o să găseşti cândva arcul acela.

  — Dacă îl găsesc şi dacă reuşesc să-l răsucesc, am întrebat eu cu ochii închişi, viaţa din preajma mea va reveni la normal?

  A clătinat uşor din cap. În ochii ei plutea o tristeţe abia perceptibilă, ca un petic minuscul de nor care străbătea bolta, cerească.

  — Nu ştiu, zise ea.

  — Nu ştie nimeni.

  Există lucruri pe lume pe care e mai bine să nu le ştii, spusese cândva locotenentul în rezervă Mamiya.

  Sora Maltei Kano mi-a spus că vrea să meargă la coafo Deoarece nu avea nici un ban la ea (ajunsese la mine goa puşcă în sensul propriu al cuvântului), i-am împrumutat S-a îmbrăcat cu bluza şi fusta lui Kumiko, a încălţat sandale ei şi s-a dus la coaforul din apropierea gării – acelaşi la mergea şi Kumiko.

  După ce-a plecat, am dat cu aspiratorul şi am băgat rufele murdare în maşina de spălat. De mult nu mă mai ocupasem de gospodărie! Am scos apoi tot ce aveam prin sertarele biroului şi am băgat tot ce nu-mi trebuia într-o cutie de carton pe care intenţionam să o ard. Am vrut să mai păstrez câte ceva, dar am constatat că nu erau lucruri de care să mai am nevoie – un jurnal vechi, o scrisoare lungă la care mă pregătisem cândva ^. I răspund, un carneţel vechi în care îmi notasem amănunţit diverse programe şi întâlniri, o agendă cu numele şi adresele ci'ior care au trecut prin viaţa mea, decupaje decolorate din ziare şi reviste, un permis pentru bazin care expirase, manualul de folosire şi foaia de garanţie ale casetofonului, vreo jumătate de duzină de creioane şi pixuri folosite, o foiţă de hârtie cu un număr de telefon (nu-mi mai aminteam al cui era). Am băgat în cutia aceea, pentru a fi arse, şi toate scrisorile pe care le păstrasem în dulap. Jumătate dintre ele erau de la Kumiko, deoarece corespondam mult înainte de a ne căsători. Pe plicuri am văzut scrisul ei mic şi îngrijit şi am constatat că nu s-a modificat deloc în şapte ani. Nici măcar cerneala n-a schimbat-o.

  Am dus cutia în grădină, am turnat pe ea mult ulei pentru salată şi i-am dat foc cu chibritul. Cutia s-a aprins imediat, dar a durat ceva timp până a ars şi conţinutul. Deoarece nu sufla nici o boare de vânt, fuiorul de fum alb urca de la pământ drept spre cerul senin de vară, până la norii uriaşi, asemenea vlăstarului din Jack şi vrejul de fasole. O dată cu fumul ce se ridica în zare se scurgea şi trecutul meu, cu toate micile plăceri care au constituit cândva apanajul microuniversului în care trăisem. M-am aşezat pe o piatră din grădină şi am privit dâra de fum. Transpirasem tot şi tricoul se lipise de mine. În vechile romane ruseşti, scrisorile se ardeau în vatră, în serile friguroase de iarnă, şi nu în grădină, cu ulei de salată, într-o dimineaţă călduroasă de vară. Dar în lumea noastră penibil de realistă, oamenii nu pot arde scrisorile decât în dimineţi călduroase de yară, ca să asude din cap până-n picioare. Aşa e, trebuie să faci Şi lucruri neplăcute. Doar nu era să aştept până venea iarna.

  După ce au ars aproape toate, am adus apă cu găleata, am aruncat-o peste foc şi l-am stins. Cenuşa rămasă am strivit-o sub talpa pantofului.

  După ce-am terminat cu lucrurile mele, am intrat în camera lui Kumiko şi m-am uitat prin sertarele biroului. Nu mi-am Permis să fac aşa ceva nici după ce a plecat de acasă, pentru că nu mi se părea normal, dar atâta timp cât ea personal îmi spusese că nu are de gând să se mai întoarcă, probabil că n-ar fi deranjat-o dacă ar fi ştiut că fac ordine.

  Se pare însă că îşi strânsese ea totul înainte de a fugi, deoarece sertarele erau aproape goale. N-am mai găsit decât hârtie de scrisori şi plicuri noi, o cutie cu agrafe de hârtie, o riglă şi nişte foarfece, vreo jumătate de duzină de pixuri şi creioane – şi cam atât. Şi-a făcut ordine pentru că s-a gândit că poate pleca din clipă-n clipă. N-am găsit nici măcar un singur obiect care să-mi amintească de Kumiko.

  Ce naiba o fi făcut cu scrisorile pe care i le-am scris eu? Ar fi trebuit să aibă şi ea cam tot atâtea câte aveam eu, dar cred că le pusese undeva bine. Habar n-aveam unde puteau fi.

  Am intrat în baie şi am deschis toate cutiile cu farduri. Erau toate aşezate frumos, la locul lor, ca nişte prăjiturele -ruj, demachiant, parfum, fixativ, creion de sprâncene, loţiuni şi multe altele care nu ştiam la ce serveau. Dacă stau şi mă gândesc bine, nici nu erau chiar atât de multe, deoarece Kumiko nu se farda exagerat. I-am aruncat apoi periuţa de dinţi, aţa dentară şi casca de baie.

  Atât am făcut şi mă simţeam epuizat. M-am prăbuşit pe un scaun din bucătărie şi am băut nişte apă. Printre lucrurile lăsate de Kumiko nu mai erau decât hainele şi cam un raft de cărţi. M-am gândit să-i strâng cărţile şi să le duc la anticariat. Nu ştiam ce să fac cu hainele ei. Îmi scrisese să le arunc sau să le dau pentru că oricum nu le va mai purta, dar nu mi-a scris exact ce ar fi dorit să fac cu ele – să le duc la un magazin cu lucruri de mâna a doua, să le bag într-un sac de plastic şi să le arunc, să le dau de pomană, să le donez Armatei Salvării? Nu-mi dădeam seama cum ar fi fost mai bine. Până la urmă, m-am gândit că nu aveam nici o grabă să scap de ele şi le puteam lăsa în continuare acolo. Poate le voia Creta Kano (adică fosta Creta Kano) sau cine ştie, poate venea într-o bună zi Kumiko să şi le recupereze. Nimeni nu poate şti ce se întâmplă mâine, ca să nu mai vorbim de poimâine. De fapt n-aveam cum să ştiu nici ce se putea întâmpla în după-amiaza aceea.

  Fosta Creta Kano s-a întors de la coafor puţin înainte de< prânz. M-am speriat pur şi simplu când am văzut-o tunsă atât de scurt – cele mai lungi porţiuni de păr aveau cel mult trei patru centimetri şi erau fixate cu gel special, în primele clij n-am recunoscut-o pentru că era şi complet nefardată. Oricu nu mai arăta ca Jacqueline Kennedy.

  I-am făcut un compliment.

  — Arăţi mult mai naturală şi mai tânără, deşi mi se pare că eşti cu totul altă persoană acum.

  — Chiar sunt cu totul altă persoană acum, spuse ea râzând. Am invitat-o să luăm prânzul împreună, dar a clătinat din cap şi mi-a spus că are o mulţime de treburi de care trebuia să se ocupe singură.

  — Domnule Okada, adică domnule Pasăre-arc, am făcut deja primul pas spre noua mea identitate. Trebuie să mă duc acasă, să stau de vorbă pe îndelete cu sora mea şi apoi să-mi încep pregătirile pentru plecarea în insula Creta – paşaport, bilete de avion, bagaje. Eu n-am mai făcut asemenea pregătiri, aşa că nu prea ştiu ce mă aşteaptă. N-am mai fost niciodată în excursie, n-am plecat nici măcar o dată din Tokyo.

  — Tot mai crezi că ar fi bine să plecăm împreună în insula Creta? Am întrebat.

  — Bineînţeles. Consider că este cel mai bun lucru şi pentru mine, şi pentru tine. Aşa că te rog să te gândeşti bine, pentru că e o chestiune extrem de importantă.

  — O să mă gândesc bine.

  După ce-a plecat fosta Creta Kano, mi-am îmbrăcat un tricou polo curat şi pantaloni lungi. Ca să nu mi se vadă prea tare pata de pe obraz, mi-am pus ochelari de soare. Am ieşit pe strada însorită imediat după prânz şi am luat un tren spre gara Shinjuku. Am intrat în librăria Kinokuniya şi am cumpărat două ghiduri turistice despre Grecia, după care mi-am luat un geamantan de mărime mijlocie de la magazinul universal Isetan. Am ieşit pe stradă şi am intrat în primul restaurant care mi-a ieşit în cale, ca să mănânc de prânz. Chelneriţa era extrem de posacă şi nesociabilă. Bine, am mai întâlnit eu exemplare mai puţin amabile, dar era prima oară când vedeam 0 Persoană atât de nesuferită. Parcă i-ani stat în gât, şi eu, şi comanda mea, de la început până la sfârşit. Până mi-am ales Geniul, s-a uitat la pata de pe obraz de parcă i-ar fi prezis cineva un viitor negru. Privirile ei mă ardeau pur şi simplu. Am comandat o sticlă mică de bere, dar mi-a adus într-un târziu una mare. Nu am obiectat şi m-am gândit că i-aş putea *i chiar recunoscător pentru berea rece, cu spumă de un deget. N fond, dacă nu o puteam termina, n-aveam decât să o las pe „iasă.

  Până mi-a venit mâncarea comandată, am băut bere şi am răsfoit ghidul. Creta era cea mai apropiată insulă grecească de Africa, o insulă lungă şi subţire. Nu exista cale ferată, aşa că turiştii călătoreau de obicei cu autobuzul. Cel mai cunoscut oraş din insulă era Iraklion, iar în labirintul din apropiere se aflau vestigiile renumitului palat Cnossos. Insula era renumită pentru cultivarea măslinilor şi pentru vinul de calitate superioară, în multe părţi ale insulei vântul sufla puternic şi existau numeroase mori de vânt. Din raţiuni politice, se deosebea ca structură de alte zone care şi-au dobândit independenţa de sub stăpânirea turcească. Principala caracteristică a locuitorilor insulei era spiritul lor belicos, fiind foarte cunoscută mişcarea de rezistenţă desfăşurată împotriva armatei naziste în timpul celui de-al doilea război mondial. Kazantzakis a scris un roman destul de lung, intitulat Zorba Grecul, a cărui acţiune se desfăşoară pe insula Creta. Cam atât am aflat eu despre insulă din ghidul pe care-l cumpărasem. Aş fi vrut să ştiu cum e viaţa acolo, dar mi se părea normal să nu găsesc mai multe informaţii, pentru că un ghid turistic este făcut pentru turişti şi nu pentru cei care vor să se stabilească acolo, chiar şi numai pentru o perioadă mai scurtă de timp.

  Încercam să-mi imaginez cum o să trăiesc eu acolo cu fosta Creta Kano, în ce casă o să locuim, ce o să mâncăm, ce o să facem dimineaţa după ce ne sculăm, ce o să vorbim toată ziua, cum o să ne petrecem timpul. Câte luni sau câţi ani o să rezistăm? În capul meu nu se contura însă nici o imagine concretă, oricât mă străduiam.

  Orice-ar fi, gândeam eu, cred că aş putea să plec chiar de tot în Creta şi să trăiesc cu fosta Creta Kano – doar noi doi. Am privit o vreme cele două ghiduri de pe masă şi geamantanul cel nou de la picioarele mele. Ele m-au ajutat să întrevăd o posibilitate mai concretă. Doar de aceea ieşisem în oraş, nu? Am plecat de acasă cu ideea vagă a unei posibilităţi, dar am cumpărat ghidurile şi geamantanul. Cu cât priveam mai mult obiectele luate, cu atât mi se părea perspectiva mai fermecătoare, îmi venea să las totul baltă şi să plec cât mai repede de acolo. Era simplu.

  Dacă aş fi rămas în Japonia, aş fi stat mai tot timpul casă şi aş fi aşteptat să se întoarcă Kumiko. Numai că ea ffd-scris clar în scrisoare că nu se mai întoarce, să n-o aştept şi n-o caut. Orice s-ar spune, aş avea totuşi dreptul s-o aştef numai că ajungeam să mă închid de tot în mine dacă făceam aşa ceva – deveneam şi mai singuratic, mai derutat, mai lipsit de vlagă. Problema cea mare era că nu avea nimeni nevoie de mine aici.

  Poate că cel mai bun lucru pe care puteam să-l fac era să plec cu sora Maltei Kano în insula Creta. După cum spusese şi ea, era soluţia optimă pentru amândoi. Am mai privit o dată geamantanul de la picioarele mele. Încercam să mă imaginez cu geamantanul în mână, coborând din avion pe aeroportul Iraklion (numele aeroportului din insula Creta) împreună cu sora Maltei Kano, trăind liniştit într-un sat de pe insulă, mâncând peşte şi înotând în marea albastră. Pe când visam cu ochii deschişi la peisaje parcă desprinse dintr-o vedere, am simţit conturându-se în capul pieptului un nor solid, care se răspândea treptat, în timp ce mergeam pe strada aglomerată din Shinjuku, cu geamantanul cel nou în mână, am simţit un nod în gât şi n-am mai putut respira. Parcă nici mâinile şi nici picioarele nu mă mai ascultau.

  După ce-am ieşit din restaurant, l-am lovit cu geamantanul în picior pe un individ care venea grăbit din direcţie opusă. Era un tip solid, îmbrăcat cu un tricou gri, iar pe cap purta o şapcă de baseball. Avea căşti în urechi, probabil asculta muzică. Mi-am cerut scuze, dar individul, înfuriat, m-a îmbrâncit zdravăn. Deoarece m-a luat pe nepregătite, mi-am pierdut echilibrul, am căzut şi m-am lovit cu capul de zid. Mi-a aruncat o privire Şi apoi şi-a văzut mai departe de drum fără să schiţeze vreun gest. Am fost tentat o clipă să mă iau după el, dar am renunţat repede la gândul acela. N-avea nici un rost. M-am ridicat, am oftat din rărunchi, mi-am şters praful de pe pantaloni şi am luat iar geamantanul în mână. Cineva a cules cărţile de pe jos Şi mi le-a dat. Era o bătrânică mică de statură, cu pălărie fără boruri. Era foarte caraghioasă pălăria ei. Când mi-a dat cărţile, a clătinat doar din cap de câteva ori, fără să spună nimic. Pălăria ei caraghioasă şi compasiunea din priviri mi-au amintit, flu ştiu de ce, de pasărea-arc – pasărea care trăieşte undeva, într-un colţ de pădure.

  Mă durea puţin capul, dar cu excepţia unui cucui, n-am Păţit nimic. M-am gândit imediat că cel mai bun lucru era să 111 ă duc acasă şi să nu mai hoinăresc prin asemenea locuri, ^ebuia să ajung pe aleea aceea liniştită.

  Ca să-mi schimb puţin starea de spirit, am cumpărat de la chioşcul din gară un ziar şi dropsuri cu lămâie. Am scos portofelul din buzunar şi am plătit, mi-am pus ziarul la subsuoară şi am luat-o spre intrarea de la peron, în clipa aceea, am auzit din spate o voce de femeie:

  — Hei, domnule! Domnul înalt cu pată pe faţă!

  Pe mine mă striga, deci. Era fata de la chioşc. Nu ştiu de ce, dar m-am întors spre ea.

  — Aţi uitat să luaţi restul.

  Mi-a întins restul de la o mie de yeni, l-am luat şi i-am mulţumit.

  — Vă rog să mă scuzaţi că am pomenit de pata de pe faţa dumneavoastră, dar nu mi-a venit altceva în minte şi m-a luat gura pe dinainte.

  Am clătinat din cap, zâmbind şi lăsând-o să înţeleagă faptul că nu trebuia să se simtă jenată pentru atâta lucru. Mi-a privit faţa câteva clipe şi apoi a spus:

  — Aţi transpirat tot. Nu cumva vă e rău?

  — E cald şi am umblat mult, de aceea am transpirat. Vă mulţumesc pentru amabilitate.

  Am urcat în tren şi am început să citesc ziarul. Abia după câteva clipe mi-am dat seama că nu mai citisem aşa ceva de mult timp. Nu cumpăram ziare. Când avea chef de citit, Kumiko îşi mai cumpăra câte unul şi mi-l aducea seara şi mie, dar pe mine nu mă interesa decât rubrica „Oferte de muncă”. De când a plecat Kumiko, n-a mai avut cine să-mi aducă ziare.

  N-am găsit nimic care să mă intereseze. L-am răsfoit de la prima până la ultima pagină, dar n-am găsit nici o informaţie care să mi se pară utilă, aşa că l-am împăturit la loc. Mi-am ridicat apoi privirile pe afişele lipite în tren şi mi-a sărit în ochi numele lui Noboru Wataya pe coperta-reclamă a unei reviste săptămânale: „Ştire senzaţională – Noboru Wataya participă la alegerile politice”. Am rămas multă vreme cu ochi* ş fixaţi pe numele respectiv. Va să zică individul intrase ca lumef j în politică – un motiv serios pentru care merita să plec diŞ| Japonia, am gândit eu atunci.

  Am coborât din tren cu geamantanul gol în mână şi am! Un autobuz spre casă. Mi s-a părut ca o cochilie goală, dar < răsuflat uşurat când m-am văzut în casă. Mi-am tras suflet puţin şi apoi am intrat în baie să fac un dus. În baie nu era nici urmă de Kumiko – nici periuţa ei de dinţi, nici caş de baie, nici fardurile. Nu mai erau nici ciorapi şi chiloţi la uscat, şi nici măcar şamponul pe care-l folosise ea.

  În timp ce mă ştergeam cu prosopul, mi-am dat seama că ar fi trebuit să cumpăr revista săptămânală în care era publicat articolul despre Noboru Wataya. Începusem să mă întreb ce naiba putea scrie acolo. Pe urmă am clătinat din cap şi mi-am spus că dacă Noboru Wataya voia să se facă politician, n-avea decât. Oricine are în ţara asta dreptul să devină politician daca doreşte, în plus, deoarece Kumiko fugise de acasă, eu nu mai aveam practic nici o legătură cu el şi nici nu ştiam măcar cu ce partid ţine. De fapt, nu ştiam nici de partea cui urma să fiu. Nu conta, puteam să iau totul de la început.

  Nu-mi puteam nicicum scoate din cap titlul de pe coperta revistei. Toată după-amiaza am făcut ordine în dulapul din perete şi în bucătărie, dar oricât încercam să mă gândesc la altceva şi să-mi găsesc de lucru ca să nu am timp nici să respir, în faţa ochilor nu aveam decât numele lui Noboru Wataya scris cu ideograme mari pe reclama din revistă, îmi stăruia în minte şi nu puteam scăpa nicicum de imaginea aceea. Am auzit telefonul sunând în camera de alături, dar l-am lăsat să sune. Nu m-am sinchisit să răspund pentru că refuzam să-i recunosc existenţa, şi de aceea încercam să mă prefac că nu-l aud. Mi-a fost imposibil. Am pornit, resemnat, spre cel mai apropiat magazin şi am cumpărat revista.

  M-am aşezat pe scaunul din bucătărie şi am citit articolul în timp ce-am băut un ceai rece. Scria că renumitul economist Şi analist Noboru Wataya urma să participe la alegerile pentru Camera Reprezentanţilor, anunţându-şi candidatura pentru prefectura Niigata, circumscripţia electorală X. Se făcea o analiză amfinuntită şi concretă a candidatului, publicându-se date legate de cariera lui – studii, lucrări, activitatea desfăşurată în mass-roedia în ultimii câţiva ani. La alegerile trecute a candidat Pentru Camera Reprezentanţilor în prefectura Niigata unchiul Sau, Yoshitaka Wataya, dar a anunţat că se retrage din motive ue sănătate. Dată fiind importanţa poziţiei, nu putea să-i urmeze decât o persoană influentă ca nepotul său. Părerile specialiştilor erau foarte favorabile nepotului. Datorită poziţiei Puternice a actualului membru Wataya, celebrităţii şi tinereţii ui Noboru Wataya, succesul acestuia din urmă părea garantat., e* puţin aşa scria în revistă. „Şansele domnului Noboru Wataya 11 cursa viitoarelor alegeri sunt de nouăzeci şi cinci la sută. Ar ^ai fi câteva condiţii care se cer îndeplinite, dar se pare că rs°ana în cauză este dispusă să plece urechea, aşa că nu sunt motive de îngrijorare.” Cam aşa ceva afirma „o persoană locală influentă”.

  În revistă erau publicate şi opiniile lui Noboru Wataya, deşi * acesta se întinsese cam mult cu argumentările. El susţinea că „ nu e decis categoric să participe la cursa alegerilor, deşi recunoaşte că s-a pus problema. Ar trebui să i se mai lase timp de gândire pentru că nu i se pare chiar simplu să accepte propunerea pe loc. Există probabil o mare diferenţă între ce aşteaptă el de la lumea politică şi ce aşteaptă lumea politică de la el. De aceea, de-abia urmează să înceapă discuţiile şi să se pună la punct unele detalii. Numai dacă ambele părţi cad de acord şi sunt mulţumite de tratative, acceptă să participe la alegeri ca membru în Camera Reprezentanţilor. Chiar dacă se ajunge aici şi va fi ales, nu vrea să fie doar un simplu membru. Are doar treizeci şi şapte de ani, iar dacă îşi alege cariera de politician, perspectivele de viitor sunt foarte largi. El are propriile puncte de vedere şi este capabil să pledeze pentru ele şi să acţioneze conform propriei strategii, atingându-şi ţelul în cel mult cincisprezece ani. Ca politician, trebuie să lupte ca Japonia să ajungă în cursul secolului XX să-şi definească o nouă identitate, să-şi promoveze o poziţie definitorie. Primul lui scop este scoaterea Japoniei din situaţia de ţară margi-nalizată, vrând să facă din ea un model politic şi cultural demn de urmat. Cu alte cuvinte, trebuie schimbată structura, trebui*' lichidată ipocrizia şi instaurate logica şi morala. Nu de vorbe goale şi de retorică ambiguă e nevoie, ci de fapte concrete care'. Să conducă spre o imagine clară. A sosit momentul în care, trebuie să ne făurim o asemenea imagine clară şi este de, datoria politicienilor să stabilească un consens popular, naţional. Dacă noi continuăm să guvernăm fără o ideologie limpede şi-concretă, ţara aceasta se va duce de râpă şi va ajunge semene cu o meduză uriaşă purtată de apă. Eu nu sunt oml idealurilor şi visurilor, ci al faptelor concrete, eu vorbesc şi simplu despre „ceea ce trebuie făcut neapărat”. Pentru ac eu dispun de un plan de măsuri şi am de gând să-l expun la momentul oportun, în funcţie de evoluţia situaţiei.

  Articolul din revista săptămânală părea în linii genei favorabil lui. Noboru Wataya e cunoscut ca politician, nomist, analist şi redutabil orator. E tânăr, de familie bi iar ca politician ar avea un viitor foarte promiţător. De ac nu se poate spune că strategia lui pe termen lung e vorl goală, ci chiar poate deveni o realitate palpabilă. Foarte mulţi dintre suporteri aşteaptă cu nerăbdare decizia lui de a intra în cursa electorală. Cu toate că ar putea exista mici probleme legate de faptul că e divorţat şi nu s-a recăsătorit – considerate ca defecte de către unii mai conservatori – tinereţea şi competent^ compensează cu prisosinţă minusurile. Posibil să obţină?: voturi feminine, deci ne aşteptăm la mai mult din partea lui. Apicolul se încheia cu un ton puţin cam sarcastic însă: „Există şi unii care opinează că în actuala cursă electorală, domnul Wataya nu face decât să moştenească circumscripţia electorală a unchiului său şi să tragă foloase din politica lipsită de ideologie pe care de altfel o critică, înaltele opinii politice ale domnului Wataya au o deosebită putere de convingere, dar rămâne de văzut câtă eficacitate vor avea în activitatea propriu-zisă şi nu ne rămâne decât să le apreciem în funcţie de orientarea viitoare”.

  După ce am citit articolele legate de Noboru Wataya, am aruncat revista în coşul de gunoi. Am început imediat după aceea să-mi bag în geamantan îmbrăcăminte şi tot felul de mărunţişuri pentru plecarea în insula Creta. Habar nu aveam cât era de rece iarna în Creta. Uitându-mă pe hartă, am văzut că e aproape de Africa, dar şi în Africa putea fi destul de frig în unele zone. Am scos o jachetă din piele şi am băgat-o în geamantan; apoi două pulovere, două perechi de pantaloni, două cămăşi cu mâneci lungi, trei cămăşi cu mâneci scurte, o haină de tweed, tricouri, pantaloni scurţi, şosete, lenjerie de corp, pălărie, ochelari de soare, costum de baie, prosoape şi trusa de baie. Geamantanul nu s-a umplut decât pe jumătate. Nu-mi dădeam seama de ce aş mai fi avut nevoie.

  Deocamdată n-am mai pus altceva, l-am închis şi în felul acesta am început şi eu să realizez că de fapt o să părăsesc Japonia. Plec din casa asta, plec din ţara asta. Am privit o vreme geamantanul cel nou, cu o bomboană de lămâie în gură. Mi-am amintit în clipa aceea că soţia mea nu şi-a luat nici o valiză când a plecat de acasă. A plecat doar cu geanta de umăr? I cu fusta şi bluza luate de la curăţătorie în dimineaţa aceea senină de vară. Bagajul ei a fost mult mai mic decât ceea ce aveam eu acum în faţa ochilor.

  M-am gândit apoi la meduze. Noboru Wataya spunea că „dacă noi continuăm să guvernăm fără o ideologie limpede şi concretă, ţara aceasta se va duce de râpă şi va ajunge să semene cu o meduză uriaşă purtată de apă”. Oare Noboru Wataya a privit vreodată, atent, o meduză de aproape? Probabil că nu. Eu, în schimb, am avut parte de o asemenea experienţă. Când m-am întâlnit cu Kumiko, de dragul ei am văzut cu propriii mei ochi meduze din toate colţurile lumii, deşi nu le puteam suferi. Ea le-a privit fascinată, le-a analizat mişcarea lină şi delicată fără să scoată un cuvânt, oprindu-se îndelung în faţa fiecărui acvariu. Deşi era prima noastră întâlnire, ea a uitat cu totul de prezenţa mea.

  Se aflau acolo tot soiul de meduze, de diferite mărimi şi forme – rotunde, ovale, romboide, fusiforme, altele arătau ca nişte stafii. Kumiko a fost de-a dreptul extaziată. Ca să-i fac plăcere, i-am oferit până şi o carte despre meduze. Probabil că Noboru Wataya nu ştia că unele meduze au cartilaje, altele au muşchi, unele au nevoie de oxigen iar altele nu, sau că unele au aparat excretor. Sigur nu şi-a pus problema că meduzele pot avea spermatozoizi şi ovule, că se mişcă atât de graţios datorită tentaculelor, fără să se lase purtate de valuri la voia întâmplării. Nu spun toate astea ca să iau apărarea meduzelor, dar trebuie să recunoaştem că au şi ele voinţa lor de a trăi.

  Ia ascultă, domnule Noboru Wataya! Pe mine nu mă deranjează că vrei să devii politician, în fond, eşti liber să faci ce doreşti. Vreau doar să-ţi atrag atenţia că ai folosit o metaforă complet nepotrivită şi nu se face să dispreţuieşti meduzele.

  Pe la ora nouă seara a sunat pe neaşteptate telefonul. Nu am ridicat receptorul imediat, ci am rămas cu privirile aţintite pe el, întrebându-mă cine putea fi la ora aceea. Cine şi ce voia de la mine?

  M-am gândit că nu putea fi decât femeia misterioasă de la telefon. Nu ştiu de ce, dar eram aproape sigur, pentru că doar ea mă putea căuta din camera aceea întunecată. Mai plutea şi acum mirosul acela greu al petalelor de flori. Era femeia toare de sex la orice oră. Mi-am amintit cuvintele ei: „îţi orice, am să-ţi ofer ce nu-ţi oferă soţia ta”. Până la urmă ntt am ridicat receptorul. A sunat de zece ori, apoi s-a oprit şi i a sunat de douăsprezece ori, după care a tăcut. Liniştea c s-a lăsat era parcă mult mai profundă decât cea de dinain A început să-mi bată inima mai tare şi am rămas o vreme privirile aţintite la vârfurile degetelor. Sângele care pornea i la inimă şi ajungea până la ele avea de străbătut un traseu destul de lung. Mi-am lipit palmele de faţă, uşor, şi am oftat din toţi rărunchii.

  În liniştea adâncă ce învăluia camera nu se auzea decât ticăitul sec al ceasului. M-am dus în dormitor, m-am aşezat pe marginea patului şi am privit geamantanul cel nou. Insula Creta? Da, plec neapărat în Creta. M-am săturat să mai trăiesc aici şi să mă cheme Toru Okada. Eu, cel care am fost cândva Toru Okada, plec în insula Creta cu cea care a fost cândva Creta Kano. Am rostit vorbele cu voce tare ca să se audă bine. Dar pentru cine le rostisem oare? Nici eu nu ştiam prea bine, dar au fost oricum adresate cuiva.

  Ceasul anunţa nestingherit trecerea timpului prin tic-tacul lui neîntrerupt, care rezona parcă la unison cu bătăile inimii mele.

  Singurul lucru neplăcut care s-a petrecut la Mai Kasahara acasă.

  Părerile trăsnite ale lui Mai Kasahara despre sursa căldurii

  — Domnule Pasăre-arc!

  Era o voce de femeie. Mi-am apropiat receptorul de ureche şi m-am uitat la ceas. Era ora patru după-amiaza. Când a sunat telefonul, dormeam pe canapea, ud leoarcă. Trăsesem un pui de somn scurt şi neplăcut, încă mai aveam senzaţia că cineva stătuse călare pe mine tot timpul cât am dormit. Oricine o fi fost, a aşteptat până am adormit, s-a aşezat apoi pe mine şi s-a ridicat şi-a plecat cu câteva clipe înainte de a mă trezi.

  — Alo! Ganguri vocea în şoaptă. Am avut impresia că sunetul a trecut printr-un strat subţire de aer înainte de a ajunge la mine. Mai Kasahara la telefon.

  — Bună! Încercam să o salut, dar nu eram capabil să articulez cuvintele ca lumea. Ceea ce am reuşit să scot trebuie să-i fi părut un fel de geamăt.

  — Ce făceai? Întrebă ea insinuant.

  — Nimic. Am îndepărtat puţin receptorul ca să-mi dreg j glasul. Nimic. Dormeam.

  — Te-am trezit?

  — Sigur că m-ai trezit, dar nu-i nimic, nu dormeam prea profund.

  Mai Kasahara a ezitat o clipă şi apoi m-a întrebat:

  — N-ai vrea să treci pe la mine, domnule Pasăre-arc? Am închis ochii şi în bezna minţii au început să pluteasc diverse culori şi forme.

  — Bine, trec.

  — Fac plajă în curte, aşa că poţi intra prin spate.

  — Am înţeles.

  — Eşti cumva supărat pe mine?

  — S-ar putea, nu ştiu ce să zic. Oricum, mai întâi fac un duş, mă schimb şi apoi trec pe la tine. Vreau să stăm puţin de vorbă.

  Am făcut un duş rece ca să-mi limpezesc creierii, m-am spălat apoi cu apă caldă şi la sfârşit iar un duş rece. Am reuşit să mă trezesc procedând astfel, dar trupul mi-l simţeam tot amorţit şi greoi. Şi în timpul duşului mi-am simţit picioarele tremurând şi a trebuit de câteva ori să mă prind de suportul pentru prosoape sau să mă aşez pe marginea căzii. Eram cu siguranţă mai obosit decât credeam. M-am spălat apoi pe cap. Deoarece nu-mi trecuse cucuiul, mi-am amintit de individul acela tânăr care m-a îmbrâncit pe strada din cartierul Shinjuku. Chiar nu înţelegeam de ce făcuse aşa ceva. De ce naiba există oameni care nu încap de alţii? Deşi evenimentul cel neplăcut se petrecuse doar cu o zi în urmă, aveam senzaţia că trecuse cel puţin o săptămână… ba chiar două.

  După ce-am ieşit de sub duş şi m-am şters cu prosopul, m-am spălat pe dinţi şi m-am uitat în oglindă. Pata aceea vineţie stăruia încă pe obrazul meu drept, fără să-şi fi schimbat deloc nuanţa – nu era nici mai închisă, nici mai deschisă. Pe globul ocular am zărit nişte firişoare subţiri roşii, iar sub ochi, cearcăne adânci. Aveam obrajii supţi, iar părul era prea lung. Arătam ca un cadavru proaspăt înviat care încerca să se strecoare afară din cimitir.

  Mi-am pus un tricou şi pantaloni scurţi, pălărie şi ochelari de soare. Afară am constatat că era încă foarte cald. Tot ce trăia pe pământ, tot ce se vedea şi avea formă tânjea după o ploicică, dar pe cer nici urmă de nori. Nu se simţea nici o pală de vânt, iar aleea părea învăluită într-o pătură de aer fierbinte Şi greu respirabil. Era pustiu ca de obicei şi m-am bucurat, Pentru că nu aveam chef să mă întâlnesc cu nimeni pe o zi călduroasă ca asta şi mai ales cu faţa pe care-o aveam.

  În grădina casei părăsite, pasărea sculptată stătea cu privirile aţintite spre cer şi cu ciocul în sus, ca de obicei. Arăta ft'ai murdară şi mai obosită decât ultima oară când o văzusem, la* privirea ei părea mult mai încordată. Mi-a lăsat impresia că se concentra asupra unei privelişti deprimante care plana sus pe cer. Dacă aş fi putut, aş fi ajutat-o să-şi întoarcă privirea ln altă parte, dar aşa cum era ţintuită ea locului, nu avea de ales. Buruienile înalte care împrejmuiau statuia erau nemişcate precum corul dintr-o tragedie greacă, cu răsuflarea tăiată, în aşteptarea unei profeţii. Antena TV de pe acoperiş îşi înfipsese şi ea apatic tentaculele argintii în căldura sufocantă. În lumina aspră a verii, totul părea uscat şi stors de vlagă.

  După ce-am aruncat o privire prin grădina casei părăsite, am intrat în curtea lui Mai Kasahara. Stejarul proiecta o umbră rece asupra peluzei, dar Mai Kasahara o evitase ca să se bălăcească în razele fierbinţi ale soarelui. Stătea întinsă pe spate. Avea pe ea un costum de baie ciocolatiu, foarte sumar, ale cărui petice de pânză erau prinse între ele prin şnururi extrem de subţiri. M-am întrebat cum poate o fiinţă umană înota în aşa ceva. Purta aceiaşi ochelari de soare pe care-i avea când ne-am întâlnit prima oară, iar faţa îi era brăzdată de sudoare. Sub scaunul de grădină erau un prosop mare de baie, o cutie cu loţiune de plajă şi câteva reviste. Lângă ea am văzut două cutii goale de Sprite, din care una îi servea ca scrumieră. Peluza găzduia şi un furtun de cauciuc cu o stropitoare în capăt, furtun ce nu mai fusese strâns de la ultima folosire.

  Când m-am apropiat, Mai Kasahara s-a ridicat şi a întins mâna să închidă radioul. Era mai bronzată decât data trecută, dar nu era un bronz pe care să-l capeţi doar în câteva ore de plajă la sfârşit de săptămână. Fiecare porţiune a trupului ei, din cap până-n picioare, era frumos bronzată. Se pare că n-a mai făcut altceva în ultima vreme, inclusiv perioada în care am rămas eu în fântână, decât să stea la soare. Am aruncat o privire prin curte. Era la fel de frumoasă ca şi până acum, peluza aranjată, bazinul tot fără apă, de ţi se făcea sete numai când îl vedeai aşa uscat.

  M-am aşezat pe un scaun lângă ea şi mi-am scos o bomboană de lămâie din buzunar. Din cauza căldurii, hârtia se lipise de ea, -

  Mai Kasahara mă privi câteva clipe fără să spună nimic, i dar apoi întrebă:

  — Ce-ai păţit domnule Pasăre-arc? Ce-i cu pata aia obrazul tău? E un semn, nu?

  — Da, cred că da. Nu ştiu ce s-a întâmplat. Pur şi simpl m-am trezit cu el.

  Mai Kasahara s-a ridicat într-un cot şi m-a privit în Şi-a şters cu mâna transpiraţia de pe faţă şi şi-a pus ochc de soare pe nas. Din cauza lentilelor închise la culoare nu i j mai vedeau ochii deloc.

  — Chiar nu bănuieşti de unde te-ai pricopsit cu ea?

  — N-am nici cea mai vagă idee!

  — Chiar niciuna?

  — Am ieşit din fântână şi când am ajuns acasă şi m-am uitat în oglindă, am văzut-o. Asta-i tot.

  — Te doare?

  — Nici nu mă doare, nici nu mă mănâncă, dar e puţin cam caldă.

  — Te-ai dus la doctor?

  — Probabil că mi-aş pierde timpul de pomană, am răspuns eu clătinând din cap.

  — Probabil, spuse Mai Kasahara. Nici eu nu pot suferi doctorii.

  Mi-am scos pălăria şi ochelarii de soare şi mi-am şters sudoarea de pe frunte cu batista. Tricoul meu gri se pătase la subsuoară de la transpiraţie.

  — Grozav costum de baie!

  — Mulţumesc.

  — Tare se mai face economie de material, în zilele noastre! Parcă e făcut din rămăşiţe.

  — Când nu e nimeni acasă, îmi scot şi sutienul.

  — Da?!

  — Oricum nu e mare lucru dedesubt, spuse ea pe un ton de parcă se scuza.

  Da, aşa e, avea sânii cam mici.

  — Ai înotat vreodată cu chestia asta pe tine?

  — Niciodată. Nu ştiu să înot. Dar tu, domnule Pasăre-arc, Ştii să înoţi?

  — Da, ştiu.

  — Cât de departe poţi înota?

  — Departe, am spus eu, mutându-mi bomboana pe limbă.

  — Zece kilometri?

  — Poate… M-am imaginat câteva clipe înotând în mare, pe lrisula Creta, în ghidul turistic scria că plaja de acolo este albă-albă, iar apa mării de culoarea vinului. Nu-mi dădeam Prea bine seama cum arată o mare care are culoarea vinului. Nu cred că arăta rău. Mi-am mai şters o dată transpiraţia de Pe frunte şi am întrebat-o pe Mai:

  Nu e nimeni acasă acum?

  V J~Au plecat ieri la casa noastră de vară din Izu. Toţi vor ^a înoate la sfârşit de săptămână. „Toţi” înseamnă părinţii şi „ aţele meu mai 'mic.

  — De ce nu te-ai dus cu ei?

  A dat uşor din umeri. Apoi şi-a scos din prosopul de baie ţigările Hope, chibriturile şi şi-a aprins o ţigară.

  — Arăţi îngrozitor, domnule Pasăre-arc.

  — Mi se pare logic să arăt îngrozitor… După atâtea zile petrecute în fundul fântânii, fără mâncare şi fără băutură. Cine n-ar arăta aşa?

  Mai Kasahara şi-a scos ochelarii de soare şi s-a întors cu faţa la mine. I se mai vedea tăietura adâncă de lângă ochi.

  — Eşti supărat rău pe mine?

  — Nu neapărat. Am o mulţime de lucruri la care trebuie să mă gândesc înainte de a mă supăra pe tine.

  — S-a întors soţia ta? Am clătinat din cap.

  — Mi-a trimis o scrisoare în care scria că nu se mai întoarce niciodată. Şi dacă a spus că nu se mai întoarce, atunci să ştii că nu se mai întoarce.

  — Adică e genul de om care o dată ce a luat o decizie, nu mai revine asupra ei?

  — Exact.

  — Bietul de tine! S-a ridicat, a întins mâna şi a pus-o uşor pe genunchii mei. Bietul de tine, domnule Pasăre-arc! Ştii, bănuiesc că n-o să mă crezi, dar intenţionam să te scot din fântână până la urmă. Am vrut doar să te sperii puţin, să te chinui un pic. Voiam să văd dacă ştii să ţipi. Voiam să văd cât rezişti în lumea aia a ta.

  N-am ştiut ce să spun, aşa că am dat doar din cap.

  — Ai crezut că vorbeam serios când te-am ameninţat că te las să mori acolo?

  În loc să-i răspund, am mototolit hârtia în care fusese „; ambalată bomboana, într-un târziu am zis:

  — Nu ştiu ce să spun. Mi se părea că vorbeşti serios, d în acelaşi timp parcă voiai doar să mă sperii. Când te afli fundul unei fântâni şi vorbeşti cu cineva de afară, de deasupra sunetul pare distorsionat, aşa că nu se pot surprinde chia toate nuanţele vocii. De fapt nu ştiu ce aveai de gând până urmă. Realitatea este alcătuită din diverse straturi, aşa poate în cea de acolo chiar intenţionai să mă omori, dar în: de aici, nu. Depinde la care realitate te referi tu şi la care refer eu.

  Am aruncat ghemotocul de hârtie în cutia goală de Spr

  — Aş vrea să te rog ceva, domnule Pasăre-arc, spuse ea arătând spre furtunul de pe peluză. Vrei să fii amabil să iei furtunul ăla şi să arunci nişte apă pe mine? E îngrozitor de cald şi mă ţăcănesc dacă nu mă ud din când în când.

  M-am ridicat de pe scaun şi m-am îndreptat spre furtunul a'lrjstru din plastic de pe peluză. Era cald şi moale. Am luat-o JK după tufişuri şi am deschis robinetul. La început a ţâşnit d; i; ir apă caldă, de la soare, dar s-a răcit treptat. Mai Kasahara j-a întins pe peluză şi am udat-o.

  A închis ochii şi s-a lăsat scăldată.

  — Ce senzaţie plăcută îţi dă apa asta rece! Ce-ai zice, dumnule Pasăre-arc, dacă te-ai uda şi tu un pic?

  — Ăsta nu-i costum de baie, am zis eu, dar Mai Kasahara părea foarte încântată de apa rece şi parcă mă compătimea că trebuia să suport căldura aceea îngrozitoare fără să mă răcoresc puţin. Mi-am scos tricoul transpirat, m-am aplecat şi mi-am pus furtunul pe ceafă. Am luat şi o înghiţitură de apă. Era rece şi foarte bună la gust.

  — Este apă de fântână? Am întrebat.

  — Normal! Ajunge sus prin pompare. E grozavă, nu? E atât de rece! Poţi să bei liniştit. La un moment dat a venit un individ de la Sanepid şi după ce a verificat calitatea apei, a spus că rareori a întâlnit apă atât de curată în Tokyo. Era de-a dreptul uimit! Nouă ne e totuşi puţin cam frică să bem din ea din pricina caselor ăstora îngrămădite una în alta. Nu ştii niciodată ce poate ajunge în apă.

  — Nu ţi se pare ciudat că fântâna lui Miyawaki este secată, iar a voastră are apă? Şi încă ce apă! De ce e atât de mare diferenţa? Vă desparte doar o alee îngustă.

  — Da, ai dreptate, spuse Mai Kasahara ridicând capul. Poate s-a întâmplat ceva în subteran, ceva care a modificat cursul apei şi a dus la secarea fântânii lor. Nu ştiu motivul.

  — S-a întâmplat vreodată ceva rău la tine acasă? Am întrebat. Mai Kasahara s-a încruntat şi a clătinat din cap.

  — Singurul lucru neplăcut din casa mea, din ultimii zece ani să zicem, este plictiseala.

  După ce am udat-o cu apă, Mai s-a şters cu prosopul şi m-a întrebat:

  — N-ai vrea să bei o bere?

  — Ba da, i-am răspuns eu.

  A adus două cutii de Heineken din casă şi am băut fiecare câte una.

  — Spune-mi, domnule Pasăre-arc, ce planuri ai de-acum încolo?

  — Nu m-am hotărât încă, dar s-ar putea să plec de aici, să plec chiar din Japonia.

  — Să pleci din Japonia? Unde?

  — In insula Creta.

  — Are asta vreo legătură cu femeia aceea, Creta şi nu mai ştiu cum?

  — Da, într-un fel.

  Mai Kasahara s-a gândit câteva clipe la cele auzite.

  — Creta şi nu mai ştiu cum te-a scos din fântână?

  — Creta Kano. Da, ea m-a scos.

  — Ai mulţi prieteni, domnule Pasăre-arc, nu?

  — Nu prea mulţi. Chiar sunt renumit pentru cât de puţini prieteni am.

  — Ştii ce nu înţeleg? Cum de-a aflat Creta Kano că erai în fântână? Doar n-ai spus nimănui că aveai de gând să cobori acolo. Cum de şi-a imaginat că erai acolo?

  — Nu ştiu.

  — Da, dar pleci oricum în insula Creta, nu?

  — Nu m-am hotărât încă dacă să merg sau nu, dar este şi asta o posibilitate.

  Mai Kasahara şi-a aprins o ţigară. Apoi şi-a atins tăietura de lângă ochi cu vârful degetului mic.

  — Ştii, domnule Pasăre-arc, tot timpul cât tu ai stat în fântână, eu am făcut plajă, am privit casa părăsită şi m-am gândit la tine. Vedeam cu ochii minţii cum te apropii tot mai mult de moarte, îmi imaginam cum o să mori de foame în bezna aceea. Numai eu ştiam că erai acolo şi că nu aveai cum să ieşi. Şi când mă gândeam la asta, ştiam exact cum te simţeai, cât erai de panicat, cât îţi era de teamă, înţelegi ce vreau să-'*' spun? Eu simţeam că în felul acesta mă apropiam foarte multa de tine. Crede-mă, nu aveam de gând să te las să mori, dar| voiam să te mai ţin aşa o vreme, până la limita suportabilult Zău că atât voiam. Să văd cum te stingi puţin câte puţin cum ajungi la capătul puterilor. Am considerat că ar fi fo lucrul cel mai bun – şi pentru tine, şi pentru mine.

  — Ascultă la mine, dacă m-ai fi ţinut până la limita supor bilului, te-ar fi tentat să mergi până la capăt. Ar fi fost ml mai uşor decât ţi-ai fi imaginat. Dacă ajungeai până acolo, mai aveai să-mi dai doar un brânci şi gata cu mine! Şi pe urmă ai fi fost în stare să-ţi spui ţie însăţi că a fost cel mai bun lucru -şi pentru mine, şi pentru tine. Am mai luat o înghiţitură de bere. Mai Kasahara s-a gândit câteva clipe, muşcându-şi buzele:

  — S-ar putea să ai dreptate, nici eu nu mai sunt sigură. Mi-am pus tricoul transpirat şi ochelarii de soare şi i-am mulţumit pentru bere.

  — Ştii, domnule Pasăre-arc, aseară, după ce-au plecat de-acasă ai mei, am coborât în fântână şi-am stat acolo vreo cinci-şase ore. Nici nu m-am mişcat.

  — Deci tu ai luat scara.

  — Da, spuse Mai încruntată. Eu am luat-o.

  Mi-am întors privirile spre peluza cea mare. Pământul îmbibat de umezeală emana parcă un fel de vapori. Mai Kasahara a aruncat chiştocul în cutia goală de Sprite.

  — In primele două-trei ore n-am simţit nimic deosebit. Normal, mă deranja puţin că mă aflam într-un loc învăluit în beznă totală, dar nu m-am speriat. Eu nu sunt ca fetele care încep să ţipe pentru nimica toată. Nu era numai întunericul însă, iar tu ai stat acolo câteva zile, domnule Pasăre-arc. Ştii foarte bine că nu ai de ce te teme acolo jos, dar după două-trei ore, mărturisesc că începusem să ştiu din ce în ce mai puţin cine eram şi ce făceam, în intervalul de timp în care am stat acolo, mi-am dat seama că ceva din mine, din interiorul trupului meu, creştea tot mai mult. Aveam senzaţia că acel ceva din mine creştea precum rădăcinile unui copac într-un ghiveci de flori, iar după ce ajungea suficient de mare, mă sfâşia în bucăţi. Acela ar fi fost sfârşitul meu, asemenea ghiveciului de flori care s-ar fi făcut ţăndări. Orice-ar fi fost acel ceva, stătea în mine cuminte în timp ce făceam plajă, dar când a dat de beznă, a început să crească de parcă ar fi găsit acolo un fel de sursă de hrană. A ajuns mare, mare şi m-am speriat mgrozitor. Am încercat să-l ţin pe loc, dar n-am putut. Abia atunci mi-am dat seama ce speriată eram. Cred că n-am fost aŞa de îngrozită în viaţa mea. Lucrul acela din mine, acea chestie albă şi scârboasă ca o bucată de grăsime, începea să mă domine, să mă devoreze. Lucrul acela scârbos a fost mic la început, domnule Pasăre-arc.

  Mai Kasahara a tăcut câteva clipe şi şi-a privit mâinile de Parcă şi-ar fi amintit ce păţise în ziua aceea.

  — Am fost speriată rău de tot. Cred că asta am vrut – să simţi şi tu la fel şi să aud cum te devorează lucrul acela scârbos.

  M-am prăbuşit într-un scaun de grădină şi m-am uitat la Mai Kasahara, care era cam golaşă în costumul ei de baie. Avea şaisprezece ani, dar arăta la trup ca o fată de treisprezece sau paisprezece ani. Sânii şi şoldurile erau departe de a fi formate. În timp ce-i priveam trupul, m-am gândit la desenele făcute din câteva linii, care sugerau, într-o manieră cam ciudată, realitatea. Cu toate acestea, Mai Kasahara avea ceva care o făcea să pară matură.

  Nu ştiu ce mi-a venit s-o întreb:

  — Ai avut vreodată senzaţia că eşti pângărită de ceva?

  — Pângărită? M-a privit mijindu-şi ochii. Adică pângărită fizic, violată?

  — Fizic, psihic…

  Mai Kasahara şi-a privit trupul şi apoi s-a uitat la mine.

  — Fizic, nu, adică sunt virgină. Am lăsat eu un băiat să mă pipăie o dată, dar peste haine.

  N-am făcut nici un comentariu.

  — Psihic, nu ştiu ce să zic. Nu ştiu pentru că nu mi-e clar ce înseamnă.

  — Nici eu nu prea ştiu cum să-ţi explic, întrebarea a fost dacă ai simţit aşa ceva vreodată sau nu. Dacă n-ai simţit, probabil că nici n-ai fost pângărită psihic.

  — De ce-mi pui asemenea întrebări?

  — Pentru că sunt persoane care trăiesc cu o asemenea senzaţie, iar asta dă naştere la tot felul de probleme complicate. Aş vrea să te mai întreb ceva: de ce te gândeşti mereu la moarte?

  A băgat o ţigară în gură şi a scăpărat chibritul cu o singură mână, cu multă dexteritate. Apoi şi-a pus ochelarii de soare.”

  — Adică tu nu te prea gândeşti la moarte, domnule Pasăre-f arc?

  — Ba da, mă gândesc la moarte, dar nu tot timpul, ci nurflB uneori… ca orice om, de altfel.

  — Uite care e părerea mea, domnule Pasăre-arc! Spuse MS Kasahara. Fiecare se naşte cu un ceva care se află chiar miezul existenţei persoanei respective. Şi acel ceva, orice-arl el, devine ca o sursă de căldură care străbate interiorul soanei. Şi eu am aşa ceva, ca toată lumea, de altfel, dar une îmi scapă de sub control. Creşte sau se micşorează în ţnâ zdruncină cumplit. Mi-aş dori din tot sufletul să-i fac şi pe alţii să conştientizeze existenţa acelui ceva, dar se pare că nu pot pentru că ceilalţi nu înţeleg. Cred că nu din pricină că nu sunt eu capabilă să explic foarte bine, ci pentru că nu ştie lumea să asculte. Se prefac doar că ascultă, dar în realitate, nu ascultă. Uneori mă înfurii cumplit şi fac gesturi necugetate.

  — Gesturi necugetate?

  — Da, să zicem că te ţin pe tine în fântână sau merg pe motocicletă în spatele individului care conduce şi îi astup ochii.

  Şi-a atins rana de la ochi când a făcut afirmaţia.

  — De aceea aţi avut accidentul de motocicletă? Am întrebat. Mai Kasahara m-a privit întrebătoare, de parcă n-ar fi auzit ce-am spus, deşi sunt absolut convins că a auzit totul. Nu puteam descifra ce se citea în privirile ei din pricina ochelarilor de soare, dar pe chip s-a aşternut un văl inexpresiv, ca uleiul turnat peste apă stătută.

  — Ce-a păţit individul?

  Mai Kasahara a rămas cu privirile aţintite asupra mea, cu ţigara în gură. Sau cel puţin aveam impresia că-mi priveşte intens pata de pe obraz.

  — Trebuie să răspund la întrebare, domnule Pasăre-arc?

  — Numai dacă vrei. Tu ai adus vorba despre asta, iar dacă nu vrei să mai vorbeşti, nu mă deranjează.

  Mai Kasahara părea că stă pe gânduri dacă să-mi spună sau nu. A tras mult fum în piept şi i-a dat drumul încet. Şi-a scos apoi ochelarii, şi-a întors faţa spre soare şi a închis ochii strâns. Privind-o, am avut senzaţia că timpul îşi încetineşte scurgerea puţin câte puţin – de parcă i s-ar fi defectat arcul.

  — A murit, zise ea într-un târziu, cu voce plată şi resemnata.

  — A murit?

  Mai Kasahara a scuturat scrumul pe jos. Şi-a luat apoi Prosopul şi şi-a şters transpiraţia de pe faţă. Până la urmă, ca Şi cum şi-ar fi amintit că are de îndeplinit o sarcină de care uitase, a zis repede şi sacadat:

  — Mergeam cam repede. Eram aproape de Enoshima. Ana privit-o fără să scot un cuvânt. Ţinea câte un colţ al Prosopului în fiecare mână şi îşi ştergea obrajii din când în când. Printre degetele ei se înălţa fumul alb de ţigară. Deoarece vântul nu adia deloc, fumul se ridica drept în sus, ca un Semnal miniatural. Aveam impresia că nu ştia dacă să plângă

  } sau să râdă. A ezitat parcă la linia de demarcaţie dintre cele două stări, dar n-a alunecat în niciuna din extremităţi. Mai Kasahara şi-a adunat puterile, a pus prosopul jos şi a tras din ţigară. Era aproape ora cinci, dar căldura nu slăbea deloc în intensitate.

  — Eu l-am omorât pe băiatul acela, spuse ea. Bineînţeles că n-am vrut, dar am împins lucrurile prea departe. Tot timpul făceam prostii, dar le luam ca pe o joacă. Când urcam pe motocicletă, ba îi acopeream ochii, ba îl gâdilam. Nu s-a întâmplat nimic până într-o bună zi…

  Mai Kasahara a ridicat ochii şi m-a privit.

  — Oricum, domnule Pasăre-arc, nu mă simt pângărită. Am vrut doar să mă apropii de chestia aceea scârboasă, s-o scot din mine şi s-o fac ţăndări. Dacă nu împingem lucrurile puţin mai departe, n-avem cum să scăpăm de ea. E singura cale şi trebuie să-i oferim o momeală ca lumea. A clătinat uşor din cap. Nu cred că am fost pângărită, dar nici izbăvită de păcate. Nimic nu mă mai poate mântui acum, domnule Pasăre-arc. Lumea este complet goală pentru mine şi totul în jur mi se pare fals. Singurul lucru care nu e fals este chestia aceea scârboasă din mine.

  Mai Kasahara trăgea regulat aer în piept, fără să scoată un sunet. În jur, tăcere deplină. Nu se auzeau nici păsări, nici insecte, nimic. Se lăsase peste grădină o linişte mormântală, de parcă lumea într-adevăr se golise de orice conţinut.

  Mai Kasahara se întoarse brusc spre mine ca şi când şi-ar fi amintit de ceva. Îi dispăruse orice urmă de expresie de pe chip, de parcă ar fi spălat-o cu apă.

  — Domnule Pasăre-arc, te-ai culcat cu femeia aia, Creţ”, Kano?

  Am dat doar din cap.

  — Îmi scrii şi mie din insula Creta?

  — Sigur că-ţi scriu dacă plec, dar încă nu m-am hotărâl

  — Dar ai de gând, nu?

  — Cred că plec până la urmă.

  — Vino încoace, domnule Pasăre-arc, spuse Mai Kasahi ridicându-se în capul oaselor.

  M-am sculat de pe scaunul meu şi m-am apropiat de fai

  — Ia loc aici, spuse Mai. M-am aşezat lângă ea.

  — Întoarce-te cu faţa la mine, domnule Pasăre-arc.

  M-a privit îndelung şi apoi mi-a pus o mână pe genunchi, iar cealaltă pe pata de pe obraz.

  — Bietul de tine, Pasăre-arc, spuse ea aproape şoptit. Ştiu că treci prin multe şi că nu prea poţi face ceea ce-ţi place. Asta e, n-ai de ales. Nici cu ploaia n-ai ce face, dacă e să plouă, atunci plouă şi gata. Acum închide ochii bine, ca şi când ar fi lipiţi.

  Am închis ochii.

  Mai Kasahara mi-a atins pata de pe obraz cu buzele. Erau buze mici şi subţiri, foarte frumos croite. Apoi şi-a trecut limba peste pata de pe obraz, încet de tot, nescăpându-i nici măcar un milimetru. Mâna pe care a pus-o pe genunchi a rămas acolo, nemişcată. Atingerea caldă şi umedă venea parcă de departe, de dincolo de munţi şi câmpii. Mi-a luat mâna şi a dus-o lângă ochiul ei. I-am mângâiat cicatricea care avea vreun centimetru. Vârfurile degetelor mele au preluat vibraţiile din mintea ei şi am simţit un tremur uşor, un tremur care tânjea parcă după ceva. Probabil că ar fi trebuit să o ia cineva în braţe pe fata asta şi să o ţină strâns. Altcineva, nu eu, cineva care să aibă ce să-i ofere.

  — Dacă pleci în insula Creta, să-mi scrii, domnule Pasăre-arc. Îmi place grozav să primesc scrisori lungi, dar nu-mi scrie nimeni.

  — O să-ţi scriu.

  Cel mai simplu lucru.

  Răzbunare sofisticată.

  Obiectul din cutia chitarei.

  A doua zi dimineaţa m-am dus să-mi fac poze pentru paşaport. După ce m-am aşezat pe scaunul din studio, fotograful s-a uitat la mine cu ochi de expert. S-a îndepărtat imediat fără să spună nimic şi s-a întors cu un fel de pudră albă pe care mi-a aplicat-o pe pata de pe obrazul drept. După ce s-a asigurat că nu se mai vede, a reglat foarte atent luminile şi unghiul din care urma să mă fotografieze. Am privit fix obiectivul şi la indicaţiile fotografului am schiţat un zâmbet uşor. M-a anunţat apoi că pozele sunt gata în două zile şi pot să merg după ele. M-am dus acasă şi i-am telefonat unchiului meu ca să-i spun că s-ar putea să lipsesc câteva săptămâni. Mi-am cerut scuze că l-am anunţat în ultimul moment. I-am mărturisit apoi că Kumiko m-a părăsit brusc şi din scrisoarea pe care mi-a trimis-0 reieşea că nici nu avea de gând să se mai întoarcă vreodată. Eu, la rândul meu, intenţionam să plec o perioadă şi nu-mi dădeam seama cam cât de mult o să lipsesc. După ce i-affl-explicat în linii mari cam cum se prezintă situaţia, unchiuls meu a căzut pe gânduri, cu receptorul în mână. '*

  — Eu am crezut până acum că voi doi vă înţelegeţi foar bine, spuse el oftând.

  — Ca să fiu cinstit, şi eu am crezut la fel.

  — Dacă nu vrei, nu-mi răspunde la întrebare… Kumiko avut vreun motiv ca să te părăsească? J

  — Cred că are pe altcineva.

  — Aşa simţi tu?

  — Nu e ce simt eu, ci ceea ce mi-a scris ea însăşi în scrisos

  — Aha. Mă rog, dacă aşa stau lucrurile…

  — Cam aşa stau.

  A mai oftat o dată adânc.

  — Nu te-ngrijora din pricina mea, i-am spus eu pe un ton aparent liniştitor. Nu sufăr, dar aş vrea să plec o perioadă de aici. Dacă schimb locul, mi se schimbă şi starea de spirit şi vreau sa mă gândesc foarte bine la ceea ce am de făcut de-acum încolo.

  — Vrei să mergi într-un loc anume”?

  — Cred că am să plec în Grecia. Nişte prieteni care locuiesc arulo m-au invitat mai de mult să merg la ei. Minciuna aruncată m-a făcut să mă simt puţin cam ciudat, dar mi s-a părut imposibil sa i prezint situaţia clar, în aşa fel încât să o poată înţelege. Minciuna mi s-a părut mult mai potrivită pentru moment.

  — Bine, nu mă deranjează pentru că nu am de gând să închiriez casa altcuiva. Poţi să-ţi laşi liniştit lucrurile acolo. Eşti încă tânăr, ai viitorul în faţă, aşa că poţi să pleci unde vrei, chiar dacă e mai departe. Grecia, ziceai? Cred că-i frumos acolo.

  — Îţi mulţumesc pentru tot ce-ai făcut pentru mine. Dacă ţi se iveşte ocazia să închiriezi apartamentul în lipsa mea, te rog să te descotoroseşti cum crezi de cuviinţă de lucrurile din el. Nu am nimic de valoare.

  — Stai liniştit, o să mă gândesc bine ce fac. Are vreo legătură întrebarea pe care mi-ai pus-o data trecută – cea despre „fluxul blocat” – cu plecarea lui Kumiko?

  — Păi, cred că are… De la o vreme am început şi eu să cred că are.

  Unchiul meu căzu pe gânduri câteva clipe.

  — Aş putea să trec pe la tine într-una din zile? Aş vrea să văd cu ochii mei ce se întâmplă. Oricum n-am mai fost de mult pe la tine.

  — Poţi să treci când vrei, n-am nimic special de făcut. După ce-am închis telefonul, mi-am simţit inima grea. Un flux ciudat m-a purtat pe alte căi în ultimele luni, iar linia de demarcaţie dintre lumea mea şi cea a unchiului meu semăna cu un zid gros şi înalt, un zid special care separa două lumi. Unchiul meu se afla în lumea lui, eu eram în lumea mea.

  După două zile a venit în vizită. Mi-a văzut imediat pata ^e pe obraz, dar n-a zis nimic, a mijit doar ochii. Probabil că nu ştia ce să zică. Mi-a adus cadou o sticlă de whisky şi o cutie cu kamaboko1 asortate, cumpărate de la magazinul Odahara.

  LTurte din pastă de peşte.

  Ne-am aşezat amândoi pe verandă. Am mâncat kamaboko şi am băut whisky.

  — E grozav să ai o verandă, zise unchiul meu, dând din cap de câteva ori. Eu nu am aşa ceva la apartament şi mi se face dor din când în când. Orice s-ar spune, veranda are şi ea farmecul ei.

  A privit o vreme luna de pe cer. Era o lună nouă albă şi subţire – parcă ar fi ascuţit-o cineva cu câteva clipe în urmă. Privind-o, mi s-a părut oarecum ciudat că plutea mereu pe cer.

  — Apropo, de unde şi cum te-ai pricopsit cu pata aceea? Întrebă brusc unchiul meu.

  — Nu prea îmi dau seama. Am luat apoi o gură de whisky. A apărut din senin acum vreo săptămână. As vrea să-ţi pot explica mai detaliat, dar nu ştiu nici eu.

  — Ai fost la doctor? Am clătinat din cap.

  — Nu ştiu ce să zic, dar mă întreb şi eu dacă nu e vreo legătură între asta şi plecarea lui Kumiko.

  Iar am clătinat din cap.

  — Pata a apărut după plecarea lui Kumiko, dacă e să pun evenimentele în ordine, dar nu văd nici o legătură între cele două.

  — Eu n-am mai auzit de pete care să apară brusc şi să nu li se poată explica motivul.

  — Nici eu n-am auzit şi nici nu-ţi pot explica de ce am impresia că am început să mă obişnuiesc cu ea. Normal că mai întâi m-am speriat, a fost un adevărat şoc. Mi se făcea rău când mă uitam în oglindă şi mă întrebam cum o să trăiesc aşa toată viaţa. Pe măsură ce trece timpul însă, nu mă mai deranjează şi am ajuns chiar să-mi spun că nu-i chiar atât de groaznică. Nu ştiu de ce.

  — A, da?

  Unchiul mi-a privit o vreme, cu oarecare suspiciune, pata, de pe obrazul drept.

  — Dacă zici tu… Nu mă bag, dar va fi problema ta pe viaţă, ş Dacă vrei, îţi recomand un doctor.

  — Iţi mulţumesc mult, dar n-am de gând să merg la doctot. Deocamdată. Chiar dacă mi-o vede, nu cred că are ce să-i

  Unchiul şi-a încrucişat braţele şi a privit cerul câteva momente. Stelele nu se vedeau, ca de obicei, dar se distinge clar luna nouă.

  — Îmi pare rău că n-am mai stat de vorbă cu tine pe îndelete de foarte mult timp şi nici n-am apucat să te mai întreb cum te înţelegi cu Kumiko. Credeam că vă este bine. Pe de altă parte nici nu-mi place să-mi bag nasul unde nu-rni fierbe oala.

  Îl înţelegeam foarte bine.

  A scuturat puţin gheaţa din pahar, a luat o înghiţitură şi a pus paharul jos.

  — Nu prea îmi dau seama ce naiba se întâmplă în jurul tău, zise el, dar sunt prea multe deodată – fluxul blocat, poate nu-ţi prieşte casa, te-a părăsit Kumiko, ţi-a apărut din senin pata aceea pe faţă, pleci o vreme în Grecia… Deci, te-a părăsit soţia şi ţi-a apărut pata. Şi pe mine m-a părăsit soţia, dar nu mi-a apărut nici o pată. Dacă nu vrei să-mi dai detalii, n-am cum să-ţi explic, şi nici nu vreau să mă vâr cu forţa în sufletul tău. Părerea mea este că mai întâi şi mai întâi trebuie să acorzi prioritate lucrului pe care tu îl consideri a fi cel mai important.

  — Asta şi încerc să fac, dar toate sunt foarte complicate şi încâlcite. Aş vrea să reuşesc să le rezolv unul câte unul, dar nu ştiu cum de nu le pot descâlci.

  Unchiul zâmbi.

  — Să ştii că fiecare are o şmecherie şi dacă nu o găseşti, ajungi să iei decizii greşite. Cei mai mulţi păţesc lucrul acesta. După ce ai dat greş, te apuci să vorbeşti prostii sau să dai vina pe alţii. Nu pot să sufăr asemenea atitudini şi, ca să fiu cinstit, am văzut destule în viaţa mea. Apropo de şmecherii, poate ţi se pare cam deplasat cuvântul, dar să ştii că este esenţial să începi prin a da la o parte tot ce nu ţi se pare important. Să zicem că te gândeşti să rezolvi ceva de la A la Z. Nu-i nevoie să începi cu A, poţi începe şi cu XYZ. Tu spui că nu poţi rezolva lucrurile pentru că sunt teribil de încâlcite. Păi, atunci începe cu cel de la suprafaţă, care e mai la îndemână. Dacă eşti deja hotărât şi ştii ce vrei, nu are importanţă de unde începi să le descâlceşti. N-are decât să zică cine ce vrea, tu trebuie să acorzi timp suficient lucrului care te interesează, chiar dacă ţi se pare că e o prostie.

  Afacerea mea nu este cine ştie ce, am şi eu patru-cinci restaurante în Ginza. Discuţia ar putea părea meschină, dar Problema este că pe mine nu mă interesează fiecare restaurant 111 parte, ci toate la un loc şi asta ar fi, să zicem, şmecheria sau strategia mea. Aici se pune problema reuşitei sau eşecului şi Privind astfel lucrurile, eu nu am avut niciodată eşecuri. Mi-am pus propria strategie în practică, indiferent de cum m-au judecat alţii, adică cei dispuşi să sară peste nişte etape ca să ajungă mai repede la ţintă. Eu n-am făcut ca ei. Am acordat cel mai mult timp prostiilor şi mi-am dat seama că lucrurile merg mult mai bine în felul acesta. A mai băut o gură de whisky.

  — Hai să luăm un exemplu. Imaginează-ţi că vrei să deschizi un bar sau un restaurant – nu are importanţă ce anume – şi ai posibilitatea de a alege între mai multe locuri în care să fie amplasat. Trebuie neapărat să te hotărăşti pentru unul dintre ele. Cum procedezi?

  Am stat puţin şi m-am gândit, după care am spus:

  — Mai întâi aş face nişte calcule estimative legate de chirie, de împrumut, de suma care trebuie restituită lunar, m-aş gândi la câte mese aloc clienţilor, la consumul pe persoană, la ce renovări se cer făcute, la cheltuieli pentru personal, pierderi şi profit, diverse.

  — De aceea pierd cei mai mulţi, spuse el râzând. Iţi spun cum procedez eu. Găsesc un loc care îmi place, mă postez în faţa lui şi timp de o zi, două, trei, patru – nu contează câte -stau acolo şi privesc feţele trecătorilor şi mă plimb pe strada respectivă iară să fac altceva. Nu trebuie să mă gândesc la nimic, nu socotesc nimic, mă uit doar la chipurile trecătorilor.; Această etapă poate dura cel puţin o săptămână şi în intervalul respectiv de timp îmi trec prin faţa ochilor trei-patru mii de persoane. Dar cred că acord şi mai mult timp pentru asta, poate chiar mai mult de o săptămână, încep să înţeleg încetul cu încetul, de parcă mi se ia ceaţa de pe ochi – înţeleg ce fel J de oameni circulă pe acolo şi la ce nivel se ridică locul respectiv. Dacă nu corespunde standardelor mele, pun capăt investigaţiei! Şi gata. Merg în altă parte şi o iau de la capăt. Dacă eu consideif că locul respectiv mă satisface sau cel puţin pot să ajung la compromis satisfăcător, gândesc că am prins succesul de coao după care ţin cu dinţii de el şi nu-i mai dau drumul. Dar să ajung aici, trebuie să stau ca prostul să mă uit la feţ trecătorilor şi pe ploaie, şi pe ninsoare. Am timp suficieS pentru socoteli şi pe urmă. Nu ştiu cum să-ţi spun, dar eu st un individ realist şi nu cred nimic până nu văd totul cu oct mei. Teoria, valoarea, socotelile, logica şi mai ştiu eu ce principii sunt pentru cei care nu au ochi cu care să prives în jur. Află de la mine că cei mai mulţi nu se uită cu propl ochi şi chiar nu înţeleg de ce. Oricine poate dacă vrea.

  — Deci nu e vorba doar de atingerea magică.

  — Ba da, şi asta, spuse el râzând, dar nu numai atât. După părerea mea, dacă ai ceva de făcut, trebuie-să te gândeşti mai întâi la partea cea mai simplă a lucrului respectiv. De exemplu, te postezi la un colţ de stradă şi priveşti în fiecare zi, nemişcat, chipurile trecătorilor. Nu e cazul să iei o decizie pripită. Poate nu-i chiar plăcut, dar sunt şi lucruri cărora trebuie să le acorzi foarte mult timp.

  — Vrei să spui că ar fi bine să mai stau pe-aici?

  — Nu, nu vreau să zic că trebuie să stai sau să pleci. Dacă vrei să mergi în Grecia, n-ai decât, dacă vrei să rămâi aici, poţi să rămâi. Tu iei decizia. Vreau doar să zic că părerea mea este că ai făcut un pas foarte înţelept când te-ai căsătorit cu Kumiko şi a fost şi pentru ea foarte bine. De ce naiba s-a stricat căruţa atât de brusc? Nu înţeleg, dar probabil că nu înţelegi nici tu.

  — Aşa e, habar nu am.

  — De aceea eu cred că ar fi mai bine să te autodisciplinezi şi să priveşti cu ochii tăi până înţelegi. Să nu-ţi fie teamă că pierzi timp. A acorda timp din belşug unui lucru înseamnă, aş putea spune, răzbunare sofisticată.

  — Răzbunare? Am întrebat eu surprins. Ce fel de răzbunare? Răzbunare pe cine?

  — O să înţelegi tu între timp, spuse el râzând.

  Am stat de vorbă pe verandă mai bine de o oră. La un moment dat, unchiul s-a ridicat, a zis că a stat cam mult şi a plecat imediat. După ce am rămas singur, m-am rezemat de stâlpul verandei şi am privit absent grădina şi luna. Simţeam cum inhalam acel aer realist pe care l-a lăsat în urma lui. Datorită lui am reuşit şi eu să respir uşurat după atâta amar de vreme.

  După câteva ore însă, aerul realist a început să se rarefieze Şi în jurul meu s-a lăsat din nou un văl de tristeţe. Oricum, unchiul meu trăia în lumea lui, iar eu trăiam în lumea mea.

  Unchiul îmi spusese să mă gândesc la lucruri simple mai i, dar mie îmi era cumplit de greu să fac distincţie între Slniplu şi complicat. De aceea, în dimineaţa următoare, după Le a trecut ora de vârf, am luat trenul spre Shinjuku. M-am hotărât să stau nemişcat şi să privesc chipurile trecătorilor, ^u ştiam la ce o să-mi folosească, dar oricum era mai bine jtecât să nu fac nimic. Dacă privitul feţelor se înscria între ucrurile simple, atunci cel mai bine era să experimentez.

  Haruki Murakarni l

  N-aveam nimic de pierdut. Dacă reuşeam, măcar ştiam şi eu ce înseamnă un lucru „simplu”.

  În prima zi. Mi-am pierdut două ore întregi stând pe gărdu-leţul din piatră al unei grădini de flori din faţa gării Shinjuku? Şi privind la chipurile trecătorilor. Treceau însă mult prea mulţi f şi mult prea repede. Mi-a fost imposibil să privesc pe îndelete măcar un singur chip. Mai rău a fost faptul că la un moment dat s-a apropiat de mine un vagabond şi a început să turuie vrute şi nevrute. Şi-a făcut rondul pe-acolo şi un poliţist care mă privea cu suspiciune, aşa că am renunţat la zona aceea -aglomerată din preajma gării şi am decis să aleg un loc mai potrivit pentru un astfel de studiu.

  Am luat-o pe pasajul subteran dinspre partea vestică a! Gării şi după ce am hoinărit o vreme pe acolo, am găsit o? Piaţetă în faţa unei clădiri înalte, în mijlocul ei se afla o „' sculptură mică, înconjurată de bănci frumoase. M-am aşezat pe o bancă şi am privit în tihnă la cei care treceau pe lângă mine. Pe-aici nu mai era atât de multă lume şi nici n-am mai, văzut vagabonzi cu sticle de whisky îndesate în buzunare. Am stat acolo toată ziua, cu o mică pauză la prânz, când mi-ana -' cumpărat gogoşi şi cafea de la Dunkin' Donuts. Am plecat ': acasă puţin înainte de a se termina programul salariaţilor, ca să nu prind aglomeraţie în mijloacele de transport.

  La început mi-au atras atenţia bărbaţii cu tendinţă de chelire, datorită instructajului preţios făcut de Mai Kasahara pentru firma aceea de peruci. Fără să vreau, privirile mi se fixau pe capetele bărbaţilor şi mă trezeam clasificându-i în cele trei categorii: pin, bambus, prună. M-a tentat la un moment dat să-i telefonez lui Mai Kasahara şi să o chem să facenj ^ treaba asta împreună.

  După câteva zile de antrenament, am ajuns să stau şi s| privesc lumea fără să mă gândesc la nimic. Cei mai mult dintre cei care treceau prin piaţetă erau bărbaţi şi femei a lucrau la companiile din clădirea cea înaltă. Bărbaţii, cu s< viete în mână, purtau cămăşi albe şi cravate, iar majorital femeilor aveau pantofi cu tocuri înalte. I-am văzut şi pe patroi de restaurante şi magazine din clădirea respectivă, precum pe clienţii lor. Nu au lipsit nici familiile care-şi duceau să privească panorama oraşului prin telescopul de la ultii etaj al clădirii. Mai erau şi unii care se foiau pe-acolo, apai fără nici o treabă. Cei mai mulţi păşeau alene, aşa că avei destul timp la dispoziţie ca să le studiez chipurile. Dacă vreunul dintre ei îmi stârnea interesul dintr-un motiv sau altul, rămâneam cu ochii pironiţi pe chipul lui şi apoi îl urmăream cu privirea.

  Timp de o săptămână am făcut acelaşi lucru – plecam de acasă dimineaţa pe la zece, după ce trecea ora de vârf, ajungeam la piaţeta respectivă şi stăteam nemişcat pe bancă până la ora patru după-amiaza, privind la chipurile trecătorilor. Abia după ce in-am antrenat ca lumea, mi-am dat seama că pot privi chip după chip, golindu-mi capul complet de gânduri, ca şi cum aş fi scos dopul unei sticle. N-am vorbit cu nimeni şi nimeni nu a intrat în vorbă cu mine. Nu mă gândeam la nimic, nu simţeam nimic. De multe ori am avut senzaţia că devenisem părticică integrantă a băncii din piatră.

  O singură dată mi-a adresat câteva cuvinte o femeie între două vârste, subţirică, bine îmbrăcată. Purta o rochie roz, mulată pe corp, ochelari de soare cu ramă de baga, pălărie albă şi în mână ţinea o poşetă albă din macrame. Avea picioare frumoase şi nişte sandale albe splendide. Era destul de machiată, dar nu ţipător. M-a întrebat dacă aveam vreo problemă, pentru că mă vedea în fiecare zi stând acolo singur. I-am spus că nu s-a întâmplat nimic, că mergeam acolo ca să studiez chipurile trecătorilor. M-a întrebat dacă o făceam cu un scop anume şi i-am spus că nu urmăream nimic.

  S-a aşezat lângă mine, a scos din poşetă un pachet de Virgini a Slims şi a aprins o ţigară cu o brichetă mică de aur. Mi-a oferit şi mie o ţigară, dar am clătinat din cap în semn de refuz. Şi-a scos apoi ochelarii de soare şi mi-a privit chipul, fără să spună nimic. Se uita la pata de pe obrazul meu drept. Am privit-o şi eu fix în ochi, dar nu am putut descifra absolut nimic în ei. N-am văzut decât două pupile negre care funcţionau conform legii firii. Avea un nas mic şi ascuţit, buzele subţiri Şi rujate cu multă grijă. Mi-a fost foarte greu să-i apreciez vârsta, dar cred că avea vreo patruzeci şi ceva de ani. Părea ^ult mai tânără decât la prima vedere, dar ridurile de lângă Qas trădau un fel de plictiseală.

  — Ai bani? Întrebă ea.

  — Bani? Am întrebat eu extrem de surprins. Cum adică bani?

  — Pur şi simplu voiam să ştiu dacă ai bani sau dacă eşti lefter.

  Nu sunt chiar lefter deocamdată.

  Îşi strânse buzele în colţul gurii de parcă voia să analizeze mai bine cele afirmate de mine, apoi m-a privit din nou cu luare-aminte. A dat din cap, şi-a pus ochelarii de soare, a aruncat ţigara pe jos, s-a ridicat graţios de pe bancă şi a plecat fără să arunce măcar o privire în direcţia mea. Am privit-o uimit cum dispare în mulţime. O clipă mi-a trecut prin minte că s-ar putea să nu fie în toate minţile, dar am revenit la sentimente mai nobile când mi-am amintit că arăta ca scoasă din cutie. Am strivit sub talpa pantofului ţigara aruncată pe jos şi am trecut în revistă lumea din jurul rneu, care părea să fie aceeaşi ca şi până acum. Oamenii se învârteau de colo-colo, fiecare cu treburile lui. Eu nu ştiam cine sunt ei, iar ei nu ştiau cine sunt eu. Am oftat adânc şi mi-am văzut de activitatea ţ mea mai departe, golit complet de alte gânduri.

  Mi-am petrecut astfel unsprezece zile în total. În fiecare zi mâncăm la prânz gogoşi şi beam cafea, iar în decursul orelor pe care le pierdeam în piaţetă, nu făceam decât să privesc chipul trecătorilor. Cu excepţia conversaţiei fără sens pe car” am avut-o cu femeia aceea arătoasă, nu s-a apropiat nimeni dfc, mine şi n-am vorbit cu nimeni în acest timp. N-am făcut nimic special şi nici nu mi s-a întâmplat nimic ieşit din comun, dar chiar şi după acest interval de timp în care am încercat să-mi golesc creierii de toate problemele, tot n-am fost în stare s& ajung la vreo concluzie. Eram la fel de dezorientat şi incapabil: să rezolv chiar şi cea mai simplă problemă.

  În a unsprezecea seară mi s-a întâmplat ceva foarte ciudat. Era duminică şi am rămas în piaţetă până mai târziu. Cei car”t veneau duminica în Shinjuku se deosebeau mult de cei cursul săptămânii şi nu mai aveam de luptat nici cu orele vârf. Am zărit la un moment dat un tânăr cu o cutie de chita neagră. Era de statură medie, purta ochelari cu rame ne din plastic, părul lung până la umeri, haină şi pantaloni din do şi-şi târşâia tenişii jerpeliţi. A trecut pe lângă mine uitându-; drept înainte, cu privirile lipsite de orice expresie. M-a izt ceva când l-am văzut, mi-a tresărit inima. A,. Îl ştiu pe indiv mi-am zis. L-am mai văzut undeva. Mi-am amintit după câte| clipe că era cântăreţul pe care îl văzusem în barul din Sappo Sigur era el.

  M-am ridicat imediat şi am pornit după el. Pentru că me încet, l-am ajuns imediat din urmă. Am lăsat o distanţi vreo zece paşi între noi şi mi-am potrivit mersul după al lui. Mă gândeam foarte serios să intru în vorbă cu el. Dar ce să-i spun? Să-i spun că l-am ascultat cântând la Sapporo cu trei ani în urmă. El ce-ar fi putut să-mi zică? Doar să-mi mulţumească eventual. Şi apoi? Să-i spun că soţia mea avortase în noaptea aceea şi că m-a părăsit, că şi-a găsit un amant? Nu, nu merge. M-am decis să-l urmăresc fără să-l abordez deocamdată şi să văd ce se întâmplă mai târziu. Poate-mi venea vreo idee în timp ce mergeam în urma lui.

  A luat-o în direcţia opusă gării, a trecut dincolo de şirul de clădiri înalte, a traversat autostrada Ome şi s-a îndreptat spre Yoyogi. Nu ştiam la ce se gândea, dar îmi era clar că se gândea profund la ceva. Am avut impresia că zona îi era familiară şi şi-a văzut de drum fără nici o ezitare şi fără să privească în jur. Mergea în acelaşi ritm, drept înainte. Mergeam în urma lui şi mă gândeam la ziua în care Kumiko avortase. Eu eram în Sapporo, pe la începutul lui martie. Pământul era tare şi îngheţat şi din când în când mai cădea câte-un fulg de nea. Amintirile m-au purtat înapoi pe acele străzi, când îmi simţeam plămânii plini de aer rece şi când vedeam aburi ieşind din gurile trecătorilor.

  Mi-am dat brusc seama că acela fusese momentul în care începuse să se schimbe ceva. Da, cu siguranţă a fost punctul de cotitură, după care fluxul din jurul meu a început să trădeze o schimbare evidentă. Da, avortul lui Kumiko a avut o semnificaţie majoră pentru amândoi, deşi la momentul respectiv n-am fost capabil să-i realizez importanţa adevărată. Pe mine mă preocupa atunci avortul, iar lucrul cu adevărat esenţial era cu siguranţă altul.

  Trebuia să o fac. Am simţit că asta trebuia să fac, că era cea mai bună soluţie pentru amândoi. Dar mai e ceva, ceva ce tu nu ştii, ceva ce nu pot rosti în cuvinte chiar acum. Nu-ţi ascund absolut nimic, dar pur şi simplu nu-mi dau seama dacă 6 real sau nu şi de aceea nu-l pot încă îmbrăca în cuvinte. Dacă stau şi mă gândesc acum, acel ceva era real şi sigur avea mai degrabă legătură cu sarcina decât cu avortul. Ce să fi fost? Oare ce o tulburase pe Kumiko atât de mult? Se culcase cu alt bărbat şi credea că-i copilul lui? Nu, ea însăşi a spus că ni” nu se punea astfel problema. Fusese cu siguranţă copilul ^eu. Dar era un ceva pe care nu mi-l putea mărturisi şi care a avut cu certitudine legătură cu plecarea ei de acasă. Totul a Pornit de la acel ceva.

  Harukl Murakami

  Habar nu aveam despre ce secret era vorba, habar nu aveam ce mi se ascundea. Eu am fost doar cel părăsit şi lăsat în beznă. Tot ce ştiam cu siguranţă era că ea nu se va întoarce la mine atâta vreme cât nu eram capabil să rezolv misterul acelui ceva. Simţeam cum se conturează în mine furia, o furie îndreptată spre acel ceva pe care nu-l puteam desluşi. Mi-am îndreptat spatele, am inspirat adânc şi mi-am calmat mental bătăile inimii, dar furia îşi croia drum prin toate cotloanele trupului meu precum apa care se infiltrează peste tot. Era o furie învăluită de amărăciune. N-aveam cum să o izbesc de ceva ca să se facă ţăndări şi nici nu ştiam vreo metodă prin care să o risipesc.

  Bărbatul îşi vedea de drum, cu paşi egali. A traversat linia ferată Odakyu, a luat-o pe o stradă cu magazine, a trecut printr-un templu shintoist, a parcurs un labirint de alei. Mergeam în urma lui, potrivindu-mi pasul în funcţie de situaţie. Era limpede că nu mă observase. N-a privit în jurul lui nici măcar o dată. Bărbatul acela avea ceva care-l deosebea de lumea obişnuită. Nu numai că n-a privit în urmă, dar nici măcar în lături. Părea foarte concentrat. Oare la ce se gândea? Sau poate nu se gândea la nimic?

  La un moment dat a pătruns într-o zonă necirculată, cu căsuţe din lemn cu etaj. Străduţele erau înguste şi întortocheate, iar casele dărăpănate înghesuite unele în altele. Mi se părea ciudat că nu văd urmă de om pe străduţele acelea. Cam jumătate dintre case aveau la intrare scânduri bătute în cuie şi tăbliţe care anunţau că sunt prinse în planul de sistematizare. Ici-colo se vedeau şi terenuri virane năpădite de buruieni, împrejmuite de garduri din sârmă. Cred că aşa arăta şi o gură din care lipseau câţiva dinţi. Probabil că zona era trecută în '| planul de demolare şi urmau să se construiască aici clădiri noi. J| La intrarea uneia dintre casele locuite am văzut îngrămădit nişte ghivece cu zorele şi alte flori. Lângă ele o tricicletă, ia la fereastra de la etaj erau puse la uscat un prosop şi costum de baie. Pisicile care bântuiau peste tot parcă – su| ferestre, la intrări – mă priveau cu ochi ciudaţi. Deşi era înc seara devreme, n-am văzut ţipenie de om. Habar nu avea unde mă aflu, nu mai ştiam nici măcar unde e nordul şi und sudul, dar presupuneam că eram în zona ce forma bine cunfl cutul triunghi Yoyogi, Sendagaya şi Harajuku. Nu eram foa sigur însă.

  Cronica păsărn-arc

  În orice caz era o zonă din centrul oraşului care fusese complet neglijată, poate din pricina faptului că circulaţia era dificilă pe asemenea străzi înguste. Edilii oraşului trecuseră zona cu vederea. Când am pătruns acolo, am avut senzaţia că am dat timpul înapoi cu douăzeci-treizeci de ani. Mi-am dat seama că auzisem maşini trecând până nu demult, dar zgomotul dispăruse complet. Parcă fusese înghiţit de ceva. Bărbatul cu chitara şi-a croit drum prin labirintul de străduţe şi a ajuns la un moment dat în faţa unei case din lemn. A deschis, a intrat şi a tras uşa după el. Din câte mi-am dat seama, nu o încuiase. Ceasul arăta ora şase şi douăzeci de minute. M-am rezemat de gardul din sârmă de vizavi şi am ţinut casa sub observaţie o vreme. Era o construcţie tipică din lemn, cu etaj şi îmi imaginam cam cum erau aranjate camerele şi care era atmosfera dinăuntru. Locuisem şi eu într-o casă asemănătoare în vremea studenţiei. Exista probabil un dulăpior cu încălţăminte la intrare, o toaletă comună, o bucătărie mică şi casa nu putea fi locuită decât de studenţi sau de muncitori fără familii. Clădirea aceea nu dădea însă nici un semn că ar fi locuită. Pe plăcuţa din lemn furniruit de la intrare nu scria nici un nume. Se vedea doar o pată albă, lungă şi subţire, acolo unde fusese cândva un nume. Toate ferestrele erau bine închise, cu perdelele trase deşi nu se întunecase de tot.

  Probabil că şi căsuţa respectivă era trecută în planul de sistematizare şi de aceea nu mai locuia nimeni în ea. Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci ce căuta acolo omul cu chitara? Mă aşteptam să deschidă o fereastră după ce-a intrat, dar nici o mişcare nicăieri.

  N-avea rost să-mi mai pierd timpul stând gură-cască pe aleea aceea părăsită. M-am îndreptat spre uşa de la intrare şi am împins-o. Intuisem bine – nu o încuiase şi s-a deschis uşor spre interior. Am rămas în prag câteva clipe ca să mă obişnuiesc cu întunericul din hol. Nu distingeam absolut nimic, „in pricina ferestrelor închise, era înăbuşeală şi aer închis. Aerul stătut, de mucegai, mi-a amintit de fundul fântânii. *ram lac de transpiraţie şi cămaşa era udă toată. Am ezitat °^lipă, apoi am păşit înăuntru şi am închis uşa încet. Voiam Sa găsesc nişte etichete sau plăcuţe cu nume (în caz că exista |*Şa ceva în casa aceea), fie pe cutii poştale, fie pe rafturile din Dulapul cu încălţăminte, dar n-am apucat. Mi-am dat seama că Clfieva mă urmărea atent cu privirea.

  Imediat în dreapta se afla dulapul cu încălţăminte şi cineva stătea dincolo de el, de parcă voia să se ascundă. Mi-am ţinut respiraţia şi am încercat să străpung întunericul cu privirile. Cel de-acolo era tânărul cu chitara, îmi era clar că se ascundea încă de când a intrat în casă. Îmi simţeam inima în gât, bătând nebuneşte, ca un ciocan lovind un cui. Ce făcea acolo? Mă aştepta pe mine oare? Am încercat să-l salut şi tocmai mă pregăteam să-i spun că voiam să-l întreb ceva…

  În clipa aceea ceva m-a izbit peste umăr, cu forţă. Nu mi-am dat seama ce s-a întâmplat, dar am simţit durerea cu o intensitate ieşită din comun. Am rămas locului, perplex, în următoarea clipă am realizat ce se întâmpla. Bărbatul a ţâşnit de după dulapul cu încălţăminte cu agilitatea unei maimuţe şi m-a lovit cu o bâtă de baseball. Am încercat să evit a doua lovitură, dar prea târziu. De data aceasta m-a lovit peste mâna stângă. Nu mă durea pentru că nu o mai simţeam pur şi simplu. Parcă se topise în eter.

  Imediat după aceea, ca gest reflex probabil, m-am trezit lovindu-l cu piciorul. Nu am practicat niciodată artele marţiale, dar am avut un prieten în liceu, foarte bun karatist, care m-a învăţat nişte elemente de bază. Mă punea în fiecare zi să exersez lovituri cu piciorul, nimic altceva, dar îmi cerea să lovesc cât mai departe, cât mai sus, cât puteam de tare. Mi-a atras atenţia că trebuia să ştiu măcar atâta lucru în caz de forţă majoră. Avusese dreptate. Preocupat de bâta lui, bărbatul nu s-a gândit probabil nici o clipă că l-aş putea ataca cu piciorul. Nici eu nu ştiam prea bine unde ţinteam şi cred că nici nu-l loveam prea tare, dar individul era prea şocat de iniţiativa mea. A rămas cu bâta în aer de parcă s-ar fi întrerupt curgerea timpului şi m-a privit fix cu nişte ochi lipsiţi de orice expresie. Am profitat de ocazie şi i-am ars una în vintre, d* data aceasta cu forţă şi cu mare precizie. S-a încovoiat durere. În clipa aceea i-am smuls bâta din mână şi l-am Io' cu piciorul în coaste. El a încercat să-mi prindă piciorul, i-am tras câteva lovituri la rând, în acelaşi loc, apoi i-am şi câteva cu bâta peste coapse. Individul s-a prăbuşit cu geamăt surd.

  La început l-am bătut de teamă să nu mă bată el, dar duj ce s-a prăbuşit, am constatat că spaima se transformase într„ fel de furie turbată. Furia aceea înăbuşită pe care am simţi pe când mergeam în urma lui şi mă gândeam la Kumiko scă; t parcă de sub control şi se transformase într-o ură fără de margini. Continuam să dau în el cu bâta şi gura îi era toată înspumată. Au început să mă doară umărul şi braţul stâng şi asta m-a înfuriat şi mai tare. Bărbatul avea chipul schimonosit de durere, dar făcea eforturi disperate să se ridice de jos. Nu-mi puteam mişca braţul stâng, aşa că am aruncat bâta, m-am urcat asupra lui şi am început să-i ard pumni în faţă. L-am lovit cu pumnul până mi-au amorţit degetele şi au început să mă doară. Aveam de gând să-l bat până-l lăsam fără cunoştinţă. L-am apucat apoi de gât şi l-am lovit cu capul de duşumeaua din lemn. În viaţa mea nu mă mai bătusem cu cineva. Niciodată, dar niciodată n-am dat în cineva cu toată forţa. Acum nu găseam altă soluţie şi nici nu mă mai puteam opri. Instinctul îmi spunea să mă opresc. A fost de-ajuns. Bărbatul nu era în stare să se ridice în picioare, iar eu nu mă puteam opri. Aveam senzaţia că m-am despicat în două, că „eu„ de aici nu avea puterea să-l oprească pe „eu” de acolo. M-au trecut fiori reci.

  Am observat la un moment dat că bărbatul zâmbea. Eu îl loveam şi el îmi zâmbea. Cu cât îl loveam mai tare, cu atât zâmbea mai larg şi până la urmă a izbucnit într-un râs neputincios – sângele îi curgea din nas şi din buze şi se înecase cu propria salivă. E nebun, m-am gândit eu. Am încetat să-l mai lovesc şi m-am ridicat de pe el.

  Am privit în jur şi am văzut cutia chitarei proptită de dulapul cu încălţăminte. L-am lăsat râzând şi m-am îndreptat spre cutia chitarei. M-am aplecat, am deschis clamele şi am ridicat capacul. Nu era nimic înăuntru. Era complet goală -mei chitară, nici lumânări. Omul mă privea în timp ce râdea Şi tuşea. Deodată am simţit că mi se taie respiraţia. Aerul cald Şi umed dinăuntru devenise insuportabil. Şi mai era mirosul de mucegai, propria mea transpiraţie, mirosul de sânge şi salivă, furia şi ura mea – toate mă copleşeau de-a dreptul. Am deschis uşa şi am ieşit afară, trăgând-o după mine. Nici acum nu se vedea nimeni prin preajmă. Singura care se mişca era 0 Pisică mare, maro, care-şi croia drum spre terenul viran, 'gnorându-mă.

  „oiam să dispar de-acolo până nu punea cineva ochii pe tt'ine. Nu ştiam încotro s-o apuc, dar am început să merg şi am

  ^ destul de repede o staţie de autobuz de unde se putea

  JUnge la gara Shinjuku. Speram să mă calmez şi să-mi limpe-

  6sc mintea înainte de a veni autobuzul, dar nu reuşeam. N-am j, putut nici să mă calmez, nici să-mi fac ordine în gânduri, îmi tot spuneam: J) e fapt n-am încercat decât să privesc chipurile oamenilor„. M-am tot uitat la cei care treceau pe stradă, aşa cum îmi sugerase unchiul meu. Nu doream decât să descâlcesc firele complicate ale vieţii mele, asta a fost tot. Când am urcat în autobuz, pasagerii s-au întors toţi deodată spre mine. Pe * feţele tuturor se citea şocul, dar imediat după aceea şi-au; îndreptat privirile în altă parte. Am presupus că din pricina petei de pe obraz, dar mi-am dat imediat seama că şocul le „ fusese provocat de petele de sânge de pe cămaşa mea alba * (individului îi cursese mult sânge din nas) şi de bâta de baseball < pe care o ţineam încă în mână.

  — L?

  Până la urmă am dus bâta acasă şi am aruncat-o în dulap. |

  N-am putut închide ochii toată noaptea. Mă dureau cumplit ţ umărul şi braţul stâng, unde mă lovise individul, şi au început' să se umfle, iar în pumnul drept îmi rămăsese senzaţia că-l bat v în continuare. Era încleştat, gata de atac. Am încercat să-l^ relaxez, dar nu răspundea comenzilor. Cât despre somn, na~. Era vorba că nu puteam adormi, ci mai degrabă că nu voianş, ' să adorm. În starea de tensiune în care eram, sigur aveam s^* visez lucruri ciudate. Ca să mă calmez, m-am aşezat la mas$ din bucătărie şi am sorbit câte puţin din whisky-ul pe care mi-l adusese unchiul meu, ascultând muzică la casetofon. Aveam chef să vorbesc cu cineva. Am pus telefonul pe masă şi att rămas cu privirile aţintite pe el ore în şir. Haide, sună, te rog sună, îi ziceam. Cred că atunci nu m-ar fi deranjat nici măcar femeia misterioasă. Putea să fie şi cea mai lipsită de sens conversaţie, scârboasă, odioasă, orice numai să vorbesc. J

  Telefonul n-a sunat. Am terminat jumătatea de sticlă whisky care rămăsese şi după ce s-a crăpat de ziuă m-: băgat în pat. Mă rugam să dorm fără vise, măcar o dată

  Bineînţeles că am visat şi a fost un vis îngrozitor, aşa mă şi aşteptasem. A apărut bărbatul cu chitara, în prima a visului lucrurile s-au petrecut ca şi în realitate – l urmărit, am deschis uşa de la intrare, am simţit lovitura bi apoi l-am tot lovit până m-am săturat. Ce-a urmat apoi mai fost cum se întâmplase în realitate. După ce am încetat lovesc şi m-am ridicat, bărbatul a scos din buzunar un râzând prosteşte. Era un cuţit mic şi ascuţit. Lama lui a câteva clipe în dâra de lumină a amurgului care se st: printre perdele. Sclipirea era albă ca un os. Bărbatul nu a scos cuţitul ca să mă atace. După ce s-a dezbrăcat de tot, a început să-şi jupoaie propria-i piele de parcă descojea un măr. Mâna i se mişca repede şi râdea tot timpul. Sângele îi ţâşnea tot mai tare, formând pe duşumea o baltă neagră, ameninţătoare. Şi-a jupuit pielea de pe braţul stâng cu mâna dreaptă, iar cu mâna stângă, gata jupuită, a trecut la braţul drept. Chiar şi după ce n-a rămas din el decât o masă roşie de carne, continua să râdă prosteşte prin gaura aceea neagră care fusese până nu cu mult înainte gură, iar globii oculari i se mişcau convulsiv. Pielea jupuita a început apoi să se târâie spre mine, de parcă o enervase râsul anormal al individului, încercam să fug, dar picioarele nu voiau să se mişte. Pielea însângerată a ajuns la picioarele mele, a început să se caţere pe mine şi s-a lipit de pielea mea, acoperind-o. Mirosea peste tot a sânge coagulat. Picioarele, trupul, faţa – tot corpul mi-a fost repede acoperit de pielea bărbatului. Mi-am dat seama că nu mai vedeam nimic, iar hohotele anormale reverberau în hăul întunecat, în clipa aceea m-am trezit.

  Eram panicat şi înspăimântat, de fapt aveam impresia că pierdusem controlul asupra propriei mele existenţe. Degetele îmi tremurau cumplit, dar în acelaşi timp îmi dădeam seama că ajunsesem la o concluzie.

  Nu puteam şi nici nu era cazul să fug. Asta a fost concluzia la care am ajuns. Oriunde aş fugi, mă va urmări. Absolut oriunde.

  Veşti de la Creta Kano

  Ceea ce s-a desprins de la marginea lumii

  Veştile bune se spun în şoaptă

  M-am gândit bine şi am decis să nu plec în insula Creta. Crf o săptămână înainte de a pleca în Grecia, cea care a fost cândva Creta Kano a venit seara la mine, cu o sacoşă plină cu mâncare? Şi a pregătit masa. În timpul cinei nu prea am vorbit, dar dupârî ce am terminat de strâns, i-am spus că nu puteam pleca cu ea?' în insula Creta. Mi s-a părut că vestea pe care i-am dat-o ntt, a surprins-o câtuşi de puţin. O luase ca pe o decizie firească|-normală. Mi-a zis în timp ce-şi trecea degetele prin părul tuni scurt: 9

  — Îmi pare foarte rău că nu vii cu mine, domnule Okads, „ dar asta e, n-am ce face. Pot să plec şi singură în insula CretâJ; să nu-ţi faci griji din pricina mea.

  — Ai terminat cu pregătirile pentru plecare?

  — Cred că mi-am pregătit în mare tot ce îmi este necesar*, paşaportul, biletul de avion, cecurile de călătorie, valiza. Orii nu am cine ştie ce bagaje.

  — Ce-a zis sora ta?

  — Noi două suntem foarte apropiate şi ne este foarte să stăm departe una de alta, dar Malta Kano este puternică, că ştie să aprecieze dacă ceva este spre binele meu. Mi-a un zâmbet cald în timp ce mă fixa cu privirea. Deci, do: Okada, consideri că ar fi mai bine să rămâi singur aici.

  — Da, cred că da. M-am ridicat să fac cafea şi am ibricul pe aragaz. Pot să plec de aici, dar mi-am dat şea: nu pot fugi. Pot merge oricât de departe, dar nu pot fugi pare bine că pleci în insula Creta, pentru că tu ai de fi punct diverse probleme legate de trecut şi eşti decisă să începi o viaţă nouă. Eu nu am o asemenea ţintă.

  — E vorba de Kumiko?

  — Poate.

  — Ai de gând să aştepţi aici în speranţa că se întoarce? M-am rezemat de chiuvetă şi aşteptam să fiarbă apa, dar rbea tare greu.

  Să fiu cinstit, nici eu nu ştiu cum e mai bine să procedez. Habar nu am, dar pot să-ţi spun că am înţeles încetul cu încetul ceva. Îmi este clar că trebuie să fac ceva, că nu pot sta cu rnâinile-n sân în aşteptarea întoarcerii lui Kumiko. Dacă vreau să se întoarcă, îmi este foarte clar că trebuie să fac ceva concret, cu propriile mele mâini.

  — Da, numai că nu prea ştii încă ce ai de făcut.

  — Ceva, ceva se conturează parcă în jurul meu, am zis eu dând din cap. Cel puţin aşa simt acum. În toată nebuloasa asta trebuie să fie ceva care să prindă formă, dar nu pot pune cu forţa mâna pe ea şi nici nu o pot scoate cu forţa. Cred că mai aştept să se limpezească lucrurile pentru a-mi da bine seama despre ce e vorba.

  Sora Maltei Kano a pus mâinile pe masă şi s-a gândit un pic la cele afirmate de mine.

  — Dar nu e deloc simplu să aştepţi.

  — Ştiu. Probabil că o să-mi fie mult mai greu decât presupun. Rămân singur aici, cu o mulţime de probleme nerezolvate Şi nici măcar nu ştiu dacă le pot rezolva. Şi trebuie să tot aştept. Dacă vrei să ştii, îmi vine să las totul baltă şi să plec cu tine în insula Creta, să încerc să uit totul şi să încep o viaţă nouă. De aceea mi-am cumpărat geamantan şi mi-am făcut Poze pentru paşaport. Mi-am pregătit şi bagajul. Chiar aveam de gând să plec din Japonia, dar am senzaţia că ceva mă reţine aici, presentimentul că nu trebuie să plec. Mă rog, aş zice că „nu pot fugi de-aici”.

  Sora Maltei Kano a dat din cap fără să spună nimic. 7- Aparent, lucrurile sunt extrem de simple, aproape prosteşti, mea şi-a găsit un amant şi a fugit de acasă. Vrea să eze şi, după cum pretinde şi Noboru Wataya, este un „cru obişnuit în lumea asta. Dacă nu m-aş gândi la una şi la a 'Ş, probabil că aş pleca cu tine în insula Creta şi as începe Vlaţâ nouă. Adevărul e însă că lucrurile nu sunt chiar atât pe cât par şi ştiu foarte bine asta. Cred că ştie şi de

  Haruki Mu. Raka. Mi

  Noboru Wataya, dar el îmi ascunde ceva şi tocmai pe acel ceva vreau să-l scot la lumină.

  Am renunţat la cafea, am luat ibricul de pe foc, m-am îndreptat spre masă şi am privit-o pe sora Maltei Kano în ochi.

  — Cred că aş vrea s-o aduc pe Kumiko înapoi acasă dacă aş putea. Dacă nu voi reuşi, simt că mă risipesc, că nu mă mai pot numi fiinţă umană. Tocmai am început să înţeleg foarte bine lucrul acesta, deşi nu-mi este foarte clar cum se poate realiza.

  Sora Maltei Kano şi-a privit atentă mâinile, apoi a ridicat ochii şi s-a uitat la mine. Şi-a ţuguiat buzele nerujate şi apoi a zis:

  — Tocmai de aceea voiam să te iau în insula Creta cu mine, domnule Okada.

  — Ca să nu fac aşa ceva? A dat uşor din cap.

  — Dar de ce nu vrei să fac asta?

  — Pentru că este foarte periculos, spuse ea pe un ton liniştitor. Pentru că există aspecte riscante în ceea ce vrei tu să faci. Încă mai ai timp să te răzgândeşti, putem pleca amândoi în insula Creta şi acolo am fi în siguranţă.

  Priveam absent chipul nou al Cretei Kano. Nu era machiată, nu avea gene false. Preţ de câteva clipe n-am mai ştiut ce-i cu mine, de parcă mă învăluise o ceaţă deasă. M-am pierdut pe mine, mi s-a pierdut propriul „eu”, începusem să mă întreb în, sinea mea: Unde mă aflu? Ce naiba fac aici? Cine-i femeia asta? Am revenit însă repede la realitate. Stăteam la masa din bucătăria mea şi îmi ştergeam transpiraţia cu prosopul meu. Am simţit o uşoară ameţeală.

  — Domnule Okada, ţi-e rău? Mă întrebă fosta Creta Kano cu vădită îngrijorare în glas.

  — Stai liniştită, mă simt bine.

  — Domnule Okada, nu ştiu dacă o vei putea aduce pe Ki; înapoi, dar tot ce pot să-ţi spun este că nu cred că vei fi rai fericit sau că ea va fi mai fericită decât înainte, chiar da reuşeşti să o aduci. Nu ai nici o garanţie. Te-ai gândit oricum nu veţi mai trăi ca înainte? Ştii doar zicala cu ciorfi încălzită…

  Mi-am adus mâinile în dreptul ochilor şi mi-am împle| degetele, apoi le-am dat drumul, în jur nu se auzea absolij nici un zgomot. Am încercat să mă adaptez pe mine la proj mea existenţă.

  — Da, m-am gândit şi eu la asta. Ştiu că se poate foarte bine să nu mai recuperezi ceea ce ai pierdut, oricât ai lupta. Există asemenea posibilităţi şi probabilităţi, iar cele mai multe dintre lucruri nu se pun în mişcare decât prin posibilităţi şi probabilităţi.

  Sora Maltei Kano şi-a întins o mână peste masă şi mi-a luat uşor mâna.

  — Date fiind lucrurile pe care le ştii şi ceea ce simţi, dacă vrei să rămâi aici, probabil că e mai bine să rămâi. Decizia îţi aparţine, domnule Okada. Dacă nu poţi pleca în insula Creta, mie o să-mi pară rău, dar înţeleg foarte bine prin ce treci. O să ai parte de diverse, o să ţi se întâmple multe, dar orice ai păţi, te rog să nu mă uiţi. Dacă ţi se întâmplă ceva, te rog să-ţi aminteşti de mine. O să mă gândesc şi eu la tine.

  — O să-mi amintesc, am zis.

  Fosta Creta Kano şi-a ţuguiat iar buzele şi părea că-şi caută cuvintele în eter. Apoi mi-a zis calmă:

  — Domnule Okada, după cum ştii foarte bine, aceasta este o lume sângeroasă, a violenţei. Nu ai cum să rezişti dacă nu eşti puternic, în acelaşi timp, trebuie să pleci urechea la orice sunet, nu ai voie să treci nimic cu vederea. Este foarte important. Înţelegi? În cele mai multe dintre situaţii, veştile bune se spun în şoaptă. Te rog să nu uiţi lucrul acesta.

  Am dat din cap.

  — Ar fi bine să-ţi găseşti şurubul, domnule Pasăre-arc, zise fosta Creta Kano. La revedere!

  Aproape de sfârşitul lunii august am primit o vedere din insula Creta. Era cu timbru şi ştampilă de Grecia. Fusese cu siguranţă trimisă de fosta Creta Kano. Nu-mi aminteam să am altă cunoştinţă acolo. Nu scria pe vedere numele expeditorului Şi de aceea m-am gândit că poate nu s-a hotărât încă asupra noului nume. Numai cei care nu au nume nu au cum să şi-l Scrie. Ce m-a şocat însă nu a fost doar faptul că nu era scris numele expeditorului, dar nici pe vedere nu scria absolut nimic 111 afară de numele şi adresa mea – cu pix albastru. Mai era 0 Ştampilă a poştei din insula Creta. Vederea colorată repre-^enta un peisaj de pe coasta insulei. Plaja albă şi îngustă era jjnprejmuită de munţi stâncoşi, iar pe plajă se zărea o singură femeie tânără care stătea la soare. Marea era de un albastru ll*chis, pe cer pluteau nişte nori albi de parcă i-ar fi luat cineva şi i-ar fi pus acolo, iar deasupra lor un nor mai mare care-ţi lăsa impresia că vrea să pornească la drum.

  Se pare că fosta Creta Kano a ajuns în cele din urmă în insula Creta. Mă bucuram foarte mult pentru ea. Probabil l că-şi găsea acolo un nume nou şi totodată o nouă identitate, după care începea o viaţă nouă. Cu toate acestea, nu mă uitase, şi tocmai faptul că nu mi-a scris nici măcar un rând îmi confirma presupunerea.

  Ca să-mi omor timpul, m-am apucat să-i scriu o scrisoare. Neştiind numele şi adresa ei, nu aveam cum să o pun la poştă, dar aveam chef să scriu cuiva o scrisoare.

  N-am mai primit nici un semn de viaţă de la Malta Kano de multă vreme, se pare că şi ea s-a evaporat din lumea mea. N-am idee de ce, dar oamenii de aici, din lumea mea, se desprind brusc unul câte unul de marginea ei şi pleacă în lumea de acolo. Probabil că acolo unde merg ei există o margine adevărată a lumii. Eu îmi petrec zilele fără să fac absolut nimic deosebit şi cu toate că nu fac nimic special, mărturisesc că am băgat de seamă până şi eu că ziua care a trecut nu seamănă cu cea care urmează. Nu citesc ziarele, nu mă uit la televizor şi nu prea ies din casă. Mă mai duc uneori la bazin să înot. Nu mai primesc ajutor de şomaj, economiile s-au cam terminat, dar nici nu am nevoie de cine ştie câţi bani pentru viaţa de zi cu zi (deşi cred că aici viaţa e ceva mai scumpă în comparaţie cu cea din insula Creta). Am să mai rezist o vreme cu ceea ce mi-a lăsat mama moştenire. Nici semnul de pe faţa nu a suferit vreo modificare, dar adevărul e că pe măsură ce trece timpul, nici nu mă mai deranjează atât de mult. Dacă' mi-a fost dat să trăiesc de-acum încolo cu el pe faţă, atunci să trăiesc aşa, adică vreau să spun că ştiu că trebuie să trăiescj cu el. Nu ştiu de ce spun lucrul acesta, dar aşa am ajuns „J gândesc. Oricum, trăiesc liniştit, cu urechile ciulite.

  Îmi aminteam uneori de noaptea îh care m-am culcat Creta Kano, dar ciudat mi se părea faptul că amintirea eî învăluită în ceaţă totală. Sunt sigur că am ţinut-o în bra toată noaptea şi am făcut sex în câteva reprize. Asta ş* precis că s-a întâmplat. Dar după câteva săptămâni, a încej să se contureze ceva care semăna cu un răspuns. Nu-mi put aminti exact cum era trupul ei şi nici cum am făcut sex cu' Şi mai ciudat e faptul că îmi aminteam mult mai clar

detaliile din noaptea când am făcut sex cu ea în vis – adică în lumea ireală – şi nu mai ştiam aproape nimic din noaptea în care am făcut sex cu ea în realitate, îmi stăruia în minte imaginea din camera aceea ciudată de hotel, când era îmbrăcată cu rochia albastră a lui Kumiko şi s-a urcat deasupra mea. Avea două brăţări la mâna stângă, care zăngăneau cu un sunet sec. Şi acum îmi amintesc cât de tare mi se făcuse penisul. M-a frapat lucrul acesta pentru că nu mi se mai întâmplase niciodată să fie atât de mare şi de tare. L-a luat în mână şi l-a băgat delicat în vagin, iar apoi a început să se unduiască circular. Mai simt şi acum senzaţia provocată de atingerea rochiei lui Kumiko pe care o purta. La un moment dat însă, locul ei a fost luat de femeia misterioasă de la telefon. Mi-am dat seama de schimbare după căldura şi alcătuirea vaginului. Mă simţeam de parcă as fi intrat într-o altă încăpere. „Te rog să uiţi totul, de parcă ai fi dormit, ai fi visat, te-ai fi tăvălit în noroi cald”, îmi şoptise ea la ureche, în clipa aceea am ejaculat.

  Probabil că avea o semnificaţie lucrul acela şi tocmai pentru că însemna ceva îmi stăruia în minte de atâta vreme, amintirea depăşind graniţele realităţii şi rămânând clară în memoria mea. Atunci n-am înţeles ce semnificaţie ar fi putut avea. Stăteam cu ochii închişi şi încercam să mă adun. Am oftat adânc.

  La începutul lunii septembrie am primit un telefon de la curăţătoria din faţa gării. Persoana mă ruga să mă duc să ridic lucrurile de la curăţat.

  — Lucrurile? Nu cred că am lăsat nimic la curăţat, am zis.

  — Ba da, aţi lăsat. Vă rog să veniţi să le luaţi. E plătit totul, doar trebuie să le ridicaţi. Sunteţi domnul Okada, nu?

  I-am confirmat că eu sunt şi că acesta era numărul de telefon. M-am dus la curăţătorie plin de îndoială. Proprietarul asculta ca de obicei muzică la casetofon în timp ce călca o cămaşă, în universul meschin al curăţătoriei din faţa gării nu Se schimbase absolut nimic. Nu era nici curăţătorie de lux, dar mci de calitate inferioară; nici cea mai bună, dar nici cea mai Proastă; nici n-a progresat, dar nici n-a regresat; nu era nici lăudată, dar nici denigrată; nu a adăugat nimic, dar nici nu a renunţat la ceea ce avea. De data aceasta se cânta Drumul sf>re Sân Jose a lui Burt Bacharach. Nu mai auzisem de mult tlrnp melodia asta.

  Când am intrat în curăţătorie, proprietarul a rămas cu fierul de călcat în mână şi nu şi-a putut desprinde privirile de pe chipul meu. În primele clipe n-am înţeles ce se întâmpla, dar mi-am dat imediat seama că l-a şocat pata de pe obrazul meu. Cred că este normal să reacţioneze astfel o persoană care 'k vede pe nepusă masă o pată pe obrazul cuiva. Nu era prima oară când surprindeam o asemenea reacţie.

  — Am avut un mic accident, am încercat eu să-i explic.

  — Îmi pare rău, regret din tot sufletul. După ce-a privit câteva clipe fierul de călcat pe care-l ţinea în mână, l-a pus pe suport, îmi lăsa impresia că voia să ia asupra lui vina acelei pete. '

  — Se vindecă?

  — Nu ştiu.

  A băgat apoi bluza şi fusta lui Kumiko într-o pungă mare de plastic şi mi le-a înmânat. Erau lucrurile pe care le purtase Creta Kano.

  — Le-a lăsat la dumneavoastră o femeie cu părul scurt? Am întrebat eu, trecându-mi mâna prin păr şi lăsând o distanţă de vreo trei centimetri între degete.

  — Nu, mai lung, răspunse proprietarul, arătând cu mâna până pe la umăr. Era îmbrăcată într-un costum maro şi purta

  0 pălărie roşie din scai. A plătit şi m-a rugat să vă telefonez când sunt gata.

  I-am mulţumit şi am plecat acasă. Eu avusesem de gând să -

  1 le las Cretei Kano. Doar le acceptase ca plată pentru partida de sex şi nici eu n-aveam ce face cu ele acum. N-am prea înţeles de ce-a pus-o pe Malta Kano să le ducă exact la curăţătoria aceea. Oricum, le-am băgat în dulap, alături de celelalte lucruri ale lui Kumiko.

  I-am scris o scrisoare locotenentului în rezervă Mamiyai I-am explicat că mi-a apărut o pată pe obraz. Poate că nu s-a fi cuvenit să-i scriu tocmai lui despre aşa ceva, dar n-avea* cui să-i scriu. Mai întâi i-am mulţumit pentru vizita pe ca mi-o făcuse şi i-am povestit că soţia mea a fugit de-acasă exa în ziua aceea. I-am scris că Kumiko avea deja o aventură câteva luni când m-a părăsit, că eu am stat în fundul ui fântâni ca să pot gândi în linişte, că acum trăiesc sing singurel, că amintirea pe care mi-o lăsase domnul Honda a ftf doar o cutie de whisky goală.

  Am primit răspuns la scrisoare după vreo săptămână, scria că-i părea rău de ce mi s-a întâmplat şi regreta din tot sufletul că nu am avut timp să stăm de vorbă mai mult. Adevărul e că şi mie-mi părea foarte rău. Mă rog, nişte treburi urgente îl obligaseră să se întoarcă la Hiroshima în aceeaşi seară. Scrisoarea pe care i-am trimis-o acum îl bucura nespus dintr-un anumit punct de vedere, şi anume că ne-am cunoscut datorită domnului Honda şi că întâlnirea ne putea fi benefică amândurora. Era convins că amintirea pe care trebuia să mi-o înmâneze – respectiv cutia cea goală – nu fusese decât un pretext pentru ca domnul Honda să ne pună în legătură, ceea ce însemna că acel cadou începuse să capete şi pentru mine sens.

  M-a uimit teribil faptul că aţi coborât în fântână, scria el mai departe, cu atât mai mult cu cât şi pe mine mă atrag grozav fântânile. Mă trec fiori când mă gândesc cât de periculoasă este o asemenea aventură, dar vă spun sincer că şi eu privesc în adâncurile celor care îmi ies în cale şi chiar mă gâridesc să încerc să cobor într-una fără apă. Cred că am nevoie de o experienţă inedită şi dacă aş intra într-o asemenea fântână, as aştepta să mi se întâmple ceva, să dau peste ceva ieşit din comun. Nu mă aştept ca prin asta să-mi refac viaţa pentru că sunt deja prea bătrân, dar as vrea să înţeleg motivul pentru care/ni-am irosit-o. Aş vrea să merg înapoi pe firul ei şi să văd cu propriii mei ochi de ce mi s-a întâmplat aşa ceva. Şi în caz că nu as reuşi să văd şi m-aş pierde şi mai rău, nu mi-ar păsa absolut deloc. Nu ştiu câţi ani mai am de trăit, dar as putea să trăiesc cu povara aceea până la capăt.

  Îmi pare teribil de rău că v-a părăsit soţia, dar nu vă pot da nici un sfat, dat fiind că eu am iubit o perioadă foarte scurtă din viaţă şi am trăit în cea mai mare parte a timpului singur, fără să am vreo legătură cu ceea ce se numeşte cămin. De aceea nici nu mă consider capabil să vorbesc despre Qsemenea lucruri. Dacă dumneavoastră, domnule Okada, c°nsideraţi că e mai bine să o mai aşteptaţi o vreme, eu vă sfătuiesc să o aşteptaţi. N-aş putea să-mi argumentez sfatul, dar asta e părerea mea. Ştiu cât e de greu să continui să trăieşti în locul în care ai fost părăsit şi cât este de cumplit Sentirnentul singurătăţii atunci când realizezi că de fapt nici u Ştii ce vrei de la lumea asta.

  , Mi-aş dori să vin cât mai repede posibil la Tokyo şi să ne ntâlnim, dar momentan mi-e greu să mă deplasez pentru că 171 ceva probleme la un picior şi trebuie să aştept să se vindece.

  „â doresc sănătate.

  Mai Kasahara nu s-a mai arătat de multă vreme. Ultima oară când a venit la mine era pe la sfârşitul lui august. A sărit zidul ca întotdeauna şi a intrat prin grădină. M-a strigat şi apoi ne-am aşezat amândoi la taclale, pe verandă.

  — Domnule Pasăre-arc, ştii că de ieri au început să demoleze casa aceea părăsită care a fost a lui Miyawaki?

  — A cumpărat cineva locul?

  — Nu ştiu.

  Am luat-o cu Mai Kasahara pe alee şi am ajuns până în spatele casei. Se vedea limpede că începuse demolarea. Şase muncitori cu căşti de protecţie pe cap scoseseră deja uşile şi ferestrele, chiuvetele şi aparatele electrice. I-am privit amândoi o vreme. Păreau deprinşi cu o asemenea activitate, pentru că lucrau sistematic, fără să scoată o vorbă. Pe cer se vedeau nişte nori care anunţau parcă sosirea toamnei. Cum o fi oare toamna în insula Creta? Mă întrebam eu. Probabil că şi pe-acolo plutesc nori ca aceştia.

  — Oare oamenii ăştia astupă şi fântâna? Întrebă Mai Kasahara.

  — Probabil că^da. N-ar avea nici un sens să lase acolo un lucru nefolositor, în primul rând pentru că este foarte periculos.

  — Da, pentru că mai sunt unii care se gândesc să intre în ea, spuse Mai Kasahara cu oarecare seriozitate în glas.

  Când i-am văzut faţa bronzată, mi-am amintit cum mi-a mângâiat pata de pe obraz în ziua aceea toridă. Parcă îi simţeam şi acum degetele atingându-mi obrazul.

  — Domnule Pasăre-arc, văd că ai renunţat la insula Creta.

  — M-am hotărât să rămân aici şi să aştept.…

  — Păi ai zis odată că soţia ta nu se mai întoarce. N-ai spt aşa?

  — Da, mă rog, e cu totul altă problemă.

  Mai Kasahara miji puţin ochii şi mă privi drept în faţ Cicatricea de la ochi părea mai adâncă.

  — Domnule Pasăre-arc, de ce te-ai culcat cu Creta

  — A trebuit s-o fac.

  — Şi asta-i cu totul altă problemă?

  — Da.

  A oftat din rărunchi.

  — La revedere! Spuse ea. Ne mai vedem noi cândva, nule Pasăre-arc.

  — La revedere! Am zis.

  — Domnule Pasăre-arc, spuse ea după o oarecare ezitare, să ştii că mă gândesc să mă întorc la şcoală.

  — A, deci te-ai răzgândit. A dat din umeri uşor.

  — La altă şcoală. Nu am chef să mai merg la fosta mea scoală. Cea nouă e puţin mai departe, aşa că s-ar putea să nu nt mai întâlnim o vreme.

  Am dat din cap. Am scos o bomboană de lămâie din buzunar şi am băgat-o în gură. Mai Kasahara s-a uitat puţin în jur şi şi-a aprins o ţigară.

  — Domnule Pasăre-arc, te amuză să te culci cu tot felul de femei?

  — Nu e vorba de aşa ceva.

  — Da, mi-ai mai spus.

  — Îhî, am mârâit eu.

  — E, lasă, nu te mai chinui să-mi spui prostii. Vreau doar să ştii că datorită ţie m-am decis să mă întorc la şcoală. Nu glumesc.

  — De ce? Am întrebat.

  — De ce? Şi eu mă întreb acelaşi lucru. A mijit iar ochii şi m-a privit. Poate pentru că am vrut să mă întorc într-o lume mai normală. Te rog să mă crezi, domnule Pasăre-arc, m-am distrat foarte bine cu tine. Nu glumesc, eşti un tip grozav, numai că mai faci şi lucruri anormale. Eşti… Cum să zic, imprevizibil. De aceea nu m-am plictisit nici o clipă cât am fost împreună şi nici nu-ţi dai seama cât de mult mi-a priit lucrul acesta. Când nu te plictiseşti, nu trebuie să te gândeşti la tot felul de lucruri stupide. Am dreptate? Din punctul ăsta de vedere, m-am simţit foarte fericită în preajma ta, dar să fiu sinceră, ai făcut şi o mulţime de tâmpenii care m-au scos din pepeni.

  — Ce anume?

  — Cum să-ţi spun, uneori când mă uit la tine, am senzaţia că lupţi din răsputeri să faci ceva pentru mine. Ştiu că sună ciudat, dar când se întâmplă aşa ceva, mă simt foarte aproape de tine, simt că transpirăm în acelaşi timp. Înţelegi ce vreau să spun? Pari întotdeauna distant, de parcă nu s-ar întâmpla nimic, de parcă n-ar avea legătură cu tine, dar în realitate nu e§ti aşa. În felul tău, lupţi cât poţi de mult, chiar dacă alţii nu observă lucrul acesta când se uită la tine. Dacă n-ai fi avut un W, nu te-ai fi dus până în fundul fântânii, nu? Dar, de fapt, nu ai luptat pentru mine, ci te-ai dat de ceasul morţii încercând să te baţi cu una, cu alta, şi singurul motiv pentru care o faci e să o găseşti pe Kumiko. Aşa că nu văd de ce să mai transpir atâta pentru tine. Ştiu foarte bine asta, dar nu pot să nu cred că o faci pentru mine, domnule Pasăre-arc. S-ar putea ca tu să lupţi de fapt în acelaşi timp pentru mai multă lume, nu numai pentru Kumiko. Şi de aceea mi se pare că uneori arăţi ca un idiot veritabil. Asta e părerea mea, domnule Pasăre-arc. Şi când te văd făcând aşa ceva, mă crispez toată, mă enervez şi ajung să mă simt sleită. Nu am senzaţia că poţi câştiga astfel. Dacă ar trebui să pun pariu, îmi pare rău, dar n-aş paria pe tine. Îmi placi foarte mult, dar nu vreau nici să dau faliment.

  — Înţeleg foarte bine ce spui.

  — Nu vreau să te văd ducându-te de râpă, dar nici nu vreau să mai transpir pentru tine, oricum nu mai mult decât până acum. De aceea m-am hotărât să mă întorc la o lume ceva mai normală. Recunosc însă că dacă nu te-aş fi cunoscut aici – aici, în faţa casei părăsite – nu cred că lucrurile ar fi stat aşa. Nu m-aş fi gândit niciodată să mă întorc la şcoală. Cred că încă aş mai hoinări prin lumea asta nu tocmai normală. Aşa că, din acest punct de vedere, domnule Pasăre-arc, ţie îţi datorez totul. Să nu mai crezi că eşti inutil pe lumea asta.

  Am dat din cap. Nu mă mai lăudase nimeni de foarte multă vreme.

  — Nu dai mâna cu mine? Întrebă Mai Kasahara.

  I-am strâns mâna mică şi bronzată. Am realizat din nou cât era de mică. E încă un copil, mi-am zis eu.

  — La revedere, domnule Pasăre-arc! Spuse Mai Kasahara încă o dată. De ce nu te-ai dus în insula Creta? De ce nu ai fugit de-aici?

  — Fiindcă nu se poate paria pe mine.

  Mai Kasahara şi-a retras mâna şi m-a privit o vreme de” parcă vedea ceva ciudat.

  — La revedere! Sper să ne mai vedem! Spuse ea.

  Casa părăsită a fost demolată în vreo zece zile, locul rama viran. Nu mai era nici urmă, de parcă nici n-ar fi fost vreodat aşa ceva acolo, iar fântâna dispăruse şi ea. Au fost smul buruienile şi copacii din grădină, iar statuia păsării dusă undezi O fi fost oare aruncată? Pentru pasăre poate ar fi fost mai bi< aşa. Gărduleţul fragil care despărţea aleea de grădină a înlocuit de un gard înalt şi solid din lemn. Nu se mai vedea nimic prin el.

  Într-o după-amiază de pe la jumătatea lunii octombrie m-am dus la bazin. Când am rămas singur, am văzut ceva care aducea cu propria mea fantomă. Dădeau întotdeauna muzică acolo, iar atunci au transmis două cântece vechi de-ale lui Frank Sinatra: Dream şi Little Girl Blue. N-am stat să ascult melodiile, dar le-am auzit în timp ce-am făcut de câteva ori, dus-întors, bazinul lung de douăzeci şi cinci de metri. Atunci am văzut fantoma. Am avut un fel de revelaţie.

  Când am realizat ce se întâmplă, m-am trezit într-o fântână uriaşă. Nu mai înotam în bazin, ci pe fundul acelei fântâni. Apa în care mă aflam părea grea şi caldă. Eram singur-singu-rel, iar sunetul ei reverbera ciudat, era cu totul altfel decât de obicei. M-am oprit din înotat, m-am lăsat să plutesc şi am privit în jurul meu, iar apoi mi-am ridicat privirile. Datorită forţei de emersiune a apei pluteam fără nici un efort. În jurul meu, totul era învăluit într-o beznă deasă şi exact deasupra capului meu se zărea un petic frumos de cer. Mi s-a părut ciudat faptul că nu-mi era teamă şi că pluteam pe apa din fundul unei fântâni. Singurul lucru care m-a uimit a fost că nu-mi dădusem seama până atunci că aceea era una dintre fântânile lumii, iar eu eram unul dintre „eurile” lumii. Pe peticul de cer care era o frântură din univers, sclipeau frumos o mulţime de stele care se băteau tăcute la gura fântânii, încercând să sfredelească întunericul dinăuntru. Am auzit apoi vântul trecând pe deasupra şi am distins pe aripile lui o voce care striga o altă voce. O auzisem cu multă vreme în urmă. M-am îndreptat şi eu spre ea şi am strigat-o, dar nu mi-a răspuns. Posibil ca vocea mea să nu fi fost în stare să pună în mişcare aerul din lumea aceea.

  Fântâna era înspăimântător de adâncă. Când am ridicat ochii spre deschizătură, în capul meu s-au răsturnat toate cu fundul în sus şi am avut senzaţia că privesc drept în jos de pe vârful unui coş înalt de casă. Am reuşit totuşi să rămân o vreme calm şi liniştit. Mi-am întins mâinile şi picioarele în apă fi arn tras serios aer în piept de câteva ori. Trupul meu s-a încălzit dinspre înăuntru şi mă simţeam atât de uşor de parcă mă susţinea ceva. Eram înconjurat, sprijinit, păzit.

  Nu ştiu cât timp a trecut, dar s-au ivit zorile fără să mă avertizeze prin vreun sunet. Dâra de lumină violacee care a

  apărut la marginea gurii circulare şi-a schimbat încet-încet nuanţele, lăţindu-se tot mai mult şi aducând cu ea stingerea treptată a stelelor. Câteva stele sclipitoare au mai rezistat o vreme pe cer, dar până la urmă au început să pălească şi chiar să dispară la un moment dat. Am privit în sus, plutind mai departe pe apa cea grea, şi am văzut marele astru luminos. Nu strălucea prea tare şi aveam senzaţia că-l văd prin nişte ochelari de soare foarte închişi la culoare. Ambii ochi îmi erau protejaţi de lumina orbitoare printr-o forţă inexplicabilă.

  Puţin după aceea, soarele a ajuns chiar deasupra fântânii. Sfera aceea uriaşă suferise o schimbare uşoară, dar evidentă.

  — A fost o clipă ciudată în care am crezut că axul central al timpului fusese cuprins de un tremurat puternic. Mi-am ţinut respiraţia şi am mijit ochii din dorinţa de a vedea exact ce urma să se întâmple. Până la urmă, am văzut într-un colţişor din partea dreaptă a soarelui o pată neagră care semăna cu un semn, iar semnul acela mânca treptat din soare la fel cum acesta topise cu lumina lui întunericul nopţii. Este eclipsă de soare, mi-am zis eu, şi eclipsa se va petrece chiar acum, sub ochii mei.

  N-a fost însă o eclipsă totală pentru că pata aceea neagră a mâncat din soare cam pe jumătate, după care s-a oprit. În plus, pata nu avea conturul frumos, aşa cum se vede de obicei la o eclipsă de soare. Cred că nici nu s-ar putea numi eclipsă, dar nu ştiu ce alt nume i-aş putea atribui fenomenului res- ' pectiv. Mi-am încordat privirile şi am încercat să desluşesc ce se afla în interiorul acelei pete, de parcă eram supus unui test Rorschach. Dar pata aceea avea şi nu avea formă, era ceva şi parcă totuşi nu era nimic, în timp ce o priveam, am început; să mă îndoiesc treptat de propria mea existenţă. Am respirat; ^ adânc de câteva ori, mi-am reglat bătăile inimii, mi-am cufund degetele de la mână în apa aceea grea şi le-am mişcat încet ca să mă asigur că totul este în regulă. Mă aflam la bazine din cartier şi în acelaşi timp pe fundul fântânii, fusesem ras rul unei eclipse de soare care, de fapt, nu fusese eclipsă.

  Am închis ochii şi în acel moment am auzit undeva depărtare nişte zgomote înăbuşite. Au fost atât de vagi început încât nu am fost prea sigur că le auzeam. Le percepe ca pe nişte cuvinte nedesluşite care treceau prin zid. Treptat au început să prindă un contur tot mai clar, de parcă cineapucase să regleze lungimea de undă a radioului. Fosta Crt| Kano îmi atrăsese cândva atenţia că „veştile bune se spui şoaptă”. Mi-am ciulit urechile şi mi-am concentrat întreaga atenţie asupra acelor cuvinte, încercând să le pricep sensul. Numai că nu erau voci de oameni, ci nechezat de cai. Erau şi ei undeva, pe întuneric, supăraţi mai ştiu eu din ce pricină şi nechezau îngrozitor, fornăiau şi băteau pământul cu copitele. Parcă încercau cu tot dinadinsul să-mi transmită un mesaj prin sunetele şi mişcările lor. Nu înţelegeam nimic, în primul rând, nu-mi era clar ce căutau caii într-un asemenea loc şi nici de ce prezentam eu interes pentru ei.

  Nu găseam nici o explicaţie. Am închis ochii în speranţa că îi puteam vedea. Da, toţi caii pe care-i vedeam erau în grajd, întinşi pe paie, în agonie, cu spume la gură. Treceau cu siguranţă printr-o suferinţă de nedescris.

  Mi-am amintit brusc de moartea cailor în timpul eclipselor de soare. Eclipsa ucide caii. Citisem despre asta într-un ziar şi i-am povestit şi lui Kumiko în seara în care s-a întors târziu acasă, când am aruncat mâncarea gătită de mine. Caii o iau razna din pricina soarelui şi sunt îngroziţi pur şi simplu, iar unii dintre ei îşi găsesc cu adevărat sfârşitul în asemenea momente.

  Când am deschis ochii, soarele dispăruse şi nu se mai vedea deasupra capului meu decât vidul de formă circulară. Tăcerea a învăluit fundul fântânii. Era atât de adâncă şi trainică, încât părea să înghită totul în jurul ei. Aveam senzaţia că nu mai pot respira şi am tras aer adânc în piept, dar în clipa aceea am simţit un miros de flori. Mirosul pe care-l emanau florile acelea multe – foarte multe în bezna adâncă – era senzual şi-mi amintea parcă de un vis, de un fragment de vis. În următoarea clipă i-am simţit cum îmi inunda plămânii, atacându-i cu putere, ^irişoarele mici de polen îmi înţepau gâtul şi nările.

  Era acelaşi parfum pe care-l simţisem plutind în camera

  — De la florile din vaza aceea mare de pe masă, care se arnesteca uşor cu mirosul de scotch din pahar. Apoi, femeia

  ^udată de la telefon: „Există în tine un punct mort”. Am privit

  *n jur din reflex, dar în beznă nu se zărea nici o siluetă, deşi lî. Sirnţeam prezenţa foarte distinct. Era ceva care acum îşi acea simţită prezenţa foarte bine, acum dispărea. A împărtăşit

  11 mine un pic bezna aceea şi, ca dovadă, a lăsat în urma ei

  Parfumul florilor. Apoi a dispărut.

  Mi-am tras puţin răsuflarea şi am plutit pe apă, care con-nua să-mi susţină greutatea de parcă voia să mă încurajeze

tacit. Mi-am pus ambele mâini pe piept, am închis ochii şi încercat să mă concentrez, îmi auzeam inima bătând puternic, în urechile mele răsuna ca şi cum bătea inima altcuiva. Chiari dacă era inima mea, bătăile se auzeau din altă parte, de parcaj exista în mine un punct mort. Aşa îmi spusese ea.

  Da, în mine era un punct mort.

  Îmi scăpa categoric ceva din vedere.

  Ea mă cunoştea cu siguranţă foarte bine.

  Situaţia s-a schimbat brusc. Am înţeles totul, de parcă mi J s-ar fi dezvăluit în plină zi. Lucrul acela devenise clar şi concis * în lumina aceea. Am inspirat adânc şi am dat drumul aerului | încet-încet. Aerul expirat s-a întărit ca o piatră incandescentă, t Nu mai aveam nici o îndoială. Femeia aceea fusese Kumiko. De, ce naiba nu observasem până atunci? Am clătinat puternic ditt; cap – în apă. Normal, dacă-ţi pui mintea la contribuţie, înţelegi. Am înţeles foarte clar. Kumiko s-a întors spre mine în încăperea aceea ciudată şi îmi tot transmitea disperată un mesaj:? „Află-mi numele”.

  Kumiko era închisă în camera aceea întunecată şi cerea să> fie salvată, dar nu era nimeni altcineva care să o poată scăpa; de acolo, pentru că în lumea aceasta largă eram singurul care? Ar fi putut face aşa ceva. Pentru că o iubeam şi pentru că şi, ea mă iubea. Dacă îi descopeream numele, poate găseam o metodă de a o scoate din ascunziş şi de a o scăpa de lumefci aceea a întunericului. Nu numai că nu l-am descoperit, dar a„.” fost chiar capabil să ignor telefonul care sunase. Probabil că n&', o să mi se mai ivească a doua şansă de-acum încolo. „* *, încercam să-mi stăpânesc emoţia şi tremuratul, dar în c' aceea a pus stăpânire pe mine teama – s-a strecurat fără un avertisment. Apa din jur s-a răcit brusc şi m-am şira împresurat de nişte lucruri scârboase şi alunecoase asemei meduzelor. Bătăile inimii îmi răsunau puternic în urechi. Mi-amintit clar toate obiectele din camera aceea. Bătaia uşă îmi ardea parcă urechile, iar sclipirea de o clipă a cuţiti care captase lumina de pe coridor îmi făcea şi acum pielei găină. Acela era peisajul care o ascundea pe Kumiko sau ea însăşi ţinea în captivitate zona aceea întunecată, mi-am înghiţit saliva, s-a auzit un zgomot de parcă ar fi cineva de afară într-un obiect găunos. De golul acela î foarte teamă, dar îmi era în acelaşi timp frică şi să-l

  Până la urmă teama a dispărut undeva la fel de brusc, apăruse. Am expirat încet aerul îngheţat din plămâni inspirat aer proaspăt. Apa din jurul meu s-a încălzit din nou, revenind la temperatura dinainte şi o dată cu asta, am simţit ridicându-se în adâncul sufletului meu ceva care semăna cu o bucurie imensă. Kumiko îmi spusese că nu o să ne mai întâlnim şi de aceea nu-mi puteam explica cum de-a trecut ea tocmai pe la picioarele mele. Nu avusese nici un motiv să mă părăsească, ba dimpotrivă, avea mare nevoie de mine şi îmi era clar că mă caută, dar nu-mi dădeam seama de ce nu putea exprima asta în cuvinte. Tocmai de aceea încerca prin diverse metode şi forme să îmi transmită, disperată, un mesaj secret.

  Gândind astfel, pieptul începu să mi se încălzească şi toată gheaţa dinainte părea că se topeşte. Mă inundau amintiri şi senzaţii care au luat cu ele ghemul de sentimente ce mă copleşiseră înainte, învăluindu-mi uşor, într-o membrană subţire, trupul aflat în beznă. A, asta era deci. Era acolo şi aştepta să întind doar mâna. Nu-mi dădeam seama cam de cât timp şi de câtă forţă aveam nevoie, dar ceea ce ştiam era că nu trebuia să rămân pe loc, ci să găsesc metoda prin care să întind mâna spre lumea aceea. Asta ar fi trebuit să fac. Când e de aşteptat, trebuie să aştepţi. Doar aşa ceva îmi spusese şi domnul Honda.

  Se auzea susurul surd al apei. Înainta cineva ca un peste şi la un moment dat am simţit un braţ puternic ţinându-mă strâns. Era paznicul bazinului de înot cu care mai conversasem de nenumărate ori până atunci.

  — Nu vă simţiţi bine?

  — Ba da.

  Nu mai era fundul fântânii, ci bazinul de înot din cartier, lung de douăzeci şi cinci de metri. Mirosul de dezinfectant şi ecoul apei care reverbera în tavan m-au făcut să-mi revin într-o clipă. Pe marginea bazinului stăteau câteva persoane care mă priveau de parcă s-ar fi întâmplat ceva. I-am explicat Paznicului că mi s-a pus un cârcel la picior şi de aceea am plutit liniştit pe apă. Paznicul mi-a spus că ar fi mai bine să les din apă şi să mă odihnesc puţin.

  I-am mulţumit cât am putut de respectuos.

  M-am aşezat pe margine şi m-am rezemat de zid. Am închis

  °chii şi am stat nemişcat, gândindu-mă la ce mi se întâmplase j^ai devreme. Plăsmuirea care mi-a adus cele câteva clipe de ericire mai persista ca o pată însorită pe un loc umbros. Ea er& acolo, mi-am zis eu şi nu avea cum să-mi scape, cum să mă arască cu totul în beznă. Era clar că mai rămăsese şi ceva a^d, frumos, preţios. Ea era acolo. Am înţeles şi eu în sfârşit.

M

  Poate sunt un învins, poate mă pierd, poate nu ajung nicăieri, i Poate că, oricâte eforturi as fi făcut, nu mai aveam cum să recuperez ceea ce pierdusem, poate că nu făceam decât să zgândăresc fără rost în cenuşă şi singurul care nu observa„ lucrul acesta eram tocmai eu. Poate nu mai era nimeni de partea mea în lumea asta. „Nu-i nimic„, am zis eu cu voce fermă, întorcându-mă spre cineva de acolo. „Măcar pot spune şi eu un lucru: trebuie să aştept ceva, trebuie să găsesc ceva.”

  Mi-am ţinut suflarea şi am ciulit urechile pentru că aveam de gând să prind vocea aceea slabă care se auzea acolo. Urechile mele desluşeau un ecou slab ce se auzea dincolo de stropii de apă, de muzică şi de râsetele celor prezenţi. Cineva striga pe altcineva cu o voce care de fapt nu era voce, folosind cuvinte care de fapt nu păreau a fi cuvinte.

  — R *

  Cartea a III-a

  Bărbatul care prinde păsări

  Octombrie 1984 – Decembrie 1985

  Punctul de vedere al lui Mai Kasahara

  De mult vreau să-ţi scriu o scrisoare, domnului Pasăre-arc, dar nu-mi pot aminti numele tău adevărat, aşa că am tot amânat. Oricât ar fi poştaşul de amabil, nu are cum să ducă la destinaţie o scrisoare pe care scrie Domnului Pasăre-arc, Setagaya-ku… 2- chome. Cred că mi-ai spus cum te cheamă când ne-am întâlnit prima dată, dar mi-a ieşit complet din minte. (Un nume ca Toru Okada nu se poate ţine minte cu una, cu două.) Nu ştiu cum de mi l-am amintit brusc şi cu totul întâmplător zilele trecute. Aşa cum vântul bate şi deschide vijelios uşa, tot aşa mi-am amintit şi eu că te cheamă Toru Okada.

  În primul şi-n primul rând ar trebui să-ţi povestesc unde sunt şi ce fac acum, dar nu e chiar atât de simplu, cu toate că nu mă aflu într-o situaţie prea complicată. De fapt, situaţia este uşor de înţeles şi nici nu e nevoie să trag o linie cu rigla de la un capăt al drumului parcurs până la celălalt. E simplu, numai că atunci când îţi explic ceva, trebuie să o iau sistematic şi zău că nu-mi vin cuvintele. Creierii mi se golesc şi arată asemenea unui iepuraş alb pierdut într-o zi cu ninsoare abundentă în zăpada imaculată. Există situaţii în care nu e uşor deloc să explici ceva cuiva. De exemplu, afirmaţia „elefantul Qre nasul lung” poate părea caraghioasă în anumite împrejurări, ba chiar o minciună. Am irosit o mulţime de coli de scris ca să aştern pe hârtie asemenea rânduri, dar abia adineauri am auut această revelaţie şi mă simţeam precum Columb care a descoperit continentul.

  Nu doresc să aprofundez misterul, dar mă aflu „într-un anume loc”, într-unul care a existat odată ca niciodată… Scri-s°area o scriu într-o cameră mică, o cameră în care se află o mă-sa, un pat, o bibliotecă şi un dulap în perete. Toate sunt mici? L simple, fără nici un ornament şi consider că ar fi foarte potrivită sintagma „minimum necesar”. Pe masă am o lampă mică cu neon, o ceaşcă cu ceai, hârtia pentru scrisori şi un dicţionar. Pe acesta din urmă nu-l prea folosesc, în primul rând pentru că nu-mi place nici cum arată şi nici exemplele pe care le conţine. Când trebuie totuşi să caut ceva în dicţionar, mă încrunt şi îmi zic: ^Aoleu, şi pe-asta trebuie să o ştiu?„ Cei care gândesc ca mine nu prea îndrăgesc dicţionarele, mi-e clar. Să iau ca exemplu cuvântul tranziţie care înseamnă „trecere lentă sau bruscă de la o situaţie sau stare la alta”. Chiar că nu ştiam cuvântul acesta. Absolut deloc. De aceea, când văd dicţionarul pe masă, am senzaţia că seamănă cu un câine străin care a intrat fără permisiune în grădina mea şi a făcut pe iarbă un rahat încovrigat ca un colac. Dându-mi seama că nu ştiu o mulţime de ideograme şi că vreau totuşi să-ţi scriu, domnule Pasăre-arc, n-am avut încotro şi mi-am cumpărat un dicţionar.

  Tot pe masă mai am vreo duzină de creioane ascuţite, aranjate frumos. Abia le-am cumpărat de la papetărie şi arată extraordinar. N-aş vrea să sune prea pretenţios, dar le-am luat exact cu scopul de a-ţi scrie. Arată tare bine aşa proaspăt ascuţite. Apoi mai am o scrumieră, ţigări şi chibrituri. Nu mai fumez chiar atât de mult ca înainte, dar din când în când mai trag şi eu câte o ţigară ca să-mi schimb starea de spirit. (Chiar în clipa aceasta fumez.) Cam astea se află la mine pe masă. În faţa biroului este fereastra la care atârnă o perdea cu motiv floral. Să ştii că nu eu am ales modelul, am găsit pur şi simplu perdeaua aici când m-am mutat. Cred că perdelele cu model se potrivesc camerelor simple, numai că această cameră arată mai degrabă ca un model de celulă de închisoare, proiectat i un binevoitor pentru infractori fără experienţă.

  Nu vreau să vorbesc încă despre ceea ce se află dincolo fereastră, nu pentru că îi acord cine ştie ce importanţă, pentru faptul că doresc să iau lucrurile pe rând. Domnii Pasăre-arc, nu-ţi pot vorbi deocamdată decât despre interior acestei camere. Cel puţin deocamdată.

  M-am gândit deseori la pata de pe obrazul tău, domr Pasăre-arc. Pata aceea albastră care ţi-a apărut brusc pe obr drept, într-o bună zi, domnule Pasăre-arc, te-ai strecurat cat viezure în grădina fostei case a lui Miyawaki, ai intrat. ^ fântâna casei părăsite şi când ai ieşit de acolo, te-ai trezitpata pe obraz. Dacă privesc acum în urmă, am impresia că nu se poate să fi fost adevărat, dar ştiu precis că am văzut-o cu ochii mei şi de când am văzut-o prima oară nu mă gândesc decât la faptul că este cu siguranţă un semn, un indiciu. Cred că are o semnificaţie profundă pe care eu nu sunt capabilă să o înţeleg. Dacă n-ar fi aşa, n-ar fi apărut atât de brusc.

  Înainte de a ne despărţi, am sărutat pata aceea pentru că voiam să văd ce simt când o ating. Să nu crezi că mă apuc în fiecare săptămână să sărut câte un bărbat de prin vecini. Despre ce am simţit atunci şi ce s-a întâmplat am să vorbesc pe îndelete altă dată. (De fapt, nu ştiu dacă voi fi în stare să-mi exprim sentimentele.)

  Cu o săptămână înainte de acest eveniment, m-am dus la coafor să mă tund şi am găsit un articol despre casa părăsită a lui Miyawaki într-o revistă săptămânală. Am fost extrem de uimită, în primul rând pentru că eu nu citesc de obicei reviste, iar când am răsfoit-o întâmplător pe aceea, am dat chiar peste articolul respectiv. N-aveam motive să fiu uimită! Conţinutul articolului era plin de mister, dar nu scria nimic despre tine. Ei bine, când l-am citit m-am gândit imediat că trebuie să existe o legătură. Când a început să mi se strecoare îndoiala în suflet, m-am gândit foarte serios să-ţi scriu o scrisoare, domnule Pasăre-arc. În clipa aceea a bătut vântul, s-a deschis uşa şi mi-a venit în minte, fără nici un efort, numele tău adevărat. Da, te cheamă Toru Okada.

  Dacă aş mai avea timp, probabil că mi-ar plăcea să mai sar gardul ca altădată şi să te mai vizitez, domnule Pasăre-arc, să stăm de vorbă faţâ-n faţă, despărţiţi de masa aceea mizerabilă din bucătărie. Asta ar fi cea mai rapidă modalitate de a intra fo legătură cu tine, dar din păcate, cursul evenimentelor actuale nu-mi permite o asemenea iniţiativă. De aceea stau la masă şi Scriu scrisori în schimb.

  M-am gândit de multe ori la tine, domnule Pasăre-arc, şi te-am şi visat. Am visat că erai în fântâna aceea. N-au fost vise Prea consistente şi oricum nu erai în rolul principal, aşa că nu iveau o semnificaţie deosebită. Cu toate acestea, pe mine m-au tfectat foarte, foarte, foarte mult. După cum era de aşteptat, articolul din revistă era despre casa părăsită a lui Miyawaki. (Acum nu mai este părăsită.)

  Haruki Murakatni îmi imaginez că Kumiko nu s-a întors la tine, domnule Pasăre-arc, şi că nici tu n-ai întreprins cine ştie ce acţiune ciudată ca să o aduci înapoi. Mă rog, aşa-mi spune flerul.

  La revedere, domnule Pasăre-arc! Când o să mă mai aflu într-o asemenea dispoziţie, o să-ţi mai scriu.

  Misterul casei spânzuraţilor

  Importantul cartier Setagaya

  Cine a cumpărat terenul cu ghinion după sinuciderea familiei?

  Ce se mai întâmplă acum prin zona aceea cu case elegante?

  Extrase din săptămânalul, 7 decembrie

  Localnicii cunosc terenul din -2-chome, cartierul Setagaya, sub numele de „casa spânzuraţilor”. Amplasată într-o zonă rezidenţială liniştită, cu faţa spre sud, această proprietate imobiliară de aproximativ trei sute treizeci de metri pătraţi este foarte râvnită, fiind considerată ideală pentru înălţarea unei locuinţe, dar cei din zonă ştiu un singur Jucru – nu le-ar trebui nici dacă li s-ar da gratis pentru că toţi proprietarii ei, absolut fără nici o excepţie, au avut parte în final de o soartă îngrozitoare, în urma investigaţiilor făcute s-a ajuns la concluzia că începând cu epoca Showa1 şi până acum, au existat şapte cumpărători în total, dar toţi au sfârşit prin a se sinucide prin spânzurare sau asfixiere.

  (Nu se dau detalii despre sinucideri.)

  Irrna fantomă care a cumpărat terenul cu ghinion

  Cea mai recentă din şirul de tragedii greu de imaginat este j} enorocirea de care a avut parte amilia lui Kojiro Miyawaki

  °to 1), proprietarul unui lanţ de restaurante amplasate în cartierul Ginza. Din pricina unor datorii uriaşe, Miyawaki şi-a vândut toate restaurantele şi s-a declarat falimentar cu doi

  Showa începe în anul 1926.

  Ani în urmă. A fost apoi urmărit de nişte cămătari care aveau legătură cu crima organizată. Nemaiputând suporta ameninţările, în luna ianuarie a.c., în hanul din oraşul Takamatsu, Miyawaki a strangulat-o cu cureaua de la pantaloni pe Yukie, fetiţa sa în vârstă de paisprezece ani, în timp ce dormea. Apoi el, împreună cu soţia lui s-au spânzurat cu ajutorul unor funii pe care le pregătiseră special. Fiica mai mare a lui Miyawaki, studentă la vremea aceea, este încă dată dispărută.

  Când şi-a cumpărat proprietatea în aprilie 1972, Miyawaki auzise de zvonurile îngrozitoare care circulau prin zonă, dar le-a luat în râs şi le-a declarat simple coincidenţe. După ce a cumpărat proprietatea, a demolat vechea casă şi a nivelat terenul. Ca să se simtă în siguranţă, a chemat un preot shintoist care a ţinut o slujbă de alungare a duhurilor rele ce mai bântuiau eventual pe acolo şi abia apoi a construit casa cu un etaj. Lucrurile au mers bine o vreme şi familia a dus o viaţă liniştită. Vecinii îi considerau o familie armonioasă şi fericită cu fete deştepte. După zece ani însă, soarta familiei Miyawaki a luat o turnură dezastruoasă. Miyawaki şi-a pierdut casa în toamna anului 1983, dar din pricina certurilor dintre creditori, a rămas vacantă până când ' judecătoria de resort a decis, vara trecută, punerea terenului în vânzare. Iniţial a fost cumpărat de o agenţie imobiliară din Tokyo, la un preţ mult sub preţul pieţei. Agenţia respectivă a trecut la demolarea casei lui Miyawaki şi a încercat să vândă locul ca teren viran. O asemenea ofertă în Setagaya a prezentat deosebit de mult interes, dar toate negocierile au eşuat în clipa în care cumpărătorii auzeau de nenorocirile petrecute acolo. Şeful departamentului de vânzări al Agenţiei imobiliare…, domnul M., a declarat:' „Am auzit şi noi câte ceva despre poveştile triste de acolo, dar la urma urmei este amplasată excepţional şi cine nu-şi doreşte o proprietate ca aceasta? Consi-T derăm că am scăzut destul de mult preţul ca să tenteze cumpâ-j rătorii şi am fost foarteţ optimişti. Nu s-a urnit nimic d%. Când am scos-o pe piaţă. Preţu| nici nu mai contează când aude^-lumea ce s-a întâmplat acolo^ Ca să nu mai vorbim de m< mentul în care a apărut toate ziarele ştirea despre fe lia Miyawaki care s-a sini în ianuarie. Vă spun cinstit n-am ştiut ce să mai facem”

  Terenul s-a vândut în din urmă în aprilie anul act „Vă rog să nu încercaţi să de la mine numele cumpi rului şi preţul”, a spus doi M., dar Agenţia imobilii trebuit să scadă preţul mult decât şi-ar putea imagina cineva. Au considerat până la urmă că mai bine se consolează cu o pierdere considerabilă decât să continue să plătească dobândă pentru o proprietate care nu se va vinde niciodată. „Cumpărătorii au ştiut de la bun începui, în ce se bagă. Le-am mărturisit totul pentru că nu ne stă în caracter să ne păcălim clienţii. Au cumpărat terenul ştiind întreaga istorie a locului.” De aceea, am ajuns să ne întrebăm cine este cel care ar fi putut cumpăra un teren blestemat. Investigaţiile noastre au fost mult mai dificile decât ne-am fi imaginat. Conform datelor furnizate de spaţiul locativ al primăriei de sector, cumpărătorul este o companie cu birouri în cartierul Minato, cunoscută sub numele de Institutul de Cercetări Akasaka, care pretinde că este implicată în „cercetări economice şi activităţi de consultanţă”. Ei susţin că au nevoie de teren pentru „societatea pe acţiuni”. „Socje-tatea pe acţiuni” a luat fiinţă în această primăvară, dar ea este practic existentă doar pe hârtie. Am trecut şi noi pe la adresa menţionată în documente – Akasaka, 2-chome -dar am găsit numai o plăcuţă roşie pe uşa unui apartament dintr-un bloc modest şi nu a răspuns nimeni la sonerie. Pe plăcuţă era scris: „Institut de Cercetări”.

  Măsut i de securitate 5! Păstrarea secretului în prezent, fosta reşedinţă a familiei Miyawaki este înconjurată de un gard mai înalt decât oricare altul din zonă. Este un gard negru, uriaş, făcut din fier şi înălţat în aşa fel încât cei dornici să vadă ce se ascunde ^uPă el nu-şi pot satisface curiozitatea (foto 2), iar pe stâlpul de la poartă există o cameră video. După spusele vecinilor, ei văd poarta elec-trică deschizându-se de câteva °ri pe zi şi intrând sau ieşind u” Mercedes negru 500SEL, cu 8eamuri fumurii, în rest, nici o ^Şcare, nici un sunet care să 1Qă din zona respectivă.

  Construcţia a început în luna mai, dar s-a desfăşurat în spatele gardului cel înalt, aşa că nimeni nu ştie ce se află dincolo de el şi nici cum arată casa. A fost construită cu o viteză incredibilă – două luni şi jumătate în total. Cineva de la restaurantul din apropiere la care făceau din când în când comandă pentru masa de prânz a declarat: „Clădirea a fost întotdeauna ascunsă cu o prelată, aşa că nu vă pot spune foarte exact cum arată, dar în nici un caz nu e o casă prea mare. Este o clădire cu un singur etaj, care se prezintă ca o cutie din beton, foarte simplă. Ştiu că atunci am asemuit-o cu un adăpost antiaerian. Nu arată nici ca o casă în care în mod normal locuiesc oameni obişnuiţi, e prea mică şi are prea puţine ferestre. Dar nu aduce nici cu o clădire în care să fie birouri. Au venit nişte grădinari peisagişti şi au plantat tot felul de pomi – o mulţime. Cred că numai grădina i-a costat o avere”.

  Am telefonat la toate firmele importante din Tokyo care se ocupă de amenajarea grădinilor şi până la urmă am dat peste cea care a lucrat la „fosta reşedinţă a familiei”.

  Ceea ce vă putem spune este faptul că taxa de leasing anuală stabilită pentru Mercedes-ul 500SEL este de zece milioane de yeni. Firma închiriază maşini cu şoferi, dar nu am putut afla dacă maşina noastră a venit cu şofer sau nu.

  Oamenii din zonă nu s-au arătat prea încântaţi să ne povestească despre „casa spânzuraţilor” şi probabil nici nu doresc să se implice în vreun fel. Lumea nu agreează locul şi probabil că nimeni nu vrea să se implice. Un bărbat din apropiere, domnul A., ne-a mărturisit: „Miyawaki”, dar proprietarul nu ne-a putut da nici o informaţie despre cei care au angajat echipa respectivă. Firma de construcţii le-a oferit o schiţă a grădinii şi o

  Haruki Murakarnicomandă scrisă în care se menţiona că se doreau copaci, mai bătrâni, frumoşi şi amplasaţi cu gust. „Oferta noastră a fost cam piperată, dar n-au comentat în nici un fel şi nici nu au încercat să scadă preţul.”

  Grădinarul peisagist ne-a mai spus că în timp ce ei lucrau la grădină, a fost chemat un specialist în fântâni şi s-a săpat acolo o fântână foarte adâncă.

  „Într-unul din colţurile grădinii au înălţat un fel de foişor în care depozitau pământul transportat. Ştiu bine lucrul acesta pentru că eu plantam un soi de pruni cu fructe mari. Au încercat să desfunde o fântână veche care fusese astupată. Mai avea încă peretele original din beton. Nu cred că le-a fost foarte greu pentru că se lucrase la ea cu puţin timp în urmă. Ciudat e însă faptul că nu avea apă. Era o fântână secată şi n-au încercat decât să o aducă la sta? Rea dinainte, aşa că oricum nu aveau cum să găsească apă. Nu ştiu ce să zic, mie mi s-a păru^ <L oricum straniu. Mi-au lăsa impresia că au un motiv foa serios pentru a face aşa ceva

  Din păcate, nu am reuşit i găsim firma care s-a ocupat < săpatul fântânii, dar am reii să aflăm că Mercedes-ul 500SI aparţinea unei companii leasing cu sediul în cartie Chiyoda şi a fost închiriat j luna iulie unei companii cartierul Minato, pentru utt| de zile. Firma de leasing nu ne-a dezvăluit identitatea proprietarului, dar după datele de care dispunem, presupunem că ar fi vorba de Institutul de Cercetări Akasaka.

  „Am stat o perioadă cu ochii pe ei şi am încercat să-mi imaginez cam ce fel de oameni sunt. Recunosc că măsurile de securitate sunt severe, dar nu au incomodat niciodată pe nimeni şi atât eu, cât şi vecinii din apropiere nu avem de ce să ne plângem.

  Oricum e mult mai bine aşa decât era pe vremea casei părăsite, când circulau tot felul de zvonuri groaznice.”

  Noi am dori totuşi să ştim cine este noul proprietar şi la ce foloseşte respectivul loc, dar misterul se aprofundează pe zi ce trece.

  Pasărea-arc iarna

  De la sfârşitul verii ciudate şi până spre apropierea iernii, viaţa mea s-a desfăşurat fără nici o schimbare. Zilele începeau > fără nici un eveniment mai de seamă şi se terminau cum) începuseră. A plouat mult în septembrie, iar în octombrie auir fost câteva zile înăbuşitoare. Cu excepţia vremii, zilele nu se|| distingeau una de alta pentru mine. Încercam să-mi concentrez t atenţia pe fapte reale şi folositoare. Mergeam aproape în fiecare zi la bazin, înotam mult, făceam plimbări, îmi pregăteam masa de trei ori pe zi.

  Din când în când, punea însă stăpânire pe mine un sentiment acut de singurătate. Chiar apa pe care o beam şi aerul pe care-l respiram semănau uneori cu nişte ghimpi ce-mi sfâşiatt inima, iar paginile cărţii pe care o citeam căpătau sclipirea metalică şi ameninţătoare a lamei de ras. Parcă auzeam cum, „ prinde rădăcini singurătatea la ora patru dimineaţa, când era * linişte desăvârşită în jurul meu.

  Mai existau însă câteva persoane care nu voiau să mă lase în pace – unii din familia lui Kumiko care-mi scriau scrisori.” Susţineau că trebuie să fiu de acord cu divorţul iminent rece Kumiko nu mai putea rămâne căsătorită în acte. Presup neau probabil că în felul acesta se vor rezolva toate probleme în primele scrisori au încercat să exercite presiuni asupra: în mod practic şi metodic. Când au văzut că nu le răspund, recurs la ameninţări şi apoi au trecut la implorări. Prin tot j făceau, urmăreau de fapt un singur scop.

  Până la urmă mi-a telefonat tatăl lui Kumiko.

  — Nu vreau să spun că mă opun categoric divorţului, zis, dar vreau să stau mai întâi de vorbă cu Kumiko patru ochi. Dacă ea reuşeşte să mă convingă de faptul? Aceasta este dorinţa ei, voi fi de acord să divorţez. Dacă nv voi semna nici un act de divorţ.

  M-am întors spre fereastra de la bucătărie şi am privit cerul întunecat şi ameninţător. Ploua de patru zile încheiate şi nu se mai termina. Totul mustea de apă şi atmosfera era foarte apăsătoare.

  — Înainte de a ne căsători, am discutat cu Kumiko deschis tot ce am avut de discutat şi vreau să facem acelaşi lucru şi dacă se pune problema divorţului.

  Am tot vorbit cu tatăl lui Kumiko, dar n-am ajuns la nici o concluzie, adică nu la una care să ne servească la ceva.

  Mai rămâneau câteva întrebări fără răspuns. Chiar voia Kumiko să divorţeze de mine? Ea le ceruse părinţilor să încerce să mă convingă? Tatăl ei mi-a spus exact acelaşi lucru pe care mi-l spusese şi Noboru Wataya: „Kumiko nu vrea să te vadă”. N-avea cum să fie totuşi minciună. Părinţilor lui Kumiko le plăcea să interpreteze lucrurile aşa cum voiau ei, dar după câte ştiam, nu scorneau fapte numai de dragul de a le scorni. Nu-mi dau seama dacă e bine sau nu, dar sunt nişte oameni realişti. Dacă era adevărat ce-mi spusese tatăl ei, asta însemna oare că soţia mea trecuse sub protecţia lor?

  Îmi era greu să cred aşa ceva. Kumiko nu-i iubise pe părinţii şi pe fratele ei încă de când era mică şi luptase ani de zile să devină independentă, să scape de sub papucul lor. Era foarte posibil ca ea să-şi fi găsit un amant şi să mă părăsească pentru un asemenea motiv. Chiar dacă nu acceptam în întregime explicaţia pe care mi-o dăduse în scrisoare, ştiam că ar fi fost posibil să se întâmple şi aşa ceva. Nu acceptam însă nici în ruptul capului ideea că a plecat de la mine şi s-a întors la părinţi – sau într-un loc pregătit dinainte de către ei – şi comunica cu mine prin intermediul lor.

  Cu cât mă gândeam mai mult la asta, cu atât înţelegeam mai puţin. Exista posibilitatea ca ea să fi cedat nervos şi să aibă nevoie de sprijinul lor sau poate era ţinută ostatică fără v°ia ei. Mi-am petrecut zile-n şir încercând să ordonez faptele Ş1 amintirile, dar am renunţat într-un târziu, pentru că nu ajungeam la nici un rezultat numai cu presupuneri.

  Toamna se apropia de sfârşit şi mirosul iernii plutea în aer. T11 greblat, ca întotdeauna în acel anotimp, frunzele din grădină ^ le-arn băgat într-un sac de plastic. Am projptit o scară de ac°periş şi am curăţat jgheaburile de frunze, în grădina mea

  Haruki Muraka micuţă nu erau copaci, dar vântul aducea pe aripile lui frunzei din grădinile vecine. Nu mă deranja. Mai trecea timpul ca: priveam cum plutesc frunzele veştejite în aerul însorit după-amiezii. În grădina din dreapta se afla un copac mare rodise nişte fructe mici, roşii. O mulţime de păsări poposeai acolo şi cântau fericite, de parcă se luau la întrecere. E: păsărele viu colorate ce străpungeau aerul cu ciripitul lor se şi ascuţit.

  Mă gândeam unde să pun lucrurile de vară ale lui Kumikft Puteam să procedez cum îmi sugerase ea în scrisoare, dai mi-am amintit cât de mult ţinea la ele şi nici nu mă putean plânge că nu aveam unde să le ţin. M-am decis să le mai Iii unde erau, măcar o perioadă de timp. F

  Totuşi, în felul acesta, ori de câte ori deschideam dulapul realizam şi mai acut absenţa lui Kumiko. Rochiile care atârnai în dulap arătau ca nişte păstăi uscate care fuseseră cândvf pline de conţinut, îmi aminteam cum arăta când se îmbrăca cs ele şi de câteva mă legau chiar amintiri mai deosebite. M trezeam uneori stând pe marginea patului, privind absent şira de rochii, bluze şi fuste care aparţinuseră cândva soţiei meU Habar n-aveam cât timp stăteam aşa, pe pat, privindu-le. <! Poate zece minute sau poate chiar o oră.

  Uneori, când îmi picau ochii pe lucrurile ei, îmi imagini un bărbat necunoscut dezbrăcând-o pe Kumiko. Mâinile îi allţ necau uşor, o dată cu rochia şi apoi îi scotea lenjeria de coi Mâinile acelea îi mângâiau sânii şi apoi îi depărtau picioare! Vedeam clar sânii şi coapsele acelea albe şi fine. Nu voiam mă gândesc la asemenea lucruri, dar nu mă puteam abţi Foarte posibil ca acestea să se fi petrecut aşa şi în realitt Trebuia să mă obişnuiesc şi cu asemenea imagini, nu pu să dau la o parte realitatea la infinit.

  La începutul lunii octombrie a murit unchiul lui Noi Wataya, care fusese membru al Camerei Reprezentanţilor] prefectura Niigata. A făcut un atac de cord imediat după mi? Nopţii, în spital, şi tot efortul doctorilor de a-l readuce în a fost zadarnic. Lumea se aştepta să moară şi, pentru apropiau alegerile generale, susţinătorii lui au început agite cu formalităţile legate de luarea în primire a circuma ţiei electorale de către nepotul său. Mecanismul de adv voturilor fostului reprezentant, adică al decedatului, func absolut perfect şi era foarte bine pus la punct, aşa că, dacă nu apărea ceva cu totul neprevăzut, alegerea lui Noboru Wataya devenea iminentă. Citind articolul acela în ziar, m-am gândit imediat că familia Wataya va fi extrem de ocupată de acum încolo şi ultimul lucru care ar trebui să-i preocupe ar fi divorţul lui Kumiko.

  La alegerile de la începutul primăverii următoare, după cum era de aşteptat, Noboru Wataya a candidat pentru partidul de opoziţie şi a fost ales cu majoritate de voturi. De la depunerea candidaturii şi până la alegerile propriu-zise, m-am tot dus la bibliotecă şi i-am urmărit evoluţia în ziare, dar n-aş putea spune că am simţit vreo emoţie deosebită, ci mai degrabă am avut sentimentul că totul fusese decis dinainte. Realitatea a început să iasă la iveală mai pe urmă.

  Pata de un albastru închis de pe faţa mea nu s-a schimbat deloc – nici n-a mai crescut, dar nici nu s-a mai micşorat, nici nu se mai încălzea, dar nici nu mă durea, aşa că am început să uit treptat de ea. Nu mai simţeam nevoia să mi-o ascund cu ochelarii de soare sau cu borurile pălăriei, îmi aminteam uneori de ea când ieşeam la cumpărături şi vedeam priviri nedumerite aţintite asupra ei sau, dimpotrivă, pe alţii întorcând capul când apăream, dar nici măcar asemenea reacţii nu mă mai deranjau. Doar nu făceam nimănui nici un rău cu pata aceea. Mi-o examinam în fiecare dimineaţă când mă bărbieream şi mă spălam, dar era neschimbată ca dimensiune, formă Şi culoare.

  Cei pe care i-a preocupat intens apariţia ei pe obrazul meu au fost exact patru persoane: proprietarul curăţătoriei din apropierea gării, frizerul meu, tânărul Omura de la magazinul de băuturi şi bibliotecara. De fiecare dată când am fost întrebat despre pata respectivă, am dat un răspuns vag: „Ani avut un mic accident”. Cei care au auzit cauza semnului de pe faţă ^ au. Compătimit, scuzându-se parcă pentru impoliteţea de a ma fi întrebat.

  Mă simţeam tot mai înstrăinat de mine însumi. Dacă mă ^itam la mâna mea, de exemplu, aveam senzaţia că văd prin Nu vorbeam aproape cu nimeni, nimeni nu-mi scria şi nu-mi i. În cutia poştală nu găseam decât note de plată şi are de cataloage sau reclame, în majoritatea lor trimise, cu poze colorate reprezentând rochii, bluze şi fuste lui &

  Haruki Murak de vară. Iarna a fost foarte rece, dar mi s-a întâmplat de mult ori să nu dau drumul la căldură, deoarece nu ştiam dacă er frig cu-adevărat sau dacă era doar frigul dinăuntrul meu. Multe ori deschideam caloriferul numai după ce-mi confirma^ termometrul că era într-adevăr rece, dar chiar şi după ce s (c) făcea cald în cameră, eu tot nu reuşeam să mă încălzesc.

  Uneori săream zidul de piatră, aşa cum procedam şi vara, şi o luam pe aleea întortocheată ce ducea la fosta casă a hi (Miyawaki. Îmi puneam întotdeauna o scurtă groasă şi un fular la gât, pe care-l trăgeam până sub nas. Călcam atent pe frunzele* moarte, iar vântul îngheţat se auzea şuierând printre firele de [telegraf. Casa fusese demolată complet, iar grădina era acunl împrejmuită de un gard foarte înalt. Am încercat să privesiŢ printre crăpături, dar nu era nimic de văzut. Dispăruse tot c§ ştiam eu că existase – casa, pietrele de pavaj din curte, fântâna, copacii, antena TV, statuia păsării. Nu se mai vedeau decât, nişte smocuri de iarbă şi o întindere neagră de pământ ctt urme de buldozer. Nici nu-mi venea să cred că acolo existaaţ cândva o fântână în care coborâsem şi eu.

  M-am rezemat de gard şi m-am uitat la casa lui Mai fixându-mi privirile pe camera ei de la etaj. Mai nu mai acolo, aşa că n-avea cine să mai vină să mă salute.

  *

  Într-o după-amiază friguroasă de la jumătatea lunii februari4: am trecut pe la agenţia imobiliară despre care îmi vorbifrf unchiul meu – Agenţia Dai-ichi Setagaya. Când am deschif uşa, am văzut la recepţie o funcţionară între două vârsti? Lângă intrare erau aliniate câteva birouri, dar scaunele di faţa lor nu erau ocupate, de parcă toţi agenţii plecaseră întâlniri. Chiar în mijlocul încăperii am văzut un reşou încil Pe canapeaua din zona aferentă clienţilor stătea cu nasul 1 ziar un bătrân subţirel. Am întrebat-o pe funcţionară exista vreun domn Ichikawa.

  — Eu sunt Ichikawa, spuse bătrânelul întorcându-se i mine. Cu ce v-aş putea fi de folos?

  M-am prezentat, i-am spus că vin din partea unchiului.' şi că locuiesc într-una din casele lui.

  — A, da? Deci eşti nepotul domnului Tsuruta. Şi-a st ochelarii, a pus ziarul pe masă şi m-a examinat din cap pi picioare. Nu-mi dădeam seama ce impresie i-am făcut. Pe ia loc. Doreşti un ceai?

  I-am spus să nu se deranjeze, dar ori nu m-a auzit, ori mi-a ignorat refuzul pentru că i-a cerut funcţionarei să aducă ceai. Mi s-a servit repede, însă cât am stat de vorbă, faţă-n faţă, camera s-a răcit pentru că reşoul fusese oprit. Pe perete atârna o],; u-tă cu toate casele din zonă, unele dintre ele fiind marcate.; Lângă hartă se afla un calendar de bancă cu renumitul p,; a! Lui Van Gogh.

  Nu l-am mai văzut de mult pe unchiul tău. Ce mai face? I'ntrrbă bătrânelul după ce luă o gură de ceai.

  — Face bine, dar e mai ocupat ca oricând. Nici eu nu prea l-am mai întâlnit.

  — Mă bucur că face bine. Oare câţi ani or fi trecut de când nu l-am mai văzut? Oricum, destul de mult timp. Şi-a scos o ţigară din buzunarul hainei şi a aprins-o cu chibritul, lăsând impresia că ţinteşte cu atenţie unghiul. Eu i-am găsit casa aceea şi i-am administrat-o multă vreme, îmi pare bine că e la fel de ocupat, e mai important decât orice să ai o ocupaţie.

  Mie domnul Ichikawa nu mi se părea prea ocupat. Aveam impresia că se pensionase, dar mai venea pe la birou ca să se ocupe de vechii lui clienţi.

  — Cum îţi place casa? Ai probleme cu ea?

  — Nu, n-am.

  — Asta-i bine. E un loc frumos. E adevărat că nu-i prea mare, dar e plăcut. Celor care au locuit acolo le-a mers întotdeauna bine. Ţie cum îţi merge?

  — Aşa şi-aşa. Cel puţin sunt în viaţă, mi-am zis în sinea mea. Aş fi vrut să vă întreb ceva, totuşi. Unchiul meu pretinde că dumneavoastră cunoaşteţi cel mai bine zona.

  Bătrânelul chicoti.

  — Dacă ştiu ceva, mărturisesc că ştiu foarte bine zona pentru că mă ocup de casele de acolo de aproape patruzeci de ani.

  — Aş vrea să vă întreb despre terenul care a aparţinut înainte familiei Miyawaki. Acum au trecut cu buldozerul peste el.

  — Da, ştiu, spuse bătrânelul ţuguindu-şi buzele de parcă scotocea după ceva prin sertarele minţii. S-a vândut anul trecut, ^u reuşit până la urmă să ridice ipoteca, să pună la punct toate problemele şi să scoată casa la licitaţie. A cumpărat-o un agent, a demolat-o şi a vândut terenul. Când laşi o casă nelo-Cuită atâta amar de vreme, oricât ar fi de bună, n-o mai cumpără nimeni. Cei care au cumpărat-o nu sunt din zonă. Nimeni din apropiere nu s-ar fi atins de ea. Ştii ce poveşti Clrculă pe seama ei, nu?

  — Da, mi-a povestit unchiul meu ceva.

  — Atunci cred că înţelegi ce vreau să spun. Puteam să o cumpărăm şi să o vindem cuiva care nu ştia nimic, dar noi nu facem asemenea afaceri necinstite. Am rămâne cu un gust amar.

  Am dat din cap.

  — Cine a cumpărat-o? Am întrebat eu.

  Bătrânul se încruntă puţin, clătină din cap şi pronunţă numele unei agenţii imobiliare foarte cunoscute.

  — Probabil că n-au cercetat deloc zona, s-au repezit pur şi simplu când au văzut unde este amplasată şi la ce preţ se vinde şi s-au gândit că vor scoate un profit uriaş. Lucrurile nu sunt chiar atât de simple însă.

  — N-au reuşit să o vândă?

  — Au fost foarte aproape de negocieri de câteva ori, dar până la urmă tot n-au reuşit, spuse bătrânul, împreunându-şi braţele. Cumpărarea unui teren înseamnă investiţie pe viaţă, aşa că lumea este foarte precaută în general. Cei interesaţi să cumpere case preferă să renunţe când aud poveşti nu tocmai plăcute. Cei mai mulţi din zonă cunosc istoria locului.

  — Care e preţul?

  — Preţul?

  — Da, preţul casei în care a stat Miyawaki.

  Bătrânul domn Ichikawa m-a privit de parcă eu i-aş fi < stârnit interesul faţă de această problemă.

  — Păi, să vedem. Preţul de piaţă ar fi cam un milion şi jumătate de yeni pe tsubo1. Să ştii că zona este excelentă, iar pentru construcţii este de-a dreptul minunată, pentru că este însorită. Acum nu e tocmai favorabilă perioada pentru nego-cieri de terenuri şi nici agenţiile imobiliare nu sunt într-o pas%|| prea bună. Dacă ai timp de aşteptat, zona aceea s-ar mişca într-un târziu, în mod obişnuit aşa ar trebui, dar fiii vorba de casa lui Miyawaki, lucrurile nu se vor pune pe roat oricât ai aştepta. Preţul trebuie să coboare în condiţiile aste Deja a ajuns la un milion şi-o sută, dar cu un pic de târguia s-ar putea probabil cumpăra tot terenul cu o sută de milioa de yeni.

  — Credeţi că preţul o să mai scadă şi de-acum încolo? | Bătrânul a dat din cap cu multă convingere.

  1. Un tsubo măsoară aproximativ 33 m2.

  — Normal că o să mai scadă. Ajunge uşor la nouă sute de mii pe tsubo. L-au cumpărat pentru că a fost ieftin, dar acum sunt foarte îngrijoraţi şi le tremură sufletul când se gândesc că nu-şi recuperează cheltuielile. Nu am idee dacă vor să mai scadă preţul, dar dacă au nevoie de bani gheaţă, vor vinde şi în pierdere. Altfel, nu le rămâne decât să aştepte. Nu prea ştiu exact ce se petrece în interiorul companiei, dar ştiu că le pare rău că au cumpărat casa aceea. Oricum, locul nu aduce nimănui nimic bun, spuse el, scuturând ţigara în scrumieră.

  — Este şi o fântână în grădina aceea, nu? Ştiţi ceva despre ea? Am întrebat.

  — Da, este şi o fântână adâncă, spuse domnul Ichikawa, dar cred că au astupat-o. Era secată şi n-aveau ce face cu ea.

  — Aveţi idee cam când a secat?

  Bătrânul a privit tavanul câteva clipe, cu braţele încrucişate.

  — Cu foarte mult timp în urmă. Nu ştiu exact, dar parcă am auzit că a avut apă înainte de război. Probabil că a secat după război, dar nu ştiu exact când anume. Ştiu însă sigur că era secată când s-a mutat actriţa pentru că s-au purtat foarte multe discuţii pe marginea ei. Voia s-o astupe, dar până la urmă n-a făcut nimeni nimic în sensul ăsta. Cred că ar fi fost prea multă bătaie de cap.

  — Am auzit că fântâna din curtea familiei Kasahara, de peste alee, are multă apă… Şi încă foarte bună.

  — Posibil, foarte posibil. Toate fântânile din zonă au apă foarte bună. Cred că solului i se datorează calitatea apei şi apoi mai e o problemă cu filonul. Poţi găsi apă foarte bună într-un loc şi absolut nimic la câţiva paşi mai încolo. Te interesează ceva anume legat de fântâna aceea?

  — Ca să fiu sincer, aş vrea să cumpăr terenul acela. Bătrânul a ridicat privirile şi a rămas cu ele pironite pe mine. Apoi şi-a ridicat ceaşca de ceai şi a băut o înghiţitură.

  — Vrei să cumperi terenul? Am dat din cap.

  Bătrânul a mai scos o ţigară din pachet şi a lovit-o de tăblia mesei. N-a aprins-o, ci a ţinut-o pur şi simplu între degete. Şi-a trecut limba peste buze.'

  — Am să-ţi mai spun o dată că este un teren cu foarte multe Probleme. Nimănui, dar absolut nimănui nu i-a mers bine ac°lo. Înţelegi ce vreau să spun, nu? Indiferent cât de ieftin ar ajunge, nu va fi în nici un caz un chilipir. Tot îl mai vrei?

  Haruki Murakarni j

  — Da, îl vreau cu toate că ştiu ceea ce ştiu. Vreau să subliniez însă un lucru: nu am bani suficienţi ca să cumpăr terenul, oricât i-ar mai scădea preţul pe piaţă, dar am de gând să strâng bani chiar dacă o să-mi ia ceva timp. De aceea aş vrea să ştiu tot ce se mai întâmplă pe-acolo, adică să aflu dacă a mai scăzut preţul sau dacă a apărut vreun cumpărător. Sunteţi atât de amabil să mă ţineţi la curent?

  Bătrânul rămase o vreme cu privirile aţintite pe ţigara neaprinsă, dus pe gânduri. Apoi şi-a dres glasul şi-a zis:

  — Nu te-ngrijora, ai timp suficient, îţi garantez că terenul;' nu se va vinde o vreme. Lucrurile nu se vor mişca până nu se ' hotărăsc să-l dea de pomană şi asta nu se va întâmpla chiar -^ foarte curând, aşa că adună-ţi liniştit banii… Dacă ţii atât de *! Mult să fie al tău.

  I-am spus numărul meu de telefon, iar bătrânul l-a notat '> într-un carneţel negru pătat. A băgat apoi carneţelul în buzu- * nărui hainei, m-a privit în ochi o vreme şi apoi s-a uitat la pata '* de pe obraz.

  A trecut şi luna februarie, iar pe la jumătatea lui martie ' frigul s-a mai îmblânzit. Au început să bată vânturile călduţe ^, dinspre sud, să înmugurească pomii, să apară păsări noi în „ grădină. Când era cald, îmi plăcea să stau pe verandă şi să privesc grădina. Într-o seară m-a sunat domnul Ichikawa şi V mi-a spus că preţul a mai scăzut puţin, dar terenul lui MiyawaM '}, nu s-a vândut încă.

  — Ţi-am spus eu că nu se mişcă lucrurile aşa uşor, adăugă -el cu o undă de mândrie în glas. Nu te-ngrijora, preţul o să tot, scadă. Ce mai faci? Aduni bani?

  În seara aceea, pe la ora opt, eram la baie şi mă spălam faţă când mi-am dat seama că pata mea ardea puţin, atins-o cu degetele şi am simţit o căldură pe care nu o tal simţisem până atunci. Şi culoarea mi s-a părut mai puternic avea o nuanţă de violet. Simţeam că nu am aer suficient, nu mai pot respira. Am rămas cu ochii în oglindă o bună bucali de timp şi eram tot mai convins că acel chip nu era al meu, j| aparţinea parcă altcuiva. Pata încerca să-mi spună ceva, cu siguranţă ceva de la mine. Mă priveam în oglindă şi „ din oglindă se uita la mine fără să scoată un cuvânt.

  Orice s-ar întâmpla, fântâna aceea trebuie să fie a

  Asta a fost concluzia la care am ajuns.

  Trezit din hibernare încă o carte de vizită

  Banii nu au nume

  Numai pentru faptul că-mi doream terenul acela nu însemna că îl şi puteam obţine foarte uşor. Probabilitatea de a strânge banii necesari era aproape nulă. Îmi mai rămăseseră puţini din ce-mi lăsase mama, dar urmau să se termine şi ei pe de-ale gospodăriei. Nu aveam slujbă, deci nici o sursă de venit şi nu există bancă în lumea asta care să acorde credite cuiva numai din amabilitate. Trebuia să recurg la magie ca să fac rost de bani, şi încă foarte repede.

  Într-o dimineaţă m-am dus până la gară şi am cumpărat de la un chioşc din apropiere zece bilete de loto, cu serii consecutive, cu valoare de câştig de cincizeci de milioane de yeni bucata. Le-am prins cu piuneze pe peretele din bucătărie şi mă uitam la ele în fiecare zi. Câteodată stăteam şi câte o oră cu privirile pironite pe ele, de parcă aşteptam să răsară un cod secret pe care să-l pot pricepe doar eu. După câteva zile petrecute astfel, mi-am dat seama brusc că n-am cum să câştig la loto.

  N-aveam nici o şansă să câştig la loto.

  N-a trecut multă vreme şi m-am convins cu propriii mei °chi. Lucrurile nu aveau cum să se rezolve atât de uşor. Ar fi fost prea simplu doar să cumpăr acele bilete şi să nu am altceva ^e făcut decât să aştept rezultatul. Trebuia să câştig banii de care aveam nevoie prin propriile mele forţe. Am rupt biletele <je loto şi le-am aruncat. M-am postat apoi în faţa oglinzii de dfiasupra chiuvetei şi m-am privit atent. Trebuie să existe o Cale, mi-am spus eu în oglindă, dar normal, n-am primit nici 1111 răspuns.

  Haruki Murako

  Sătul de stat închis în casă doar cu gândurile mele, început să mă plimb prin zona din apropiere. M-am plimbat aşa, fără nici o ţintă, vreo trei sau patru zile, şi când m-L săturat de zonă, am luat trenul spre Shinjuku. Când m-am| trezit în apropierea gării, mi-a venit ideea să ajung în centru.! Uneori e bine să gândeşti lucrurile şi în alt decor. Mi-am dat? Seama că nu mă mai urcasem de foarte multă vreme într-un „t tren. Într-adevăr, când am băgat banii în maşina automată ca? Să-mi cumpăr bilet, am simţit emoţiile celui care face un lucrai nu tocmai familiar. Când am umblat eu ultima oară pe străzile oraşului? Cred că atunci când l-am urmărit pe individul cu? Chitara, pornind de la ieşirea de vest a gării Shinjuku, probai cu vreo şase luni în urmă.

  Aglomeraţia mi s-a părut copleşitoare. Mi s-a tăiat pur şâj simplu respiraţia când am văzut atâta lume şi nici măcar era oră de vârf! La început mi-a fost chiar greu să-mi croit drum prin mulţime. Nici nu i-aş spune mulţime, ci mai degra un torent furios care smulge -casele din ţâţâni şi le mătură calea lui. După câteva minute de umblat, am şi simţit nevoijjff. Să-mi calmez nervii. Am intrat într-o cafenea care dădea spi bulevard şi m-am aşezat la o masă de la fereastră. Cafeneai nu era aglomerată la ora aceea. Am comandat o ciocolată cal” şi am stat cu privirile aţintite asupra celor care treceau pe-acol

  Nu mi-am dat seama cât timp se scursese – trecuseră pi babil cincisprezece sau chiar douăzeci de minute. La moment dat am realizat că urmăream cu privirile toate maşii Mercedes-Benz, Jaguar şi Porsche care rulau pe bulevai aglomerat, în lumina proaspătă a dimineţii, după o noaj ploioasă, maşinile străluceau cu o intensitate aproape di roasă, deveniseră parcă un fel de simboluri. Nu am văzut măcar o singură pată de murdărie. Indivizii au bani, nu gh Niciodată nu mă gândisem la aşa ceva până atunci. Mi-< privit imaginea în geamul sclipitor şi am clătinat uşor din Era prima oară în viaţa mea când aveam într-adevăr nevoie de bani.

  Când s-a umplut cafeneaua la ora prânzului, am decisj mă plimb puţin. Nu aveam nici o ţintă, voiam doar să ui pe străzile oraşului pe care nu-l mai văzusem de mult. Mei pe stradă încercând să-mi dirijez mişcările în aşa fel înci nu mă ciocnesc de oamenii care veneau din direcţia opusă, i singura mea preocupare. O luam la dreapta, sau la stânga* mergeam drept înainte în funcţie de cum se schimbau semafoarele sau de inspiraţia de moment. Cu mâinile în buzunare, eram total absorbit de modul în care îmi corelam mişcările. Am trecut pe bulevarde cu magazine universale şi vitrine elegante, pe alei dosnice cu magazine deocheate, pe străzi animate cu cinematografe şi teatre, prin incinta unui templu shintoist liniştit şi iar pe bulevard înapoi. A fost o după-amiază călduroasă şi cei mai mulţi dintre trecători îşi lăsaseră hainele groase acasă. Câte o pală uşoară de vânt făcea aerul şi mai plăcut. Nici nu mi-am dat seama când am ajuns într-o zonă cunoscută. M-am uitat la plăcile de ceramică de sub picioarele mele, la sculptura din mijloc şi la clădirea înaltă din sticlă care mi se înfăţişa înaintea ochilor. Mă aflam în mijlocul piaţetei în care mă postasem cu o vară în urmă ca să privesc, fără nici o ţintă, lumea care trecea pe lângă mine, aşa cum mă sfătuise unchiul meu. O ţinusem tot aşa vreo unsprezece zile şi sfârşisem prin a-l urmări pe individul cu chitara până la casa la care m-a atacat cu bâta de baseball. Plimbarea fără ţintă prin Shinjuku mi-a purtat paşii exact spre acelaşi loc.

  Ca şi data trecută, mi-am cumpărat o cafea şi o gogoaşă de la Dunkin' Donuts şi le-am luat cu mine în piaţetă. M-am aşezat pe o bancă şi am privit chipurile trecătorilor, activitate care m-a calmat treptat şi mi-a dat o stare bună. Mă simţeam bine – nu-mi explic de ce – de parcă aş fi găsit o nişă confortabilă într-un zid, de unde mă uitam la lume fără să fiu văzut. Nu mai privisem de mult chipurile trecătorilor pe îndelete. Şi de fapt nu numai chipurile trecătorilor, ci aproape nimic timp de mai bine de şase luni. Mi-am îndreptat spatele şi am privit mai departe oamenii, clădirile înalte de deasupra capului, cerul senin fără un petic de nor. Am luat ziarul uitat de cineva lângă ^ine, şi am început să-l răsfoiesc. Aveam senzaţia că lucrurile JŞi recăpătau culoarea pe măsură ce se însera.

  În dimineaţa următoare am luat iar trenul spre Shinjuku.

  ^ am aşezat pe aceeaşi bancă şi am privit chipurile trecătop°r. La prânz mi-am cumpărat iar o gogoaşă şi o cafea. Am uat trenul spre casă înainte de ora de vârf. Mi-am pregătit

  Clna, am băut bere şi am ascultat muzică la radio, în ziua

  Datoare am procedat la fel, dar nici atunci nu s-a întâmplat lrruc deosebit. N-am făcut nici o descoperire, n-am rezolvat lstere, iar întrebările au rămas în continuare fără răspuns.

  Cu toate acestea, am avut tot timpul vaga impresie că apropii tot mai mult de ceva. Simţeam apropierea de acel ce ori de câte ori mă uitam în oglinda care atârna deasup chiuvetei. Mi s-a şi confirmat. Pata culorii de pe obrazul mei era mai intensă ca oricând şi mult mai caldă decât înain Pata mea este vie, mi-am zis, trăieşte o dată cu mine.

  Am continuat să fac acelaşi lucru zi de zi, ca şi cu o vi în urmă: mă urcam în tren imediat după ora zece, stăteam pţ^S banca din piaţeta cu clădirea aceea înaltă, mă uitam la trecă*-tori cu capul golit de orice gânduri. Din când în când, suneteU|* adevărate din jurul meu se pierdeau în zare şi în clipele n * nu auzeam decât apă curgând. M-am gândit imediat la Mal' Kano pentru că ea îmi vorbise de sunetul apei. Apa era prinţ pala ei preocupare. Nu mi-am putut aminti însă nici cum arătapf-Malta Kano şi nici ce-mi spusese despre vibraţiile apei. Aveam în faţa ochilor decât pălăria ei roşie din scai. Oare ce purta întotdeauna pălăria aceea? 3?

  Până la urmă sunetele au revenit treptat, aşa că am începutf să privesc iar chipurile trecătorilor.

  În cea de-a opta după-amiază de plimbări prin oraş, o femei] a intrat în vorbă cu mine. În clipa aceea mă uitam întâmplate în altă direcţie, cu paharul de cafea gol în mână. M-am îm şi am ridicat privirile spre ea. Era aceeaşi femeie între vârste pe care o întâlnisem în acelaşi loc cu o vară în urmă”! De fapt singura care îmi vorbise în toate zilele acelea pe mi le petrecusem în piaţetă. Nu mi-a trecut niciodată pri minte că aş mai putea-o întâlni, dar când mi-a vorbit, mi s-j părut chiar normal să se fi întâmplat aşa ceva. Reîntâlni noastră era cu siguranţă consecinţa naturală a unui flux.

  Femeia era la fel de bine îmbrăcată ca şi data treci purta lucruri de calitate şi îmbinate cu mult bun-gust. Ochelari de soare fumurii cu ramă de baga, o jachetă cu de un albastru fumuriu şi o fustă de flanelă roşie. Purta albă din mătase, iar la gulerul jachetei sclipea o broşa mi aur. Pantofii ei roşii cu toc aveau un model simplu. Cu ranţă că aş fi trăit liniştit câteva luni bune cu banii pe c dăduse ea pe pantofi. Eu arătam groaznic, ca de obicei – p jacheta sport pe care o cumpărasem când am intrat la un hanorac gri, nişte blugi cam uzaţi şi pantofi de tenis i fuseseră albi la origini, dar care aveau acum o culoare m păsării-arc în ciuda contrastului dintre noi, s-a aşezat lângă mine, picior peste picior şi şi-a scos, fără un cuvânt, pachetul de Virginia Slim din geantă. Mi-a oferit o ţigară aşa cum făcuse şi vara trecută, dar am refuzat-o. Şi-a băgat ţigara în gură şi î aprins-o cu o brichetă din aur lungă şi subţire, de dimensiunea unei radiere. Şi-a scos apoi ochelarii de soare, i-a pus în buzunarul jachetei şi m-a privit fix în ochi de parcă era în căutarea unei monede pe care o pierduse într-un bazin de înot nu prea adânc. I-am studiat ochii – erau ciudaţi, de o mare adâncime, dar lipsiţi complet de expresie.

  A mijit uşor ochii şi a zis:

  — A, deci te-ai întors. Am dat din cap.

  Am privit fumul care se ridica din ţigara ei subţire, dus de boarea de vânt. S-a uitat în jur de parcă ar fi vrut să vadă şi ea cu ochii ei ceea ce vedeam şi eu. Se pare că ceea ce a văzut nu prezenta nici un interes pentru ea. Mi-a privit din nou pata de pe obraz, ochii, nasul, gura şi iar pata. Aveam senzaţia că ţine cu tot dinadinsul să mă examineze atent, ca pe un căţeluş căruia i se cere la concurs să deschidă gura, să-şi arate urechile şi mai ştiu eu ce alte minuni de-astea.

  — Aş cam avea nevoie de nişte bani, i-am zis eu. Femeia a stat o clipă, apoi a întrebat:

  — Cam cât?

  — Cred că m-aş descurca cu optzeci de milioane.

  Şi-a luat privirile de pe mine şi le-a îndreptat spre cer de parcă stătea să se socotească de unde-i ia: păi, iau de acolo atâta, de dincolo atâta, îi mut pe aceia în alt cont… Intre timp i-am studiat machiajul – pleoapele erau uşor fardate precum umbra unui gând, iar vârful genelor puţin curbate simboliza Parcă ceva.

  — N-aş zice că-s chiar puţini, spuse ea, strâmbând uşor din buze.

  — Pentru mine suma este de-a dreptul fabuloasă.

  A fumat doar o treime din ţigară, după care a aruncat-o pe J°s Şi a strivit-o sub talpa pantofului cu toc. A scos din geanta ei subţire o cutiuţă din piele cu cărţi de vizită şi mi-a întins una.

  — Veniţi la adresa asta la ora patru fix mâine după-amiază, a zis ea.

  Pe cartea de vizită nu scria decât adresa – o clădire imensă 111 luxosul cartier Akasaka. Nici un nume, nici un număr de

telefon. Am întors-o şi pe partea cealaltă ca să verific, dar era goală. Am apropiat-o de nas, dar nu mirosea a nimic. Era o carte de vizită albă, normală.

  — Fără nume? Am întrebat.

  Era prima oară când o vedeam zâmbind. A clătinat uşor din cap:

  — Am crezut că aveţi nevoie de bani. Banii au nume? Am clătinat din cap, la fel ca ea. Normal, banii nu au nume.

  Iar dacă ar avea un nume, n-ar mai fi bani. Semnificaţia banilor este dată de anonimatul lor obscur, de puterea lor de circulaţie absolut uluitoare. S-a ridicat de pe bancă.

  — Deci puteţi veni la ora patru, nu?

  — Şi dacă vin, îmi puneţi banii în mână?

  — Ştiu eu? Spuse ea. Un zâmbet îi pluti undeva în colţul ochiului, asemenea unui model creat de vânt în nisip. A mai cercetat o dată zona şi şi-a aranjat frumos fusta cu mâna.

  A dispărut în mulţime cu paşi repezi. Am rămas cu privirile pe ţigara pe care o strivise sub talpa pantofului, la urmele de ruj de pe filtru. Roşul acela aprins mi-a amintit de pălăria Maltei Kano.

  Partea bună a lucrurilor era că oricum nu aveam nimic de pierdut. Probabil.

  Evenimentul din toiul nopţii

  Băiatul auzi sunetul acela distinct chiar în toiul nopţii. S-a trezit, a întins mâna şi a aprins lampadarul, s-a ridicat şi s-a uitat prin jur, în cameră. Era puţin înainte de ora două. Băiatul nu-şi putea imagina ce se întâmpla în lume la ora aceea.

  A auzit iar sunetul, de data aceasta dincolo de fereastră. Răsuna de parcă răsucea cineva un arc uriaş. Cine să răsucească oare un arc în toiul nopţii? A, nu, doar răsuna aşa, dar de fapt nu era nici un arc. Era ţipătul unei păsări. Băiatul duse un scaun la geam şi se urcă pe el. Trase perdelele şi crăpă puţin fereastra. Bolta cerească era dominată de luna plină şi lumina ei albă inunda grădina. Copacii de aici arătau cu totul altfel decât i se păruseră băiatului la lumina zilei. Arătau mult mai neprietenoşi. Stejarul cel bătrân era parcă iritat şi tremura uşor, cu un scârţâit neplăcut, la fiecare pală de vânt. Pietrele păreau mai albe şi mai netede ca de obicei şi priveau nepăsă-toare cerul, ca nişte chipuri moarte.

  Ţipătul păsării venise parcă dinspre pin. Băiatul se aplecă Peste fereastră şi privi în sus, dar din unghiul acela nu vedea nimic, deoarece crengile mari şi grele ale pinului ascundeau Pasărea. Voia sa vadă cum arată, să-i ţină minte culoarea şi forma ca să o poată căuta în cursul zilei într-o enciclopedie ilustrată. Dorinţa lui de a cunoaşte totul l-a făcut să se trezească de tot. Cea mai mare bucurie a lui era să găsească în enciclopedie păsări, peşti şi tot felul de animale. Volumele erau frumos ^anjate pe rafturile din camera lui. Băiatul nu mergea încă a Şcoală, dar ştia să citească.

  , Pasărea a răsucit de câteva ori arcul şi a tăcut. Băiatul se lntreba dacă a mai auzit şi altcineva sunetul acela. Tata… ^ama… Bunica? Dacă nu, le spunea el dimineaţă că a auzit 'n Pinul din grădină, pe la ora două noaptea, o pasăre al cărei semăna cu sunetul pe care-l face un arc când e răsucit.

  Haruki Murakarnii

  Dacă ar fi putut-o zări măcar o clipă, ar fi putut să le spună şi cum se numea.

  Dar pasărea n-a mai scos nici un sunet. A rămas tăcută şi nemişcată, ca o stană de piatră, între crengile pinului scăldat de lumina lunii. O boare de vânt rece a pătruns în cameră ca un fel de avertisment. Pe băiat l-au trecut fiorii şi a închis Jf fereastra. Ştia că era vorba de o pasăre specială, care nu se j lasă privită prea uşor. În nici un caz nu putea fi vrabie sau L porumbel – acestea se perindau prin faţa oamenilor fără reţineri. „> Citise în enciclopedia lui că păsările nocturne erau şirete şi j prudente. Probabil că pasărea ştia că era urmărită şi nu urma „ să mai dea nici un semn de viaţă până când nu se asigura că î e singură. Băiatul ar fi vrut să meargă la baie, dar asta ar fi f însemnat să parcurgă tot coridorul acela lung şi întunecat f Până la urmă s-a gândit că putea aştepta fără probleme până l dimineaţă. 'f

  Stinse lumina şi închise ochii, dar gândul la pasărea din pin ' nu-l lăsa să doarmă. Razele strălucitoare ale lunii se strecurau -printre perdele ca un fel de invitaţie. Când a auzit iarposărea-ar6) % băiatul a sărit din pat fără nici o ezitare. De data aceasta ntt | a mai aprins lumina. Şi-a pus o vestă peste pijama şi s-a urcat L* pe scaunul de lângă fereastră. A tras numai puţin perdeaua şi -a iscodit pinul cu privirea. În felul acesta pasărea nu-şi puteaţi da seama că el era acolo. '.”f

  Cu privirile pironite pe pin, băiatul văzu siluetele a doi bărbaţi'f Şi-a ţinut instinctiv respiraţia câteva clipe. Bărbaţii au îngenuB% cheat la tulpina pinului, ca două umbre întunecate. Amând erau îmbrăcaţi în negru. Unul nu avea pălărie, iar celăl purta ceva care semăna cu o pălărie de fetru cu boruri, caută bărbaţii aceia ciudaţi în grădina noastră în toiul nopţ se întrebă băiatul. De ce nu-i latră câinele? Poate ar fi fost i bine să-şi trezească părinţii, dar curiozitatea îl ţintuise locuit Voia să vadă ce făceau bărbaţii.

  Pasărea-arc s-a auzit iar, pe neaşteptate. A trimis cât ţipete lungi, în noapte, dar bărbaţii n-au băgat-o în seamă. '. S-au mişcat, nu au privit în sus, ci au rămas mai depa îngenuncheaţi, faţă-n faţă. Păreau că discută în şoaptă.

  — Băiatul nu le-a putut distinge chipurile din pricina crer care stăteau în calea lunii. Imediat după aceea, bărbaţii ridicat amândoi în acelaşi timp. Unul era mai înalt cu douăzeci de centimetri decât celălalt, amândoi erau slabi, dar cel înalt, cu pălărie, purta o haină lungă, pe când cel scund avea haine croite pe măsură.

  Bărbatul mai scund se apropie de pin şi rămase o vreme acolo, cu privirile ridicate spre crengi. Lovi uşor trunchiul, cu ambele mâini, de parcă voia să-l inspecteze cu atenţie şi apoi sân brusc în el. Începu să se caţere fără nici un efort (sau cel puţin aşa i se părea băiatului), ca un adevărat acrobat. Băiatul cunoştea bine copacul, ca pe un vechi şi bun prieten şi ştia cât era de greu de escaladat. Trunchiul lui era neted şi alunecos şi nici n-aveai de ce să te ţii până mai sus. Oare de ce se căţăra omul acela în copac în toiul nopţii? Încerca să prindă pasărea-arc?

  Bărbatul cel înalt stătea jos, cu privirile aţintite pe cel din copac. Curând după aceea, cel scund a dispărut din raza vizuală a băiatului. Crengile mai foşneau din când în când, ceea ce însemna că bărbatul continua să urce în pinul cel înalt. Pasărea-arc o să-l audă cu siguranţă şi o să zboare de-acolo. O fi bărbatul acela sprinten, dar nu se lăsa pasărea-arc prinsă atât de uşor. Dacă avea puţin noroc, poate reuşea să o vadă când îşi lua zborul, gândi băiatul, îşi ţinea respiraţia şi aştepta fâlfâitul aripilor, dar nu s-a auzit nici un fâlfâit şi nici alt ţipăt.

  Nu s-a mai desluşit nici un sunet şi nici o mişcare destul de multă vreme. Totul era scăldat în lumina albă, ireală a lunii, iar grădina arăta precum fundul umed al unei mări din care apa fusese îndepărtată pe neaşteptate. Băiatul privea fermecat pinul şi pe bărbatul înalt, părăsit acolo. N-ar fi putut să-şi desprindă ochii de pe copac nici dacă ar fi vrut. Geamul se aburi de la respiraţia lui caldă. Probabil era frig afară. Bărbatul cel înalt privea în sus, cu mâinile pe şolduri, nemişcat, de parcă se transformase în stană de piatră. Băiatul îşi imagina ca îl aştepta îngrijorat pe camaradul său să-şi îndeplinească Păunea şi să coboare din pin. Nici nu era de mirare că se lngrijora, pentru că pinul era mai greu de coborât decât de Urcat. Apoi, bărbatul cel înalt se desprinse brusc de copac de Parcă ar fi abandonat totul şi dispăru în noapte.

  Băiatul a realizat că a rămas singur. Bărbatul cel scund lsPăruse în pin, iar cel înalt plecase undeva. Pasărea-arc ^ntinua să tacă. Băiatul se întreba dacă n-ar fi fost mai bine a”Şi trezească tatăl, dar ştia că n-o să-l creadă dacă îi povestea Văzuse. Tatăl i-ar fi spus că visase, ca de obicei. Era adevărat, Haruki Mur visa deseori şi confunda visele cu realitatea, dar acum pul îi păsa ce ar fi zis lumea. De data aceasta nu mai era vorba nici un vis. Oricine ce-ar fi spus, era realitatea pură. Pasărea-! Şi cei doi bărbaţi îmbrăcaţi în negru erau reali, doar că dis] ruseră brusc. Poate că tatăl lui l-ar crede dacă ar fi capabil să* explice ce s-a întâmplat.

  În următoarea clipă băiatul a avut o revelaţie – bărbat cel scund semăna oarecum cu tatăl lui. Normal, era puţin cauţi prea scund ca să fie tatăl lui, dar în rest, semăna perfect *| conformaţia corpului, mişcările. Nu, tatăl lui n-ar fi fost capabil să se caţăre într-un astfel de copac pentru că nu era atât dfţ sprinten şi de puternic. Cu cât se gândea mai mult la asta, c^ atât nu mai înţelegea nimic. F

  Bărbatul cel înalt s-a întors la copac. De data aceasta avei? Ceva în mâini – o cazma şi un sac mare din pânză. A pus s acid jos şi a început să sape la rădăcina pinului. Loviturile cazmalei în pământ se auzeau foarte clar. Sigur o să se trezească toat|., lumea, gândi iar băiatul. Zgomotul era puternic şi clar! *

  Dar nu s-a trezit nimeni. Bărbatul continuă să sape fărfâ pauză şi fără nici o grijă că l-ar putea auzi cineva. Deşi înalt şi slab, după felul cum mânuia unealta, se vedea că era ravK mai puternic decât părea. A muncit neîntrerupt, fără să-$ irosească vreo mişcare. Când a ajuns la adâncimea dorită^!; -rezemat cazmaua de copac şi a cercetat cu luare-aminte groaj N-a ridicat nici măcar o dată privirile, de parcă şi uitase camaradul său care se căţărase în copac. Se părea că nu-l pi cupa decât groapa. Băiatului nu i s-a părut normal, el ar fi cu siguranţă îngrijorat din pricina celui care urcase în pii

  Băiatul şi-a dat seama după grămada de pământ săpată^ groapa nu era prea adâncă, ajungea poate puţin peste gem Bărbatul părea mulţumit de dimensiunea şi adâncimea ei. | întors spre sac şi a scos cu grijă un obiect înfăşurat pânză neagră. După cum îl ţinea în mână, părea a fi moale. La gândul că bărbatul ar putea îngropa un ca< inima băiatului începu să bată puternic. Lucrul înfăşui pânză nu era mai mare ca o pisică. Putea foarte bine să un bebeluş, dar de ce să îngroape aşa ceva în grădina gândi băiatul. Fără să-şi dea seama, şi-a înghiţit saliva, s (un zgomot care l-a uimit pur şi simplu. Era foarte posil fi auzit şi bărbatul din grădină.

  În clipa aceea se auzi pasărea-arc, de parcă ar fi fost trezită de înghiţitul salivei. Ea îşi răsuci arcul mai tare ca oricând – ghiiiiiH' ghiiiiiii.

  Când a auzit-o, băiatul a avut sentimentul că urma să se întâmple ceva extrem de important. Şi-a muşcat buza de jos şi a început să-şi scarpine inconştient ambele braţe. Poate ar fi fost mai bine să nu fi văzut aşa ceva de la bun început, dar era deja prea târziu şi simţea că-i este imposibil să-şi mai dezlipească ochii de la scena din faţa lui. Îşi lipi buzele şi nasul de geamul rece, pironit locului de groază, în faţa ochilor lui se desfăşura o dramă, îşi pierduse orice speranţă că s-ar mai putea trezi şi altcineva din familie. Nu se va trezi nimeni, oricât de tare ar fi zgomotul pe care-l fac ei acolo. Sunt singura persoană în viaţă care aude asemenea zgomote. Aşa a fost să fie de ia bun început.

  Bărbatul cel înalt s-a aplecat, a luat obiectul acela înfăşurat în pânză neagră şi l-a aşezat cu grijă pe fundul gropii. Şi-a îndreptat spatele şi a privit atent în groapă. Băiatul nu-i vedea faţa din pricina borurilor pălăriei, dar avea sentimentul că se putea citi pe ea un fel de supărare. Părea chiar gravă. Da, era cu siguranţă un cadavru, gândi băiatul. Bărbatul a ridicat cazmaua hotărât şi a început să arunce pământ în groapă. După ce a terminat, a călcat pământul cu picioarele şi l-a nivelat bine. A rezemat apoi cazmaua de copac şi s-a îndepărtat încet, cu bucata de pânză în mână. Nu a privit în urmă nici măcar ° clipă, nu a ridicat privirile spre copac şi nici pasărea-arc n-a mai scos nici un sunet.

  Băiatul s-a întors să se uite la ceasul de pe perete. Abia se distingea câte ceva în întunericul din cameră, dar a reuşit totuşi să vadă că era ora două şi jumătate. A mai rămas vreo Zece minute cu privirile aţintite pe pinul din grădină, prin Crăpătura dintre perdele, în speranţa că o să se mai mişte ceva Pe-acolo, dar l-a cuprins brusc un somn cumplit, de parcă i-ar ^acoperit cineva pleoapele cu un capac greu din fier. Ar fi vrut să ştie ce urma să se întâmple cu bărbatul cel scund din copac Ş1 cu pasărea-arc, dar nu şi-a mai putut ţine ochii deschişi. A reuşit să-şi scoată vesta cu eforturi disperate, înainte de a se Prăbuşi pe pat şi de a se cufunda în somn.

  Domnul Okada îşi cumpără pantofi noi Cine s-a întors acasă?

  F î v

  Am mers pe jos de la staţia de metrou Akasaka până la & stradă animată, cu multe restaurante şi baruri, în apropierea, clădirii cu birouri – o clădire obişnuită, cu şase etaje, situat„ pe o pantă lină. Nu era nici nouă, nici veche, nici mare, nia mică, nici frumoasă, nici dărăpănată. La parter îşi avea sediui o agenţie de turism, pe geamurile mari fiind lipite afişe <a| portul Mikonos şi cu tramvaie din Sân Francisco. Ambele păreau să-şi fi făcut cu prisosinţă datoria în fereastră. Dino de geamuri am văzut trei funcţionari care vorbeau la telefi sau băteau ceva la calculator. J”

  Clădirea nu avea nimic special, ci mai degrabă arăta ca… Construcţie înălţată după desenul în creion al unui copil 4; şcoală primară. Parcă fusese special făcută ca să nu atra$ atenţia trecătorilor. Părea atât de simplă şi de comună, încf era să trec de ea cu toate că fusesem tot timpul cu ochii Jj, carneţelul cu adrese. Intrarea discretă în clădire se afla chit lângă uşa agenţiei de turism. Am aruncat o privire pe plăcui de la intrare şi am tras concluzia că majoritatea firmelor ocupau clădirea nu puteau fi implicate în afaceri prea Poate erau doar birouri de avocaţi, arhitecţi, importatori, cal dentare. Câteva dintre plăcuţele de la intrare erau des noi şi de strălucitoare ca să-mi văd chipul în ele, dar cea indica încăperea 602 îşi pierduse până şi culoarea de-a l timpului. Era clar că firma femeii îşi avea sediul aici de multă vreme. Pe firmă scria: „Creator de modă, Akai Vârsta considerabilă a plăcuţei m-a mai liniştit puţin.

  În capătul holului era o uşă de sticlă, iar pentru a u: lift trebuia să sun la interfon. Am format 602 şi am prilf jur să găsesc camera video care, presupuneam eu, îmi t imaginea unui monitor dinăuntru. Exista într-adevăr o cameră video mică pe tavanul din hol. Am auzit imediat după aceea o sonerie ţârâind, uşa s-a deschis şi am intrat.

  Am luat liftul cam demodat, am urcat la etajul şase şi am pornit pe coridorul cel sinistru până am dat de uşa pe care scria 602. Am verificat mai întâi dacă şi pe plăcuţa aceea scria „Creator de modă, Akasaka” şi apoi am sunat scurt.

  Mi-a deschis un bărbat tânăr şi slăbuţ, foarte îngrijit, tuns scurt. Cred că era cel mai frumos bărbat pe care-l văzusem în viaţa mea. Nu numai trăsăturile lui mi-au atras atenţia, ci mai ales felul cum era îmbrăcat. Purta o cămaşă albă de te dureau ochii când o priveai, iar cravata de un verde închis avea un model mărunt, superb. Nu numai că era frumoasă, dar şi nodul era absolut perfect, aşa cum vezi în revistele de modă pentru bărbaţi. Eu nu aş fi reuşit să fac un asemenea nod şi chiar mă întrebam cum se poate realiza aşa ceva. Avea un talent înnăscut pentru noduri sau pur şi simplu a exersat până i-a ieşit astfel. Purta pantaloni gri închis şi mocasini maro. Toate păreau nou-nouţe, de parcă fuseseră cumpărate cu două-trei zile în urmă.

  Era puţin mai scund decât mine. A schiţat un zâmbet în colţul buzelor, de parcă tocmai ar fi auzit o glumă, nu una de prost-gust, ci acel gen de vorbă de duh pe care ar fi adresat-o poate cu o generaţie în urmă, la o petrecere în aer liber, ministrul de externe prinţului moştenitor, făcându-i pe cei din jur sa chicotească de încântare. În clipa în care am vrut să mă prezint, a clătinat uşor din cap, lăsându-mă să înţeleg că nu era nevoie să spun nimic. A ţinut uşa deschisă şi m-a poftit să intru, apoi a scos capul pe coridor şi a aruncat câteva priviri, după care a închis uşa fără să scoată o vorbă. S-a întors spre mine cu ochii întredeschişi, cerându-şi parcă scuze că nu poate vorbi ca să nu trezească pantera neagră, nervoasă care dormea lângă el. Normal că nu dormea nici o panteră acolo, dar aşa arăta el.

  Mă aflam acum în camera de primire cu o canapea de piele Şi scaune confortabile, cu un cuier din lemn, de modă veche, S1 un lampadar. Exista o singură uşă în peretele opus, care Părea să dea spre altă cameră. Lângă uşă, pe un perete lateral Se afla un birou simplu din stejar care găzduia un calculator NiarE. Pe măsuţa din faţa canapelei abia încăpea o carte de elefon. Duşumeaua era acoperită-cu un covor vernil. Dinspre

  Haruki Murakarni nişte boxe îngropate, date la volum mic, se auzea un cvartet de Haydn. Pe j>ereţi atârnau câteva gravuri ce reprezentau flori şi păsări. Iţi ajungea o singură privire ca să-ţi dai seama l de ordinea perfectă din încăpere. Pe nişte rafturi fixate pe un perete se aflau mostre de ţesături şi reviste de modă. Mobila nu era nouă, dar camera avea un aer cald şi familiar.

  Tânărul m-a condus la canapea, a trecut de partea cealaltă a măsuţei şi s-a aşezat în faţa mea. Mi-a făcut semn ridicându-şi palmele să mai aştept puţin. În loc să spună „scuzaţi-ne că trebuie să mai aşteptaţi”, mi-a adresat un zâmbet uşor, iar în loc să spună că „nu mai durează mult”, a ridicat un deget. Aveam impresia că poate transmite orice numai prin gesturi, că nu avea nevoie de cuvinte. Am dat din cap în semn că am * înţeles. Aveam sentimentul că nu se cuvenea să vorbesc în prezenţa lui.

  A luat cartea de lângă calculator, de parcă ar fi apucat în mână un obiect fragil, şi a deschis-o unde rămăsese. Era o carte neagră groasă, fără supracopertă, aşa că nu i-am văzut titlul. Din momentul în care a deschis-o, tânărul şi-a concentrat întreaga atenţie asupra ei. Parcă uitase că mai eram şi eu pe-acolo. Mi-ar fi plăcut să citesc ceva ca să mai treacă timpul, dar nu era nimic de citit la îndemână. Mi-am pus picior peste picior şi m-am instalat comod pe canapea ca să-l ascult pe Haydn (deşi, dacă mă lua cineva repede, n-aş fi băgat mâna-n foc că era Haydn). Muzica era frumoasă, dar genul acela care se evaporă în eter de îndată ce se îndepărtează de sursă, în afară de calculator, pe biroul tânărului se mai aflau un telefon „ negru obişnuit, un suport pentru creioane şi un calendar.

  Eram îmbrăcat cam la fel cum fusesem şi în ziua anterioară jachetă sport, hanorac, blugi şi tenişi. Am aruncat pe mine mi-a picat în mână înainte de a pleca de acasă. În aceas cameră curată şi ordonată, în prezenţa acestui tânăr pus patru ace, bieţii mei tenişi păreau murdari şi uzaţi. Ba chiar erau murdari şi uzaţi, aveau tălpile tocite, culos devenise un gri greu de definit, iar pe margini erau plini găuri. Trecuseră prin multe, săracii! I-am purtat în fiecare; în ultimul an – au escaladat zidul acela de nenumărate ori,; călcat în excremente de câine, au făcut o grămadă de excv pe alee, au coborât în fundul fântânii. Nici nu e de mirare arătau cum arătau. De când mi-am părăsit serviciul, nu trecut nici măcar o dată prin cap să mă uit la încălţărai* păsării-arc cu care umblam. Privindu-i cu atenţie acum, mi-am dat seama cât de singur eram şi cât de mult mă înstrăinasem de lume. Era timpul să-mi cumpăr o pereche de pantofi. Aceştia arătau prea îngrozitor.

  Nu după mult timp s-a terminat cvartetul lui Haydn. Un sfârşit cam ciudat. După o scurtă pauză a început o piesă de Bach la clavecin. (Cred că era Bach, dar nu eram sigur sută la sută.) Mi-am tot schimbat poziţia picioarelor. A sunat telefonul. Tânărul a pus o bucăţică de hârtie între file drept semn la carte, a împins-o la o parte şi a ridicat receptorul. A dat uşor din cap, a făcut un semn cu creionul pe calendar, a ţinut apoi receptorul aproape de suprafaţa biroului, a lovit cu încheieturile degetelor în lemn de parcă ar fi vrut să bată la uşă şi a pus receptorul în furcă. Convorbirea telefonică a durat cam douăzeci de secunde, timp în care nu a scos nici un cuvânt. De fapt nu scosese nici o vorbă de când am intrat eu în cameră. Oare nu putea vorbi? De auzit, auzea cu siguranţă. Mi-am dat seama după cum a răspuns la telefon şi cum asculta la ceea ce i se spunea de la celălalt capăt al firului.

  A rămas nemişcat privind telefonul o vreme. Lăsa impresia că se gândea la ceva. S-a ridicat apoi fără un sunet, a ocolit biroul, s-a îndreptat spre canapea şi s-a aşezat lângă mine fără pic de ezitare. Şi-a pus ambele mâini pe genunchi, frumos aliniate. Avea nişte degete subţiri şi delicate, cum de fapt era şi lesne de imaginat după ce îi vedeai faţa. Avea şi câteva cute la încheieturi, dar doar câteva. Omul trebuia să-şi mişte şi să-şi îndoaie degetele, nu? I le-am privit atent şi am tras concluzia că era fiul femeii, deoarece semănau perfect cu mâinile ei. După ce am făcut o astfel de constatare, am început să observ Şi alte asemănări – nasul mic şi ascuţit, limpezimea cristalină a ochilor. Zâmbetul jucăuş i-a revenit pe buze – apărea şi dispărea în funcţie de dispoziţia sufletească şi cum apare şi dispare o cavitate de pe malul mării, aflată în bătaia valurilor, îmediat după aceea s-a ridicat în picioare la fel de brusc cum Se aşezase, iar pe buzele lui am citit: „Pe aici, vă rog”. În ciuda faptului că nu articulase nici un sunet, mi-a fost foarte clar ce a vrut să zică. M-am ridicat şi am luat-o în urma lui. A deschis uŞa din faţa noastră şi m-a poftit să intru.

  Dincolo'de uşă se afla o bucătărie mică cu o chiuvetă, iar mai încolo o altă încăpere, una care semăna cu camera de Primire în care stătusem, dar puţin mai mică. Avea acelaşi tip

de canapea din piele şi o fereastră cu aceeaşi formă. Covorul î de pe duşumea avea aceeaşi culoare. În mijlocul încăperii afla o masă de lucru pe care se vedeau foarfece, cutiuţe cu diferite < ustensile, creioane, cărţi de croitorie – toate frumos aranjate. Am mai văzut şi două busturi de manechin. În loc de jaluzele, la ferestre atârnau două rânduri de perdele – unele din material opac, altele din dantelă. Ambele erau trase bine. Deoarece lumina din tavan nu era aprinsă, camera părea puţin cam întunecată, ca într-o seară noroasă. Unul dintre becurile lampadarului de lângă canapea fusese stins. Pe măsuţa din faţa canapelei se afla o vază cu boboci de gladiole. Florile păreau proaspete, de parcă fuseseră culese cu câteva clipe în urmă, iar apa din vază era limpede. Nu se auzea nici un fel de muzică în această' încăpere, iar pe pereţi nu existau tablouri sau ceasuri.

  Tânărul mi-a făcut semn să iau loc pe canapea. (Era la fel de confortabilă ca şi cea din camera de primire.) După ce m-am, aşezat, a scos din buzunarul pantalonilor săi un fel de ochelari'„ de protecţie şi i-a pus în faţa mea. De fapt, erau ochelari d* protecţie obişnuiţi, pentru înotători, făcuţi din cauciuc şi plastic, * foarte asemănători cu cei pe care-i foloseam la bazinul pe care-l frecventam. Nu aveam nici cea mai vagă idee de ce îi adusese cu el şi nici măcar nu-mi puteam imagina.

  „Nu vă fie teamă”, îmi spuse tânărul. Ca să fiu mai exact, n-a spus nimic, doar şi-a mişcat buzele şi degetele de parcă ar fi spus aşa ceva, însă eu am înţeles perfect şi am dat din cap.

  „Vă rog să îi puneţi pe ochi şi să nu vi-i scoateţi singur. Aift să vi-i scot eu. Nu aveţi voie nici să-i mişcaţi. Aţi înţeles?”'

  Am dat iar din cap.

  „Nu vă fac nici un rău, să nu vă fie frică. O să fie totul bint

  Am dat din cap iar.

  Tânărul a ocolit canapeaua, s-a oprit în spatele meu şi pus ochelarii. A tras cureaua din cauciuc spre ceafă şi fixat cupele spongioase în jurul ochilor. Ochelarii aceştia deosebeau de cei pe care-i foloseam eu de obicei prin fapt nu vedeam absolut nimic prin ei. Plasticul transparent acoperit cu un strat opac de vopsea. M-am simţit învăluit o beznă totală şi artificială. Nu vedeam chiar nimic, nici rai unde bătea lumina lampadarului. Trăiam cu senzaţia ci însumi fusesem vopsit cu un strat gros de ceva.

  Tânărul şi-a pus uşor mâinile pe umerii mei de parcă sil nevoia să mă încurajeze. Avea degete subţiri şi delicate, di fragile, îmi lăsau impresia unor degete de pianist, odihnindu-se pe clape, emanând un fel de bunăvoinţă. Nu chiar bunăvoinţă, dar era totuşi ceva care aducea a bunăvoinţă. Degetele îmi spuneau parcă: „Să nu vă fie teamă. Totul o să fie bine”. Apoi a ieşit din cameră. I-am auzit paşii îndepărtându-se în întuneric şi o uşă deschizându-se şi închizându-se la loc.

  Am rămas mai departe pe canapea după ce a ieşit tânărul din încăpere. Nu vedeam absolut nimic. Bezna în care mă cufundasem mi se părea ciudată, oarecum asemănătoare cu cea pe care o experimentasem în fântână, dar totuşi altfel. Nu avea direcţie, adâncime, greutate şi nu sugera nimic, lăsând impresia că ar fi mai degrabă neant. Mi se luase deci vederea temporar, prin mijloace artificiale. Mi-am simţit muşchii încor-dându-se, gura şi gâtul mi s-au uscat. Ce o să mi se întâmple oare? Mi-am amintit apoi ceea ce au încercat să-mi spună degetele tânărului: „Să nu vă fie teamă”. Nu ştiu de ce, dar aveam încredere în „cuvintele” lui.

  Era atâta linişte în încăpere, încât atunci când îmi ţineam respiraţia aveam sentimentul că lumea şi-a încetat existenţa şi că totul va fi înghiţit de ape, scufundându-se în adâncimi eterne. Dar nu, lumea continua să existe. Nu după multă vreme a intrat în cameră o femeie. Mi-am dat seama de asta după dâra de parfum scump pe care o lăsa în urma ei. Era un parfum scump. Nu era bărbătesc, încercam să-mi amintesc numele parfumului, dar nu mă simţeam în stare. Mi-am dat seama că o dată cu vederea, şi mirosul meu o luase razna. Singurul lucru de care nu mă îndoiam era că diferea de parfumul femeii elegante care mă chemase aici. Auzeam hainele foşnindu-i pe când traversa camera. S-a aşezat în dreapta mea, pe canapea. După felul curn s-a lăsat jos, am dedus că era o femeie mică de statură. Ii simţeam privirile aţintite asupra mea, chiar dacă eu nu vedeam nimic. Femeia nu făcea nici un gest, doar mă privea. Aspira liniştit, încât nu se auzea nici un sunet. Eu am rămas ^ aceeaşi poziţie şi priveam drept înainte. Aveam sentimentul Ca pata de pe faţă ardea puţin şi presupuneam că s-a mai

  Ccentuat culoarea ei. În cele din urmă, femeia a întins mâna *l tt”-a atins pata cu degetele, foarte atent, de parcă inspecta

  11 obiect fragil şi valoros. Apoi a început să o mângâie. U Ştiam cum să reacţionez la gesturile ei sau cum se

  * ePta ea să reacţionez. Mă simţeam desprins de realitate, de

parcă încercam să sar dintr-un vehicul în altul care se deplas cu viteză diferită. Mă aflam în spaţiul dintre ele ca o părăsită, aşa cum fusese şi casa lui Miyawaki multă Femeia intrase în casa părăsită şi, dintr-un oarecare motiv, plimba acum mâinile pe pereţi şi pe stâlpii de susţinere. Oricare' ar fi fost motivul ei, eu nu puteam face nimic (aşa cum eram-î casă părăsită) şi nici nu cred că ar fi fost nevoie să fac ceva. După ce am început să gândesc astfel, m-am simţit mai relaxat.

  Femeia nu a scos nici un cuvânt, în afară de foşnetul hainelor, ' nu se mai auzea nici un zgomot în cameră, îşi plimba vârful degetelor pe pielea mea de parcă voia să descifreze nişte ideograme gravate acolo cu secole în urmă.

  Curând, femeia a încetat să mă mai mângâie, s-a ridicat de pe canapea, a ocolit-o şi s-a postat în spatele meu, folosind dft; data aceasta limba în locul degetelor. Mi-a lins pata de pe obrast. Aşa cum făcuse Mai Kasahara cu o vară înainte, dar gestul ei mi s-a părut mult mai matur decât al fetei. Limba ei se mişca şi se lipea de carnea mea cu mai multă îndemânare, îmi gusta parcă pata aceea, o aspira şi o stimula din unghiuri diferite şi prin mişcări diverse. Aveam senzaţia că mă topesc tot şi aş fi vrut să nu am erecţie (n-avea nici un sens), dar nu mă puteaţi abţine. *' încercam să-mi identific propria imagine cu cea a casei părăsite. Mi-am închipuit că sunt stâlpul de susţinere, peretett„ tavanul, duşumeaua, acoperişul, fereastra, uşa sau chiar * piatră. Nu vedeam ce altceva aş fi putut face. Am închis ocWÎ şi am încercat să mă detaşez de propriul meu trup, cu teniei jegoşi, cu ochelarii aceia ciudaţi şi erecţia fără noimă. Nu foarte greu să te desprinzi de latura fizică, adică de trup. Aşa mă puteam simţi mai în largul meu, doar aşa pul scăpa de sentimentul acela de disconfort care pusese stăpâi pe mine. Mi-am imaginat că sunt o grădină năpădită de bi o pasăre din piatră care nu poate zbura, o fântână şei Ştiam că femeia se află în această casă părăsită, care şi însumi. Nu o vedeam, aşa că nu mă deranja. N-avea de” cerceteze ce doreşte, era treaba ei.

  Trecerea timpului era învăluită în ceaţă. Dintre toate' tăţile de timp de care dispuneam acolo, nici măcar dădeam seama pe care o foloseam. Pe măsură ce-mi recăj cunoştinţa, simţeam cum femeia se îndepărta. A părăsit i ja fel de tăcut ca la venire. Nu se simţeau decât foşnetul hainelor şi dâra parfumului. Am auzit apoi uşa deschizându-se şi închizându-se la loc. O parte din conştiinţa mea era încă acolo, în casa părăsită, deşi eu, cel real, eram aici, pe canapea. Ce mă fac? M-am întrebat eu. Nici nu mai ştiu care este realitatea. Simt cum în interiorul meu noţiunea de „aici” se rupe în două. Sunt aici şi totuşi nu sunt aici. Amândouă aspectele mi se par la fel de reale. Am rămas pe canapea cufundat în divizarea cea stranie.

  Imediat după aceea s-a deschis uşa şi a intrat cineva în cameră. După paşi am realizat că era tânărul – îmi rămăsese bine întipărit în minte sunetul paşilor lui. A venit în spatele meu şi mi-a scos ochelarii. Camera era cam întunecată deoarece nu era aprins decât un singur bec al lampadarului. Mi-am frecat bine ochii cu palmele ca să îi obişnuiesc iar cu realitatea. Tânărul purta acum un sacou de culoare gri închis cu nuanţe de verde şi o cravată asortată. Mi-a zâmbit, m-a luat de braţ, m-a ajutat să mă ridic de pe canapea şi m-a condus pe uşa din dos a încăperii. Camera alăturată era baia. Avea şi toaletă, iar dincolo de ea, un duş. Capacul closetului era lăsat, iar el mi-a făcut semn să mă aşez, dând drumul în acelaşi timp duşului. Î aşteptat să curgă apă caldă şi apoi m-a îndemnat să fac un dus. A desfăcut un săpun şi mi l-a întins. Apoi a ieşit din baie Şi a închis uşa după el. Nu înţelegeam de ce trebuia să fac duş acolo.

  În timp ce mă dezbrăcăm, mi-am dat seama de ce. Ejaculasem în chiloţi fără să vreau. Am intrat sub duş şi m-am săpunit bine cu săpunul cel verde. Mi-am clătit sperma lipită de părul Pubian. Am ieşit de sub duş şi m-am şters cu un prosop mare. Lângă prosop se aflau nişte boxeri Calvin Klein şi un tricou de marirnea mea, ambele nescoase încă din pungi. Probabil că-mi Plănuiseră ejacularea. M-am uitat în oglindă, dar mintea nu-mi tuncţiona. Mi-am aruncat chiloţii murdari în coşul de gunoi şi ain pus pe mine lucrurile cele noi, peste care mi-am tras blugii? L hanoracul. Mi-am pus şosetele, tenişii şi jacheta, după care am ieşit din baie.

  Tânărul care mă aştepta la uşă m-a condus în camera de Primire.

  Aici nu se schimbase nimic – pe birou era aceeaşi carte eschisă, iar lângă ea, calculatorul. Dinspre boxe se auzea

  Haruki Muraka muzică clasică. Tânărul mi-a făcut semn să mă aşez pe canat şi mi-a adus un pahar cu apă minerală rece. Am băut do jumătate.

  — Mă simt foarte obosit, am zis.

  Parcă nu era vocea mea şi nici nu avusesem de gând spun aşa ceva. Cuvintele îmi ieşiseră din gâtlej fără să vreau,: Şi totuşi era vocea mea. K

  Tânărul a dat din cap şi apoi a scos din buzunarul interior-al hainei lui un plic alb pe care l-a strecurat în buzunarul, jachetei mele. Apoi a dat iar din cap. Am privit pe fereastră cerul întunecat, luminile de pe stradă aprinse, geamurile birourilor luminate şi farurile maşinilor curgând ca un şuvoi. L-Nu mai suportam să stau acolo nici măcar o secundă, aşa cS-” m-am ridicat, am deschis uşa şi am ieşit. Tânărul rămasd' lângă biroul lui, nemişcat, fără să facă vreun gest de a mă opri? -

  Staţia Akasaka gemea de călători. Neavând chef de aerul* închis din metrou, am decis să merg pe jos cât puteam de mulfc Am trecut prin faţa Casei Naţionale de Protocol şi am ieşit staţia Yotsuya. Am luat-o apoi pe bulevardul Shinjuku şi ant intrat într-o cârciumioară, fără prea multă lume, ca să beau-4^ halbă de bere. După prima înghiţitură mi-am dat seama că-ml era foarte foame, aşa că am comandat o gustare. M-am la ceas şi am constatat că era aproape şapte. De fapt nici ştiu de ce m-am uitat la ceas pentru că pe mine nu mă interesll trecerea timpului. *

  La un moment dat mi-am dat seama că am ceva în buzuna jachetei. Uitasem complet de plicul pe care mi-l dăduse tână înainte de plecare. Era un plic alb, obişnuit, dar când l-am Iul în mână, am realizat că atârna mai greu decât îmi imaginase Nu asta conta de fapt, dar acea greutate părea foarte stra lăsându-mi impresia că o să găsesc în plic ceva care îmi va 1 respiraţia. După câteva clipe de ezitare l-am deschis – orie trebuia să fac asta mai devreme sau mai târziu, în plic* găsit câteva bancnote de zece mii de yeni, nou-nouţe, fără ' o cută, fără nici o urmă de nimic, de parcă erau ireale. Orie nu aveam nici un motiv să cred că nu erau adevărate, în ' erau douăzeci de bancnote a câte zece mii de yeni. Numărat din nou. Da, erau două sute de mii de yeni.

  Am pus banii în plic şi plicul înapoi în buzunar. Am-j apoi furculiţa de pe masă şi mi-am pironit fără nici un privirile pe ea. Primul lucru care mi-a trecut prin cap a fost să-mi cumpăr o pereche de pantofi noi. Pantofii erau cea mai mare urgenţă. Am plătit consumaţia şi m-am întors pe bulevardul Shinjuku, unde era un magazin mare de încălţăminte. Am ales nişte pantofi sport albaştri şi i-am cerut vânzătorului măsura mea, fără să mă uit la preţ. Mă gândeam să rămân încălţat cu ei până acasă dacă-mi veneau bine. Vânzătorul (sau poate era chiar patronul magazinului) a pus câte un şiret alb la fiecare, apoi m-a întrebat ce să facă cu tenişii vechi. I-am spus să-i arunce, dar m-am mai gândit un pic şi am zis că-i iau acasă.

  Mi-a aruncat un zâmbet cald.

  — Pantofii comozi pot fi oricând de folos chiar dacă sunt puţin mai uzaţi, spuse el pe un ton din care reieşea că era obişnuit să vadă pantofi murdari. Mi-a pus tenişii vechi într-o cutie şi cutia într-o sacoşă, în cutia cea nouă, tenişii mei arătau ca nişte cadavre micuţe. Am plătit pantofii cu una dintre bancnotele nou-nouţe din plic şi am primit ca rest nişte bancnote de o mie de yeni nu prea noi. Am luat sacoşa cu tenişii şi m-am îndreptat spre linia Odakyu ca să iau un tren spre casă. Agăţat de cureaua de sus, cu navetişti în jurul meu, eram cu gândul doar la lucrurile cele noi pe care le purtam – boxeri noi, tricou nou, pantofi noi.

  După ce am ajuns acasă, m-am aşezat ca de obicei la masa din bucătărie ca să beau o bere şi să ascult muzică. Aveam chef să vorbesc cu cineva – despre vreme, despre tâmpenii politice, despre orice, numai să vorbesc. Voiam doar să stau de vorbă, dar nu-mi venea nimeni în minte. Nu aveam pe nimeni, nici măcar pisica.

  A doua zi dimineaţa mi-am inspectat, ca de obicei, pata de Pe obraz în timp ce mă bărbieream. N-am observat nici o schimbare. M-am aşezat pe verandă şi mi-am petrecut toată ziua privind grădina. Nu mai avusesem de mult o zi atât de liniştită – dimineaţă frumoasă, după-amiază frumoasă. Frunzele c°Pacilor foşneau în briza începutului de primăvară.

  Am scos plicul cu cele nouăsprezece bancnote a câte zece

  °|ii de yeni şi l-am băgat în sertarul biroului. Tot mi se mai

  Părea că atârnă ciudat de greu. Greutatea aceea avea parcă o ettinificaţie pe care nu reuşeam să o descifrez. „Seamănă cu

  ^t ceva. Ceea ce am făcut eu seamănă foarte bine cu ceva”, am concluzionat eu, fără să-mi dau seama despre ce anume e vorba. Am privit plicul îndelung, dar pur şi simplu nu mi-am putut aminti.

  Am închis sertarul, m-am dus la bucătărie şi mi-am făcut un ceai. Pe când stăteam rezemat de chiuvetă şi îl beam, mi-am amintit brusc. Ceea ce am făcut eu ieri era foarte asemănător cu ceea ce făcuse Creta Kano pe vremea când era prostituată. Ajungi într-un loc unde ţi se cere să ajungi, te culci cu o persoană necunoscută şi-ţi încasezi banii. Eu nu m-am culcat în realitate cu femeia aceea (şi am ejaculat îmbrăcat), dar practic însemna acelaşi lucru. Aveam nevoie de bani şi m-am vândut, oferindu-mi trupul. La asta mă gândeam în timp ce-mi beam ceaiul. În depărtare se auzea un câine lătrând, iar apoi am auzit un avion mic. Nu-mi puteam aduna gândurile. Am ieşit iar pe verandă şi am privit grădina învăluită în lumina soarelui de după-amiază. Când m-am săturat, mi-am luat palmele* la inspectat. Când mă gândesc că m-am prostituat! Cine ar fi crezut că o să ajung să-mi vând trupul şi o să-mi cumpăr pantofi cu o parte din banii ăia?

  Voiam să iau o gură de aer, aşa că am decis să merg la cumpărături. Am luat-o pe stradă în jos, încălţat cu pantofii cei noi. Aveam sentimentul că ei m-au împins spre o altfel de existenţă, complet diferită de cea de până atunci. Până şi strada şi chipurile trecătorilor mi se păreau schimbate. De la magazinul universal din apropiere am cumpărat legume, ouă, lapte, peşte, cafea şi le-am plătit cu restul primit cu o seară ' în urmă de la magazinul de încălţăminte, îmi venea să-i femeii durdulii, între două vârste, de la casă că făcusem de bani, vânzându-mi trupul. Câştigasem două sute de mii yeni! Oricât aş fi muncit la biroul acela de avocatură şi oricât ore suplimentare aş fi făcut, tot n-aş fi ajuns acasă cu mai n de o sută cincizeci de mii de yeni pe lună. Asta îmi venea & spun femeii, dar bineînţeles că n-am zis nimic. I-am dat do banii şi am primit, în schimb, sacoşa cu cumpărăturile făcut

  Un lucru era cert – lucrurile au început să se mişte, spuneam eu în drum spre casă, încleştându-mi mâna pe sac De-acum încolo trebuia să mă ţin bine ca să nu dau chix Dacă reuşeam, probabil că aş fi putut ajunge undeva – unt care să nu semene cu poziţia în care eram acum.

  Presimţirile mi s-au adeverit. Când am ajuns acasă, m-a întâmpinat motanul, cu coada în sus. Chiar în clipa în care deschideam uşa de la intrare, a mieunat jalnic de parcă m-ar fi aşteptat toată ziua să-i dau de mâncare. Era Noboru Wataya care lipsise aproape un an. Am pus jos sacoşa şi l-am luat în braţe.

  Ghici unde sunt! (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara – 2)

  Bună, domnule Pasăre-arc l

  Pun pariu că te gândeşti că sunt în clasă acum şi învăţ cirf manualul deschis, ca orice elev normal. Da, ştiu că data trecutăl când ne-am întâlnit ţi-am spus că o să merg la „altă şcoală”, i aşa că e firesc să gândeşti astfel. De fapt, chiar m-am dwţ, la altă şcoală, o şcoală de fete cu internat, departe, departeti Era mare şi frumoasă, cu clase curate ca nişte camere de hotel” şi o cantină unde puteai mânca ce-ţi pofteşte sufletul, cu un^j, teren de tenis mare, superb şi cu bazin de înot. Bineînţeles entjfî foarte scumpă, fiind o scoală pentru fete de familie bună. Numas-ff fete bogate cu probleme. Cred că-ţi poţi imagina, Pasăre-arc – o şcoală distinsă şi de mare clasă, ca o închisoat elegantă, la munte, înconjurată de un zid înalt împrejmuit sârmă ghimpată şi cu o intrare de care nici Godzilla n-ar, putut trece. Se făcea de pază douăzeci şi patru de ore douăzeci şi patru, iar paznicii arătau ca nişte roboţi. Asemer măsuri se luau nu atât pentru a nu lăsa lumea din afară intre înăuntru, cât pentru a nu-i lăsa pe cei dinăuntru să

  Probabil că o să mă întrebi, domnule Pasăre-arc, de ce frecventat un astfel de loc dacă era atât de îngrozitor. Ei nu am avut de ales. Cel mai mult şi mai mult îmi doream] plec de-acasă, dar după toate problemele pe care le-am celor din jur, asta era singura şcoală suficient de mărinir care să-mi accepte transferul. Aşa s-a făcut că m-am hoţ să merg acolo, dar a fost îngrozitor. Nici în coşmarurile mai oribile nu mi-aş fi putut imagina că există aşa cei chiar am avut coşmaruri din care mă trezeam leoar sudoare, dar ajunsesem să le prefer realităţii ce mi se acolo. Nu ştiu, domnule Pasăre-arc, dacă-ţi imaginezi cam l a fost şi mă întreb dacă ai stat vreodată în vreun loc în care să simţi că îţi clănţănesc dinţii de groază.

  Până la urmă am rămas în acea şcoală-închisoare din pădure doar un semestru. Când m-am dus acasă în vacanţa de primăvară, le-am spus alor mei că prefer să mă sinucid decât să mă întorc acolo. I-am ameninţat că o să înghit trei tampoane şi o să beau o tonă de apă, că o să-mi tai venele, că mă arunc de pe acoperişul şcolii. Şi eram hotărâtă să mă ţin de cuvânt, nu glumeam deloc. Părinţii mei nu au amândoi la un loc mai multă imaginaţie decât o amărâtă de broască, dar ştiu foarte bine, din experienţă, că atunci când spun aşa ceva, nu e vorba doar de ameninţare.

  Prin urmare, nu m-am mai întors la şcoală, în martie şi aprilie m-am închis în casă, am citit, m-am uitat la televizor şi am pierdut pur şi simplu timpul. Mă gândeam de o sută de ori pe zi ce mult mi-aş dori să te întâlnesc, domnule Pasăre-arc. Îmi venea să o iau pe alee, să sar gardul şi să stau de vorbă cu tine. Dar nu era chiar atât de simplu pentru că nu avea cum să fie o retrăire a verii. Chiar nu avea cum să fie la fel. Aşa că priveam doar aleea din camera mea şi mă întrebam ce faci, domnule Pasăre-arc. Primăvara învăluie încet-încet întreaga fire şi domnul Pasăre-arc se află şi el în sânul ei, dar oare ce se mai întâmplă cu viaţa lui? Mă întrebam. S-o fi întors Kumiko acasă? Ce mai fac femeile alea ciudate, Malta Kano şi Creta Kano? S-o fi întors motanul Noboru Wataya? Oare i-a dispărut Pata aceea de pe obraz? Şi câte şi mai câte.

  Am dus-o aşa vreo lună, dar n-am mai rezistat. Nu ştiu cum? L când s-a întâmplat, dar pentru mine zona aceea nu mai Mseamnă nimic altceva decât „lumea în care trăieşte domnul ^asăre-arc” şi când reuşesc să pătrund în ea, eu nu reprezint nunic altceva decât „o fiinţă din lumea domnului Pasăre-arc”. A? N dat seama că nu era vorba chiar de un fleac. Ştiu că nu e vina ta, domnule Pasăre-arc, dar… A trebuit să-mi găsesc şi un loc al meu şi să mă descurc singură.

  M-am tot gândit şi m-am gândit şi până la urmă am ştiut ce anume trebuie să caut.

  ^ l 'Su gestie) j) acg 0 gL te gândeşti foarte, foarte serios, o să-ţi l seama cam unde as putea fi. Nu e nici şcoală, nici hotel, nici tot i' n^ încnisoare> nici măcar casă. E un loc cu totul şi cu sPecial, foarte departe. Este… Secret, cel puţin deocamdată.

  Sunt iar la munte, în alt loc înconjurat de un zid (dar nţ atât de înalt ca celălalt), dar există o poartă şi un pazr bătrân foarte drăguţ, şi pot intra şi ieşi când doresc. Tereni este foarte întins, cu crâng şi heleşteu, iar dacă ies la pliml când răsare soarele, chiar văd o mulţime de animale: lei zebre – ba nu, glumesc, văd animale mici cum ar fi bursuci fazani. E un cămin şi stau singură în cameră. Nu arată ca ti cameră de hotel sau ca de la căminul acela luxos, dar e frumoasăi. În cameră am exact ce ţi-am scris şi în scrisoarea anterioară^; Mi-am adus radio-casetofonul de acasă (cel mare, cred că fj-ff aminteşti), l-am pus pe raftul bibliotecii şi chiar acum ascuâŢ Bruce Springsteen. Pentru că e duminică după-amiază şi toată lumea e plecată la plimbare, pot să ascult muzica dată tavf fără să supăr pe nimeni. '^

  Singurul lucru care îmi face plăcere este să ies în oraş & sfârşit de săptămână şi să cumpăr ce casete vreau. (Aproafâ, niciodată nu cumpăr cărţi. Dacă vreau să citesc ceva, poK împrumuta de la bibliotecă.) Mă înţeleg destul de bine cu faMţ din camera alăturată. A cumpărat o maşină la mâna a dou$jr aşa că dacă vreau să merg în oraş, mă duce ea. Şi acum o ve trăsnet – învăţ să şofez. Este foarte mult loc viran pe-aici, că pot exersa cât doresc fără să încurc pe nimeni. Nu am permis, dar conduc destul de bine.

  Ca să fiu sinceră, îmi face plăcere să merg în oraş doar i să cumpăr casete, altfel nu găsesc nimic amuzant acolo, lumea spune că se ţăcăneşte dacă nu iese măcar o dată săptămână, dar eu mă simt extraordinar când pleacă toţi pot asculta în voie muzica preferată. Prietena mea m-a se dată la o întâlnire cu doi băieţi. Am vrut să văd şi eu Ea este din zonă şi cunoaşte o mulţime de lume. Individi care mi l-a prezentat era un student drăguţ, dar nu ştiu să-ţi spun… Nu prea îmi sunt mie clare asemenea luci parcă erau păpuşi într-o vitrină, iar între mine şi păpuşi, perdele transparente.

  Adevărul este, domnule Pasăre-arc, că vara trecută, stăteam de vorbă în bucătăria ta şi te priveam bând ber^ gândeam de multe ori la modul cum aş reacţiona dacă arunca pe pat şi m-ai viola. Bineînţeles că aş fi opus rezi şi ţi-aş fi spus să nu faci aşa ceva, dar în acelaşi timp îr să-mi explic ce era rău în asta şi de ce nu se cădea s-o faci. Cu cat mă gândeam mai mult, cu atât eram mai emoţionată şi inima îmi bătea nebuneşte şi trăgeam concluzia că într-un fel nu era cinstit. Pun pariu că nici nu-ţi trecea prin cap că mă gândeam la asemenea prostii. Crezi că-s prostii? Probabil că da. Chiar e o prostie, dar la vremea aceea luam în serios asemenea lucruri. Cred că de asta am şi luat scara de la fântână şi am pus capacul, ca să te izolez de lume. Astfel, gândeam eu, dispărea domnul Pasăre-arc şi nu mai trebuia să mă torturez cu asemenea gânduri, cel puţin o vreme.

  Îmi pare rău. Ştiu că n-ar fi trebuit să-ţi fac aşa ceva (de fapt n-ar fi trebuit să fac rău nimănui), dar uneori nu mă pot abţine. Ştiu foarte bine ce fac, dar nu mă pot opri. Asta e marea mea slăbiciune.

  Nu cred că ai fi în stare să mă violezi vreodată, domnule Pasăre-arc. Acum sunt sigură de asta. Nu că n-ai putea s-o faci (nimeni nu ştie niciodată ce se poate întâmpla), dar cel puţin n-ai face-o ca să mă buimăceşti pe mine. Nu ştiu cum să spun, dar asta simt şi gata.

  Dar hai s-o lăsăm baltă cu poveştile despre viol!

  Oricum, chiar dacă mai ies la întâlniri cu băieţi, sufleteşte nu mă simt aproape de ei. Sunt capabilă să zâmbesc şi să trăncănesc, dar mintea îmi zboară prin alte părţi, ca un balon cu sfoara tăiată. Mă gândesc la diverse, la lucruri care nu au nici o legătură unul cu altul. Cred că până la urmă aş vrea să nai stau singură o perioadă şi să-mi las gândurile să zboare ln voie… În sensul acesta, aş putea spune că sunt „pe cale de recuperare”.

  O să-ţi mai scriu şi sper că data viitoare voi intra şi în alte Detalii.

  U „-S. Înainte să-ţi sosească şi scrisoarea următoare, încearcă Sa ghiceşti unde sunt şi ce fac.

  Era cam slab şi rapid, dar inima îi bătea ritmic, pe măsura trupului său micuţ.

  Unde fusese un an de zile? Ce făcuse? De ce a preferat să se întoarcă acasă acum? Unde erau urmele timpului pe care-l

  As fi vrut să-i pun toate aceste întrebări şi tare fi plăcut să-mi poată răspunde!

  Nucşoară1 şi Scorţişoară2

  Motanul era acoperit de noroi uscat din cap până-n vârful cozii şi avea blana plină de cocoloaşe mici lipite unele de altele, parcă se tăvălise prin mizerie foarte multă vreme. Torcea agit când l-am luat în braţe şi am început să-l examinez amănunt Părea istovit, dar lăsând asta la o parte, arăta oarecum diferif: faţă de ultima dată când l-am văzut. Faţa, trupul, blana – totali Avea privirea limpede şi nu era rănit. Nu arăta în nici un ctaft ca o pisică ce a lipsit de acasă un an de zile, ci mai degrabfe ca una care s-a întors acasă după o noapte de zbenguială., i|

  I-am dat să mănânce pe verandă – o farfurie plină cu mac tăiat mărunt. Era lihnit de foame. Mânca atât de repede, se mai îneca din când în când şi scuipa bucăţile de peşte înaţ pe farfurie. I-am găsit sub chiuvetă farfuria în care-i dădeaW apă şi i-am umplut-o. S-a apropiat de ea şi a golit-o pe neră”w flate. După ce a terminat, a început să-şi lingă blana plina V noroi, dar dintr-o dată mi-a sărit în braţe ca şi când şi-ar9 amintit de ceva, s-a încovrigat tot şi a adormit imediat.

  A dormit cu lăbuţele din faţă aduse sub el şi cu faţa îngroj sub coadă. La început a tors tare, apoi tot mai slab până > a adormit buştean, lăsându-se parcă în voia sorţii. States verandă într-un colţ însorit şi-l mângâiam uşor ca trezesc. Nu-i mai simţisem de mult blana moale şi caldă. At mi se întâmplaseră între timp că am şi uitat că dispar când ţineam în braţe creatura aia mică şi nevinovata priveam cum doarme, şi când mă gândeam cât îmi er credincioasă, am simţit cum mi se umple sufletul de draj I-am pus mâna pe piept şi am simţit că-i bate inima.

  1. În original, „Nutmeg”.

  2. În original, „Cmnamon”.

  Am adus o pernă veche pe verandă şi am pus motanul pe ea. Arăta ca un maldăr de rufe spălate, dar nescrobite. Când l-am luat în braţe, a deschis puţin ochii şi gura, dar n-a scos nici un sunet. S-a instalat pe pernă, a căscat şi a adormit la loc. După ce m-am asigurat că doarme şi că totul era în ordine, m-am dus la bucătărie să pun la loc ceea ce cumpărasem. Am băgat în frigider tofu, legumele şi pestele, fiecare în compartimentul lui, şi am mai aruncat un ochi pe verandă. Motanul dormea în aceeaşi poziţie, îi dădusem numele de Noboru Wataya pentru că ochii lui semănau cu cei ai fratelui lui Kumiko, dar fusese o glumă de-a noastră. De fapt nu era numele real al motanului. Lăsasem să treacă şase ani fără să-i dăm un nume ca lumea.

  Nici măcar în glumă nu-l mai puteam striga Noboru Wataya pe motanul nostru. Adevăratul Noboru Wataya devenise o personalitate mult prea marcantă în cei şase ani, mai ales acum că era şi membru al Camerei Reprezentanţilor. Nu-i puteam lăsa în cârcă un asemenea nume pe veşnicie. Câtă vreme mai stătea în casa asta, avea nevoie de un nume nou, un nume al lui şi cu cât rezolvam problema mai repede, cu atât mai bine. I-ar trebui un nume simplu, practic, real, ceva ce poţi vedea cu propriii ochi şi poţi simţi cu propriile mâini, un nume care să şteargă amintirea şi semnificaţia numelui lui Noboru Wataya.

  Am dus înăuntru farfuria în care fusese pestele. Era curată ^e parcă o spălasem şi o ştersesem eu. Cred că i-a plăcut mâncarea. M-am bucurat că mi-a trecut prin cap să cumpăr ^acrou chiar în ziua în care s-a întors el acasă. Mi se părea de bun augur, atât pentru mine, cât şi pentru el, aşa că am decis să-i spun Macrou. L-am scărpinat după urechi şi i-am adus la cunoştinţă schimbarea: Nu te mai cheamă Noboru Wataya. De încolo te cheamă Macrou. Îmi venea să ţip în gura mare, m-am abţinut.

  M-am aşezat pe verandă lângă Macrou şi am citit până a eput să se întunece. A dormit ca valiza-n gară. Din când în Cai*d mai întindeam mâna şi-i mângâiam blana moale ca să-i simt căldura trupului şi ca să mă asigur într-un fel că era1 într-adevăr acolo. Era minunat să poţi întinde mâna şi să atingi ceva cald. Nu mai avusesem de multă vreme parte de sentimentul acesta.

  A doua zi dimineaţă m-am trezit cu Macrou dormind lângă mine, pe o parte, cu lăbuţele întinse. Nu dispăruse, deci. Cred că s-a trezit peste noapte şi s-a spălat pentru că nu se mai vedea nici urmă de noroi sau de cocoloaşe lipite. Arăta ca pe vremuri. A avut întotdeauna blană frumoasă. L-am ţinut o vreme în braţe şi apoi i-am dat să mănânce şi i-am schimbat apa. M-am îndepărtat puţin de el şi l-am strigat: „Macrou”! După a treia încercare a întors capul spre mine şi a mieunat încet.

  Sosise timpul să-mi încep noua zi. Pisica se întorsese şi trebuia să mai mişc şi eu lucrurile cumva. Am făcut un duş şi mi-am călcat o cămaşă proaspăt spălată, apoi mi-am pus nişte pantaloni de bumbac şi pantofii cei noi. Cerul era acoperit, dar nu mi se părea frig, aşa că am decis să îmbrac un pulover mai gros şi să nu-mi iau paltonul. Am luat trenul spre Shinjuku, ca' de obicei, am trecut prin pasajul subteran care ducea spre > piaţeta de la ieşirea de vest şi m-am aşezat pe banca pe care mă aşezam de obicei.

  Femeia a apărut puţin după ora trei. Nu părea mirată că mă vede, dar nici eu nu m-am arătat surprins de apariţia ei.': întâlnirea noastră a fost cât se poate de naturală. Nu ne-ana = salutat, de parcă ne-am mai fi văzut cu puţin timp înainte. Am ridicat capul şi ea m-a privit, strângând doar puţin din buzeA

  Purta un pardesiu portocaliu de primăvară, o fustă strâmtă; ^ de culoarea topazului şi cercei mici din aur. S-a aşezat L mine, ca de obicei, şi şi-a scos ţigările Virginia Slim. A b; o ţigară în gură şi a aprins-o cu bricheta subţire din aur. Data asta nu mi-a mai oferit ţigară. După ce a tras ca' fumuri, dusă pe gânduri, a aruncat ţigara cu un gest care vi parcă să sublinieze gravitatea situaţiei în care urma să implic. M-a bătut uşor pe genunchi şi mi-a spus: „Haideţi mine!” Ne-am ridicat şi eu ani strivit ţigara pe care o arunci pe jos. A oprit un taxi şi am urcat amândoi. I-a dat şofe: o adresă din Aoyama şi n-a mai scos o vorbă până n-a aj taxiul, printr-un trafic infernal, pe bulevardul Aoyama. Privit oraşul prin geamul maşinii şi am realizat că de la ieşi

  (Je vest a gării Shinjuku şi până la Aoyama au mai apărut nişte clădiri pe care nu le văzusem niciodată. Femeia a scos din geantă un carneţel şi un pix din aur şi a notat ceva. Se tot uita la ceas de parcă voia să verifice ceva şi atunci am băgat de seamă că şi brăţara ceasului era din aur. Oare toate obiectele pe care le purta şi le avea erau din aur sau se transformau în aur când le atingea ea?

  M-a dus la un magazin de modă de pe Omote Sando, mi-a ales două costume din material foarte fin, unul gri deschis şi celălalt gri închis. La firma la care lucrasem mi-ar fi fost imposibil să port asemenea costume, erau mult prea scumpe. Nu mi-a explicat nimic, dar nici eu nu i-am pus nici o întrebare. Făceam ce mi se spunea şi-atât. Asta mi-a amintit de nişte filme pe care le văzusem în vremea studenţiei, filme în care nu se explica niciodată ceea ce se întâmpla. Explicaţiile erau respinse de parcă n-ar fi făcut decât să distrugă „realitatea” filmelor. Era şi asta, fără îndoială, o modalitate de a privi lucrurile, dar ştiu că atunci totul era foarte straniu, mai cu seamă pentru un tânăr ca mine, care urma să păşească într-o asemenea lume.

  Eu am o statură obişnuită, aşa că nu mi-au modificat costumele decât foarte puţin la mâneci şi la lungimea pantalonilor. Femeia a mai ales trei cămăşi şi trei cravate care să se potrivească cu costumele, două curele pentru pantaloni şi şase perechi de ciorapi. A plătit cu cartea de credit şi a cerut ca lucrurile cumpărate să fie trimise pe adresa mea. Cred că-şi închipuia deja cum voi arăta în hainele cele noi. Oricum, i-a luat mai puţin timp să-mi aleagă cele necesare decât mi-ar fi trebuit mie ca să-mi găsesc o radieră nouă la papetărie. Avea Bust la îmbrăcăminte, ce mai! Culoarea şi modelul cămăşilor Şi cravatelor alese în viteză se potriveau perfect, de parcă le-ar fi găsit după căutări îndelungate, iar combinaţiile nu erau nici ele dintre cele mai obişnuite.

  M-a dus apoi la un magazin de încălţăminte şi mi-a cumpărat două perechi de pantofi care să se potrivească cu costumele, lor a fost la fel de rapidă. Şi aici a plătit cu cartea şi i-a cerut vânzătorului să-i trimită pe adresa mea. Rog, eu nu consideram chiar necesar să mi se trimită J, ncălţămintea acasă, dar probabil că acesta era stilul ei de a ace cumpărături – alegea repede ce avea nevoie, plătea cu Carte de credit şi cerea să-i fie trimise lucrurile acasă.

  Am intrat după aceea într-un magazin cu ceasuri şi aceleaşi f mişcări s-au repetat şi acolo. Mi-a ales repede un ceas şi o -: curea din piele de crocodil, care să se potrivească cu costumele. A costat cam cincizeci sau şaizeci de mii de yeni. Eu aveam un ceas din plastic, dar cu siguranţă nu era pe gustul ei. De data asta nu a mai cerut să-mi fie trimis acasă, ci l-a rugat pe vânzător să-l împacheteze şi apoi mi l-a înmânat fără să scoată un cuvânt.

  M-a dus şi la un salon de coafură pentru bărbaţi, care arăta mai degrabă a salon de dans – duşumea din lemn sclipitoare şi pereţi plini de oglinzi de jur-îinprejur. Erau cincisprezece scaune în total, iar „specialiştii” se învârteau de colo-colo cu foarfece şi perii de păr în mână. Arătau ca nişte marionete. Pe duşumea erau multe ghivece cu flori, iar de la boxele Bose din tavan se auzea încet unul dintre minunatele solo-uri de pian ale lui Keith Jarrett. Mi s-a oferit imediat un scaun şi am presupus că femeia îmi anunţase sosirea de la unul din magazinele prin care trecusem, începuse acum să dea instrucţiuni celui care mă tundea şi îmi era limpede că se cunoşteau, în timp ce acţiona conform indicaţiilor ei, îmi privea chipul de parcă examina un bol cu ţelină rasă pe care urma să o mănânce. Arăta ca Soljeniţân. Femeia i-a spus apoi că se va întoarce când va termina cu mine şi a ieşit din salonul de coafură cu paşi repezi.

  Frizerul era foarte zgârcit la vorbă. Nu l-am auzit spunându-mi decât „pe aici, vă rog” când a trebuit să îmi şamponeze păruli sau „vă rog să mă scuzaţi” când m-a periat. De câte ori se îndepărta de mine, îmi scoteam mâna de sub pânza cu care mă acoperise şi îmi pipăiam pata de pe obraz. Era prima oarf când o vedeam şi în alte oglinzi decât în cea de acasă. W oglinzile din pereţi se vedeau toţi cei din salon, inclusiv eu, ti pe chipul meu strălucea pata albastră. Nu mi se părea urâf sau murdară, făcea pur şi simplu parte din mine şi trebuiai o accept ca atare. Simţeam însă că unii o mai priveau din ci în când prin oglindă, dar se zăreau mult prea multe chipuri să-mi dau seama exact pe cine anume interesa pata mea.; | sesizam doar privirile pironite asupra ei.

  Tunsoarea a fost gata în vreo jumătate de oră. Părul care tot crescuse de când am renunţat la slujbă, era din scurt. M-am îndreptat spre unul dintre scaunele rânduite lungul oglinzilor, m-am aşezat şi am răsfoit o revistă car” mă interesa de fapt şi am ascultat muzică în aşteptarea fe

  Când m-a văzut, a părut mulţumită de cum arătam. A scos o bancnotă de zece mii de yeni, a plătit şi am ieşit. S-a oprit să mă studieze amănunţit, din cap până-n picioare, aşa cum obiş-nuiam să fac şi eu cu motanul meu. Parcă voia să se asigure că nu uitase nimic. Dar nu, nu uitase chiar nimic. Totul era conform planului. S-a uitat apoi la ceasul ei de aur şi a oftat uşor. Era aproape ora şapte.

  — Haideţi să luăm cina, spuse ea. Puteţi mânca?

  — Cred că da.

  La micul dejun mâncasem doar o felie de pâine prăjită, iar la prânz o gogoaşă.

  M-a dus la un restaurant italienesc din apropiere. Părea de-a casei, aşa că cei de-acolo ne-au condus, fără să scoată o vorbă, la o masă liniştită din colţ. Femeia s-a aşezat pe scaun, dar când să mă aşez şi eu, mi-a cerut să scot din buzunare tot ce aveam şi să pun obiectele pe masă. Am făcut ce mi-a spus. Aveam sentimentul că m-a părăsit propria mea realitate. Mă întrebam dacă o mai fi prin apropiere sau dacă mă va regăsi curând, în buzunar avusesem doar cheile, batista şi portofelul. Le-a privit fără pic de interes, a luat apoi portofelul şi s-a uitat în el. Conţinea doar cinci mii cinci sute de yeni, o cartelă telefonică, cârdul de la bancă şi legitimaţia de la bazin. Atâta tot. Nimic care să poată fi mirosit, cântărit, scuturat, scufundat în apă sau ţinut în lumină pentru a privi prin el. Mi l-a înapoiat fără nici o schimbare în expresia feţei.

  — Aş vrea să vă duceţi mâine să vă cumpăraţi o duzină de batiste, un portofel nou şi un breloc, spuse ea. Astea le puteţi alege şi singur. Când v-aţi cumpărat lenjerie de corp ultima oară?

  M-am gândit un pic, dar nu mi-am amintit.

  — Nu mai ştiu, a trecut ceva timp, dar îmi place să fiu curat aşa că mi le spăl singur…

  — Nu are importanţă dacă vă place să spălaţi sau nu, cum-Păraţi-vă şi o duzină de maiouri şi chiloţi.

  Am dat din cap fără să scot un cuvânt.

  — Îmi aduceţi bonurile de casă şi vi le decontez. Vedeţi să vă ^egeţi lucruri de calitate. Să nu purtaţi o cămaşă decât o singură dată şi apoi să o daţi la curăţătorie. Vă decontez totul. Bine?

  Am dat iar din cap. M-am gândit apoi la proprietarul curăţă-°5lei din apropierea gării, care va fi foarte fericit să îi devin 0 lent permanent. Dar… Mă gândeam cum să transform această °nJuncţie concisă într-o propoziţie închegată.

  Haruki Muraka

  — Dar de ce faceţi toate astea, de ce mă îmbrăcaţi din ca până-n picioare şi-mi rambursaţi cheltuielile?

  N-a răspuns. Şi-a scos în schimb o ţigară Virginia Slim buzunar şi a băgat-o în gură. Un chelner înalt şi drăguţ apărut ca din senin şi i-a aprins ţigara cu un chibrit. Gesturilf lui păreau studiate, iar sunetul clar şi uscat pe care l-a scog scăpărarea băţului de chibrit părea să facă parte din categoria acelor sunete care stimulează pofta de mâncare. Ne-a întins apoi meniul. Ea nu s-a sinchisit să se uite peste el şi i-a spus ospătarului să nu-i aducă specialitatea zilei.

  — Aş vrea doar o salată, o chiflă şi un peşte cu carne albă. Pe salată să-mi puneţi doar puţin sos şi câteva fire de piper. Şi nişte apă minerală fără gheaţă.

  Nici eu nu m-am uitat peste meniu, ci am comandat ce comandase şi ea. Ospătarul a făcut o plecăciune şi s-a retras* Realitatea mea parcă tot nu mă localiza. Nu-mi dădeam seam” ce se întâmplă.

  — Întreb pur şi simplu din curiozitate, am început eu, sperân4 că o să pot smulge vreo explicaţie de la ea de data asta. Nf vreau să par obraznic după tot ce aţi făcut pentru mine, daf aş vrea să ştiu dacă merită osteneala şi timpul pierdut. F

  N-a răspuns.

  — Sunt foarte curios şi-atât, am adăugat. U Iar tăcere. Era prea preocupată de tabloul în ulei de flf perete ca să-mi poată răspunde la întrebare. Tabloul reprezen^l un peisaj italienesc, cu pini frumos curăţaţi şi cu nişte caW roşiatice sus pe deal. Casele nu erau mari, dar păreau plăcute. Oare cine locuia în ele? Probabil nişte oameni n care duceau o viaţă normală. Cred că ei nu aveau parte femei misterioase, căzute din cer, care să le cumpere cost pantofi şi ceasuri. Niciunul dintre ei nu se gândea la câţi ţ i-ar trebui ca să cumpere o proprietate pe care se află o fân^ secată, îi invidiam pe cei care trăiau într-o lume normală, putea să spun că mă caracterizează invidia, dar devenise sătoare de când priveam tabloul. Ce mult mi-ar fi plăcut s pătrunde în peisaj chiar în clipa aceea – să intru într-u: casele ţărăneşti, să mă bucur de un pahar de vin, să în aşternut şi să dorm buştean, fără nici un gând apă, A venit ospătarul şi a pus în faţa fiecăruia câte un de apă minerală. Ea şi-a stins ţigara în scrumieră.

  — De ce nu mă întrebaţi altceva?

  În timp ce mă gândeam la ce aş putea-o întreba, a băut o înghiţitură de apă.

  — Tânărul din biroul din Akasaka este fiul dumneavoastră? Am întrebat.

  — Normal, mi-a răspuns de această dată fără pic de ezitare.

  — Nu poate vorbi? Femeia dădu din cap.

  — N-a vorbit de la bun început prea mult, dar chiar înainte de a împlini şase ani, a încetat complet să mai vorbească. De fapt nu i-am mai auzit vocea niciodată de atunci.

  — Credeţi că a avut vreun motiv anume?

  Femeia a ignorat întrebarea, iar eu am încercat să găsesc alta.

  — Dacă nu vorbeşte, cum reuşeşte să se înţeleagă cu lumea când e cazul?

  S-a încruntat puţin. Nu mi-a ignorat deci întrebarea, dar nici nu avea de gând să-mi răspundă.

  — Pun pariu că dumneavoastră i-aţi ales lucrurile pe care le purta, la fel cum le-aţi ales şi pe ale mele.

  — Nu-mi place când cineva se îmbracă nepotrivit. Asta-i tot. Pur şi simplu nu pot suporta. Nu pot şi gata. Vreau ca măcar cei din jurul meu să fie îmbrăcaţi cum se cuvine, îmi place ca tot ce poartă să arate bine, fie că se vede, fie că nu.

  — Atunci presupun că nu vă place apendicele meu, am spus eu încercând să glumesc.

  — Aveţi vreo problemă cu forma apendicelui? Întrebă ea, privindu-mă foarte serios.

  Regretam că făcusem gluma aceea.

  — N-am nimic deocamdată. Am dat doar un exemplu ca să mă aflu în treabă.

  Rămase cu privirile pironite pe mine. Probabil că se gândea la apendicele meu.

  — Îmi place ca cei din jurul meu să arate bine, chiar dacă rebuie să le plătesc eu vestimentaţia. Asta-i tot, aşa că nu e Cazul să vă faceţi griji. Tot ce fac, fac numai pentru mine. Simt rePulsie faţă de tot ce arată neîngrijit.

  — La fel ca muzicienii care nu suportă să se cânte fals. Cam aşa ceva.

  , ~Deci, cumpăraţi îmbrăcăminte tuturor celor din jurul umneavoastră?

  Ce ~ ^aNoroc că nu sunt prea mulţi. Chiar dacă nu-mi place jj P°artă alţii, n-o să-i îmbrac acum pe toţi oamenii din lume. Ani cum!

  — Aşa e, totul are o limită, am zis.

  — Exact.

  Au sosit salatele şi le-am mâncat. Erau doar câteva picătuâ, de sos pe fiecare, aşa cum ceruse femeia.

  — Mai doriţi să mă întrebaţi ceva? Întrebă ea.

  — As dori să ştiu cum vă cheamă, adică mi-ar fi mai uşor să pot folosi un nume în caz de nevoie.

  N-a spus nimic câteva clipe. Ronţăia o ridiche. Am văzut apoi o cută între sprâncene, de parcă ridichea aceea ar fi avut? O porţiune amară.

  — De ce aveţi nevoie de numele meu? Sunt convinsă că na o să-mi scrieţi scrisori. Numele nu au nici o însemnătate.

  — Dar ce fac dacă mă aflu în spatele dumneavoastră şi, vreau să vă strig, de exemplu? Aş avea nevoie de un nume ca să vă pot striga, nu?

  A pus furculiţa pe farfurie şi s-a şters la gură cu şerveţelul.

  — A, da, nu mi-a dat prin minte aşa ceva. Aveţi dreptate, „' într-o asemenea situaţie trebuie să ştiţi cum mă cheamă.

  A rămas pe gânduri, iar în timp ce ea gândea, eu îmi mâncaztt salata. *

  — Deci, aveţi nevoie de un nume pe care să-l folosiţi cân$ vreţi să mă strigaţi.

  — Exact. ' ^

  — Nu vă trebuie numele meu adevărat, nu? Am dat din cap.

  — Un nume… Nume… Oare ce nume s-ar potrivi cel bine unei asemenea situaţii?

  — Un nume uşor, cât mai concret, real, ceva ce poţi aţii şi vedea. Mi-ar fi mai uşor să-l ţin minte.

  — Ca de exemplu?

  — De exemplu, pe motanul meu l-am botezat Macrou. Ci ieri i-am pus numele ăsta.

  — Macrou, zise ea cu voce tare, de parcă voia să audă j sună cuvântul din gura ei. S-a uitat apoi la sarea şi pipei pe masă, a ridicat ochii spre mine şi-a zis „Nucşoară”.

  — Nucşoară?

  — Ăsta mi-a trecut prin minte. Puteţi să mă strigat dacă nu vă deranjează.

  — Nu mă deranjează. Şi cum să-l strig pe fiul du voastră?

  — Scorţişoară.

  — Pătrunjel, salvie, rozmarin, andivă şi cimbru, am înşirat eu pe o tentativă de melodie.

  — Nucşoară Akasaka şi Scorţişoară Akasaka. Nu sună deloc rău. Nu?

  Nucşoară Akasaka şi Scorţişoară Akasaka! Ce şocată ar fi Mai Kasahara dacă ar şti că am făcut cunoştinţă şi cu asemenea personaje! Vai, vai, domnule Pasăre-arc, de ce nu te împrieteneşti şi tu cu oameni mai normali? Chiar aşa, Mai Kasahara, de ce nu? Era o întrebare la care nu cred că aş fi putut să răspund vreodată.

  — Dacă stau şi mă gândesc, anul trecut am cunoscut două femei, Malta Kano şi Creta Kano şi de atunci mi s-au întâmplat tot felul de lucruri ciudate. Acum nu mai e niciuna prin preajma mea, dar…

  Nucşoară a dat uşor din cap, dar nu a făcut nici un comentariu.

  — Pur şi simplu au dispărut amândouă, am adăugat eu slab, precum rouă în dimineţile de vară… Sau precum stelele la ivirea zorilor.

  Şi-a dus la gură furculiţa în care era înfiptă o frunză ce semăna cu frunza de cicoare. Apoi a întins brusc mâna după paharul cu apă, de parcă şi-ar fi amintit de o promisiune făcută cu multă vreme în urmă.

  — Aţi vrea să ştiţi despre banii aceia, nu? Banii pe care i-aţi primit alaltăieri. Mă înşel cumva?

  — Nu, nu vă înşelaţi, îmi doresc din tot sufletul să ştiu ce-i cu ei.

  — Nu mă deranjează să vă vorbesc despre ei, dar e o poveste cam lungă.

  — Se poate termina până la desert?

  — Imposibil, spuse Nucşoară Akasaka.

  În fântână

  Ori de câte ori cobor pe scara de fler ancorată de peretele fântânii, pipăi mai întâi, în întuneric, bâta de baseball pe care o las rezemată acolo – cea pe care am luat-o, fără să vreau, din casa individului cu chitara. Atingerea bâtei vechi şi tocite, în întunericul din fântână, îmi dă un sentiment de linişte şi mă ajută să mă concentrez. De aceea o las permanent pe fundul fântânii. Ar fi chiar enervant să o car cu mine ori de câte ori urc sau cobor.

  Când dau de bâtă, o apuc bine, ca un jucător de baseball, şi mă asigur că e a mea. Apoi mă apuc să verific dacă nu s-a schimbat nimic în bezna aceea, unde nu e nimic de văzut, de fapt. Ciulesc urechile, trag aer în piept, pipăi pământul cu” talpa pantofului, lovesc peretele cu vârful bâtei pentru a-i verifica rezistenţa. Toate aceste mişcări au devenit un adevărat ritual ce are drept scop calmarea mea. Fundul fântânii seamănă cu fundul mării. Totul este nemişcat aici şi-şi păstrează forma originară, de parcă ar constrânge-o cineva să rămână neschimbată de la o zi la alta.

  Deasupra capului meu pluteşte un cerc luminos. Este cerul în amurg, în timp ce-l privesc, mă gândesc la viaţa din univers„ în luna octombrie. Oamenii îşi trăiesc viaţa lor. Sub cerul pali” J al toamnei se plimbă probabil pe străzi, merg la cumpărat îşi pregătesc cina, se întorc acasă în trenuri aglomerate gândesc – sau nici măcar nu gândesc – că asemenea luc sunt foarte normale. Aşa le consideram şi eu. Termenul gene vag pentru aceştia este cuvântul „om”, iar eu sunt unul dint ei – un oarecare, un anonim, învăluiţi de lumina aceea, accept şi fiind acceptaţi, ei trăiesc unul cu altul şi trebuie să exil o oarecare intimitate între ei, fie că e de durată, fie că doar câteva clipe. Eu nu mă mai număr printre ei. Ei acolo sus, pe pământ, eu sunt aici jos, în fundul fântânii.

  Parte de lumină, pe când eu sunt pe cale de a o pierde. Uneori simt că nu voi reuşi să mă mai întorc în lumea lor, că nu-mi voi mai găsi pacea în acea lumină, că nu voi mai putea tine în braţe motanul cu blana lui moale, în clipele acelea mă chinuie o durere ascuţită în piept.

  În timp ce răscolesc cu talpa tenisului meu pământul moale din fundul fântânii, scenele de la suprafaţă se îndepărtează tot mai mult de mine. Simţul realităţii se evaporă treptat, locul lui fiind luat de atmosfera de intimitate pe care mi-o oferă fântâna. Aici e bine, şi cald, şi linişte, iar pământul moale îmi mângâie parcă pielea. Durerea din mine dispare ca ecoul care se stinge după o vreme. Locul mă acceptă, iar eu îl accept la rândul meu. Ţin bâta de baseball strâns, închid ochii, apoi îi deschid şi privesc în sus.

  Trag de sfoară ca să aşez capacul (pot face lucrul acesta din fundul fântânii, folosind un sistem de scripeţi inventat de inteligentul Scorţişoară), astfel încât bezna devine totală. Gura fântânii e acoperită şi lumina a dispărut cu totul. Nu se mai aude nici măcar vântul. Ruptura dintre mine şi „oameni” este totală. Ca o confesiune de credinţă, nu mi-am luat cu mine nici lanterna. Voiam să le arăt că accept bezna în totalitatea ei.

  Mă aşez pe jos, mă reazem de zidul de beton, pun bâta între genunchi, închid ochii şi-mi ascult bătăile inimii. Nici n-ar mai fi nevoie să închid ochii în bezna aceea, dar eu îi închid oricum. Chiar şi în întuneric, închiderea ochilor are semnificaţia ei. Respir adânc de câteva ori şi-mi las trupul să se obişnuiască cu spaţiul acela cilindric, adânc şi întunecat. Mirosul este neschimbat, pielea mea simte acelaşi aer. Cu toate că fântâna a fost astupată o vreme, aerul nu s-a schimbat aproape deloc faţă de cum a fost când am coborât în fântână prima oară – acelaşi muced, aceeaşi umezeală uşoară. Aici, jos, anotimpurile dispărut, noţiunea de timp nu mai există.

  Când cobor în fântână, mă încalţ întotdeauna cu tenişii cei vechi şi-mi iau ceasul din plastic. Ele mă calmează oarecum, ^a Şi bâta de baseball, şi prin ele verific în întuneric dacă sunt ^contact perfect cu trupul meu. Deschid ochii şi după o vreme î1 închid la loc, încercând astfel să pun în concordanţă presiunea Uitunericului din mine cu cea din jurul meu, să le fac să se adapteze una la alta. Timpul trece şi pierd destul de rep< capacitatea de a distinge cele două tipuri de întuneric. Măcar nu mai ştiu dacă ţin ochii deschişi sau închişi. Pata de obraz se încălzeşte uşor şi atunci ştiu că este mai viu colorat

  În cele două tipuri de întuneric suprapuse, mă concenti asupra petei de pe obraz şi mă gândesc la camera aceea, încerc* să mă desprind de mine însumi, la fel ca atunci când sunt c& femeile. Mă străduiesc să scap de masa aceea stângace de carne care stă ghemuită în întuneric. Devin astfel o casă părăsiţi, o fântână abandonată, încerc să ies afară, să schimb vehicul^' să sar dintr-o realitate în alta, deşi fiecare se deplasează e” altă viteză, dar în tot acest timp nu las bâta din mână. Ţ, '

  De camera aceea ciudată nu mă desparte acum decât tuf singur zid şi ar trebui să fiu capabil să trec prin el. S-ar cuveni să pot face lucrul acesta cu propriile mele forţe şi cu ajutorul beznei adânci de aici.

  Dacă îmi ţin respiraţia şi mă concentrez, văd ce se află Lş, camera aceea. Eu nu sunt în ea, dar mă uit la lucrurile din eou Este camera 208 din hotel. Perdele groase acoperă ferestrel%, camera este întunecată, în vază e un buchet imens de flori, i”. Aerul îmbibat de parfumul lor. Lângă intrare se află un lam* padar, dar becul lui e alb şi mat, ca luna dimineaţa. Dacă ' concentrez privirile, după o vreme pot distinge formele lucruri prin dâra de lumină care-şi croieşte drum prin camer la fel cum ochii se obişnuiesc cu întunericul dintr-o sală cinematograf. Pe măsuţa din mijlocul camerei se află sticla i Cutty Sark, din care lipseşte doar puţin, în frapieră sunt cubu| proaspete de gheaţă (judecând după muchiile lor ascuţite), ii cineva a preparat un whisky cu gheaţă în paharul de ac Tava de aluminiu arată ca o baltă rece şi nemişcată în mijlo| mesei. Nu am idee ce oră e. Poate foarte bine să fie dimine sau seară, sau toiul nopţii. Sau poate că în locul acela nici] mai există timp. Pe patul din dormitor stă întinsă o femei* aud mişcându-se în aşternut şi agitând uşor băutura din] Gheaţa scoate un clinchet plăcut. Firişoare mici de polen tre în aer, ca nişte organisme vii, şi fiecare sunet le dă ps mai multă viaţă, întunericul absoarbe polenul şi acea sporeşte intensitatea. Femeia duce paharul cu whisky la î lasă să-i curgă pe gât în jos câteva picături şi apoi îr să-mi vorbească. Dormitorul este întunecat şi nu văd.4

  Privesc camerele de sus asemenea unei păsări ireale care pluteşte pe un cer imaginar. Extind priveliştea, mă dau îndărăt şi privesc ansamblul, măresc detaliile. Se înţelege de la sine că fiecare detaliu poartă o semnificaţie deosebită, îl verific pe fiecare în parte, examinându-i forma, culoarea şi structura. Nu există nici o legătură între unul şi celălalt. De fapt, la început nu fac decât să inventariez mecanic detaliile, dar merită osteneala. Realitatea prinde încetul cu încetul contur, la fel cum două pietre sau beţe produc căldură ori scântei prin frecare. E ca şi cum prin repetarea monotonă a unor sunete întâmplătoare se obţine o singură silabă aparent lipsită de sens…

  Simt conturul vag al realităţii în adâncurile impenetrabile ale întunericului. Da, asta e, până la urmă va fi bine. E linişte aici şi ei nu mi-au sesizat prezenta. Am sentimentul că zidul care mă desparte de locul acela se topeşte, se transformă într-o masă gelatinoasă. Acum e momentul!

  În clipa în care mă îndrept spre zid, se aude un ciocănit puternic, de parcă ar şti ce încerc să fac. Am mai auzit ciocă-nitul acela. Cineva bătea puternic, hotărât, de parcă încerca să treacă un cui prin perete, pe acelaşi model: două bătăi, pauză, două bătăi. Realizez că femeia îşi ţine respiraţia. Firicelele de polen care plutesc în aer tremură, întunericul se zguduie puternic. Sunetul cotropitor a închis cu violenţă calea de acces ce începuse s& mi se contureze.

  Aşa se întâmplă mereu.

  Mă trezesc din nou în propriul meu trup, stând pe fundul fântânii, rezemat de perete, strângând cu putere bâta de baseball. Am sentimentul că ating uşor cu mâna lumea ce se află de Partea aceasta la fel cum o imagine reuşeşte să focalizeze asupra unui punct. Simt mai întâi umezeala palmelor transpi-rate> apoi inima bătându-mi în gât, în urechi continuă să-mi răsune ciocănitul acela dur şi pătrunzător şi parcă tot mai aud Cu”i se răsuceşte mânerul uşii în întuneric. Cineva (sau poate ^n ceva) de afară deschide uşa, pregătindu-se să intre încet, ar în clipa aceea se evaporă toate imaginile. Zidul este mai are ca niciodată şi sunt azvârlit înapoi, de partea aceasta a lui.

  Haruki Mu

  Bat în peretele din faţa mea, pe întuneric, cu bâta baseball, dar nu dau decât peste acelaşi zid din beton tare rece. Sunt înconjurat de un cilindru din beton, încă un pic, î zic eu. Mă apropii, sunt sigur de asta şi cred că la un mom dat tot o să reuşesc să trec de barieră şi să pătrund înăuntru. Voi intra în cameră şi voi aştepta bătaia aceea. Cât mai dureazl oare? Şi cât timp mi-o mai fi rămas pentru asta?

  În acelaşi timp însă, parcă mi-e teamă că se va întâmpla cu-adevărat şi atunci va trebui să fiu pregătit să mă confruift cu orice situaţie. „

  Rămân ghemuit în întuneric. Trebuie să aştept să mi s6 liniştească inima şi să las naibii din mână bâta aceea. Ştiu că va mai trece un timp şi că am nevoie de multă forţă ca să nit ridic în picioare pe fundul fântânii, să urc scara aceea din şi să ies la suprafaţă.

  Atac la grădina zoologică

  (sau mai bine zis: Masacru neprofesionist)

  Nucşoară Akasaka istorisea cum au ucis soldaţii tigri, leoparzi, lupi şi urşi, într-o după-amiază înăbuşitoare din august 1945. Povestea cu claritatea şi acurateţea necesare realizării unui documentar proiectat pe un ecran alb uriaş. Nu exista nici urmă de confuzie în naraţiune, deşi ea nu văzuse cu ochii ei scenele respective. Ceea ce a văzut ea atunci, aflându-se pe puntea unei nave de transport cu destinaţia Sasebo, a fost un submarin american.

  La fel ca toată lumea, a ieşit şi ea pe punte, ca sa scape de aerul înăbuşitor din cala ce se putea asemui cu o baie de aburi. S-a rezemat de parapet şi se bucura de briza plăcută şi de marea calmă când, deodată, submarinul a ieşit la suprafaţă fără nici un avertisment, de parcă era un fragment de vis. La început au străpuns suprafaţa apei antena, radarul şi periscopul. S-a ivit apoi turnul de comandă, despicând marea în urma lui şi, în final, trupul masiv din oţel s-a expus în toată goliciunea lui soarelui de vară. Deşi, ca formă, obiectul acela din faţa ei nu 6ra decât un submarin, el arăta ca un simbol sau ca o metaforă greu de descifrat.

  A Submarinul a înaintat o vreme paralel cu vaporul, de parcă iŞ1 pândea prada. S-a deschis însă curând o trapă şi câţiva

  ^embri ai echipajului au urcat pe punte unul după altul, încet, ^e Parcă le era lene. Ofiţerii de pe puntea cu turnul de comandă au examinat amănunţit toate detaliile de pe nava de transport,? Nn binocluri uriaşe ale căror lentile sclipeau din când în când a „imina soarelui. Vaporul era plin de civili care se întorceau

  ? As^' în Japonia. Cei mai mulţi erau femei şi copii – familii, 5 oficialilor japonezi din guvernul statului Manchuko şi de la

  6 Aerate Japoneze – care încercau să scape de haosul ce

  ^a înfrângerii iminente a Japoniei în război. Au preferat să

  Haruki Murak se confrunte cu riscul de a fi atacaţi de un submarin american -cel puţin aşa gândiseră până nu-l văzuseră – decât să martorii ororilor inevitabile de pe teritoriul chinez.

  Ofiţerii submarinului verificau dacă nava de transport erai înarmată sau escortată. Nu mai aveau de ce să se teamă atâta? Vreme cât le aparţinea inclusiv spaţiul aerian. Okinawa căzuse, ' iar pe teritoriul japonez nu mai rămăseseră decât puţine avioane: de luptă – dacă or fi rămas şi alea. Nu existau motive det-panică, iar timp aveau berechet. Un subofiţer a tunat nişte -ordine şi trei marinari au învârtit manivela până când gura tunului de pe punte a ajuns să fie îndreptată spre nava d% transport. Doi membri ai echipajului au deschis trapa din spatii şi au scos obuze pentru a încărca tunul. Alţi câţiva marinaa-încărcau o mitralieră amplasată pe o parte mai ridicată a punţii, în apropierea turnului de comandă. Toţi membrii echipajului care se pregăteau de atac purtau căşti de protecţie, deşi câţiva dintre ei erau goi de la brâu în sus şi destul de* mulţi erau în pantaloni scurţi. Când i-a privit cu atenţie^ Nucşoară a zărit tatuajele sclipitoare de pe braţele lor. Dacă s-ar fi uitat mai atent, ar fi văzut şi multe alte lucruri., „

  Submarinul era deci dotat cu un tun şi o mitralieră – roafy mult decât le trebuia ca să scufunde prăpăditul acela de cargOsş, bot transformat în vapor. Avea un număr limitat de torpile, p| care le ţineau ca rezervă în cazul întâlnirii cu un convoi înarmatjj presupunând că mai rămăseseră asemenea convoaie în Japonj% {Era o regulă de fier ce se cerea respectată. J

  Nucşoară s-a agăţat de parapetul vaporului şi se uita ij| tunul aţintit spre ea. Cu câteva clipe în urmă picura apa pe el, dar se uscase complet la soare. Nu mai văzuse în ei un asemenea tun. Cât a stat la Hsin Chin, a văzut tot f de arme aparţinând armatei japoneze, dar niciodată un uriaş ca cel de pe puntea submarinului. La un moment submarinul a trimis un semnal luminos prin care anunţ urma să atace şi să scufunde vaporul, cerând să fie mai evacuaţi călătorii în bărci de salvare. (Nucşoară n-a descifra semnalul luminos atunci, dar l-a înţeles mai Pe nava de transport care se transformase din cargot vapor la ordinele unor ofiţeri, în plin haos al războiulv existau suficiente bărci de salvare. De fapt, nu erau decât j bărci mici, iar numărul pasagerilor se ridica la apros cinci sute, fără să punem la socoteală echipajil. Nici veste de salvare nu prea existau la bord.

  Nucşoară rămase încremenită, cu mâna je parapet şi cu privirile aţintite la submarinul hidrodinamic. Sclipea de parcă era nou-nouţ, fără urmă de rugină pe el. Vecea cifrele de pe turnul de comandă vopsite în alb, antena ladar rotindu-se deasupra şi pe ofiţerul blond-roşcat cu ochelarii pe nas. „Submarinul acesta a răsărit din fundul oceanului ca să ne ucidă pe toţi”, gândi ea, „dar nu-i nimic ciudat în asta. Aşa ceva se poate întâmpla oricând. Nu are nici o legături cu războiul, se poate întâmpla oricui, oriunde. Toată lumta zice că e din pricina războiului, dar nu-i adevărat. Şi rătboiul este unul dintre lucrurile care se pot întâmpla oricum”

  Lui Nucşoară nu i s-a făcut frică în timp ce privea submarinul şi tunul uriaş de pe el. Mama ei o striga disperată, dar nu pricepea ce se întâmplă. A simţit că o apucă cineva de încheieturile mâinilor, dar ea se agăţa mai departe de parapet. Vuietul mulţimii din jurul ei începu să se hdepărteze, ca şi când cineva dădea radioul mai încet. „Mi-e tumplit de somn, gândi ea. Oare de ce mi-e atât de somn?” A hchis ochii şi şi-a pierdut cunoştinţa, desprinzându-se parcă de puntea pe care se afla.

  Nucşoară vedea în faţa ochilor soldaţi japonezi care se agitau prin imensa grădină zoologică şi împuşcau mimalele care ar fi putut ataca oamenii. Un ofiţer a dat un ordin şi gloanţele din

  Puşca Model 38 au trecut prin blana moale a unui tigru, sfârtecându-i intestinele. Cerul era albastru, iar în copacii din preajmă se auzea neîntrerupt târâitul cicadelor – ca o ploaie de vară.

  Soldaţii nu vorbeau. Sângele li se scursese parcă din feţele arse de soare, făcându-i să arate ca nişte desene încrustate pe vase vechi din ceramică. Peste câteva zile sau cel mult într-o săptămână, urmau să sosească la Hsin Chintrupele principale alg Comandamentului sovietic pentru Orientul îndepărtat.

  ^aintarea lor nu mai putea fi oprită. D* când începuseră ostilităţile, trupele de elită şi cândva bogatul echipament al

  ^matei Kwantung s-au irosit treptat penta a asigura lărgirea r°ntului de sud, dar acum cea mai pare psirte a lor zăcea la

  Undul mării sau ruginise în desişurile junglei. Tancuri nu mai

  Jau, antitancurile dispăruseră, camioanele de transport – şi ea puţine – se defectaseră şi nu existai piese de schimb.

  Dacă s-ar fi făcut mobilizare generală, poate s-ar mai fi adunat nişte trupe, dar nu mai aveau nici măcar puşti vechi penţi toată lumea, ca să nu mai vorbim de gloanţe. Astfel, măreai Armată Kwantung, „bastionul Nordului”, a ajuns pur şi simplţ un tigru de mucava. Mândrele unităţi sovietice mecanizatej care zdrobiseră armata germană, se deplasau acum pe calea;?! Ferată spre Orientul îndepărtat. Erau bine dotate şi într-o stareţ? De spirit foarte bună. Căderea statului Manchuko era iminentă^'f

  Toată lumea ştia că acesta era adevărul, iar comandamentuk' Armatei Kwantung mai bine decât oricine. De aceea au trecut/! Forţa principală în ariergardă, abandonând atât garnizoanei^ de la graniţă, cât şi gospodăriile rurale. Ţăranii neînarmaţi a„& fost măcelăriţi de armata sovietică ce înainta rapid pentru a|l lua prizonieri. Multe femei au ales – sau mai degrabă au fost? Forţate să aleagă – sinuciderea în masă în locul violului. Ce|;' din garnizoanele de la graniţă s-au închis în buncăre pe care le-au numit „fortăreţe pe vecie” şi au încercat să opună rezis*ţ tentă, dar neprimind nici un sprijin, au fost de-a dreptul anihilaţp de puterea de foc copleşitoare a ruşilor. Personalul din CartiertHj General şi ofiţerii de rang superior au aranjat să fie transferaţfe la graniţa cu Coreea, iar împăratul marionetă şi familia sa, şi-au abandonat toate bunurile şi au fugit din capitală cu u%; tren care le fusese pus la dispoziţie. Mulţi dintre soldaţii chinezi din armata statului Manchuko şi-au asumat responsabilitatea apărării capitalei când au auzit că rusii vor s-o invadeze satt {au înscenat revolte şi i-au asasinat pe comandanţii lor japonezii* N-aveau de gând să-şi pună în pericol vieţile pentru JaponiK şi să lupte cu trupele sovietice. >$

  Ca rezultat, noua capitală a statului Manchuko, Hsin Chiai| pe care japonezii o înălţaseră în sălbăticia deşertului cu mv efort, a fost lăsată să plutească într-o ciudată stare de incei tudine politică. Pentru a evita haosul şi vărsarea de sânge rost, înalţii oficiali chinezi din statul Manchuko au decis Hsin Chin oraş deschis şi l-au predat fără să opună rezistenj dar Armata Kwantung a respins formalităţile de capitul*

  Soldaţii trimişi la grădina zoologică s-au resemnat cu soî lor. În câteva zile, presupuneau ei, urmau să moară în cu armata sovietică (sau dacă scăpau, aveau să fie ti muncă în minele siberiene – cel puţin trei dintre ei). Nu' rămas decât să se roage pentru o moarte uşoară – să zdrobiţi de un tanc ce se mişcă încet, sau să ardă de tranşee, sau să fie împuşcaţi în stomac. Mai bine erau împuşcaţi în cap sau în inimă. Până una alta însă, aveau de omorât animalele de la grădina zoologică.

  Ar fi vrut, dacă era posibil, să otrăvească animalele ca să nu irosească puţinele gloanţe care le mai rămăseseră. Tânărul locotenent care răspundea de operaţiune fusese instruit de un ofiţer superior în sensul acesta şi ştia că cei de la grădina zoologică primiseră suficientă otravă. Locotenentul s-a îndreptat spre grădina zoologică, ce se afla la douăzeci de minute de mers pe jos de la Cartierul General, împreună cu opt oameni înarmaţi. Porţile grădinii zoologice au fost încuiate de când a început invazia sovietică, iar la intrare stăteau de pază doi soldaţi înarmaţi. Locotenentul le-a arătat ordinul scris şi au fost lăsaţi să intre.

  Directorul grădinii zoologice a confirmat că primise ordin să lichideze animalele mai periculoase în caz de forţă majoră şi să folosească otravă, dar vaporul care urma să aducă otrava n-a mai sosit. Când a auzit locotenentul vestea, a intrat în panică. El era contabil de meserie şi lucrase la casierie, iar până acum, când a fost special mutat la Cartierul General ca să rezolve o asemenea problemă delicată, el nu mai răspunsese niciodată de un detaşament. A trebuit să scotocească bine prin sertare ca să-şi găsească pistolul pe care nu-l mai atinsese şi nu-l mai îngrijise de ani de zile. Nici măcar nu era sigur că funcţiona.

  — Asta-i birocraţia, locotenente, îi spuse directorul grădinii zoologice, un bărbat cu câţiva ani mai în vârstă decât el şi care-l privea compătimitor. De obicei nu găseşti lucrurile de care ai nevoie.

  Pentru a verifica dacă situaţia stătea chiar aşa, l-au chemat Şi pe medicul veterinar. Acesta i-a spus locotenentului că aveau foarte puţină otravă acolo, probabil insuficientă şi pentru un singur cal. Veterinarul era un bărbat înalt, chipeş, spre patruzeci de ani, cu o pată de un albastru închis pe obrazul drept, de mărimea şi forma palmei unui bebeluş. Locotenentul presupunea că o avea din naştere. A telefonat din biroul directorului L Cartierul General ca să ceară noi instrucţiuni, dar Armata Şantung era într-o stare de confuzie generală de câteva zile, de când trecuseră graniţa trupele sovietice. Majoritatea ofi-verilor superiori dispăruseră, iar cei rămaşi nu-şi vedeau capul 6 treabă – aveau de ars grămezi întregi de documente

  Haruki Muraka importante şi de săpat tranşee antitanc la marginea Maiorul care-i dăduse locotenentului ordinul nu era de găsijVr nicăieri, iar bietul locotenent nu ştia de unde se putea procur” otrava de care aveau nevoie. Cine oare răspundea de otravă în Armata Kwantung? Locotenentului i s-a dat legătura de la un birou la altul, până când a nimerit la un medic colonel care a ţipat la el:

  — Dobitocule! Ţara se duce de râpă şi ţie îţi arde de rahatul ăla de grădină zoologică. Vocea îi tremura de furie. Nu ml interesează deloc!

  Nici pe mine, gândi locotenentul. A pus jos receptorul, mâhnit, şi a decis să nu mai procure otravă, rămânându-i în caziri acesta două alternative: ori lăsa animalele în pace şi pleci de-acolo cu oamenii lui, ori folosea gloanţele pe care le avea ca' să le omoare, în ambele cazuri încălca ordinul primit, dar s-lt hotărât totuşi să le împuşte. Avea să i se reproşeze cu siguranţă că a irosit muniţii preţioase, dar cel puţin îşi ducea la înde* plinire misiunea de a fi „lichidat” cele mai periculoase animale. Dacă, pe de altă parte, nu-şi îndeplinea misiunea, îl putea paste Curtea Marţială pentru neîndeplinirea ordinelor. Mă ro^; avea el o oarecare îndoială în privinţa existenţei Curţii Marţiafe la sfârşitul războiului, dar ordinul era ordin şi nu se discuta, ci se executa, atâta vreme cât armata mai exista. J'

  Tare mi-aş dori să nu omor animalele, îşi zise locotenente^ şi chiar aşa simţea, dar grădina zoologică rămăsese fără mâncaU şi multe animale, în special cele mari, sufereau deja de foaia* cronică, erau de-a dreptul lihnite. Situaţia se putea înrăut^l sau oricum n-avea cum să se îmbunătăţească. Poate e mai şi pentru ele să le împuşcăm – mureau repede, fără să suf< Dacă animalele lihnite scăpau pe străzile oraşului în tini] ciocnirilor sau al atacurilor aeriene, dezastrul era inevitai

  Directorul i-a înmânat locotenentului lista cu animalele trebuiau „lichidate” urgent, împreună cu o hartă a grai zoologice. Veterinarul şi doi muncitori chinezi urmau să ţească detaşamentul. Locotenentul a răsuflat uşurat c; văzut că lista era mai scurtă decât se aşteptase. Printre vizate erau şi doi elefanţi. „Elefanţi?” se întrebă locotem încruntându-se. „Cum naiba să-i omoram?”

  Conform planului grădinii zoologice, primii care urma „lichidaţi” erau tigrii. Elefanţii vor fi oricum lăsaţi la plăcuţa de pe cuşca tigrilor scria că fuseseră capturaţi în Munţii Hinganul Mare din Manciuria. Locotenentul a repartizat câte patru oameni pentru fiecare tigru şi le-a spus să ţintească în inimă – deşi nu prea ştia nici el pe unde se află inima unui tigru. Un glonte tot o să atingă ţinta, gândi el. Sunetul de rău augur al celor opt puşti Model 38 armate simultan a bulversat întreaga atmosferă. Tigrii s-au ridicat imediat şi au început să urle jalnic, uitându-se fioros la soldaţi, printre zăbrelele de fier. Ca măsură de precauţie, locotenentul şi-a scos şi el pistolul automat. Şi-a dres glasul pentru a se calma. Asta nu-i nimic, încerca el să se liniştească. Asemenea lucruri se petrec tot timpul. Oricine face aşa ceva, în orice colţ de lume.

  Soldaţii au îngenuncheat, au fixat ţinta şi au apăsat pe trăgaci, împuşcăturile simultane au reverberat în grădina zoologică părăsită, ecoul lor răsunând din clădire în clădire, din perete în perete, străpungând zonele lemnoase, traversând suprafaţa apelor – un junghi în inima tuturor celor care l-au auzit – ca un tunet îndepărtat. Animalele şi-au ţinut respiraţia, cicadele au încetat să târâie. Nu s-a auzit absolut nici un sunet încă multă vreme după ce s-a stins în zare ecoul acela sinistru. Tigrii s-au arcuit puţin în aer, de parcă i-ar fi plesnit un uriaş cu o măciucă gigantică invizibilă, au aterizat cu o bufnitură puternică pe pardoseala cuştii, s-au zvârcolit în agonie şi au vărsat sânge. Soldaţii nu reuşiseră să-i lichideze din prima încercare. Locotenentul le-a ordonat, sec, să ţintească din nou.

  Locotenentul l-a trimis pe unul dintre oamenii lui în cuşcă Pentru a se asigura că tigrii erau morţi. Arătau morţi – cu ochii închişi, dinţii dezgoliţi, complet nemişcaţi, dar era important să se asigure. Veterinarul a descuiat cuşca şi tânărul goldat (abia împlinise douăzeci de ani) a păşit înăuntru cu teamă, cu baioneta în faţă, folosind-o drept scut. Mişcările lui erau caraghioase, dar n-a râs nimeni. L-a lovit pe tigru cu călcâiul cizmei, dar animalul nu s-a mişcat. L-a lovit încă o dată, mai tare. Nu mai exista nici o îndoială că tigrul murise. *emela stătea şi ea nemişcată. Tânărul soldat nu mai fusese ^ viaţa lui la o grădină zoologică şi nici nu văzuse un tigru evărat. De aceea nici nu-i venea să creadă că omorâse un semenea animal. Simţea doar că fusese târât într-un loc cu are nu avea nici o legătură şi pus să facă ceva ce nu ţinea de c°”ipetenţa lui. Stătea într-o băltoacă de sânge negru, cu

  Haruki Muraka privirile pironite pe cadavrele tigrilor. Arătau mai mari as morţi decât păruseră vii. „Oare de ce?” se întrebă el nedumerit

  Pardoseala cuştii mirosea îngrozitor a urină şi a sânge cald|I încă mai ţâşnea sânge din găurile făcute de gloanţe. A simţit! Brusc că puşca-i atârnă greu şi rece în mână. Îi venea azvârle, să se aplece şi să vomite tot ce avea în stomac. Ce bina ar fi fost! Nici vorbă să-şi permită însă aşa ceva, ar fi primit o bătaie soră cu moartea. (Bineînţeles că soldatul nu avea de unde să ştie că urma să moară peste şaptesprezece luni, când un paznic rus dintr-o mină din Irkuţk îi va crăpa capul cu o cazma.) Şi-a şters sudoarea de pe frunte cu dosul palmei. Casca îi atârna grea. Curând după aceea s-au auzit din nou cicadele-„ mai întâi una, apoi alta şi alta. Înviaseră. Târâitul lor a fosi însoţit de ţipătul ciudat de distinct al unei păsări, o pasăre c* părea că răsuceşte un arc -ghiiiiiiiii, ghiiiiiiii. Tânărul soldat se mutase cu părinţii din Hokkaido în Bei'an, un sat de lângă graniţă, pe vremea când avea doisprezece ani şi a trăit acoto până în anul precedent, când a fost recrutat. El cunoştea toate, păsările din Manciuria, dar i se părea ciudat că nu mai auzisft niciodată sunetul acela. Poate era o pasăre importată de undevi-de departe şi plângea într-o colivie ce se afla în altă parte-”* grădinii zoologice. Şi totuşi, sunetul părea să vină dinsja” crengile unui copac din apropiere. S-a întors şi a privit într-acol%, ' dar n-a văzut nimic. Un ulm uriaş cu frunze dese îşi proiecta umbra rece şi dură pe pământul de sub el. ^

  Soldatul se uită spre locotenent de parcă aştepta instruc* ţiuni. Locotenentul dădu din cap, îi ordonă să iasă din cuşcă şi să deschidă iar harta grădinii zoologice. Gata cu tigrffc Urmau leoparzii, apoi lupii şi urşii. O să vedem ce facem' elefanţii după ce terminăm cu ceilalţi, gândi el. În clipa ac şi-a dat seama cât era de cald. „Trageţi-vă sufletul”, le sf el oamenilor. „Beţi nişte apă.” Au băut apă din gamele, pus puştile pe umăr, s-au aliniat şi au pornit spre cuşca leojî dului. Sus în copac, pasărea cea necunoscută îşi răsucea nou arcul. Cămăşile militare cu mâneci scurte erau pătat sudoare, în timp ce trupa de soldaţi înainta cu paşi auzit clinchetul unor obiecte metalice răsunând prin grădina zoologică. Maimuţele care se agăţau de barele ct1 sfâşiau aerul cu ţipete sinistre care voiau parcă să le aver pe celelalte animale de pericolul ce le păştea, iar acest intrat şi ele în cor, fiecare în felul lor: lupii urlau prelungi cer, păsările băteau puternic din aripi, un animal mare se lovea singur de cuşcă, gest care semăna cu o ameninţare. O fâşie de nor, de forma unui pumn, răsări de nu se ştie unde şi acoperi soarele pentru câteva clipe, în după-amiaza aceea de august, oamenii, animalele… Toată suflarea se gândea la moarte. Oamenii omorau animale astăzi, trupele sovietice vor omorî oameni mâine. Şi tot aşa.

  Întotdeauna stăteam de vorbă la aceeaşi masă din acelaşi restaurant şi ea era cea care plătea. Partea din spate a restaurantului era compartimentată în separeuri, aşa că nu se auzea ce vorbeam. Masa era rezervată pentru seara târziu, înainte de ora închiderii. Nu ne deranja nimeni, nici măcar chelnerul care venea doar să ne aducă mâncarea sau să strângă farfuriile. Ea comanda întotdeauna o sticlă de vin de Burgundia şi o lăsa pe jumătate plină.

  — O pasăre care răsuceşte un arc? Am întrebat eu, ridi-cându-mi nasul din farfurie.

  — O pasăre care răsuceşte un arc? Mă imită Nucşoară, strâmbându-se. Nu înţeleg. Ce vrei să spui?

  — Nu vorbeai adineauri de o pasăre care răsuceşte un arc? A clătinat uşor din cap.

  — Nu-mi amintesc, dar nu cred că ţi-am vorbit de vreo pasăre.

  N-avea rost să mai insist pentru că aşa povestea ea. N-am întrebat-o nici de pata de pe obraz.

  — Deci, te-ai născut în Manciuria?

  — M-am născut la Yokohama, spuse ea, clătinând din cap. „arinţii m-au dus în Manciuria când aveam trei ani. Tata era Profesor la Medicină Veterinară, dar când edilii oraşului Hsin ^nin au solicitat din Japonia o persoană specializată pentru Postul de veterinar-şef la noua grădină zoologică, tata s-a oferit v°luntar. Mama nu prea avea chef să-şi lase baltă gospodăria Pentru care muncise atât, dar tata a insistat. Probabil că voia a”? I încerce puterile şi în altă parte, într-un loc mai mare şi ai deschis decât colegiul acela din Japonia în care preda Qicina veterinară. Eu eram mică, aşa că pentru mine nu ^ta unde trăiam, dar ţin minte că mi-a plăcut foarte mult la adina zoologică. Am dus o viaţă minunată. Tata mirosea

  Haruki Muraka întotdeauna a animale, un miros amestecat, dar în fiecare puţin diferit, ca atunci când se adaugă un ingredient nou unu parfum deja cunoscut. Când venea acasă, mă lua în braţe, puneam să stea nemişcat şi-l adulmecam pe îndelete.

  Când situaţia s-a înrăutăţit, tata a decis să ne trimită acasă|r” pe mine şi pe mama, până nu era prea târziu. Am luat împreună' cu mulţi alţi oameni trenul din Hsin Chin spre Coreea, unde*' ne aştepta un vapor special. M-am despărţit de tata la gară^ după ce ne-a făcut cu mâna. Am scos capul pe fereastră şi ais-văzut cum se făcea tot mai mic până a dispărut cu totul în,.;: mulţimea de pe peron. Nu mai ştie nimeni ce s-a întâmpla apoi cu el. Eu cred că a fost luat prizonier de sovietici, trir în Siberia la muncă grea şi şi-a lăsat oasele pe-acolo, ca mul| alţii. O fi îngropat cine ştie pe unde, fără ca locul respectiv i fie marcat în vreun fel.

  Îmi amintesc ce viaţă am dus în Hsin Chin, până în ce mai mici amănunte. Cunoşteam fiecare cotlon din grădina zoologică – fiecare cărare, fiecare animal. Am locuit într-urf apartament din incinta grădinii zoologice şi toţi cei care munceaţi acolo mă cunoşteau şi mă lăsau să umblu peste tot, chiar şi nf zilele de sărbătoare când grădina era închisă. ^

  Nucşoară a închis ochii pentru a se putea concentra. Etf aşteptam să-şi continue povestea. '

  — Şi totuşi, nu sunt absolut convinsă că acea grădină zoologiei pe care mi-o amintesc eu este cu-adevărat cea în care am st Nu ştiu cum să-ţi spun, dar uneori nu mai sunt sigură pe: pentru că imaginile din capul meu sunt mult prea vii. Ca încep să gândesc astfel, nu îmi mai dau seama care dint imagini sunt reale şi care sunt pure închipuiri. Am sentiment că mă aflu într-un labirint din care nu mai ştiu să ies. Ţi > întâmplat vreodată aşa ceva?

  Nu mi s-a întâmplat.

  — Ştii cumva dacă mai există în Hsin Chin grădina zoologică?

  — Habar n-am, spuse ea atingându-şi cercelul cu deg Am auzit că s-a închis după război, dar nu ştiu dac redeschis-o.

  Nucşoară Akasaka a fost foarte mult timp singura per din lume cu care am putut vorbi. Ne întâlneam o dată două ori pe săptămână şi stăteam de vorbă la masa ace restaurant. Am descoperit după câteva întâlniri că ştia să asculte şi se pricepea grozav să dea o turnură plăcută conversaţiei noastre, inserând întrebări şi răspunsuri cu mult tact.

  Pentru a evita să-i provoc şi cea mai mică neplăcere, aveam întotdeauna grijă să fiu pus la punct când mă întâlneam cu ea. Îmi îmbrăcam întotdeauna o cămaşă proaspăt luată de la curăţătorie şi-mi puneam o cravată care să se potrivească perfect. Pantofii mei sclipeau în sensul propriu al cuvântului. Primul lucru pe care-l făcea când mă vedea, era să mă examineze din cap până-n picioare, cu aerul unui bucătar-şef care-şi alege cu grijă legumele de care are nevoie. Dacă nu-i plăcea ceva, mă ducea imediat la magazin şi-mi cumpăra articolul respectiv. Dacă era posibil, mă ruga să-l îmbrac chiar acolo. Când era vorba de vestimentaţie, era de-a dreptul perfecţionistă.

  Fără să-mi dau bine seama, dulapul meu a început să se umple cu haine, încet, dar sigur, costumele noi, sacourile noi, cămăşile noi începeau să invadeze teritoriul ocupat altădată de rochiile şi fustele lui Kumiko, pe care a trebuit să le scot şi să le bag în cutii cu naftalină pentru a le putea depozita în altă parte. Eram convins că dacă se întorcea, se va minuna de transformările petrecute în lipsa ei.

  Mi-a trebuit mult timp să-i explic lui Nucşoară, puţin câte puţin, despre Kumiko şi despre faptul că voiam să o salvez şi să o aduc înapoi. Ea şi-a pus un cot pe masă, şi-a proptit bărbia în mână şi m-a privit câteva clipe.

  — De unde vrei să o aduci înapoi? Are vreun nume locul acela?

  Îmi căutam cuvintele în spaţiu, dar nu le găseam nicicum. Nu erau nici în subteran.

  — De undeva de departe, am zis. Nucşoară zâmbi.

  — E ca-n Flautul fermecat al lui Mozart, în care trebuie, cu ajutorul unui flaut fermecat şi al unor clopoţei magici, 0 Prinţesă ţinută captivă într-un palat îndepărtat, îmi place srozav opera asta şi am văzut-o de nenumărate ori. Ştiu pe uiafară nişte replici: „Sunt păsărarul Papageno, cunoscut în tot ţinutul”! Ai văzut-o?

  ^n clătinat din cap. N-o văzusem.

  C ~ Prinţul şi păsărarul sunt conduşi la castel de trei copii j re merg călare pe un nor, dar cu-adevărat palpitantă este

  Pta ce se dă între ţinutul zilei şi cel al nopţii. Ţinutul nopţii

  Haruki Muraka încearcă să prindă prinţesa şi să o smulgă din ţinutul zileiJ Interesant este că pe la jumătatea operei, eroii nici nu mai şti% unde-i bine şi unde nu, care este captiv şi cine e liber. NormaL„! Până la urmă prinţul o scapă pe prinţesă, Papageno pe Papagena iar ticăloşii se prăbuşesc în iad… Nucşoară îşi plimbă un deget” pe rama ochelarilor. Oricum, la ora asta nu dispui de păsărar l de flaut fermecat sau de clopoţei magici.

  — Dar dispun de o fântână. -

  — Ar fi grozav să pui mâna pe ea… Spuse Nucşoară zâmbindJ în timp ce despăturea o batistă elegantă, pe fântâna aia a ta dar ştii, până la urmă toate au un preţ. *

  Când oboseam sau nu reuşeam să mai continuu pentru ca„* nu-mi găseam pur şi simplu cuvintele, Nucşoară mă lăsa si* mă odihnesc şi-mi povestea câte ceva din viaţa ei. Poveştii!' sale se dovedeau însă mult mai lungi şi mai încâlcite decât ale mele. Ea nu obişnuia să povestească ceva într-o anumită ordine -spre deosebire de mine – ci sărea de la un subiect la altuf după cum îi dicta bunul ei plac. Inversa ordinea cronologica fără nici o explicaţie şi începea să vorbească despre un „pei^ sonaj principal„ de care nu-mi pomenise niciodată. Pentru ^ înţelege despre care perioadă din viaţa ei vorbea, trebuia st” fac deducţii logice, deşi uneori nu-mi foloseau la nimic. Nara cu acelaşi ton întâmplări văzute cu propriii ei ochi şi întâmpl pe care doar le auzise.

  Au ucis leoparzii, lupii şi urşii. Cel mai mult au avut furcă cu cei doi urşi uriaşi care au continuat, cu toate gloanţ din ei, să zdruncine zăbrelele cuştii, să mârâie şi să-şi colţii. Spre deosebire de tigri care păruseră împăcaţi cu soa urşii nu voiau să accepte ideea morţii. Poate tocmai per acest motiv le-a şi trebuit mult mai mult timp să se desj de existenţa asta temporară care se numeşte viaţă. După i reuşit soldaţii să pună capăt şi ultimei suflări a urşilor, atât de epuizaţi, încât aveai impresia că se vor prăbuşi; clipă-n clipă. Locotenentul a pus piedica pistolului şi şi-a i sudoarea de pe frunte cu chipiul. Uciderea urşilor a fost ur de o tăcere adâncă. Câţiva dintre soldaţi încercau să-şi ase jena scuipând zgomotos. Gloanţele folosite de la picioarelj arătau ca nişte mucuri de ţigară, în urechi le răsunau.

  Împuşcăturile. Tânărul soldat care urma să fie bătut mortal de un rus într-o mină din Irkuţk după şaptesprezece luni a tras adânc aer în piept de câteva ori şi a încercat să-şi întoarcă privirile de la cadavrele urşilor. Se lupta cu o greaţă cumplită şi făcea eforturi să nu vomite.

  Până la urmă, nu au ucis elefanţii. Când s-au văzut faţă-n faţă cu ei, şi-au dat seama că erau prea mari, iar puştile soldaţilor arătau ca nişte biete jucării pentru ei. Locotenentul s-a gândit o vreme şi a decis să-i lase în pace. Aflând de decizia acestuia, oamenii au respirat uşuraţi. Oricât părea de ciudat -sau poate nu era ciudat deloc – toţi gândeau la fel: era mult mai simplu să ucizi oameni pe câmpul de bătălie decât animale în cuştile lor, chiar dacă pe câmpul de bătălie riscai să fii ucis la rândul tău.

  Cadavrele animalelor, de diferite forme şi dimensiuni, au fost scoase din cuştile lor de către muncitorii chinezi, încărcate în căruţe şi târâte până la o magazie goală, unde au fost lăsate pe pardoseală. După ce a văzut operaţiunea încheiată, locotenentul s-a întors în biroul directorului şi l-a rugat să semneze documentele necesare. Soldaţii s-au aliniat apoi şi au plecat, mărşăluind, cu acelaşi zgomot cu care veniseră. Muncitorii chinezi au luat nişte furtunuri şi au spălat pardoseala plină de sânge a cuştilor, îndepărtând şi bucăţile de carne care ţâşniseră pe pereţi. După ce au terminat treaba, l-au întrebat pe medicul veterinar cu pata pe obraz ce avea de gând să facă cu cadavrele, dar n-a ştiut ce să le spună. De obicei, când murea un animal la grădina zoologică, chemau un specialist care se ocupa de tot. Acurn nu se punea problema nici măcar să dea un telefon ca să cheme pe cineva să-i scape de cadavre, dată fiind situaţia Acordată din oraşul acela blestemat. Vara era în toi şi cada-Vrele intrau repede în putrefacţie. Deja le împânziseră muştele mari şi negre. Cel mai bine ar fi fost să le îngroape – o muncă panică, chiar dacă dispuneau de uneltele necesare. Dat fiind 1! Jsă ajutorul limitat pe care puteau conta, ar fi fost imposibil a sape gropi suficient de mari pentru toate cadavrele. Muncitorii i-au promis medicului veterinar că-l scapă de aaavre dacă le dă lor animalele întregi, subliniind că au o ultime de prieteni care îi pot ajuta şi care ştiu ce au de făcut.

  E scoteau în afara oraşului şi ştergeau orice urme, fără să Pr°voace vreun necaz. În schimb voiau pieile şi carnea, în ial carnea de urs. Există organe ale urşilor şi tigrilor care

  Haruki Muraka se folosesc la fabricarea unor medicamente ce se vând la preţ extrem de ridicat. Le părea rău muncitorilor că nu i-ţ atenţionat pe soldaţii aceia amatori să ţintească doar capţ Pieile ar fi rămas intacte şi ar fi fost mult mai valoroase felul acesta. Păcat că nu s-au implicat de la bun începu spunea unul dintre ei, ar fi făcut treabă mult mai bună. Medic veterinar a fost de acord cu condiţiile impuse. Nici nu avea ales, de fapt. La urma urmei, era ţara lor.

  Nu după mult timp au apărut zece chinezi care trăgea^ câteva căruţe goale. Au târât cadavrele animalelor afară, le-ft (L încărcat în căruţe, le-au legat bine şi le-au acoperit cu Şi-au făcut treaba fără să scoată un cuvânt, iar pe chipurile le nu se citea absolut nimic. După ce-au terminat de încăr animalele în căruţe, au plecat târându-le după ei. Căruţ vechi scârţâiau din toate încheieturile sub greutatea cadavrelor. Astfel s-a încheiat, într-o după-amiază caldă de augus% masacrul de la grădina zoologică – masacrul neprofesionisfe' cum îi spuneau muncitorii chinezi. Au rămas câteva cuşti goalfc dar curate. Maimuţele erau încă agitate şi se strigau una yf, alta pe limba lor. Bursucii alergau de colo-colo prin cuşca Jjjjps îngustă. Păsările dădeau disperate din aripi, lăsând pene Şir' jurul lor, iar cicadele ţârâiau mai departe. „|'

  După ce-au terminat soldaţii cu animalele, s-au întors; garnizoană, iar după ce-au dispărut şi ultimii doi chinezi căruţele lor, grădina zoologică arăta ca o casă părăsită din i fusese scoasă aproape toată mobila. Medicul veterinar s-a: pe marginea unei fântâni arteziene fără apă, a ridicat spre cer şi a privit câtva timp conturul clar al norilor ce plut în văzduh, ascultând târâitul cicadelor. Pasărea-arc nu se: auzea, dar veterinarul nu a băgat de seamă. Ca să fim cina nici nu cred că o auzise vreodată. Singurul care a auzit-o a-i soldatul care urma să fie bătut mortal în mina siberia

  Medicul veterinar a scos din buzunarul de la piept un pa de ţigări umezit de transpiraţie, a băgat o ţigară în gură scăpărat un chibrit, în timp ce încerca s-o aprindă, şi-a seama că-i tremurau mâinile. A stricat trei chibrituri reuşit. N-aş spune că se simţea chiar traumatizat psihic, J fuseseră „lichidate” câteva animale în faţa ochilor lui. Nu. Legea de ce nu era nici şocat, nici trist, nici supărat. Nu i nimic de fapt. Era doar cumplit de intrigat.

  A rămas nemişcat o vreme, privind dâra de fum care se ridica spre cer şi încercând să-şi pună în ordine sentimentele. S-a uitat la mâinile pe care şi le odihnea în poală şi apoi din nou la norii de pe cer. Lumea pe care o avea în faţa ochilor părea neschimbată şi totuşi, ceva era altfel. A, da, trăia acum într-o lume în care fuseseră „lichidaţi” tigrii, urşii, leoparzii, lupii. Animalele astea existaseră dimineaţă, dar acum, la ora patru după-amiaza, zăceau în nefiinţă. Fuseseră masacrate de soldaţi, iar cadavrele lor luate de acolo.

  Cele două lumi diferite erau probabil despărţite între ele de o breşă. Exista cu siguranţă o breşă, dar el nu era capabil să o descopere. Lumea arăta de fapt aşa cum fusese întotdeauna, dar pe veterinar îl intriga lipsa de sentimente, lipsa unor reacţii interioare.

  Şi-a dat brusc seama că era epuizat. Dacă se gândea bine, nici nu prea dormise cu o noapte în urmă. Ce minunat ar fi, îşi spuse el, dacă aş găsi undeva o umbră răcoroasă la care să mă întind şi să dorm puţin – chiar şi foarte puţin – şi să nu mă mai gândesc la nimic, să mă las învăluit de bezna inconştientului. Se uită la ceas. Trebuia să procure mâncare pentru animalele care supravieţuiseră, să trateze maimuţa care făcuse febră mare, erau o mulţime de lucruri pe care trebuia să le facă, dar acum, înainte de orice trebuia să doarmă puţin. Se va gândi apoi la ce avea de făcut.

  Medicul veterinar s-a îndreptat spre un loc mai retras, cu copaci mulţi, unde nu-l vedea nimeni, şi s-a întins pe iarbă. Mirosul plăcut al ierbii îi amintea de copilărie. Câteva lăcuste manciuriene au trecut peste faţa lui cu un târâit puternic. Şi-a mai aprins o ţigară, aşa întins, şi era fericit că nu-i mai tremurau mâinile atât de tare. În timp ce trăgea fumul adânc în Piept, şi-i imagina pe chinezi jupuind animalele proaspăt ucise S1 tranşându-le carnea. Văzuse deseori chinezi făcând aşa ceva? Z Ştia cât erau de pricepuţi, fiind capabili să transforme în câteva minute un animal în piele, carne, organe şi oase, de jjarcă acestea ar fi fost dintotdeauna separate unele de altele, ar care, o scurtă perioadă de timp stătuseră totuşi asamblate. And o să mă ridic eu de-aici, gândi el, cu siguranţă că bucăţile 6 carne vor fi deja expuse pe tarabele pieţei. Realitatea înseamnă aPiditate şi eficienţă. A rupt o mână de iarbă şi s-a jucat o ^e, bucurându-se de frăgezimea ei. Apoi a stins ţigara şi lat drumul fumului pe care îl trăsese în plămâni. Când a

  Haruki Mura închis ochii, a auzit şi mai distinct bătăile de aripi ale lăcustei în bezna minţii lui prinseseră contur nişte lăcuste mari nişte broaşte râioase, care săreau în jurul lui.

  Probabil că lumea e ca o uşă turnantă, gândi el înainte-j a adormi, iar secţiunea în care exişti depinde de locul în păşeşti, în cazul de faţă, într-o secţiune erau tigri, în alta însă nu exista o continuitate logică de la o secţiune la alta poate tocmai de aceea nu conta unde nimereai. Oare nu ac era motivul pentru care nu reuşea să găsească breşa ce sepj lumile? N-a fost capabil să gândească mai departe. Obosej îl acaparase complet şi o simţea grea, ca pe o pătură îmbibi în apă. Gândurile i s-au evaporat şi a rămas întins ac (inhalând mirosul crud al ierbii, ascultând ţopăitul lăcustelor^ bucurându-se de umbra ce-l învăluia.

  Se prăbuşi într-un somn adânc de după-amiază.

  Nava de transport a oprit motoarele aşa cum i s-a ordoB şi a rămas nemişcată pe suprafaţa întinsă a oceanului. Nu i fi existat şanse nici măcar de una la mie să se deplaseze repede decât submarinul acela modern. Tunul şi mitraliera] pe puntea submarinului erau îndreptate spre ea. Echipajul„ gata de atac. Cu toate acestea, între cele două vase plana i calm straniu. Echipajul submarinului era aliniat pe privea nava de transport cu un aer detaşat, de parcă îşi spt că are timp suficient pentru măcel. Unii dintre ei nici măfi nu s-au sinchisit să-şi pună căşti de protecţie. Vântul nu i deloc în după-amiaza aceea şi, pentru că motoarele fuses oprite, nu se mai auzeau decât valurile lovind în corpul două vase. Nava de transport a trimis submarinului ser care însemnau: „Transportăm civili neînarmaţi. Nu avem mu şi nici militari la bord. Avem extrem de puţine bărci vare„. Submarinul a răspuns cu duritate: „Asta nu e prot noastră. Fie că evacuaţi nava, fie că nu, noi începem să trl peste zece minute”. Cu asta s-a terminat schimbul de dintre cele nouă vase. Căpitanul navei de transport a de nu spună nimic pasagerilor. Ce rost avea? Poate unii erau suficient de norocoşi ca să se salveze, dar cei mai urmau să se ducă la fund împreună cu acest ciubăr mize Căpitanul tânjea după o ultimă gură de băutură, dar st whisky – nişte scotch de calitate pe care-l pusese deoj se afla în biroul din cabina lui şi nu avea timp să ea. Şi'a scos Pălăria şi a privit cerul, sperând într-un miracol. Ce-ar fi să apară din senin nişte avioane japoneze de luptă? Dar nu era ziua miracolelor. Căpitanul a făcut tot ce i-a stat în putinţă. Se gândea iar la whisky acum.

  Pe măsură ce se scurgeau cele zece minute de graţie acordate, puntea submarinului a fost cuprinsă de o tulburare tot mai stranie. Ofiţerii aliniaţi pe puntea cu turnul de comandă au început să se fâţâie de colo-colo, iar unul dintre ei a coborât pe puntea inferioară, s-a strecurat printre soldaţi şi a început să ţipe de parcă dădea nişte ordine. Pe unde trecea, provoca agitaţie printre cei aflaţi la posturile lor. Unul dintre marinari a scuturat puternic din cap şi a dat un pumn ţevii de tun. Un altul şi-a aruncat chipiul de pe cap şi a ridicat ochii spre cer. Mişcările lor păreau să exprime supărare sau bucurie, dezamăgire sau emoţie. Pasagerilor de pe nava de transport le-a fost imposibil să înţeleagă ce se întâmpla pe submarin sau care aveau să fie consecinţele agitaţiei de acolo, îşi ţineau respiraţia, cu ochii pironiţi pe mişcările marinarilor de parcă priveau un spectacol de pantomimă ce nu era în program, dar prin intermediul căruia se transmitea totuşi ceva important. Sperau să găsească o explicaţie, în cele din urmă, agitaţia ce se stârnise între ofiţerii submarinului s-a domolit şi, ca răspuns la un ordin venit de pe punte, au început să retragă cu mare viteză armamentul şi să astupe oribila gaură a tunului îndreptată spre nava de transport. Ofiţerii submarinului au dispărut sub Punte. Spre deosebire de mişcările dezordonate dinainte, acum totul se desfăşura repede şi eficient. Nu se irosea nici o mişcare, nu se scotea nici o vorbă.

  Motoarele submarinului au pornit cu un uruit sigur şi aproape „i acelaşi moment s-a dat ordinul: „Toată lumea la posturi!” Submarinul a luat-o din loc imediat, de parcă nu mai avea Codare să aştepte să se închidă trapa, lăsând în urma lui o ară de spumă albă. O fâşie din apa oceanului a înghiţit puntea aceea hingă şi îngustă, din faţă până-n spate, tunul s-a scu-aÂK ^ e^' turnul de comandă a alunecat în jos brăzdând apa, asţră şi în cele din urmă au dispărut şi antena şi periscopul, e|asând în urmă nici o dovadă că ar fi existat vreodată.

  A urile ridicate de plecarea submarinului au tulburat o vreme la *& a ^n^ a °ceanului) dar s-au potolit şi ele foarte curând, ^ttd în urmă o mare straniu de calmă, hiar şi după ce submarinul a plonjat în apă la fel de

  Şteptat cum apăruse, pasagerii au rămas paralizaţi pe

  Ha.ru.ki Mur punte, privind întinderea vastă a oceanului. Nici măcar n-i încercat să-şi dreagă glasurile. Căpitanul şi-a recăpătat zenţa de spirit şi a dat un ordin navigatorului, care l-a pai mai departe în sala maşinilor şi până la urmă, după mu rateuri, bătrânul motor a pornit ca un câine trezit din so; cu un picior în coaste. |.

  Echipajul navei de transport se aştepta, cu respiraţia tăiată la un atac cu torpile, gândindu-se că americanii şi-au schimbai pur şi simplu planul, în ideea că scufundarea cu torpile etj mult mai rapidă şi mai economicoasă. Vaporul înainta în zigzagt^ scurte, în timp ce căpitanul şi navigatorul scrutau suprafa' apei cu binoclurile în căutarea siajului alb al torpilorului. Ni urmă de torpilor însă. La vreo douăzeci de minute de la pariţia submarinului sub valuri, pasagerii navei de transp< au început să se simtă eliberaţi de blestemul morţii ce piu' deasupra capetelor lor. La început nu le-a venit să creadă, treptat s-au convins că era adevărat. Scăpaseră de moarte c prin urechile acului. Nici măcar căpitanul nu ştia de abandonaseră americanii atacul atât de brusc. Oare ce i-o determinat să se răzgândească? (S-a aflat mai târziu că pri: seră, chiar cu câteva clipe înaintea atacului, instrucţiuni de Cartierul General să suspende orice ostilităţi din iniţiativa şi să răspundă agresiv doar în cazul în care erau atacaţi inamic. Pe data de 14 august, guvernul japonez a tele; Aliaţilor, anunţându-i că erau gata să accepte Declaraţia de Potsdam şi că se predau necondiţionat.) Descătuşaţi de te$f siunea insuportabilă, unii pasageri s-au aruncat pe jos şi început să plângă, dar cei mai mulţi nici n-au plâns, nici râs. Au rămas câteva ore bune – iar alţii chiar câteva zilt într-o stare de împietrire totală, cu ghimpele coşmarului li şi nemilos înfipt în inimi, plămâni, creieri, pântece.

  Micuţa Nucşoară Akasaka a dormit tot timpul în b: mamei ei, ignorând complet cele întâmplate. A dormit douăzeci de ore, de parcă îşi pierduse cunoştinţa. M: ţipat la ea şi a plesnit-o peste faţă ca să se trezească, dat nici un rezultat, de parcă s-ar fi scufundat în străfundul nului. Respira tot mai rar şi avea pulsul foarte slab. Abi auzea respiraţia, în momentul în care vaporul a intrat în Sasebo, s-a trezit brusc, fără să o atingă nimeni, de p< forţă supranaturală ar fi readus-o pe lumea asta. Nucşo putut fi ea însăşi martora evenimentelor de atunci păsării-arc dormise şi nu participase efectiv la încercarea de atac şi la dispariţia submarinului american. A aflat totul de la mama ei, mult mai târziu.

  Vasul a intrat cu greutate în Sasebo imediat după ora zece,; n dimineaţa zilei de 16 august. Portul era ciudat de pustiu şi va-i1 R. U a fost întâmpinat de nimeni şi de nimic. Nu existau uri u i'lt1 fiinţă umană nici măcar la baza antiaeriană aflată lârv intrarea în port. Doar soarele fierbinte al verii ardea nec”-t.; ător pământul. Toată lumea părea paralizată şi complet lipsit i de simţuri. Câţiva pasageri de la bord arătau de parcă tocmai au aterizat în ţinutul morţilor. După ani buni petrecuţi în străinătate, nu puteau decât să privească tăcuţi la ţinutul strămoşilor lor fără să scoată o vorbă. Pe data de 15 august la prânz, se transmisese la radio discursul împăratului prin care acesta anunţa sfârşitul războiului. Cu şase zile în urmă, oraşul Nagasaki fusese transformat în cenuşă de o singură bombă atomică. Statul fantomă Manchuko dispărea în deşertul istoriei, iar medicul veterinar prins pe picior greşit în uşa turnantă, urma să împărtăşească aceeaşi soartă ca şi Manchuko.

  Deci, următoarea problemă (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara – 3)

  Bună, domnule Pasăre-arc! (

  Te-ai gândit la ce ţi-am scris în ultima scrisoare? Unde sunt-:' şi ce fac? Ai fost în stare să-ţi pui imaginaţia în funcţiune? /

  Ei bine, presupun că nu ţi-ai dat seama de nimic. Am dreptate?

  Aşa că am să-ţi spun totul de la bun început. Ti.

  Lucrez, ca să spun aşa, într-o fabrică. O fabrică mare. Se^ află într-un oraş de provincie de pe malul Mării Japoniei, sau < mai bine zis la periferia unui oraş de provincie de la munte. Nu ţ e chiar o fabrică aşa cum îţi imaginezi tu, domnule Pasăre-arc. Nici vorbă de un colos dotat cu echipament modern şi cu bandă * rulantă. Nu are nici măcar cos de fum. Da, e adevărat că „ffr e chiar atât de mare, dar terenul aferent se întinde pe o supra- '* faţă vastă şi e un loc plăcut şi liniştit. Nu mi-am imaginat1' niciodată că poate exista aşa ceva în lume. Singura fabrică pd^ care am văzut-o până acum a fost cea de caramele, la care + ne-au dus cu şcoala, în clasele primare, îmi amintesc şi acum;” ce înghesuială şi ce gălăgie era acolo, ce mult m-au impresiona chipurile posomorâte ale muncitorilor. Pentru mine cuvân „fabrică” însemna, deci, ceea ce se explica în manualele şcola la capitolul „Revoluţia industrială”.

  Majoritatea angajaţilor de aici sunt fete. Există o ci separată în apropiere, un fel de laborator în care bărbaţi ser îmbrăcaţi în halate albe, fac tot felul de experimente, dări sunt foarte putini. Fetele de aici au până-n douăzeci de ani J puţin peste şi cam şaptezeci la sută dintre ele locuiesc la căn care se află în incinta fabricii. Şi eu stau tot la cămin, peni că am considerat că ar fi o prostie să fac zilnic naveta* autobuzul sau cu maşina din oraş până aici. Căminele foarte frumoase. Clădirile sunt noi, camerele au un singur pat, dotate cu tot ce trebuie, mâncarea este excelentă şi poţi alege ce-ţi place. Pe deasupra, totul costă foarte puţin. Există şi un bazin cu apă caldă şi o bibliotecă, poţi participa la tot felul de activităţi – ceremonia ceaiului şi ikebana (dar pe mine nu mă tentează aşa ceva). Au şi programe sportive. Multe dintre fete au locuit mai întâi în oraş, dar apoi s-au mutat la cămin, Ele pleacă acasă la sfârşit de săptămână ca să ia masa cu familiile lor sau merg la filme şi la întâlniri cu băieţii, aşa că sâmbăta e cumplit de pustiu aici. Nu sunt multe cele care nu au unde să meargă în weekend. După cum ţi-am scris şi data trecută, mie îmi place grozav când se face linişte în jurul meu. Pot citi, pot asculta muzică cu radioul dat la maximum, mă pot plimba pe dealurile din preajmă sau stau la birou, ca acum, şi-ţi scriu ţie, domnule Pasăre-arc.

  Fetele care lucrează aici sunt din zonă, deci fete de ţărani. Cele mai multe sunt fericite, sănătoase, optimiste, harnice. Nu prea există alte fabrici prin apropiere, aşa că până acum plecau să-şi caute de lucru la oraş după ce absolveau liceul, ceea ce însemna că băieţii nu mai aveau cu cine se însura. Se punea astfel problema depopulării ţinutului. Edililor oraşului le-a venit ideea să folosească acest teren pentru înălţarea unei fabrici şi de aceea fetele nu prea mai pleacă. După părerea mea a fost o măsură extraordinară. De fapt, şi pentru una ca mine, care vine din altă parte, e foarte bine. Deci, după ce termină liceul (sau îl abandonează pe parcurs, ca mine) fetele din zonă vin să lucreze la fabrică, îşi pun bani deoparte, se mărită când le vine vremea măritişului, apoi îşi părăsesc slujba, toarnă doi-trei copii şi devin gospodine solide ca nişte balene. Normal, mo-i sunt unele care continuă să muncească după ce se căsătoresc, dar cea mai mare parte dintre ele renunţă la slujbă.

  Deci, ţi-ai făcut o idee despre cum arată locul, nu?

  Următoarea întrebare ar fi: ce se produce în această fabrică?

  ^ (Sugestie) îţi aminteşti că am fost o dată amândoi în Ginza să facem un sondaj?

  Haide, domnule Pasăre-arc f Puteai să-ţi dai seama că

  Uc într-o fabrică de peruci! Te surprinde?

  Ţi-am povestit data trecută cum am reuşit să scap, după JUtnătate de an, de aleasa şcoală-închisoare de la munte. Am

lâncezit apoi acasă, ca un câine cu piciorul rupt, şi cam atunci mi-a venit în cap ideea cu fabrica de peruci. Mi-c amintit că mi-a spus o dată şeful de la firmă, mai mult glumă cred, că nu aveau destule fete la fabrică şi că ar fi dispuşi să mă angajeze dacă doream să muncesc acolo, mi-a arătat o broşură şi ce-am văzut în ea m-a impresionaţi grozav, încă de atunci am cochetat cu ideea de a lucra fo; fabrica aceea. Şeful mi-a spus că fetele implantează manuaţ^ firele de păr în peruci, că acestea sunt produse foarte delicate^ şi nu se pot face în serie precum vasele de aluminiu. Ca să obţu-jl o perucă de calitate, trebuie să introduci fiecare smoc de păr cal foarte multă grijă. Nu eşti de părere că e o muncă extraordinatjjţ de migăloasă? Poţi să şi leşini până termini una. Cam câte/wfj| de păr crezi tu că are un singur cap? Câteva sute de mii, s*H ştii! Ca să faci treabă bună, trebuie să implantezi firele manud^f; la fel ca răsadurile pe plantaţiile de orez. Dar niciuna dintnK fetele de aici nu se plânge de muncă, deoarece e o zonă în coî*f iernile durează mult şi femeile sunt obişnuite încă din timpuajjf: străvechi să şi le petreacă cu lucrul de mână pe care să poatije scoate apoi un ban. Probabil că de aceea au şi ales aceasfâjjf zonă pentru fabrică. ScJ

  Dacă vrei să ştii, nu mi-a displăcut niciodată lucrul djjfc mână şi mi-a plăcut întotdeauna să cos – chiar cos frumos j^t deşi nu cred că ţi-ai dat seama. Profesoarele mă lăudau întoţfjţ deauna la şcoală. N-ai fi zis asta, nu? Dar să ştii că e adevăratjjjjj, Aşa mi-a venit ideea să-mi petrec o parte din viaţă într^f fabrică de la munte, să dau din mâini de dimineaţa până. Şi să nu am timp să mă gândesc la absolut nimic, săturasem de scoală, dar nu suportam nici gândul de a stai capul părinţilor fără să fac nimic (şi sunt convinsă că nici;) nu le-ar fi făcut plăcere să mă vadă stând degeaba). Nu găsit altceva care să mă tenteze, aşa că nu mi-a rămas să vin să lucrez în această fabrică.

  Părinţii au acceptat să-mi servească drept garanţi, mi-a dat o recomandare extraordinară (cei de la firmă” apreciat întotdeauna munca prestată de mine), am trecu bine de interviul de la sediul central al firmei, iar în săptăTi următoare mi-am şi făcut bagajele – de fapt nu mi-am decât nişte haine şi casetofonul. M-am urcat singură în tr rapid şi la un moment dat am coborât şi am luat un trejj^ munte. Am ajuns cu bine în orăşelul acesta şi am trăit cu sentimentul că sunt de cealaltă parte a pământului. La început ar>i avut inima cât un purice şi am crezut că am făcut o mare greşeală venind în acest loc, dar lucrurile nu stau chiar aşa. Sunt deja aici de şase luni, dar n-am avut nici o nemulţumire şi nici o problemă, aşa că mă simt chiar foarte bine.

  Nu ştiu de ce, dar m-au interesat întotdeauna perucile, sau mai bine zis m-au atras, aşa cum unii sunt pasionaţi de motociclete. Nu mi-am dat seama de asta înainte de a face sondajele acelea, înainte de a vedea bărbaţi cu chelie (sau cum spuneau cei de la firmă, „bărbaţi cu mici probleme”) pe care-i clasificam în cele trei categorii. Atunci am realizat cât de mulţi asemenea indivizi există în lume. Nu că m-aş simţi ataşată în vreun fel de bărbaţii cu chelie. Nici nu-mi plac, nici nu-mi displac. De exemplu, dacă ţie ţi se răreşte părul, domnule Pasăre-arc (si nu cred că o să mai treacă prea multă vreme până vei avea şi tu probleme), sentimentele mele faţă de tine nu se vor schimba cu nimic. Singura asociaţie pe care o fac când văd asemenea bărbaţi este, după cum ţi-am mai spus, cea legată de stingerea treptată a vieţii şi tocmai acest aspect mă interesează foarte mult. Am. Auzit că omul se dezvoltă până la o anumită vârstă, când atinge punctul culminant (nu mai ţin minte exact, dar parcă era vorba de nouăsprezece sau de douăzeci de ani), după care trupul începe să intre în declin şi atunci mi se pare normal c” o dată cu acest proces să se subţieze şi părul, ajungând să cadă treptat. Cred că e un proces firesc. Singura problemă este că urni chelesc de tineri, alţii după ce ajung la o vârstă mai lnaintată, dar sunt şi unii mai bătrâni care nu chelesc deloc. Şhu că m-a frapat lucrul acesta şi am considerat că nu e drept Sa se întâmple aşa ceva, mai cu seamă că e o parte a corpului <-a vedere. Mă rog, oricum nu e o problemă care să mă privească Personal, deşi îi înţeleg foarte bine.

  _ In cele mai multe cazuri, nu este de vină cel căruia îi cade

  Parul – mai mult sau mai puţin decât semenului său. Când am crQ-t la firmă, şeful îmi spunea că în nouăzeci la sută dintre

  ZUri moştenirea genetică îşi spune cuvântul. Dacă se transte de la bunic sau de la tată o astfel de genă, bărbatul j Pectiv îşi pierde oricum pârul mai devreme sau mai târziu, tferent de măsurile preventive pe care le ia. În cazul chelirii

  Se Poate pune în aplicare zicala:„Dacă vrei, poţi”. Când îi vine

  Haruki Mu vremea genei să-şi scoată colţii, nu-ţi rămâne decât să-i zici: „Ei hai, vezi-ţi de drumul tău acum!” (Dacă gena are cumva vreut drum de care să-şi vadă.) E nedrept, nu crezi? Eu zic că e., Deci acum ştii că sunt la o fabrică de peruci, departe de tine ' şi muncesc zilnic foarte serios şi mai ştii la fel de bine cât d$ mult mă interesează perucile şi modul lor de realizare. Data viitoare am să-ţi dau şi alte detalii despre viaţa şi munca mea de aici.

  Sau mai bine nu. La revedere!

  O fi o cazma adevărată? (Evenimentul din toiul nopţii – 2)

  După ce-a adormit, băiatul a avut un vis foarte clar. Ştia că era vis, fapt ce-l mai liniştea puţin. Ştiu că acesta este vis, dar ce s-a întâmplat mai înainte n-a fost vis. 5-a petrecut cu-ade-vărat. Percep foarte bine diferenţa dintre cele două întâmplări.

  În vis, băiatul a ieşit în grădină în toiul nopţii şi era singur. A luat cazmaua rezemată de trunchiul copacului şi a început să sape groapa pe care o acoperise bărbatul acela. Fiind proaspăt astupată, pământul era moale şi nu se săpa greu, dar cazmaua era prea grea pentru băiat. Şi nu avea pantofi în picioare. Tălpile îi erau pur şi simplu îngheţate. Abia respirând, şi-a văzut mai departe de treabă până când a ajuns la ceea ce îngropase bărbatul.

  Pasărea-arc nu mai scotea nici un sunet. Bărbatul care se urcase în copac n-a mai coborât. Liniştea nopţii era aproape dureroasă pentru urechile băiatului. Bărbatul dispăruse, deci. „O., dar acesta-i doar vis, gândi el. Totuşi, ţipătul păsării-arc Ş1 silueta ce semăna cu a tatălui său fuseseră reale, aşa că nu Putea ti nici o legătură între cele două întâmplări. Ciudat însă 1 se părea faptul că, deşi visa, săpa o groapă adevărată. Şi atunci cum era să mai facă distincţia între vis şi realitate? Era cazmaua aceea adevărată sau doar o cazma din vis?

  ^u cât se gândea mai mult, cu atât devenea mai confuz. De ^eea, a decis să-şi concentreze toată energia pe săpatul gropii.

  Azmaua a atins în cele din urmă lucrul îngropat.

  , Băiatul a avut grijă să îndepărteze tot pământul din jurul

  Cceluţei ca să nu o deterioreze. S-a lăsat în genunchi şi a oş-o din groapă. Nu plutea nici un nor ne cer, aşa că lumina de?” Se rev^rsa nestingherită pe pământ, în vis nu-i era teamă bn °C ^uri°zitatea îi dădea puteri neaşteptate. A desfăcut eluţa şi a găsit în ea o inimă de om. I-a recunoscut forma

şi culoarea, doar văzuse aşa ceva în enciclopedia lui. Inima er încă proaspătă şi vie şi se mişca precum un bebeluş abandonat Normal, nu mai trimitea sânge prin cele câteva artere rămasej dar pulsa. Băiatului îi răsunau nişte bătăi puternice în urecb dar erau ale propriei sale inimi. Inima îngropată şi cea a băia-t tului băteau la unison, comunicând una cu cealaltă.

  Îşi regla respiraţia şi-şi spuse ferm: „Nu-ţi fie teamă de ea, Este doar o inimă de om, aşa cum ai văzut-o în enciclopedie.; Oricine are inimă. Şi eu am”. O împacheta la loc, cu mâini” sigure, o puse pe fundul gropii şi o acoperi cu pământ. Nivelă pământul cu picioarele goale, ca să nu-şi dea nimeni seama că fusese săpată o groapă acolo. Rezemă cazmaua de copac, aţşţ. Cum o găsise. Pământul era rece ca gheaţa. Băiatul se caţără^ pe pervaz şi se întoarse în camera lui. Îşi scutură pământul d% pe tălpi în coşul de gunoi ca să nu murdărească aşternutul şi, se îndreptă spre pat. În clipa aceea şi-a dat seama că era cineva în patul lui, că dormea în locul lui. /.

  Băiatul a tras plapuma la o parte, supărat, îi venea sfc strige: „Hei, afară de-acolo! E patul meu!” însă n-a fost ÎBs stare să rostească vorbele pentru că şi-a dat seama că în ptft„ era el însuşi. Dormea profund şi liniştit. Băiatul rămase paraî lizat locului, nefiind capabil să scoată un sunet. A, deci e” dorm deja în pat, atunci unde să doarmă acest eu? A fost priffif* dată când i s-a făcut frică – o teamă paralizantă pe care O simţea până în măduva oaselor, îi venea să strige, să urle fi*' să-l audă eul care dormea în pat şi toată lumea din casă, da# îşi simţea vocea sugrumată. N-a reuşit să scoată nici un sunef' Absolut niciunul. A pus mâna pe umărul eului care dormea fi l-a scuturat zdravăn, dar n-a reuşit să-l trezească.

  Nu-i mai rămăsese decât să-şi arunce canadiana pe joăj să se strecoare în pat, împingându-l mai spre centru pe care dormea, ca să-şi facă şi lui puţin Ioc. Dacă nu pr astfel, urma să fie expulzat din lumea căreia îi aparţinea… Înghesuit şi fără pernă, a adormit de îndată ce s-a băga! Pat. Îi era imposibil să mai gândească.

  Când s-a trezit dimineaţă, băiatul era în mijlocul pat singur. Perna era sub capul lui, ca de obicei. S-a ridicat' şi a privit prin cameră. La prima vedere, n-a văzut schimbare – avea aceeaşi masă, acelaşi birou, acelaşi acelaşi lampadar. Ceasul din perete arăta şase şi douăz mi;' na u rinii opri minute. Ceva i se părea totuşi ciudat băiatului. Arătau toate la fel, dar nu era locul în care se culcase. Aerul, lumina, sunetul, mirosul – toate păreau puţin diferite faţă de ceea ce ştia fi. Poate alţii n-ar fi observat, dar el simţea. A dat plapuma parte şi s-a privit cu atenţie. Şi-a ridicat mâinile, şi-a U degetele – se mişcau ca şi până acum. Picioarele reacţio-; t>le la comenzi, nu simţea nici o durere şi nici o mâncă-S-a ridicat şi s-a dus la toaletă. După ce a urinat, s-a în faţa oglinzii şi şi-a analizat atent chipul. Şi-a dezbrăcat pijamaua, s-a urcat pe un scaun şi şi-a privit trupul reflectat în oglindă. Avea pielea fină şi n-a constatat nimic neobişnuit. Şi totuşi ceva nu mai era la fel. Avea sentimentul că eul său fusese strămutat într-o carcasă nouă şi nu se putea obişnui cu acel trup nou. Ceva nu se mai potrivea. L-a copleşit o senzaţie vagă de neputinţă. A încercat să-şi strige mama, dar nu putea articula nici un cuvânt. Corzile vocale păreau incapabile să pună aerul de acolo în mişcare, iar cuvântul „mamă” părea să fi dispărut din lume. Băiatul şi-a dat seama în cele din urmă că nu cuvântul dispăruse.

  13 Tratamentul secret al lui M

  Lumea artiştilor pătată/umbrită de ocultism

  Extras din publicaţia lunarăDecembrie [.] Tratamentele oculte, care au început să-i scoată parcă din minţi pe cei din lumea artiştilor, se răspândesc mai întâi de la unul la altul, dar în anumite situaţii este clară participarea unor organizaţii secrete.

  Să luăm ca exemplu cazul „M”: 33 de ani, a debutat ca actriţă cu zece ani în urmă, în seriale de televiziune, a fost bine primită, a avut roluri principale la televiziune şi pe marele ecran, iar cu şase ani în urmă s-a căsătorit cu un adevărat specialist în afaceri imobiliare. N-au fost probleme în primii doi ani de căsnicie. Afacerile lui mergeau bine, iar ea s-a bucurat de mare succes în câteva filme. Brusc, cluburile şi buticurile deschise în Roppongi pe numele ei au început să emită cecuri fără acoperire, pentru care a fost învinovăţită. Ea nu şi-a dorit de la bun început să intre în afaceri, dar i-a forţat oarecum mâna soţul ei, care voia să-şi extindă afacerile. Unii sunt de părere că ar fi vorba de fraudă la mijloc. Mai trebuie ţinut cont şi de faptul că M nu s-a împăcat niciodată bine cu socrii ei. < S-a răspândit curând vestea' că M avea necazuri cu soţul ei.

  — Şi nu după multă vreme s-au des„ părţit. Formalităţile de divorţ^ s-au terminat cu doi ani în urma, ' după ce i-a ajutat un judecător' să-şi lichideze datoriile. Imediat după aceea, M a început să dea' semne de depresie nervoasă si*” din cauza tratamentului pe caT& urma să-l facă, practic s-a retras.1„ Conform unei surse de la studioul pentru care lucra, M 8-devenit după divorţ victima unor. Halucinaţii. Şi-a deteriorat i tatea cu tot felul de pastile anti depresive, încât unii au ajuns l spună: „S-a terminat cu ca ei de actriţă”.

  „îmi pare rău, dar nu mai J face nimic pentru dur voastră”, i-a spus ea. Pierdut calificarea şi puteţ| Există o persoană căreia putea prezenta, dar trebuij|| păstraţi secretul absolut, scoateţi un singur cuvânt legătură cu asta, o să regretaţi profund. Clar?”

  Lui M i s-a spus să meargă într-un anume loc, unde a fost pusă faţă-n faţă cu un bărbat ce avea o pată albastră pe faţă. Bărbatul, în jur de treizeci de ani. N-a scos nici un sunet cât a stat ea acolo, dar tratamentul lui a fost „incredibil de eficace”. M a refuzat să divulge preţul tratamentului, dar ne imaginăm că „taxa pentru consultaţie” a fost substanţială.

  Este tot ce ştim în legătură cu tratamentul misterios căruia i-a fost supusă M. Am aflat de la o prietenă „foarte apropiată” şi de încredere. La început a trebuit să ajungă la „un anumit hotel din centru”, unde s-a întâlnit cu un bărbat care a condus-o la „vindecător”.

  Conform altei surse, „M şi-a pierdut puterea de concentrare de care are nevoie o actriţă şi este de-a dreptul şocant în ultima vreme aspectul ei fizic. Este incredibil că o persoană atât de serioasă a suferit o asemenea schimbare psihică din pricina unor probleme materiale, mai cu seamă că i-a rămas, după încheierea divorţului, o sumă destul e frumuşică şi s-ar fi putut des-Urca o vreme şi fără să muncească”.

  VJ rudă mai îndepărtată de-a 1 M era soţia unui politician numit, fost ministru. O consi-ra pe M ca pe propria ei fiică, c >a Ca a recomandat-o unei femei [e Practica un fel de tratament ritual numai pentru clientelă foarte aleasă, din înalta societate. M a frecventat-o cu regularitate timp de un an de zile, pentru a-i fi tratată starea depresivă. Nimeni nu ştie în ce a constat tratamentul şi nici M nu a divulgat absolut nimic în legătură cu asta. Indiferent de metodele folosite, se pare că au avut efect. Nu după multă vreme, M a încetat să mai consume antidepresive şi ca urmare i-au trecut pungile de sub ochi, părul şi-a recăpătat strălucirea şi era din nou frumoasă. Şi-a revenit psihic treptat şi a urcat din nou pe scenă. La vremea aceea terminase cu tratamentul.

  Totuşi, în octombrie anul acesta, când coşmarurile care o chinuiseră atâta amar de vreme păreau să se fi stins complet, i-au reapărut, din senin, simpto-mele bolii. Nici nu se putea să pice într-un moment mai prost: o aştepta un rol principal pe care nu-l putea juca în starea fizică şi psihică respectivă. A luat legătură cu femeia care o tratase, dar aceasta i-a spus că, din anumite motive, nu „mai practică meseria”.

  Au plecat spre locul tratamentului dintr-o parcare subterană, „într-o maşină neagră”. Cât despre tratament, nu am reuşit să aflăm absolut nimic. Se spune doar că M i-ar fi mărturisit prietenei ei: „Oamenii ăia au nişte puteri extraordinare. Dacă îmi încalc promisiunea, o să mi se întâmple ceva îngrozitor”.

  M a fost o singură dată în locul respectiv şi nu a mai avut nici o criză după aceea. Am încercat să o abordăm direct pe M ca să obţinem informaţii despre tratament şi despre persoana misterioasă dar, aşa cum era de aşteptat, a refuzat să ne

  Haruki Murak primească. Conform unei şi sigure, „organizaţia” evită general contactul cu lumea. Tilor şi se ocupă de politicieni oameni de afaceri mai secretosj. Contactele noastre cu lumea artiştilor nu au dat rezultate până acum. […]

  Bărbatul care aştepta

  De ce anume nu se poate scăpa

  Nici un om nu e o insulă

  Trecuse de ora opt şi totul era învăluit în beznă când am deschis poarta din spate şi am ieşit. Porţiunea aceea era atât de îngustă, încât abia reuşeam să mă strecor prin ea. Avea mai puţin de un metru înălţime şi fusese cu înţelepciune camuflată de un colţ al gardului ca să nu fie detectată cu uşurinţă. Era ca de obicei luminată de lampa rece de neon din grădina lui Mai Kasahara.

  Am trântit poarta uşor şi am luat-o pe alee. Trecând pe lângă garduri, am aruncat câte o privire prin sufrageriile şi camerele de zi ale oamenilor şi i-am văzut servind cina sau uitându-se la televizor. Aleea era inundată de miros de mâncare ce venea dinspre ferestrele bucătăriilor sau dinspre hote. Am văzut un licean care făcea acorduri la o chitară electrică cu volumul dat la minimum şi la o altă fereastră de la etaj am 2arit o fetiţă care stătea la biroul ei şi învăţa foarte serios. Un cuplu se certa de zor de li se auzeau vocile până pe alee. Un Bebeluş plângea în hohote, într-o altă casă suna un telefon. Kealitatea se revărsa pe alee prin sunete, mirosuri, imagini, s°ncitări sau răspunsuri, precum un vas cu apă prea plin.

  Eram încălţat cu tenişi ca să nu fac gălăgie. Nu puteam merge C1 prea repede, nici prea încet, pentru că cel mai important ru era să nu atrag atenţia, să nu las „realitatea” aceea să

  Prindă. Cunoşteam toate cotloanele, toate obstacolele. Mă eam strecura pe alee şi noaptea fără să mă împiedic de Când am ajuns în spatele casei mele, m-am oprit, am Vlt în jur şi am sărit gardul cel scund.

  Haruki Mur

  Casa îmi apărea în întuneric precum carcasa unui anii uriaş. Am descuiat uşa de la bucătărie, am aprins lumina? Am schimbat apa din bolul motanului. Am luat din dulapq conservă cu mâncare pentru pisici şi am deschis-o. Macrouf auzit ce se întâmplă şi a apărut de nu ştiu unde. Şi-a fre de câteva ori capul de piciorul meu şi apoi s-a repezit la mânca Până a mâncat el, am luat o bere rece de la frigider. De ciii [j| mâncăm întotdeauna la „reşedinţă” – ce-mi pregătea Scortţt soară – aşa că acasă nu-mi mai făceam decât o salată sau îqgi tăiam o felie de brânză. După ce mi-am băut berea, l-am luat p” motan în braţe să mă încredinţez – cum făceam mereu-căldura şi moliciunea blănii lui. Pentru că ne petreceam zhj în locuri separate, ne plăcea să ne confirmăm reciproc înt cerea acasă.

  În seara aceea, când m-am descălţat la intrare şi am înt mâna ca să aprind lumina, am simţit o prezenţă. Am rămas j mâna în aer şi cu urechile ciulite. Nu se auzea nimic, dar i simţit un miros uşor de tutun. Era cineva în casă, cineva i aştepta să mă întorc, cineva care cu câteva clipe în urmă J săturase de aşteptat, îşi aprinsese o ţigară şi trăsese cât fumuri cu fereastra deschisă… Dar mirosul se simţea. Nu pul fi o persoană cunoscută. Casa era încuiată încă şi nu cunoş pe nimeni care să fumeze, cu excepţia lui Nucşoară Akass Ea nu m-ar fi aşteptat pe întuneric dacă voia să mă vadă

  Am întins instinctiv mâna, pe întuneric, după bâta de ba dar nu mai era acolo. Se afla acum pe fundul fântânii, începv să-mi bată inima atât de tare, încât aveam senzaţia că o s&ji iasă din piept. Sunetul ce-mi răsuna în urechi părea dreptul ireal, încercam să-mi controlez respiraţia, gândind^ că poate nu aveam nevoie de bâtă. Dacă acel cineva să-mi facă rău, nu m-ar fi aşteptat înăuntru. Şi totuşiţ] mâncau palmele şi căutau parcă bâta. Macrou apăru şi undeva, din întuneric, ca de obicei, şi începu să mi frecându-şi capul de piciorul meu. Nu părea flămând obicei şi mi-am dat seama de asta după cum torcea. Am' mâna şi am aprins lumina din bucătărie.

  — Scuzaţi-mă, dar v-am luat-o înainte şi i-am dat pis mănânce, spuse bărbatul care şedea pe canapeaua din i de zi, cu un ton destul de familiar. V-am aşteptat foarte j domnule Okada, şi pisica mi-a stat numai în picioa mieunat tot timpul. Sper că nu vă deranjează că am luat din dulap o cutie cu mâncare şi i-am dat-o. Să fiu cinstit, nu mă prea pricep la pisici.

  Nu părea că are de gând să se ridice. L-am privit cum vorbea de pe canapea şi n-am zis nimic.

  — Probabil că sunteţi şocat că aţi găsit pe cineva în casă, stând pe întuneric şi aşteptându-vă. Vă rog din suflet să mă scuzaţi, dar dacă aş fi stat cu lumina aprinsă, n-aţi mai fi intrat. Nu am venit să vă fac nici un rău, aşa că vă rog nu mă mai priviţi aşa. Vreau doar să stau de vorbă cu dumneavoastră.

  Era un bărbat scund, îmbrăcat în costum. Nu-mi dădeam seama cât era de înalt pentru că şedea, dar nu putea avea mai mult de un metru cincizeci. Cât despre vârstă, probabil între patruzeci şi cinci şi cincizeci de ani. Era durduliu, ca o broască, şi avea chelie – cu siguranţă făcea parte din categoria pin, conform clasificării lui Mai Kasahara. Peste urechi îi atârnau câteva smocuri negre de păr, dar forma lor ciudată nu făcea decât să scoată şi mai mult în evidenţă chelia. Nasul mare părea înfundat după felul în care se dilata şi se contracta cu zgomot, ori de câte ori respira. Purta ochelari cu rame groase din metal. Pronunţa unele cuvinte strâmbând din buza superioară, ceea ce făcea să i se vadă dinţii îngălbeniţi de tutun. Era fără îndoială una dintre cele mai urâte fiinţe umane pe care le întâlnisem vreodată şi nu numai că era urât, dar avea chiar un aer sinistru, greu de descris în cuvinte, care semăna cu senzaţia pe care ţi-o lasă atingerea unei ploşniţe uriaşe pe mtuneric. Arăta mai degrabă ca un coşmar de mult uitat decât ca o fiinţă umană.

  ~ Vă deranjează dacă fumez? Întrebă el. Am încercat să ma abţin, dar e cumplit să aştepţi atât de mult fără să fumezi, „tei ales când acest obicei prost ţi-a intrat în sânge.

  Am dat doar din cap pentru că nu mă simţeam încă în stare a rostesc vreun cuvânt. Bărbatul cel ciudat a scos din buzu-arul hainei o ţigară Peace fără filtru, a băgat-o în gură şi a aPărat un chibrit cu un zgomot ferm şi uscat. A luat bolul J°s & a aruncat chibritul în el. Deci avea de gând să-l

  Pisicii fol, j ' Sească mai departe ca scrumieră, mi-am zis eu. Trăgea fum stuf16pt °u ° Plăcere evidentă, încruntându-şi sprâncenele °ase şi gemând uşor. De fiecare dată când trăgea din ţigară, capătul fosforescent al acesteia arzând liniştit. Am

  Haruki Mu deschis uşa dinspre verandă ca să vină aer proaspăt. Pic puţin. Nu vedeam şi nu auzeam ploaia, dar o simţeam di1 miros.

  Bărbatul era îmbrăcat cu un costum maro, cămaşă alt cravată roşie – toate de proastă calitate şi cu acelaşi grad uzură. Culoarea costumului mă ducea cu gândul la o rablă maşină vopsită de mântuială de un amator, iar cutele ad care brăzdau pantalonii şi haina arătau ca nişte văi prii într-o fotografie din avion. Cămaşa căpătase o nuanţă gălbv şi un nasture stătea să cadă. Cu nasturele de sus descheiat] cu gulerul îndoit, părea a fi cu un număr sau două mai mic Cravata, cu modelul acela ciudat de ectoplasmă deformat arăta de parcă se afla acolo de pe vremea fraţilor Osmon Oricine îl vedea îşi dădea imediat seama că nu dădea doi ba pe vestimentaţie. Lăsa impresia că nu poate suferi dar nu avea încotro şi trebuia să se îmbrace când se întâloţjp cu cineva. Probabil că purta aceleaşi lucruri până se uzau i tot – ca un ţăran care-şi munceşte măgarul până la epuiza chinuindu-l de dimineaţa până seara.

  După ce-a absorbit în plămâni toată nicotină de care nevoie, a răsuflat uşurat şi mi-a aruncat un zâmbet de fapt a fost ceva între zâmbet şi rânjet.

  — Îmi cer scuze că mă prezint atât de târziu, spuse el. Obicei nu sunt aşa de necioplit. Mă cheamă Ushikawa şi m; meu se scrie cu ideogramele ce reprezintă cuvintele „vacă”j „râu”. E uşor de reţinut, nu? Toată lumea îmi spune Uş Ciudat, dar când mă aud strigat astfel, mă simt ca un b<H|j am ajuns chiar să privesc cu un aer familiar vacile şi boii J pe câmp. Numele sună foarte ciudat uneori, nu-i aşa, domn„ Okada? Al dumneavoastră este frumos: „deal„ şi „parcelăj orez”. Uneori îmi doresc şi eu să am un nume mai normal, j din păcate nu avem posibilitatea să-l alegem. O dată ce născut pe lumea asta Ushikawa, apoi aşa rămâi toată viat că-ţi place, fie că nu. Toată lumea mă strigă Ushi încâj şcoala primară, dar n-am ce face. Toţi cei pe care-i ch<Ş| Ushikawa sunt strigaţi Ushi. Se spune că numele tră< persoana, trupul acesteia, dar eu sunt de părere că lucf stau exact pe dos – trupul începe să semene tot mai numele. Deci, eu sunt Ushikawa şi dacă vă face plăcere,; să-mi spuneţi Ushi.

  M-am dus la bucătărie şi mi-am scos o cutie de frigider. Nu i-am oferit şi lui pentru că nu eu îl invitafl jnine. N-am scos o vorbă şi mi-am văzut de bere. Ushikawa tăcea şi el şi trăgea din ţigară. Nu m-am aşezat pe scaunul din fata lui, ci am rămas în picioare rezemat de perete, aşa că-l priveam de sus. În cele din urmă şi-a stins-o în bolul pisicii şi a ridicat ochii spre mine.

  — Sunt sigur că vă întrebaţi cum de-am ajuns aici, domnule Okada. Am dreptate? Eraţi convins că aţi încuiat uşa şi, de fapt, era încuiată, dar eu am cheie, o cheie adevărată. Uitaţi-o!

  A băgat mâna în buzunarul hainei, a scos un breloc cu o cheie prinsă de el şi mi-a întins-o să o văd. Da, chiar semăna cu cheia de la casa aceasta, dar ce mi-a atras atenţia a fost brelocul. Semăna perfect cu al lui Kumiko – un breloc simplu, din piele verde, cu un inel care se deschidea mai ciudat.

  — E adevărată, spuse Ushikawa. Vedeţi, brelocul este al soţiei dumneavoastră şi ca să nu existe nici un dubiu, vreau să menţionez că ea mi l-a dat personal. Nu l-am furat şi nici nu i l-am luat cu forţa.

  — Unde e Kumiko? Am întrebat cu o voce care parcă nu era a mea.

  Ushikawa şi-a scos ochelarii şi i-a privit ca şi când verifica daca erau curaţi. I-a pus la loc pe nas şi-a zis:

  — Ştiu exact unde este. De fapt, eu am grijă de ea.

  — Aveţi grijă de ea?

  — Să nu mă înţelegeţi greşit, n-am vrut să spun ceea ce probabil aţi gândit dumneavoastră, zise el cu un zâmbet insinuant în colţul gurii. Când a zâmbit, faţa lui mi s-a părut asimetrică, iar ochelarii s-au ridicat într-un unghi straniu. Nu vă mai uitaţi la mine aşa. Am grijă de ea în sensul că o ajut la tot felul de treburi, fac comisioane şi alte fleacuri. Nu sunt decât un fel de lacheu. Ştiţi, ea nu poate ieşi din casă.

  — Nu poate ieşi din casă? Am repetat eu ca un papagal. A ezitat puţin şi şi-a trecut limba peste buze.

  — A, deci nu ştiţi. De fapt, nu-mi dau seama dacă nu poate ieşi din casă sau nu vrea. Sunt sigur că aţi vrea să aflaţi, dar vă rog să nu mă întrebaţi pentru că nici eu nu cunosc toate Amănuntele. Pot să vă asigur însă că nu aveţi motive de îngrijorare. Nu e ţintuită în casă împotriva voinţei ei. Nu ne aflăm

  Jfttr-un film sau într-un roman, aşa că nu facem asemenea lucruri

  ^ pus cutia cu bere jos, la picioarele mele, cu multă grijă. ~-Vă rog să-mi spuneţi de ce aţi venit.

  Haruki Murako

  S-a bătut peste genunchi de câteva ori cu palmele înti şi apoi a dat puternic din cap.

  — A, da! M-am luat cu prezentările şi am uitat să vă sj de ce-am venit. Aşa fac mereu, mă axez pe mărunţişuri şi de lucrurile esenţiale. Este cel mai mare defect al meu. L nu-i de mirare că fac tot timpul prostii! Deşi v-o prezint întârziere, situaţia este următoarea: lucrez pentru fratele dumneavoastră. Mă cheamă Ushikawa, dar asta v-am deja. Lucrez pentru Dr. Noboru Wataya ca secretar particular dar nu unul obişnuit, aşa cum au membrii Dietei, anumite persoane foarte stilate pot fi secretari particulari în' asemenea situaţie. Termenul acoperă o gamă largă. Sunt tari şi secretari, unii mai stilaţi, alţii mai puţin, iar eu parte din această ultimă categorie. Dacă ar fi să-i compar secretari cu spiriduşii, apoi mărturisesc ca mă număr prim cei de joasă speţă, cei care dau târcoale prin colţurile toal şi dulapului, dar nu mă plâng. Unul ca mine nici n-ar pui ieşi în faţă, n-ar putea apărea în lume, pentru că i-ar strici! Imaginea profesorului Noboru Wataya. Cei care apar în camerelor de luat vederi trebuie să fie arătoşi şi isteţi, pitici cu chelie. Dacă m-aş arăta eu cu mutra mea şi n prezenta ca secretar particular al domnului Noboru Watay% lumea ar izbucni pur şi simplu în râs. Şi ce-ar mai râde! Dreptate, domnule Okada?

  Eu tăceam şi el turuia.

  — Eu nu mă ocup decât de lucrurile pe care nu le lumea, nu ies niciodată în faţă. Aş putea spune că sunt s carul din umbră, asta e specialitatea mea. Un exemplu ar fi ce fac pentru doamna Kumiko. Vă rog să nu mă înţelegeţi nu sunt chiar o mârţoagă de rând şi dacă aşa v-am impresia, e o greşeală de neiertat din partea mea. Vreau să că doamna Kumiko este sora mai mică a profesorului Noi Wataya, unica soră, şi mă simt deosebit de onorat că mi încredinţat sarcina de a-i purta de grijă. Vorbesc foarte &

  Cred că sunt total nepoliticos acum, dar v-aş ruga mult daţi şi mie o bere. Mi s-a făcut sete de atâta vorbit. Dacă deranjează, îmi iau singur. Ştiu unde e, pentru că mi-an libertatea de a trage cu ochiul prin frigider în timp ce aşteptat.

  Am dat din cap. Ushikawa s-a dus la bucătărie şi a l1 sticlă de bere din frigider. S-a aşezat apoi iar pe canapea, sticla la gură, savurând berea cu plăcere evidentă. Mărul lui Adam i se plimba deasupra nodului cravatei ca un animal viu.

  — Pe cinstea mea, domnule Okada, o bere rece la sfârşitul zilei este cel mai grozav lucru pe care ţi-l poate oferi viaţa. Unii, mai mofturoşi, susţin că berea prea rece nu e bună, dar eu nu sunt de această părere. Prima bere trebuie să fie foarte rece, încât abia să o poţi bea. A doua, un pic mai puţin rece… Dar prima să fie ca gheaţa, atât de rece încât să simt, că-mi zvâcnesc tâmplele. Aşa prefer eu berea.

  Am rămas în picioare, rezemat de perete. Am mai luat o gură de bere. Ushikawa a examinat atent camera, câteva minute, cu buzele strânse.

  — Vreau să vă spun, domnule Okada, că este foarte curat la dumneavoastră, având în vedere că locuiţi fără soţie. Sunt foarte impresionat. Eu sunt un dezastru în privinţa asta. Mi-e şi jenă să mărturisesc, dar la mine e întotdeauna dezordine, gunoiul stă grămadă – ca într-o cocină de porci, ce mai! N-am mai spălat cada de mai bine de un an. Am uitat să vă spun că şi pe mine m-a părăsit soţia acum cinci ani, aşa că vă înţeleg, domnule Okada, sau, ca să nu dau iar naştere la interpretări greşite, înţeleg ce simţiţi. Situaţia mea nu a semănat cu cea în care v-aţi aflat dumneavoastră şi bine-a făcut soţia mea că m-a părăsit, pentru că am fost cel mai oribil soţ din lume. N-am de ce mă plânge, dimpotrivă am admirat-o că m-a suportat cât m-a suportat. Am fost un ticălos fără de margini, o snopeam în bătaie. Eu nu obişnuiesc să bat oamenii, dar pe ea o băteam. Aveam inimă de păduche pur şi simplu, în afara casei eram numai lapte şi miere; cu cât mă frecau alţii mai mult, cu atât eram mai supus. Când ajungeam acasă, îmi vărsăm nervii pe soţie. Ştiam că sunt îngrozitor, oribil, dar nu mă puteam abţine. Era ca un fel de boală. O băteam până o desfiguram, şi nu numai că o băteam, dar o dădeam cu capul de pereţi, o trânteam pe jos şi o loveam cu picioarele, turnam ceai clocotit pe ea, dădeam cu lucruri în ea şi câte şi mai câte. Groaznic am fost! Dacă se băgau copiii şi încercau să mă °Prească, îi băteam şi pe ei. Cel mare avea şapte-opt ani. Nu Ji unpingeam doar la o parte, ci aruncam în ei cu ce nimeream.

  Fost un diavol adevărat. Nu mă puteam controla, nu mă opri. Atingeam câte un punct când îmi spuneam că era să mă opresc, că am făcut destul rău, dar nu ştiam cum s^ mă opresc. Vedeţi cât am fost de oribil? Acum cinci ani, n<l fiica mea avea cinci ani, i-am rupt intenţionat o mână, Haruki Murak pur şi simplu i-am trosnit-o. Asta a pus capac la toate şi at soţia mea s-a hotărât să ia ambii copii şi să plece de-acasă.! Săturase şi consider că era normal. De atunci nu i-am văzut pe niciunul. Nici măcar n-am mai auzit de ei. Dar ce i fac? A fost vina mea.

  Eu am rămas tăcut în continuare. Motanul a venit lâng|' mine şi a mieunat scurt. Voia să fie băgat în seamă., ţ

  — Îmi pare rău că v-am reţinut cu toate prostiile mele. M$ aveam de gând să vă plictisesc cu atâtea detalii. Cred că vfe întrebaţi care este motivul pentru care am venit aici astă seară^ Ei bine, să ştiţi că n-am venit pentru taclale, ci cu trebuit serioase. Profesorul – adică Dr. Noboru Wataya – mi-a cerut vi n să vă văd. Şi acum am să vă spun ce v-a transmis, aşa vă rog să fiţi foarte atent.

  În primul rând, domnul Dr. Wataya nu se opune reconcilie dumneavoastră cu doamna Kumiko. Cu alte cuvinte, nu avea nimic împotrivă dacă vreţi să reluaţi relaţia, în moment de faţă, doamna Kumiko nu are asemenea intenţii, aşa că oft se va întâmpla nimic în viitorul foarte apropiat, dar dacă opuneţi categoric divorţului şi vreţi să mai aşteptaţi, lui este dispus să accepte. Nu mai insistă să divorţaţi aşa CD a făcut mai de mult şi nici nu-l deranjează dacă doriţi comunicaţi ceva doamnei Kumiko prin intermediul meu. Fruntările dure au luat sfârşit şi se întrevede reluarea relaţiifiŞf diplomatice. Cam asta ar fi prima parte a misiunii mele. Oţf, părere aveţi, domnule Okada? '*'

  M-am lăsat pe duşumea şi am mângâiat capul motanuIţlŞ. Dar n-am scos o vorbă. Ushikawa s-a uitat la mine şi la vreme, după care a continuat:

  — Normal, nu doriţi să spuneţi nimic până nu ascultaţi i ce am de zis. Voi merge deci până la capăt. Iată al doilea asf al misiunii mele şi am impresia că e puţin mai complicat; că are legătură cu articolul „Casa spânzuraţilor” care a apS într-un săptămânal. Nu ştiu dacă l-aţi citit sau nu, dor Okada, dar este un articol foarte interesant, care merită< „Terenul ghinionist din elegantul cartier Setagaya. Mult cei care au locuit aici au avut parte de morţi premat persoană misterioasă o fi cumpărat terenul? Ce se înt oare dincolo de gard? Enigmă după enigmă…”

  Oricum, domnul Dr. Wataya a citit articolul şi a realiz această „casă a spânzuraţilor” se află în apropierea di voastră, domnule Okada. A început să-l frământe ideea i exista o legătură între dumneavoastră şi ea. A făcut investigaţii… Sau mai bine mărturisesc că acest Ushikawa cu picioarele scurte şi-a luat libertatea de a face investigaţii şi – ce să vezi!

  — Tocmai dumneavoastră, domnule Okada, eraţi cel care făcea naveta zilnic între cele două case, foarte preocupat de tot ce se petrece înăuntru. Am fost pur şi simplu uimit de inteligenţa domnului Dr. Wataya şi de puterea lui de a intui lucrurile.

  Până acum nu s-a publicat decât un articol, fără urmări, dar cine ştie ce-o să se mai întâmple de-acum încolo? Cenuşa nestinsă se poate reaprinde oricând. Este o poveste destul de interesantă, aşa că domnul Dr. Wataya este cam nervos din pricina ei. Dacă numele cumnatului său ar apărea într-un asemenea context neplăcut, ar ieşi un scandal îngrozitor. Domnul Dr. Wataya este la urma urmei omul zilei şi mass-media ar sări pur şi simplu în aer. Apoi mai iese la iveală şi relaţia dintre dumneavoastră şi Kumiko. Vă daţi seama ce proporţii ar lua totul? În fond, oricine are pe suflet ceva care n-ar trebui divulgat publicului larg, nu? Mai ales când e vorba de viaţa privată, iar pentru cariera domnului Dr. Wataya este un moment foarte delicat. Trebuie să-şi ia toate măsurile de siguranţă până se vede lansat. Deci, pe el l-ar interesa următoarea afacere: renunţaţi să mai daţi târcoale „casei spânzuraţilor” şi el se va gândi foarte serios cum să repare relaţia dintre dumneavoastră şi doamna Kumiko, să v-o dea înapoi. Cum vi se pare, domnule Okada? M-am exprimat suficient de clar?

  — Probabil, am spus.

  — Şi ce părere aveţi? Doriţi să meditaţi la ceea ce aveţi de făcut?

  M-am gândit un pic în timp ce mângâiam motanul.

  — Nu înţeleg. Ce l-a determinat pe Noboru Wataya să creadă că aş avea vreo legătură cu casa aceea? De unde i-a venit ideea?

  Ushikawa arboră un zâmbet larg, dar ochii i-au rămas ca sticla. A scos din buzunar un pachet turtit de ţigări şi a scăpărat un chibrit.

  ~ Of, domnule Okada, îmi puneţi nişte întrebări încuietoare! Vă rog să nu uitaţi că eu nu sunt decât un umil mesager. Un porumbel călător prostănac. Plimb hârtii de colo-colo. Cred ^a înţelegeţi ce vreau să spun. Vă atrag totuşi atenţia că °mnul Dr. Wataya nu-i prost deloc. Ştie să-şi folosească creierul °* mai are şi un al şaselea simţ, un simţ pe care oamenii °biŞnuiţi nu-l au. Şi permiteţi-mi să vă mai spun ceva: domnul rWataya are o forţă extraordinară pe care o poate exercita

  Haruki Muraktui asupra oricui şi care devine pe zi ce trece tot mai puternic Mai bine aţi ţine cont şi de lucrul acesta. Vă cred că ave motivele dumneavoastră să nu-l înghiţiţi – şi asta chiar nu; priveşte deloc, n-aveţi decât – dar lucrurile nu se limitea numai la „a plăcea” şi „a nu plăcea”. As vrea să înţelege^ foarte bine ce v-am spus. J

  — Dacă Noboru Wataya este atât de puternic, atunci de ce nu solicită revistei să nu mai publice şi alte articole care nu-j convin? Ar fi mult mai simplu, după părerea mea.

  Ushikawa zâmbi şi apoi trase adânc fum în piept. ^

  — Vai de mine, domnule Okada! N-ar trebui să faceţi asemenea afirmaţii nesocotite. Locuim în Japonia, la urma urmdL unul dintre cele mai democratice state din lume. Am dreptat*^' Aici nu e vorba de dictatură care să-ţi impună să vezi în jurul tău numai bananieri şi terenuri de fotbal. Oricâtă putere of avea un politician în ţara lui, nu i-ar fi tocmai simplu să suprime articole de revistă. Ar fi mult prea periculos. Chiaf dacă toate lucrurile merg ca pe roate, tot se găseşte unul caft să fie mai nemulţumit. Iese ca şarpele din tufiş şi astfel atrage şi mai mult atenţia. Nu merită să forţezi lucrurile i e vorba de o poveste atât de arzătoare, ăsta-i adevărul.,. J în plus, fie vorba între noi, s-ar putea să mai existe şi attl iţe complicate în toată afacerea asta, de care habar n-avejfc-domnule Okada. Atunci n-ar mai fi implicat numai scumpSF nostru Dr. Wataya şi lucrurile ar lua o cu totul altă întorsăturii Hai să comparăm asta cu mersul la dentist. Să zicem că novo-căina îşi face efectul şi toate merg bine, dar la un moment < se atinge un nerv şi pacientul sare de pe scaun de c în cazul nostru ar putea exista cineva care să sară în sfl înţelegeţi ce spun? Nu vreau să vă ameninţ, dar am impresi şi sunt vulpe bătrână, să ştiţi – că vă lăsaţi târât teritoriu foarte periculos fără să vă daţi seama.

  Am avut impresia că Ushikawa a zis tot ce-a avut dfl

  — Vreţi să spuneţi că trebuie să mă retrag până n-o] Ushikawa dădu din cap.

  — Este ca şi când aţi bate mingea în mijlocul stră foarte periculos.

  — Şi în plus i-ar provoca foarte multe neplăceri lui Wataya, înţeleg. Deci, dacă nu-mi mai bag nasul şi-mi v| treabă, mă pune în legătură cu Kumiko.

  — În mare, cam aşa stau lucrurile.

  Am băut o înghiţitură de bere şi apoi am spus:

  — Vreau să ştiţi un lucru. Am de gând să o aduc pe Kumiko înapoi, dar cu propriile mele forţe, nu cu sprijinul lui Noboru Wataya. N-am nevoie de ajutorul lui. Aţi avut dreptate când aţi afirmat că nu-mi place omul ăsta, dar, după cum aţi spus şi dumneavoastră, nu mai e o chestiune care să ţină de ce-ţi place şi de ce nu. Lucrurile sunt mult mai profunde. Nu e vorba că nu-mi place, dar nu pot accepta nici simplul fapt că exista pe lumea asta şi refuz orice târg cu el. Vă rog să-i transmiteţi exact aşa, iar dumneavoastră să nu mai călcaţi aici fără permisiunea mea. Este casa mea, nu hol de hotel sau gară.

  Ushikawa a mijit ochii şi m-a privit o vreme dindărătul ochelarilor. N-a clipit nici măcar o dată. În priviri nu i se citea nici o reacţie. Nu vreau să spun că ochii lui erau inexpresivi, dar tot ce se vedea în ei era ceva fabricat pentru moment, pentru ocazia respectivă, îşi ţinea palma dreaptă, disproporţionat de mare, în sus, de parcă voia să verifice dacă plouă.

  — Am înţeles, spuse el. Nici nu mă aşteptam să se rezolve lucrurile atât de ^simplu, aşa că nu mă surprinde răspunsul dumneavoastră, în plus, nu mă las intimidat prea uşor, să Ştiţi. Vă înţeleg sentimentele şi mă bucur că aţi spus lucrurilor pe nume şi nu aţi umblat cu fofârlica, precum şi pentru faptul că nu aţi dat doar răspunsuri monosilabice – da sau nu. Ca porumbel călător ce mă aflu, să ştiţi că nu mi-e deloc uşor să strâng din dinţi şi să plec cu coada între picioare. Nu că mă P'âng, dar m-am cam săturat să mă confrunt zilnic cu misterele Sfinxului. Meseria asta a mea nu e sănătoasă. Ajungi fără să vrei un viclean şi încerci să te modelezi în funcţie de situaţie, înţelegeţi ce vreau să spun, domnule Okada? Devii bănuitor, Jncepi să întorci prea mult lucrurile pe toate părţile, apoi să *? U mai crezi nici în ceea ce este simplu şi clar. E îngrozitor, d°mnule Okada, chiar oribil.

  Deci, am să-i transmit domnului Dr. Wataya răspunsul ttineavoastră răspicat, dar să nu vă aşteptaţi ca lucrurile să termine aici. Vreţi dumneavoastră să rezolvaţi problema, r nu e deloc simplu. Probabil că va trebui să mai vin să stăm 0 * Pare sincer rău că vă oblig să suportaţi un individ

  Put §* dizgraţios ca mine, dar vă rog să încercaţi cel d0'ln să vă obişnuiţi cu existenţa mea. Nu vă port deloc pică, u^e Okada, vă rog să mă credeţi, dar cel puţin deocam-fie că vă place, fie că nu, fac parte din lucrurile pe care

  Haruki Muraka nu le puteţi înlătura după bunul dumneavoastră plac. Poat v-am prezentat problema cam ciudat, dar vă rog să mă luat ca atare. Vă promit un lucru, însă. N-am să mai năvălesc casa dumneavoastră aşa cum am procedat mai devreme. Aveţi? Dreptate, nu e frumos. Am să mă târăsc în genunchi şi am B$* vă implor să-mi permiteţi să intru. Acum n-am avut de ales1 vă rog să mă înţelegeţi. Nu sunt întotdeauna atât de necioplit, ' Contrar aparenţelor, sunt şi eu o fiinţă umană. De acum încolos. Voi proceda aşa cum face toată lumea – îmi voi anunţa sosirea.„ E bine-aşa, nu? Am să sun de două ori, închid şi sun iar. Veţi şti în felul acesta că sunt eu şi vă veţi putea spune în gândi înainte de a ridica receptorul: „A, e prostul ăla de Ushikawa! * Dar vă rog să ridicaţi receptorul. Dacă nu, iar vă treziţi ctt* mine aici.: Eu personal n-aş vrea să procedez astfel, dar sun$ plătit să-mi vâr nasul unde nu-mi fierbe oala, aşa că atunt^ când şeful îmi spune să fac ceva, eu îmi dau toată silinţa rf mă supun ordinelor lui. Sper că mă înţelegeţi.;'

  Nu am zis nimic. Ushikawa şi-a strivit ţigara în bolul pisicii şi s-a uitat la ceas de parcă şi-ar fi amintit de ceva.

  — Vai de mine, ce târziu e! Vă rog să mă scuzaţi că intrat fără să fiu poftit, apoi v-am plictisit şi pe deasupra v-mai cerut şi bere. După cum v-am spus mai devreme, nu aşteaptă nimeni acasă, aşa că n-am cu cine sta de vorbă, iajf când prind pe câte cineva, sunt în stare să-l ţin toată noapte% Trist, nu? Vă spun cinstit că nu e bine să trăiţi singur Pr6f| multă vreme. Ştiţi vorba aia „Nici un om nu e o insulă” saţ| „Diavolul găseşte de lucru şi pentru leneşi”.

  După ce şi-a îndepărtat praful imaginar de pe genune netezindu-şi cu palma pantalonii, Ushikawa s-a ridicat înc

  — Nu-i nevoie să mă conduceţi, în fond am intrat tot sii Am grijă să încui uşa, staţi liniştit. Aş vrea să vă mai dau' ultim sfat, deşi s-ar putea să nu vă facă plăcere să-l ascult există pe lume lucruri pe care e mai bine să nu le ştii, bineînţeles că oamenii tocmai pe acestea vor să le ştie îna de toate. E ciudat. Ştiu că n-am spus nimic concret ac Oare când ne vom mai vedea? Sper că totul se va schimb bine până data viitoare. M-aş bucura mult. Noapte bur

  A plouat liniştit toată noaptea, dar s-a oprit spre dimii Numai prezenţa scârboasă a individului şi mirosul de fără filtru au mai stăruit multă vreme, împreună cu umeZ

  Ciudatul limbaj mimic al lui Scorţişoară

  Ofrandă muzicală

  — Scorţişoară n-a mai vorbit de când a împlinit şase ani, îmi spuse Nucşoară. Era anul în care ar fi trebuit să meargă la şcoală'. A încetat brusc să vorbească în luna februarie. Ne-am dat seama de acest lucru într-o seară, după ce nu scosese nici un cuvânt în ziua respectivă. Niciodată nu fusese prea vorbăreţ, dar totuşi vorbea. Când mi-am dat seama ce se întâmpla, am făcut tot posibilul să-l determin să vorbească. I-am vorbit eu, l-am scuturat, dar degeaba. Era ca o stană de piatră. N-am ştiut dacă îşi pierduse capacitatea de a vorbi sau dacă luase el singur hotărârea de a nu mai vorbi. Nu ştiu nici acum, dar oricum de atunci n-a mai scos nici un sunet. Nu se vaită dacă-l doare ceva şi nici nu râde tare dacă îl gâdili.

  Nucşoară şi-a dus copilul la diverşi specialişti de nas, gât şi urechi, clar niciunul nu a fost capabil să găsească pricina tăcerii 'ui bruşte. Toţi au fost de aceeaşi părere: Scorţişoară auzea perfect, dar nu voia să vorbească şi au tras concluzia că modificarea suferii ă ele el era de natură psihică, deoarece fizic era absolut normal. Nucşoară l-a dus şi la un psihiatru, prieten de-al ei, dar n'ci acesta nu a putut determina cauza tăcerii bruşte a lui Scorţişoară, i-a testat inteligenţa, dar nu aici era problema, ba dimpotrivă, s~a dovedit a fi deosebit de inteligent. Doctorul nu a detectat nici deficienţe emoţionale.

  — A suferit vreun şoc? A întrebat-o psihiatrul pe Nucşoară. „ fost martorul unui eveniment anormal sau a avut parte de violenţă acasă?

  Nucşoară nu găsea nici o cauză. Cu o zi înainte de tristul eveniment, fiul ei fusese normal din toate punctele de vedere: şcolar japonez începe în luna aprilie.

  J

  Haruki Mura mâncase bine, stătuse de vorbă cu ea ca de obicei, iar când venit ora culcării, s-a dus în camera lui fără nici o problemă A doua zi însă n-a mai scos nici un cuvânt. Acasă n-a aprobleme, copilul fiind crescut de Nucşoară şi de mama ei multă grijă şi dragoste, neridicându-se nici măcar tonul prezenţa lui. Doctorul i-a spus că nu le rămânea decât s observe cu atenţie şi să spere că-şi va reveni într-o bună zi. El nu avea ce tratament să-i dea atâta vreme cât nu cunoştea cauza bolii. Nucşoară trebuia să-l ducă pe Scorţişoară la doctor o dată pe săptămână şi poate între timp îşi dădeau cumva seama ce se întâmplase. Era foarte posibil să înceapă din no” să vorbească, asemenea unei persoane trezite din vis. Tot ce puteau face era să aştepte. Copilul nu vorbea, era adevărat^' dar alte probleme nu avea… T~

  Au tot aşteptat, dar Scorţişoară nu s-a mai ridicat dia străfundurile tăcerii lui adânci.

  La ora nouă dimineaţa s-a deschis poarta din faţă, mot (F rasul electric scoţând un zgomot silenţios, şi maşina MercedeaS Benz 500SEL, condusă de Scorţişoară, a intrat pe alee. Anten|r telefonică ieşea prin geamul din spate ca un tentacul proaspăt înmugurit. Priveam prin jaluzelele lăsate. Maşina arăta ca u|ţ peşte răpitor uriaş, căruia nu-i era frică de nimic. Cauciucurili negre, nou-nouţe, au trasat un arc uşor pe suprafaţa cimenta” şi s-au oprit exact în locul dorit. Trasau acelaşi arc în fiecar% dimineaţă şi se opreau în acelaşi loc, diferenţa fiind de W|^ mult cinci centimetri.

  Îmi beam cafeaua pe care mi-o făcusem cu câteva minu mai devreme. Ploaia se oprise, dar norii cenuşii acopereau în^ cerul, iar pământul era negru, rece şi ud. Păsările zbu vesele în căutare de râme. După câteva clipe s-a deschis şoferului şi Scorţişoară a ieşit cu ochelarii de soare pe După ce şi-a trecut privirea peste tot ce era în jur, şi-a 8j ochelarii şi i-a băgat în buzunarul de la piept. A închis maşinii şi adevărul e că încuietoarea uriaşului Mercedes cu totul altfel decât a altor maşini. Pentru mine, st respectiv însemna o nouă zi petrecută la „reşedinţă”.

  De când m-am sculat dimineaţă, m-am tot gândit daciS spun lui Scorţişoară despre vizita lui Ushikawa şi despre f că fusese trimis de Noboru Wataya să-mi ceară să încetez cu activităţile din casa respectivă. Până la urmă m-am decis să nu-i spun nimic, cel puţin deocamdată. Era o problemă pe care trebuia să o rezolv personal cu Noboru Wataya şi să nu amestec pe nimeni în ea.

  Scorţişoară era frumos îmbrăcat, în costum, ca de obicei. Toate costumele lui erau de cea mai bună calitate şi îi veneau perfect. Croiala era oarecum mai clasică, dar pe el arătau moderne, de parcă ar fi devenit, în mod cu totul magic, ultima modă.

  Purta o cravată nouă, care se potrivea cu costumul din ziua aceea. Avea şi cămaşă şi pantofi noi. Probabil că-i alesese Nucşoară în stilul ei personal, îmbrăcămintea lui era fără cusur, ca de altfel şi Mercedesul pe care-l conducea. Ori de câte ori apărea dimineaţa, mă trezeam admirându-l sincer. Eram impresionat de-a dreptul. Ce fel de om se afla oare îndărătul acelui exterior absolut perfect?

  Scorţişoară a scos din portbagaj două sacoşe cu mâncare şi le-a adus în „reşedinţă”, în braţele lui, până şi sacoşele de hârtie păreau elegante. Avea pesemne un mod aparte de a le ţine. Sau poate era vorba de altceva mult mai profund. S-a luminat la faţă când m-a văzut. Zâmbetul lui era minunat şi strălucitor, de parcă atunci ieşise din adâncurile întunecate ale pădurii şi dăduse de lumină.

  — Bună dimineaţa! Am zis.

  Pe buzele lui s-a conturat acelaşi salut, fără să-l rostească cu voce tare însă. A scos din sacose alimentele cumpărate şi le-a aranjat frumos în frigider, ca un copil isteţ care încearcă sa memoreze o temă nouă. Celelalte cumpărături le-a pus în bufet. Apoi am băut o cafea împreună. S-a aşezat la masa din bucătărie, pe scaunul din faţa mea, la fel cum se aşeza Kumiko Pe vremuri.

  Până la urmă, Scorţişoară nu s-a dus la şcoală nici măcar o lngură zi, spuse Nucşoară. Şcolile obişnuite nu primeau copii care u vorbeau, iar eu am considerat că făceam o mare greşeală dacă aueam la o şcoală de handicapaţi. Ştiam că motivul pentru care vorbea – oricare ar fi fost el – era diferit de al altor copii. Nici nu s-a arătat vreodată dornic să meargă la şcoală, îi plăcea să

  Haruki Muraka stea singur acasă, să citească, să asculte muzică clasică şi să joace cu câinele în curte. Mai ieşea şi la plimbare din când în cârj dar nu-i făcea prea mare plăcere, pentru că nu agrea copiii vârsta lui.

  Nucşoară a învăţat limbajul semnelor şi a început să vorbeas cu Scorţişoară prin semne. Când aveau să-şi spună lucruri depăşeau acest limbaj, îşi scriau, într-o bună zi, însă, şi-a seama că ea şi fiul ei îşi puteau transmite sentimentele absolţjji perfect şi fără să recurgă la asemenea metode indirecte. Ea exact ce gândea el sau ce voia printr-un simplu gest sau schimbau a expresiei feţei. Din clipa aceea nu a mai fost atât de îngrijc din pricina incapacităţii lui Scorţişoară de a emite sunete perj că mama şi fiul se înţelegeau şi fără ele. E adevărat că o der puţin acest defect fizic, dar nu până într-atât încât să o incomod ba s-ar putea spune că tocmai acest neajuns a contribuit la îmbunfjiî tăţirea comunicării dintre ei doi. ^ş:

  Timpul liber şi-l petrecea întotdeauna învăţându-l pe Scorţişoaiâ' să scrie, să citească şi să socotească. Nici n-a trebuit să facă efortultj prea mari, pentru că lui îi plăceau cărţile şi învăţa singur cam K^j ce dorea să ştie. Deci, sarcina ei era mai degrabă să-i aleagă căfl de care avea nevoie, decât să-l înveţe în sensul propriu al cuvâr lui. Îi plăcea muzica şi a vrut să cânte la pian. După ce a înv elementele de bază cu o profesoară, timp de câteva luni, a folo numai manuale şi casete înregistrate pentru a ajunge să se perfe ţioneze. Şi era într-adevăr minunat pentru vârsta lui. Îi plăceau şi Mozart, dar cu excepţia lui Poulenc şi Bartok, nu se dădea vânt după curentul romantic şi ce-a mai urmat după el. În priU lui şase ani de studiu, cel mai mult l-au interesat muzica şi citifi dar pe urmă s-a apucat şi de limbi străine, începând cu eng şi franceza. A învăţat singur şi suficient de bine ca să poată S în ambele limbi cărţi mai uşoare. Nu-l interesa conversaţia, înţeles, dar voia să fie capabil să citească, îi plăcea de aser foarte mult să repare tot felul de maşinării complicate. Şi-a curnp un set complet de unelte profesioniste şi şi-a asamblat sil radiouri şi amplificatoare. Se dădea în vânt după ceasuri, aş de îndată ce prindea unul, îl desfăcea tot şi îl reasambla piesă cu piesă.

  Toată lumea din jurul lui – adică mama, tata şi bunica lui Nucşoară) – s-au obişnuit cu tăcerea lui şi nu s-au mai că era anormală. După câţiva ani, Nucşoară nu şi-a mai dus ' la psihiatru. Consultaţiile săptămânale nu aveau nici un efect: simptomelor” lui şi doctorii spuseseră de la bun început că era absolut normal, lăsând la o parte faptul că nu vorbea, într-adevăr, era practic un copil perfect. Nucşoară nu-şi amintea să-l fi forţat vreodată să facă vreun lucru sau să-l fi certat pentru ceva ce n-ar fi trebuit să facă. Decidea singur ce avea de făcut şi apoi îşi punea planurile în aplicare aşa cum ştia el. Erau întotdeauna fără cusur. Se deosebea foarte mult de alţi copii – copiii obişnuiţi – încât nici nu ave: i rost să-l compare cineva cu ei. Avea doisprezece ani când a murii bunica lui (a plâns, înăbuşit, câteva zile în şir) şi clupă aceea i-a luat el locul la bucătărie şi la treburile casei: gătea, spăla, făcea curăţenie cât era plecată mama lui la muncă. Nucşoară a intenţionat să angajeze o menajeră după ce i-a murit mama, dar Scorţişoară nici n-a vrut să audă de aşa ceva. Nu agrea deloc ideea unui străin care să schimbe ordinea lucrurilor. Scorţişoară a fost cel caaa văzut de casă şi gospodărie, cu aceeaşi precizie şi disciplină care îl caracterizau în orice făcea.

  Scorţişoară îmi vorbea folosindu-se de mâini. Moştenise degetele subţiri şi frumoase ale mamei lui. Erau lungi, dar nu exagerat. Le ţinea aproape de faţă şi le mişca fără pic de ezitare, încât îţi lăsau impresia unor creaturi sensibile şi isteţe care îmi transmiteau mesaje.

  „Va veni un client după-amiază la ora două. Asta e tot pe ziua de azi. Până atunci nu ai nimic de făcut. Eu îmi termin treaba cam într-o oră, după care plec şi mă mai întorc la două, cu clientul. La buletinul meteo s-a anunţat înnorat toată ziua. Poţi să intri în fântână şi cât mai e lumină afară, că n-o să-ţi strici ochii.”

  După cum spunea şi Nucşoară, mesajele transmise de el

  Prin semne erau lesne de înţeles. Nu eram eu foarte obişnuit

  Cu limbajul mimic, dar îmi era uşor să-i urmăresc mişcările j^mplexe şi fluide, care nu-mi puneau nici un fel de probleme.

  Red că lucrul acesta se datora talentului lui Scorţişoară de a

  ^ exPrirna perfect şi natural, de a-şi mişca degetele minunate solut impresionant, la fel cum te poate impresiona o piesă cată într-o limbă străină. Sau poate că mi se părea doar mie

  (je~Şl rnişcă degetele şi el nu şi le mişca de fapt. Posibil ca

  ^getele lui să nu fi fost decât o faţadă decorativă, iar eu să ce aresc Pe jumătate conştient cu totul alt aspect al clădirii, a dincolo de vizibil, în fiecare dimineaţă când stăteam de

  Haruki Mu vorbă la masa din bucătărie, încercam să delimitez hoţ dintre faţadă şi fundal, dar nu prea reuşeam să văd linia; demarcaţie, de parcă se mişca şi-şi schimba forma tot timp

  Când lua sfârşit conversaţia – sau mai bine zis comunicar dintre noi – Scorţişoară îşi scotea haina, o punea pe un îşi plia frumos cravata sub cămaşă şi se apuca de curăţeig* sau de făcut mâncare, în timp ce muncea, asculta muzică] | combina stereo, în câte o săptămână nu asculta decât melodii religioase de Rossini, în alta concertele lui Vivaldi pentFg instrumente de suflat. Repeta melodiile atât de des, încât ajunsesem să le învăţ pe dinafară. I

  Scorţişoară făcea orice cu dexteritate şi fără să irosească nici o mişcare. La început m-am oferit să-i dau o mână ăe ajutor, dar întotdeauna zâmbea şi clătina din cap. VăzâncW cum se descurcă, eram totuşi convins că treaba va merge malt mai repede fără mine. Mi-am făcut obiceiul de a nu-i sta în cale. Mă aşezam pe canapeaua din „camera de probă” şi citeam o carte în timp ce el îşi vedea de treburile de dimineaţă.

  Casa nu era mare şi avea mobilă puţină. Nu locuia nimeni acolo, aşa că nu se făcea practic murdărie şi dezordine. CB toate acestea, Scorţişoară dădea zilnic cu aspiratorul în toa|| colţurile, ştergea praful, spăla toate geamurile, ceruia masa, ştergea becurile şi punea totul la loc. Aranja vasele din aşeza oalele şi tigăile după mărime, alinia lenjeria şi soapele la milimetru, potrivea toate cozile ceştilor în direcţie, îndrepta săpunul de pe chiuveta din baie şi schin prosoapele chiar dacă nu fuseseră folosite. Strângea gun într-un singur sac, îl lega la gură şi-l scotea afară. Fixa ceasurile după al lui (care pun pariu că nu putea fi cu mai de trei secunde în urmă sau înainte). Dacă, în timp ce curat, găsea ceva care nu era pus la loc, lăsa totul şi p obiectul respectiv unde trebuia, cu mişcări precise şi eleg L-am testat eu personal, mutând ceasul de pe raft centimetri mai la stânga, dar a doua zi dimineaţă l-a din nou cu doi centimetri mai la dreapta.

  Cu toate acestea, Scorţişoară nu lăsa nici o clipă ifflj că obsesiile lui ar fi degenerat într-o boală psihică, ci că tot normal şi firesc. Poate că în mintea lui era foarte bine rită lumea de aici – sau cel puţin universul acesta mini şi i se părea normal să-l păstreze aşa cum era, la fel de: precum respira. Probabil că el nici nu făcea altceva de

  Cronica, păsării-arc dea o mică mână de ajutor lucrurilor care tânjeau să se întoarcă la forma lor originară.

  Scorţişoară a pregătit mâncarea, a pus-o în frigider şi mi-a spus ce să mănânc la prânz. I-am mulţumit. S-a postat apoi în faţa oglinzii, şi-a îndreptat cravata, şi-a aranjat cămaşa, şi-a pus haina de la costum, după care şi-a mişcat buzele în semn de rămas-bun, a mai privit o dată în jurul lui şi a ieşit pe uşa din faţă. S-a aşezat la volanul Mercedesului, şi-a pus o casetă cu muzică clasică, a apăsat butonul telecomenzii ca să se deschidă poarta şi a ieşit înscriind acelaşi arc ca şi la venire. După ce-a ieşit maşina pe poartă, aceasta s-a închis automat. Mă uitam prin jaluzelele lăsate, cu ceaşca de cafea în mână, ca şi înainte. Păsările nu mai erau atât de gălăgioase ca la venirea lui Scorţişoară. Am constatat că norii se spărseseră în fâşii, purtaţi de vânt, dar deasupra lor plutea un strat şi mai gros.

  M-am aşezat la masa din bucătărie, am pus ceaşca jos şi am privit în jur, admirând ordinea perfectă pe care o lăsase Scorţişoară în urma lui. Totul semăna cu o natură moartă tridimensională, perturbată doar de ticăitul ceasului. Era ora zece şi douăzeci de minute. Uitându-mă la scaunul pe care stătuse adineauri Scorţişoară, mă întrebam dacă am procedat corect nespunându-i despre vizita lui Ushikawa cu o seară în urmă. Nu afecta oare cu ceva încrederea lui sau a lui Nucşoară în mine?

  Preferam totuşi să văd o vreme cum evoluau lucrurile. Care naiba dintre activităţile mele de aici îl deranja atât de tare pe Noboru Wataya? Pe care dintre cozile lui călcam? Ce contrabasuri grave avea să adopte? Dacă aş fi capabil să răspund a asemenea întrebări, m-aş apropia de secretul lui şi, în consecinţă, de locul unde se afla Kumiko.

  Puţin înainte ca ceasul (pe care Scorţişoară îl pusese cu doi entimetri mai la dreapta, deci la locul lui) să arate ora unspre-Ce> am ieşit în curte şi am coborât în fântână.

  ^ I-am povestit lui Scorţişoară, când era mic, despre submarin şi tr Pre grădina zoologică – ce-am văzut de pe puntea vasului de ^ sPort în august 1945, cum soldaţii japonezi au omorât animalele îşi”^r^'na zoo'ogică a tatălui meu în timp ce submarinul american reptase tunul spre noi şi se pregătea să ne scufunde. Ţinusem

  Haruki Mura povestea numai pentru mine multă vreme şi rătăceam tăcută labirintul ce se întindea între iluzie şi adevăr. Când s-a nas Scorţişoară, mi-am dat seama că el era singurul căruia puteam: povestesc, aşa că am început să-i spun totul chiar înainte începe el să înţeleagă semnificaţia cuvintelor. I-am povestit, şoaptă, ele nenumărate ori, ceea ce-ini aminteam şi pe măsură Q& vorbeam, îmi veneau în minte, foarte viu, diverse scene, de part aş fi deschis sertarul cu amintiri şi le-aş fi lăsat să iasă de acofa

  După ce a început să înţeleagă, Scorţişoară mă ruga mereu povestesc, aşa că e posibil să-i fi povestit de o sută, două sute, cij sute ele ori, nu mai ştiu. Nu povesteam însă tot acelaşi detaliu povestea principală, pentru că Scorţişoară voia să cunoască fiecare dată o altă ramură a aceluiaşi copac, încercam să mă pe ramura care-l interesa şi să-i depăn acea parte a poveştii. Uite-aşa a tot crescut povestea noastră. *.

  Am reuşit astfel să creăm amândoi propriul nostru sistem de mituri bine închegat, înţelegi ce vreau să spun? Ne plăcea să raţţ povestim unul altuia în fiecare zi. Vorbeam ore în şir despffi numele animalelor de la grădina zoologică, despre strălucirea blănii' şi culoarea ochilor lor, despre mirosurile care pluteau în despre numele şi chipurile soldaţilor, despre naşterea şi copil lor, despre puştile şi greutatea muniţiilor, despre teama pe simţeau, despre cât le era de sete, despre forma norilor care pluti pe cer… În timp ce-i povesteam lui Scorţişoară, vedeam culorile j formele cu o claritate incredibilă şi eram capabilă să descriu cuvinte ceea ce vedeam – găseam exact cuvintele de care ave nevoie. Povestea noastră nu se mai termina şi găseam mereu Mg, detalii cu care o completam, în aşa fel încât devenea tot profundă şi mai mare.

  Nucşoară zâmbea în timp ce-mi povestea despre zilele aceleal demult. Nu mai văzusem pe chipul ei un zâmbet atât de nat

  — Dar într-o bună zi, totul s-a sfârşit. Scorţişoară şi cu ne-am mai împărtăşit poveşti din dimineaţa aceea de febf când a încetat să mai vorbească.

  Nucşoară se opri ca să-şi aprindă o ţigară.

  — Acum ştiu ce s-a întâmplat. Cuvintele lui s-au pierdu labirintul înghiţit de lumea aceea a poveştilor. Ceva din povestiri i-a ferecat graiul. Acelaşi ceva mi-a ucis şi soţul ani mai târziu.

  Vântul s-a înteţit faţă de dimineaţă, trimiţând, unul după altul, norii grei spre răsărit. Arătau ca nişte călători tăcuţi care se îndreptau spre capătul pământului. Vântul gemea din când în când, fără cuvinte, printre crengile golaşe ale copacilor din gradină. Stăteam lângă fântână şi priveam cerul. Probabil că şi Kumiko privea norii acolo unde se afla. Nu ştiu de ce m-am gândit la ea, pur şi simplu aşa mi-a venit.

  Ani coborât pe scară până în fundul fântânii şi am tras de funie ca să închid capacul. După ce am respirat adânc de două trei ori, am pus mâna pe bâtă şi m-am aşezat încet, în întuneric. Beznă totală – dar ea era cu siguranţă cel mai important lucru. Acea beznă nepătată de nimic deţinea cheia misterului, ca programul gastronomic de la televizor, m-am gândit eu: „Aţi înţeles, dragi gospodine? Secretul acestei reţete este bezna totală. Pregătiţi-o pe cea mai densă posibil”. Şi cea mai solidă bâtă de baseball, am adăugat în sinea mea, zâmbind în întuneric.

  Simţeam o oarecare căldură în semnul de pe obraz. Voia parcă să-mi spună că mă apropii tot mai mult de miezul lucrurilor. Am închis ochii, dar în urechi îmi răsuna, asemenea murmurului auditoriului dintr-o sală de concerte cu tavanul foarte înalt, muzica pe care Scorţişoară o ascultase de mai multe ori în dimineaţa aceea, în timp ce trebăluise prin casă -Ofrandă muzicală de Bach. Până la urmă s-a instalat liniştea ce începea să-şi croiască drum printre circumvoluţiunile creierului meu, ca o insectă ce-şi depune ouăle. Am deschis ochii Şi i-am închis din nou. Bezna dinăuntru şi din afara mea au început să se suprapună şi am ieşit din „eul” meu, din recipientul acela care mă conţinea.

  La fel ca întotdeauna.

  :'t 16 |

  Aici s-ar putea să fie capăt de linie „? J (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara – 4) |

  Jţ ' „i

  Bună, domnule Pasăre-arc! Yf|

  Data trecută ţi-am povestit că lucrez împreună cu o mulţimii, de fete de prin partea locului la fabrica de peruci situată foarte1J departe, undeva la munte. Acum îmi continuu povestirea. S: tf In ultima vreme a început să mă deranjeze faptul că lum&f* munceşte atât de mult de dimineaţa până seara. Mi se parj^: cam ciudat. Ţie nu? Adică, vreau să zic că fac ce-mi spun şe/uf şi cum îmi spun ei. Nu trebuie să gândesc deloc. Am sentimentufir că-mi încui creierii într-un dulăpior înainte de a începe munajilf' şi îi iau înapoi în drum spre casă. Îmi petrec şapte ore din zfli la masa de lucru şi nu fac altceva decât să implantez fire păr într-o viitoare perucă, apoi iau cina la cantină, fac o baUjjj, şi, normal, trebuie să şi dorm, aşa că din douăzeci şi patru dfjşi ore îmi rămâne extrem de puţin timp pentru mine. Deoarece fltfjjj întorc foarte obosită de la muncă, puţinul timp liber pe care-tt| am îl petrec zăcând în ceaţă. Nu am timp să stau la birou să gândesc. Desigur, nu muncesc sâmbăta şi duminica, atui spăl rufe şi fac curat şi uneori mai ies în oraş, dar nici nu-dau seama cum trece timpul. La un moment dat mă hotărâsi să ţin un jurnal, dar n-am avut ce scrie, aşa că am renunţ după o săptămână. Adică fac absolut acelaşi lucru în fiecare

  Cu toate acestea – cu toate acestea – nu mă deranj^ absolut deloc că am devenit astfel părticică din munca pe cflj o prestez. Nu mă simt înstrăinată de viaţă, ba dimpotrit^ uneori am sentimentul că mă apropii tot mai mult de „eul cel adevărat”, dacă tot lucrez ca o furnicuţă harnică. Nu cum să-ţi spun, dar parcă mă apropii tot mai mult de i însămi, cu cât mă gândesc mai puţin la mine. Cam asta în eu prin ciudat îmi fac treaba cu multă dăruire şi nu vreau să mă laud, dar am fost numită chiar „muncitoarea lunii”. Ţi-am mai spus că, deşi nu s-ar zice, sunt bună la lucru manual. Suntem împărţite în echipe şi întotdeauna echipa din care fac eu parte obţine rezultate excelente. De exemplu, le ajut pe fetele mai încete după ce-mi termin treaba mea, aşa că lumea mă place în general. Iţi vine să crezi? Eu, cea mai populară dintre toate! De fapt, arn vrut să-ţi spun, domnule Pasăre-arc, că de când am venit la fabrică n-am făcut altceva decât să muncesc – ca o furnicuţă, ca potcovarul satului. M-am făcut înţeleasă?

  Cu toate acestea, locul în care îmi desfăşor activitatea este chiar ciudat. E uriaş, ca un hangar de avioane cu tavanul înalt şi e tare mult spaţiu. Lucrăm acolo o sută cincizeci de fete. Ai avea ce vedea. N-ar fi trebuit să construiască aşa un colos de fabrică, doar nu producem submarine sau mai ştiu eu ce obiecte uriaşe. Puteau să fi împărţit hala aia imensă şi să lucrăm în încăperi mai mici, dar probabil că s-au gândit că vom fi mai solidare dacă lucrăm toate la un loc. Sau poate le e mai uşor şefilor să ne supravegheze pe toate o dată. Suntem împărţite în echipe, în jurul meselor de lucru, precum cei din laboratoare care fac disecţii pe broaşte, şi una dintre fete stă în capul mesei, fiind şefa. Ai voie să vorbeşti atâta vreme cât dai din mâini (oricum ar fi imposibil să stai toată ziua fără să scoţi o vorbă), dar dacă vorbeşti prea tare şi râzi, şefa de echipă vine la tine Şi-ţi spune încruntată: „Yumiko, nu da din gură, dă din mâini. Ai cam rămas în urmă”. De aceea suntem foarte atente şi Preferăm să vorbim în şoaptă, ca spărgătorii de noapte.

  Se transmite muzică la difuzor. Tipul de muzică diferă în funcţie de oră. Dacă îţi place Barry Manilow sau Air Supply, domnule Pasăre-arc, cred că ţi-ar surâde acest loc.

  Uneori trec şi câteva zile până isprăvesc o perucă de-a mea.

  Timpul diferă în funcţie de complexitatea ei, bineînţeles, dar hmpul în care termini o perucă se măsoară în zile. Mai întâi lrnParţi baza în pătrăţele, ca o tablă de şah, şi apoi implantezi tarele de păr în fiecare pătrăţel, unul după altul la rând. Nu e totuşi o muncă asemănătoare cu cea de pe linia de asamblare într-o fabrică obişnuită, aşa cum am văzut în filmele cu haplin, unde strângi un şurub şi apoi vine altul. E munca mea şi fiecare perucă făcută de mine e a mea. Când termin câte na chiar îmi vine să o semnez şi să o datez. Dar normal că

  Haruki Muraka nu fac aşa ceva, i-aş înfuria la culme. Simt totuşi o mar satisfacţie când mă gândesc că cineva din lumea asta poar peruca pe care am făcut-o eu, ba mai mult – mă simt într-u$ fel legată de persoana respectivă.; L.

  Viaţa este totuşi stranie. Dacă mi-ar fi spus cineva acuşi*1 trei ani că voi ajunge să muncesc într-o fabrică de peruci izolată de lume, în inima munţilor, împreună cu o mulţime de fete de la ţară, i-aş fi râs în nas. Nu mi-aş fi imaginat că o să ajung aici, la fel cum nu-mi pot imagina ce voi face peste trei ani. Tu ştii ce vei face peste trei ani, domnule Pasăre-arc? Sunt convinsă că nu ştii. Dar să nu vorbim de trei ani. Aş pune pariu pe toţi banii pe care-i am că nu ştii nici ce faci peste o lună!

  Fetele din jurul meu ştiu însă ce vor face peste trei ani. Sas, cel puţin cred că ştiu. Se gândesc că strâng banii pe care4 -câştigă aici, îşi găsesc un partener şi se căsătoresc fericite. > *

  Băieţii cu care vor ele să se căsătorească sunt fii de ţărani, sau copii care moştenesc magazinele părinţilor, sau care lucrează la vreo întreprindere de prin partea locului. După cum ţi-aM spus şi data trecută, este o lipsă cronică de femei tinere, aşa „cererea” e mare. Numai dacă au un ghinion cumplit rămân fete bătrâne, altfel îşi găsesc pe cineva cu care să se casă*. Torească. E şi acesta un mod de a privi lucrurile. Ţi-am mai scris că majoritatea fetelor îşi părăsesc locul de muncă după.

  — Ce se căsătoresc. Se angajează la fabrica de peruci doar în perioada de tranziţie dintre terminarea liceului şi căsătorie * „ ca atunci când intri într-o cameră, stai puţin şi pleci din

  Pe cei de-aici nu-i deranjează faptul că fetele se an temporar. Am impresia că le şi convine ca fetele să lucr&ţ câţiva ani şi să întrerupă când se căsătoresc. Cred că li se pe mult mai convenabilă fluctuaţia muncitorilor decât să-şi pv problema salariilor şi a sindicatelor. Au mai multă grijă ' fetele capabile, care devin şefe de echipă, iar celelalte se considerate doar marfă de consum. Există un fel de înţeleg tacită între fabrică şi fete – când se căsătoresc, pleacă. Dt ceea ce le priveşte pe fetele de aici, e chiar simplu să prev se va întâmpla peste trei ani: muncesc şi-şi caută per între timp, iar apoi părăsesc locul de muncă pentru căsătoresc. Nimic mai simplu!

  Nu mai e nimeni ca mine pe-aici. Eu habar n-am ce-o i peste trei ani. Toate muncesc din greu, nimeni nu face luc mântuială, nimeni nu s'e plânge. Doar din când în când aud pe cate cineva spunând că nu i-a plăcut mâncarea de la cantină. Asta-i tot! Vorbim de muncă aici, nu de distracţie. Mai e câte o fată care nu aşteaptă decât să treacă orele de serviciu – de la nouă la cinci, cu pauză obligatorie de două ore -deşi ar fugi mâncând pământul, dar celor mai multe dintre fete le 'place munca şi chiar se amuză. Probabil că-şi dau şi ele seanţa că nu se vor mai întâlni cu o asemenea perioadă, că vor trece din lumea asta în cealaltă, a căsătoritelor şi atunci nu vor mai avea timp să se distreze. Mai bine să o facă acum, în perioada de tranziţie dintre cele două lumi.

  Pentru mine lucrurile nu stau chiar aşa, pentru că nu consider timpul pe care-l petrec aici nici perioadă de suspensie, nici perioadă de tranziţie. Nu am nici cea mai vagă idee când am să plec de-aici. S-ar putea ca locul acesta să fie pentru mine capăt de linie, înţelegi ce vreau să spun? Sinceră să fiu, nu-mi place munca de aici, dar încerc să o accept în întregime. Când fac o perucă, nu mă gândesc la nimic altceva decât la peruca respectivă, îmi fac datoria cu foarte multă seriozitate şi nu exagerez deloc când spun că transpir din cap până-n picioare de atâta concentrare.

  Nu ştiu cum să-ţi spun, dar în ultima vreme m-am tot gândit la băiatul care a murit în accidentul de motocicletă. Adevărul e că, înainte nu prea m-am gândit la el. Poate din pricina accidentului, memoria mea a cam luat-o razna şi nu-mi aminteam decât lucruri neplăcute – mirosul de transpiraţie, faptul că era cam tâmpit şi că degetele lui încercau să-şi croiască drum prin cine ştie ce locuri ascunse ale trupului meu. Din când în când, totuşi, îmi amintesc şi lucruri mai plăcute, în special când mi se golesc creierii de tot şi nu mă concentrez decât pe implantarea firelor de păr în perucă. Atunci îmi răsar, nu Ştiu de unde, tot felul de amintiri. A, da, era şi aşa, îmi sPUn atunci. Presupun că timpul nu se scurge în ordine, ca de Pildă A, B, C, D, ci se fâţâie de ici-colo.

  Pot să fiu cinstită, domnule Pasăre-arc? Să-ţi spun totul cu stlnceritate? Ei, bine, să ştii că uneori mi-e foarte teamă l Mă J^esc în toiui nopţii, îmi dau seama că sunt singură, la sute kilometri depărtare de toţi cei pe care-i cunosc, e întuneric Şi n-am nici cea mai vagă idee ce-mi rezervă viitorul, mă sperii de-mi vine să urlu. Ţie ţi se întâmplă aşa Când păţesc asta, încerc să-mi imaginez că nu sunt

  Haruki Mur singură, că sunt legată de alte lucruri şi de alţi oameni. F! Eforturi uriaşe ca să pot alcătui în minte o listă cu aceştia. J listă te afli şi tu, domnule Pasâre-arc. Şi aleea, şi fântâna, prunul şi alte asemenea lucruri. Şi perucile pe care le-am aici cu mâinile mele. Şi micile amintiri care mă leagă băiatul acela. Toate aceste lucruri mărunte (deşi tu nu esfi chiar un lucru mărunt, domnule Pasăre-arc, dar oricum…) mii ajută să-mi revin „aici” încetul cu încetul. Şi atunci mcepe să-mi pară rău că nu l-am lăsat să mă vadă goală şi să m$ atingă. Atunci eram foarte decisă să nu-l las să pună mânapţ mine. Uneori chiar vreau cu tot dinadinsul să rămân virgină toată viaţa. Ce părere ai, domnule Pasăre-arc?

  La revedere! Sper că o să se întoarcă şi Kumiko la tine.;

  Povara şi mizeria lumii Lampa fermecată

  Telefonul a sunat la ora nouă şi jumătate seara. A sunat de două ori, s-a oprit şi apoi a început să sune din nou. Era semnalul lui Ushikawa.

  — Alo! Ushikawa la telefon. Sunt prin apropiere şi aş putea să trec pe la dumneavoastră dacă nu vă deranjează. Ştiu că e târziu, dar aş vrea să discutăm ceva personal. Ce ziceţi? E în legătură cu doamna Kumiko şi m-am gândit că poate vă interesează.

  Îmi imaginam expresia feţei lui Ushikawa la celălalt capăt al firului, în timp ce-l ascultam. Avea cu siguranţă un zâmbet satisfăcut, cu buza de sus puţin răsfrântă şi dinţii dezgoliţi, de parcă ar spune că îmi face o favoare şi nu am cum să refuz. Din păcate, avea dreptate.

  A ajuns în exact zece minute. Purta aceleaşi haine şi aceeaşi cravată ca şi cu trei zile în-urmă. Poate mă înşelam, dar oricum erau la fel de soioase, şifonate şi îi veneau total aiurea. Acele Jalnice articole de îmbrăcăminte arătau de parcă ar fi fost obligate să accepte în mod nedrept toată povara şi mizeria umii. Mă gândeam că nu mi-aş dori să mă reincarnez în aŞemenea haine în viaţa viitoare nici dacă mi s-ar garanta! > °rie eternă, între timp şi-a luat singur o bere din frigider şi Căinţe de a-şi turna în pahar, a pipăit sticla ca să se asigure a e rece. Ne-am aşezat la masa din bucătărie, faţă-n faţă. Q Ca să economisim timp, spuse Ushikawa, las fleacurile la Parte şi intru direct în subiect. Vreţi să vorbiţi cu doamna o, nu? Între patru ochi. Cred că vă doriţi de multă lucrul acesta. Am dreptate?

  ^ aiQ gândit un pic, sau mai bine zis am tăcut câteva „tente, lăsând impresia că mă gândesc.

  Haruki Mura

  — Normal că vreau să vorbesc cu ea dacă e posibil.

  — Nu e imposibil, spuse Ushikawa blând, dând din

  — Dar întâlnirea noastră este condiţionată…

  — Nu, nu e. Ushikawa a luat o înghiţitură de bere. Venit cu o nouă propunere în seara aceasta. Vă rog să ascult bine la ce vă spun şi să chibzuiţi serios. Nu are nici o legaţi; cu faptul că staţi sau nu de vorbă cu doamna Kumiko.

  L-am privit fără să spun nimic. „.

  — Deci, domnule Okada, dumneavoastră aţi închiriat terenoţ şi casa aferentă de la o firmă, nu? Terenul cu „casa spânzoş raţilor”. Presupun că vă costă lunar o grămadă de bani şi cţ nu e vorba de o arendă obişnuită, ci de un contract de leasing în care se prevede posibilitatea de a o cumpăra cândva, tyf viitor. Am dreptate? Contractul nu e făcut public şi de acee|| numele dumneavoastră nu a apărut nicăieri încă. Cred că aaţi? S-a şi urmărit. Sunteţi însă proprietarul de facto al acestui buo imobiliar, iar banii pe care îi daţi pe leasing sunt echivalenţi”, cu un împrumut. Suma totală pe care ar urma să o plătit^ incluzând şi casa, ar fi cred de aproximativ optzeci de milio80||i de yeni, nu? Dacă mergeţi în ritmul acesta mai departe, însearnafc că deveniţi proprietar de drept în mai puţin de doi ani. SiiBt impresionat de viteza cu care merg lucrurile! Felicitări!: k

  Mă examina cu atenţie în timp ce vorbea. Eu n-am rffe nimic.

  — Vă rog să nu mă întrebaţi de unde ştiu toate ac amănunte. Când sapi adânc, afli tot ce vrei. Condiţia e să să sapi. Şi mai ştiu la fel de bine cine se află în spatele firme fantomă. Recunosc că nu mi-â fost tocmai uşor să a trebuit să bâjbâi cam mult, de parcă mi s-ar fi ceruly găsesc o maşină furată care a fost revopsită şi căreia i şj schimbat cauciucurile, scaunele şi seria motorului. Şi-au | perit toate urmele şi mărturisesc că sunt profesionişti. Puţin acum am o idee despre ceea ce se petrece acolo, ştiu ceva mai mult decât dumneavoastră, domnule Okada. J pariu că nici măcar nu ştiţi cui returnaţi banii!

  — Banii n-au nume, am zis.

  — Aveţi dreptate, spuse Ushikawa râzând. Banii n-au i Deşteaptă remarcă! Trebuie să mi-o notez şi eu în caiet | n-o uit. Dar până la urmă, domnule Okada, lucrurile nu j chiar cum îţi doreşti să meargă. De exemplu, băieţii. Administraţia financiară… N-or fi ei prea isteţi, dar se să încaseze taxele, iar dacă nu găsesc nume pentru proprietăţile respective, ies puţin din munca lor de rutină şi dau un numE. Ga mai mult, şi număr. Nu se lasă copleşiţi de sentimente, ei îşi văd de treabă. Aşa e construită societatea capitalistă în care trăim… Ceea ce înseamnă că banii despre care vorbim acum au un nume, şi încă unul excelent!

  Am tăcut, cu privirile aţintite la Ushikawa. În funcţie de cum cădea lumina, se vedeau pe chipul lui nişte adâncituri ciudate.

  — Să nu vă îngrijoraţi. Nu vine nimeni până aici ca să încaseze impozitul. Dacă ar avea curajul să se strecoare în labirintul ăsta, s-ar lovi cu siguranţă de ceva şi s-ar alege cu un cucui uriaş. Buuum Asemenea oameni îşi văd doar de treabă, nu au chef să dea de bucluc. Dacă e să pună mâna pe bani, vor alege calea cea mai uşoară, în nici un caz pe cea complicată. Cu cât mai simplu, cu atât mai bine! De vreme ce încasează banii, nu mai contează de unde, mai cu seamă dacă şeful le spune să aleagă cea mai simplă cale. Eu am reuşit să aflu ce-am aflat pentru că am făcut investigaţiile personal. Nu vreau să mă laud, dar sunt bun la aşa ceva şi ştiu foarte bine cum să mă feresc de neplăceri şi să mă strecor fără probleme, noaptea, chiar dacă e întuneric beznă.

  Să fiu cinstit, însă, domnule Okada, nici măcar eu nu am habar ce naiba faceţi într-un asemenea loc. Ştiu că sunteţi bine plătit şi de aceea presupun că vă ocupaţi de ceva cu totul deosebit ca să meritaţi banii. E clar ca bună ziua lucrul acesta. Nu am idee însă ce anume faceţi şi de ce vă cramponaţi de Parcela aia de pământ. Astea sunt cele două aspecte esenţiale care mă îngrijorează, dar care stau ascunse asemenea firmei unui chiromant.

  — Adică vreţi să spuneţi că asta îl îngrijorează pe Noboru taya, nu?

  În loc să răspundă, Ushikawa se trăgea de cele câteva fire Par pe care le mai avea deasupra urechilor. ~- Rămâne între noi, domnule Okada, dar trebuie să vă mărturisesc că vă admir foarte mult. Nu vă flatez, să ştiţi. S-ar Putea să vi se pară ciudat că vă spun, dar sunteţi de fapt un obişnuit sau, ca să fiu şi mai necioplit, nu vă remarcaţi nimic deosebit, îmi cer scuze pentru afirmaţia făcută şi rog Să n_0 luaţi jn nume de rău. Este perfect adevărată dacă em cont de modul cum vă adaptaţi societăţii. Sunt foarte mPresionat însă, stând faţă-n faţă cu dumneavoastră, de felul a

  Haruki Murako cum vă comportaţi, ca să nu mai spun cu câtă măiestrie reuşit să-l puneţi pe profesorul Noboru Wataya într-o situat jenantă. De aceea a ales el un porumbel mesager. Un mesag (r) fP obişnuit nu s-ar putea descurca. J îmi place de dumneavoastră şi nu vă mint. Oi fi eu doar <jţ, lepădătură, dar nu spun minciuni când este vorba de asemene„, lucruri şi nu-mi sunteţi deloc indiferent. Dacă dumneavoastră nu vă remarcaţi cu nimic în societate, atunci eu sunt undeva jos de tot. Sunt un tâmpit, fără educaţie aleasă şi provin dintr-o familie de proastă condiţie. Tata făcea rogojini în Funabashi* era alcoolic şi se comporta îngrozitor. Ştiu că-i doream moartea! Numai ca să scap o dată de el şi chiar a murit de tânăr. Eu an$ fost un copil mizerabil şi am dus-o foarte greu. Nu am nicio^*-amintire plăcută din copilărie şi nici nu-mi amintesc de vreo, vorbă bună din partea părinţilor. De-aia am ajuns aşa cum aia ajuns! Am reuşit să mă strecor cumva prin liceu. Am început apoi şcoala vieţii. Nu mi-a fost uşor, dar am încercat să mft descurc cum am putut. De aceea nu-mi plac tipii oficiali di”, guvern şi cei din înalta societate, îi urăsc de-a dreptul pe cefc care ajung direct acolo sus, pe uşa din faţă, îşi iau soţii frumoasă şi sunt plini de ei. Mie îmi plac indivizii ca dumneavoastră^ domnule Okada. Îmi plac cei care se descurcă singuri.

  Ushikawa şi-a aprins ţigara cu un chibrit. %

  — Totuşi, aşa nu o să rezistaţi. Mai devreme sau mai târzJttt tot o să vă ardeţi. Nu e om care să nu se ardă. Dacă ne gândit; la modul în care a evoluat istoria, parcă ieri a învăţat omul sft” se ridice în două picioare şi să se gândească la lucruri mâi complicate. N-aveţi grijă, vă ardeţi şi dumneavoastră, mai aUtf în lumea în care vă învârtiţi. Se fac mult prea multe smecheril în mediul ăsta, sunt prea multe capcane. Este o lume numai din înşelătorii. Lucrez în lumea asta de pe vrei unchiului domnului Dr. Wataya şi dumnealui o moşteneşte cum a fost, cu circumscripţia electorală şi cu casă cu tot. Am făcut o grămadă de lucruri riscante la viaţa mea şi da aş fi continuat, aş fi în puşcărie acum sau cu ştreangul de | Nu glumesc. Domnul Dr. Wataya m-a cules de pe drumurţf tanc. Am văzut multe lucruri îngrozitoare cu ochii ăştia ai i Toată lumea se frige la un moment dat, fie că-s amatori,! Că-s profesionişti, fie că le merge bine, fie că nu. De acee fac o mică asigurare. Şi eu am una, chiar în poziţia asta JC în care mă aflu. Numai aşa poţi supravieţui dacă te arzi. ~ lucrezi de unul singur şi nu ţii de vreun grup, te scufunzi şi s-a zis cu tine.

  Probabil n-ar trebui să vă spun, domnule Okada, dar dumneavoastră sunteţi pe punctul de a vă prăbuşi. Vă asigur. Aşa scrie în cartea mea, cu litere mari şi negre, două-trei pagini mai încolo: Toru Okada este pe punctul de a se prăbuşi. Este adevărat, nu încerc doar să vă sperii. Sunt mult mai scrupulos cu asemenea lucruri decât cei care prezintă buletinul meteo la televizor. De aceea vreau să vă atrag atenţia că există momente în viaţă când trebuie să ştii să te retragi.

  Ushikawa strânse din buze şi mă privi câteva clipe.

  — Hai să spunem lucrurilor pe nume, domnule Okada, şi să trecem la chestiuni mai concrete… Introducerea a fost cam lungă. Am să vă fac oferta pentru care am venit aici.

  Ushikawa şi-a pus ambele mâini pe masă şi şi-a trecut limba peste buze.

  — Să zicem că tocmai v-am atras atenţia că ar trebui să vă debarasaţi de proprietatea aia şi să ieşiţi complet din afacere. S-ar putea să nu puteţi ieşi, chiar dacă vreţi, poate sunteţi blocat până vă plătiţi împrumutul făcut. Ushikawa se opri brusc şi mă privi scrutător. Dacă banii sunt problema, vi-i putem da noi. Dacă aveţi nevoie de optzeci de milioane de yeni, vi-i pot aduce în bancnote nou-nouţe. Opt mii de bancnote de zece mii. Vă puteţi plăti datoriile şi restul îl băgaţi în buzunar. Vă eliberaţi astfel de toate obligaţiile. Ce ziceţi?

  — După care terenul şi casa vor fi ale lui Noboru Wataya? Asta e ideea?

  — Presupun că da, după cum se prezintă lucrurile. Bănuiesc că vor apărea foarte multe detalii neplăcute de pus la punct…

  Am căzut puţin pe gânduri.

  — Domnule Ushikawa, chiar nu înţeleg. Nu văd de ce Noboru Wataya este atât de dornic să mă îndepărteze de proprietatea aceea. Ce planuri are cu ea după ce va intra în posesia ei?

  Ushikawa îşi frecă, precaut, un obraz cu palma.

  — Regret nespus, domnule Okada, dar nu cunosc asemenea aniănunte. V-am mai spus că nu sunt decât un biet porumbel mesager. Stăpânul îmi spune ce să fac şi eu fac. Majoritatea Cerurilor pe care mi le dă de făcut sunt neplăcute. Când eram c°Pil ani citit Aladin şi lampa fermecată. Ştiu că-l simpatizam Pentru câte-l puneau să facă şi cum se descurca, dar să fiu CUlstit, nu mi-am dorit niciodată să ajung ca el. E o poveste

  Haruki Mur

  * cum vă comportaţi, ca să nu mai spun cu câtă măiestrie aţi reuşit să-l puneţi pe profesorul Noboru Wataya într-o situaţie jenantă. De aceea a ales el un porumbel mesager. Un mesag^ obişnuit nu s-ar putea descurca.; ţ îmi place de dumneavoastră şi nu vă mint. Oi fi eu doar <j> lepădătură, dar nu spun minciuni când este vorba de asemenea^ lucruri şi nu-mi sunteţi deloc indiferent. Dacă dumneavoastră nu vă remarcaţi cu nimic în societate, atunci eu sunt undeva jos de tot. Sunt un tâmpit, fără educaţie aleasă şi provin dintr-o familie de proastă condiţie. Tata făcea rogojini în Funabashi, era alcoolic şi se comporta îngrozitor. Ştiu că-i doream moartea! Numai ca să scap o dată de el şi chiar a murit de tânăr. Eu anal fost un copil mizerabil şi am dus-o foarte greu. Nu am nici o-amintire plăcută din copilărie şi nici nu-mi amintesc de vreo' vorbă bună din partea părinţilor. De-aia am ajuns aşa cum am ajuns! Am reuşit să mă strecor cumva prin liceu. Am început apoi şcoala vieţii. Nu mi-a fost uşor, dar am încercat să mă descurc cum am putut. De aceea nu-mi plac tipii oficiali din guvern şi cei din înalta societate, îi urăsc de-a dreptul pe cei care ajung direct acolo sus, pe uşa din faţă, îşi iau soţii frumoase-şi sunt plini de ei. Mie îmi plac indivizii ca dumneavoastră, domnule Okada. Îmi plac cei care se descurcă singuri.

  Ushikawa şi-a aprins ţigara cu un chibrit. %

  — Totuşi, aşa nu o să rezistaţi. Mai devreme sau mai târziu! Tot o să vă ardeţi. Nu e om care să nu se ardă. Dacă ne gândirii la modul în care a evoluat istoria, parcă ieri a învăţat omul şase ridice în două picioare şi să se gândească la lucruri puţin mai complicate. N-aveţi grijă, vă ardeţi şi dumneavoastră, mai aleS în lumea în care vă învârtiţi. Se fac mult prea multe şmecherii în mediul ăsta, sunt prea multe capcane. Este o lume făcut|j| numai din înşelătorii. Lucrez în lumea asta de pe vrei unchiului domnului Dr. Wataya şi dumnealui o moşteneşte i cum a fost, cu circumscripţia electorală şi cu casă cu tot.

  — Am făcut o grămadă de lucruri riscante la viaţa mea şi da aş fi continuat, aş fi în puşcărie acum sau cu ştreangul de g-Nu glumesc. Domnul Dr. Wataya m-a cules de pe drumuri! Tanc. Am văzut multe lucruri îngrozitoare cu ochii ăştia ai rt Toată lumea se frige la un moment dat, fie că-s amatori, l că-s profesionişti, fie că le merge bine, fie că nu. De acees| fac o mică asigurare. Şi eu am una, chiar în poziţia asta jc în care mă aflu. Numai aşa poţi supravieţui dacă te arzi.

  Qronica păsării-arc lucrezi de unul singur şi nu ţii de vreun grup, te scufunzi şi s-a zis cu tine.

  Probabil n-ar trebui să vă spun, domnule Okada, dar dumneavoastră sunteţi pe punctul de a vă prăbuşi. Vă asigur. Aşa scrie în cartea mea, cu litere mari şi negre, două-trei pagini mai încolo: Toru Okada este pe punctul de a se prăbuşi. Este adevărat, nu încerc doar să vă sperii. Sunt mult mai scrupulos cu asemenea lucruri decât cei care prezintă buletinul meteo la televizor. De aceea vreau să vă atrag atenţia că există momente în viaţă când trebuie să ştii să te retragi.

  Ushikawa strânse din buze şi mă privi câteva clipe.

  — Hai să spunem lucrurilor pe nume, domnule Okada, şi să trecem la chestiuni mai concrete… Introducerea a fost cam lungă. Am să vă fac oferta pentru care am venit aici.

  Ushikawa şi-a pus ambele mâini pe masă şi şi-a trecut limba peste buze.

  — Să zicem că tocmai v-am atras atenţia că ar trebui să vă debarasaţi de proprietatea aia şi să ieşiţi complet din afacere. S-ar putea să nu puteţi ieşi, chiar dacă vreţi, poate sunteţi blocat până vă plătiţi împrumutul făcut. Ushikawa se opri brusc şi mă privi scrutător. Dacă banii sunt problema, vi-i putem da noi. Dacă aveţi nevoie de optzeci de milioane de yeni, vi-i pot aduce în bancnote nou-nouţe. Opt mii de bancnote de zece mii. Vă puteţi plăti datoriile şi restul îl băgaţi în buzunar. Vă eliberaţi astfel de toate obligaţiile. Ce ziceţi?

  — După care terenul şi casa vor fi ale lui Noboru Wataya? Asta e ideea?

  — Presupun că da, după cum se prezintă lucrurile. Bănuiesc că vor apărea foarte multe detalii neplăcute de pus la punct…

  Am căzut puţin pe gânduri.

  — Domnule Ushikawa, chiar nu înţeleg. Nu văd de ce Noboru Wataya este atât de dornic să mă îndepărteze de proprietatea aceea. Ce planuri are cu ea după ce va intra în posesia ei?

  Ushikawa îşi frecă, precaut, un obraz cu palma.

  — Regret nespus, domnule Okada, dar nu cunosc asemenea attiănunte. V-am mai spus că nu sunt decât un biet porumbel j^esager. Stăpânul îmi spune ce să fac şi eu fac. Majoritatea Cerurilor pe care mi le dă de făcut sunt neplăcute. Când eram c°Pil am citit Aladin şi lampa fermecată. Ştiu că-l simpatizam Pentru câte-l puneau să facă şi cum se descurca, dar să fiu Clnstit, nu mi-am dorit niciodată să ajung ca el. E o poveste

  Haruki Mur tristă, vă rog să mă credeţi, dar la urma urmei, tot ce v-a spus n-a fost decât un mesaj pe care am fost rugat să vi4? Transmit. Vine din partea domnului Dr. Wataya. Alegerea v& aparţine. Ce ziceţi? Ce răspuns să-i duc? Am tăcut.

  — Vă înţeleg, aveţi nevoie de timp de gândire. Vă acordai„ timpul necesar. Nu trebuie să vă decideţi acum, pe loc. Dia partea mea, eu v-aş acorda cât timp doriţi dumneavoastră, dar mi-e teamă că nu putem fi chiar atât de îngăduitori. Permiteţi-nă acum, domnule Okada, să vă spun părerea mea personală. 0 ofertă grasă ca aceasta nu are cum să rămână pe masă prea mult. S-ar putea să vă luaţi o secundă ochii de la ea şi să dispară între timp. Se poate evapora precum pâcla de pe geam. Aşa că, vă rog să vă gândiţi bine şi cât puteţi mai repede. N” e o ofertă rea. Înţelegeţi ce vreau să spun?

  Ushikawa oftă şi-şi privi ceasul.

  — Aoleu! Trebuie să plec. Iar am stat mai mult decât ar fi trebuit. Am băut şi bere, am stat şi de vorbă… Cred că mi consideraţi cam nesimţit, îmi pare rău, nu vreau să inventat scuze, dar chiar mă simt foarte bine la dumneavoastră, domnul! Okada.

  Ushikawa s-a ridicat şi a dus paharul, sticla şi scrumier* la chiuvetă.

  — O să ţin legătura cu dumneavoastră, domnule Okada, $ am să vă aranjez şi întâlnirea cu doamna Kumiko. Vă promit

  După ce-a plecat Ushikawa, am deschis ferestrele ca să iaşi fumul de ţigară. Am băut apoi un pahar cu apă, m-am aşezat pe canapea şi l-am luat pe Macrou pe genunchi. Mi-l imaginaJŞ. Pe Ushikawa scoţându-şi masca imediat după ce mi-a tr pragul şi dând fuga la Noboru Wataya. N-aveam şi eu altcet mai bun de imaginat!

  Camera de probă Succesorul

  Nucşoară nu cunoştea identitatea femeilor care veneau la ea. Niciuna nu se prezenta, dar nici ea nu întreba. Când îşi stabileau întâlnirile, nu-şi dădeau numele adevărate, însă Nucşoară intuia întotdeauna calitatea acestora, adulmeca cu uşurinţă acel aer de prosperitate care le învăluia, chiar dacă ele nu îi mărturiseau nimic. Nucşoară îşi dădea seama dintr-o privire de originea lor socială, după felul cum se îmbrăcau şi se comportau.

  Ea închiriase un spaţiu discret într-o clădire din Akasaka, care nu bătea la ochi, exact din consideraţie pentru clientele care nu voiau să-şi divulge identitatea şi tot pentru acest motiv s-a decis să transforme biroul într-un atelier de modă. De fapt, ea fusese creator de modă, aşa că nu părea suspect faptul că era vizitată de numeroase femei. Clientele ei aveau între treizeci şi cincizeci de ani, deci era chiar foarte normal să poarte îmbrăcăminte făcută la comandă. Şi-a umplut apartamentul mchiriat cu haine, tipare, reviste de modă, a cumpărat instrumente de croitorie, masă de lucru, manechine, mergând Până-ntr-acolo încât a creat şi nişte mulaje pentru a spori <terul de autenticitate, încăperea mai mică era destinată probei. Lientele ei erau conduse în „camera de probă”, poftite să ia Oc Pe canapea şi Nucşoară le „proba”.

  Lista clientelor fusese alcătuită de soţia patronului unui ^are magazin universal. Femeia alesese un număr limitat de Candidate de încredere, din largul ei cerc de prietene, convinsă a va trebui să facă un club cu participare limitată pentru a orice posibil scandal. Dacă nu ar fi procedat astfel, cu nţă că s-ar fi răspândit zvonuri în legătură cu adevărata ctlvitate. Femeile alese ca membre în acest „club” erau

  Haruki Muraka întotdeauna avertizate să nu divulge celor din afară nimic i ceea ce se întâmpla acolo. Acestea au înţeles că trebuie să foarte discrete. Dacă şi-ar fi încălcat promisiunea, ar fi expulzate din club.

  Fiecare clientă îşi aranja întâlnirea telefonic şi se prezent„ la ora stabilită, ştiind foarte bine că nu va da peste o altă clientă, că nu i se va divulga identitatea. Onorariul, stabilit de soţia patronului magazinului universal, se plătea pe loc, îft numerar şi era cu mult mai mare decât şi-ar fi putut imagina Nucşoară, dar n-a obiectat nimeni niciodată. Clientele lţ$ Nucşoară nu se uitau la bani şi-şi stabileau întâlnirile de „probă„ ori de câte ori era nevoie. Soţia patronului îi spuseal de la bun început: „Nu trebuie să te preocupe problema banil^fe Cu cât plătesc ele mai mult, cu atât sunt mai încrezătoare H ceea ce le faci.„ Nucşoară mergea la birou de trei ori pe săptafc mână şi „proba” doar o persoană pe zi. Era limita peste cart nu trecea.

  — T

  Scorţişoară a devenit asistentul mamei sale când a împlinit şaisprezece ani. Lui Nucşoară îi era greu să rezolve toalji problemele de una singură, dar nici nu avea curajul să angaja* un străin ca să o ajute. Când s-a decis, după multă chibzuinţă, să apeleze la serviciile fiului ei, el a acceptat imediat fără „l o întrebe măcar ce fel de activitate desfăşura. Lua taxiul paşi la birou în fiecare dimineaţă la ora zece (nu suporta să meargl cu mijloace de transport în comun), făcea ordine şi şterg” praful, aranja totul, punea flori proaspete în vaze, făcea cafif^ cumpărături, punea muzică clasică la casetofon, ţinea evidenţa contabilă.

  În foarte scurt timp, Scorţişoară devenise o prezenţă ind pensabilă la birou. Fie că aveau clienţi, fie că nu, el îşi costum şi cravată şi îşi lua locul de la biroul din camera. * primire. Nu a deranjat pe nimeni că nu vorbea, nu a prov nimănui nici o neplăcere, iar majoritatea clientelor erau i încântate de el. El răspundea la telefon şi ţinea evidenţa; gramărilor. Clientele îi spuneau data şi ora preferate, el în birou o dată pentru „nu” şi de două ori pentru „da”, erau chiar încântate de acea modalitate concisă de a lucrurile. Scorţişoară era un tânăr cu trăsături atât de c încât ar fi putut foarte bine fi transformat într-o scuip* etalat la muzeu. Spre deosebire de tinerii frumoşi de lui, el nu-şi submina niciodată imaginea când deschidea j

  Clientelor le făcea plăcere să-i vorbească, iar el le răspundea întotdeauna cu un zâmbet. Asemenea „conversaţii” le relaxau, scăpându-le de tensiunea cu care veneau de-afară şi diminuând stânjeneala provocată de „probă”. Nici măcar pe Scorţişoară, căruia îi displăcea contactul cu alţii, nu-l deranja să comunice cu acele femei.

  La vârsta de optsprezece ani, Scorţişoară şi-a luat permisul de conducere. Nucşoară îi găsise un instructor amabil care să-i dea lecţii particulare, dar Scorţişoară consultase deja cărţi de specialitate şi ştia tot ce trebuia să ştie. Nu avea nevoie decât de nişte ore de traseu, să ţină volanul în mână sub îndrumarea unui specialist. A învăţat să conducă fără probleme în câteva zile. După ce şi-a luat permisul de conducere, a studiat atent nişte cărţi şi şi-a cumpărat un Porsche Carrera la mâna a doua, cu plata în numerar, din lefurile date de mama lui, pe care le pusese deoparte. (Nu avea pe ce să cheltuiască banii.) A curăţat bine motorul făcându-l să sclipească, a comandat piese noi prin poştă, a înlocuit cauciucurile, aducând maşina la cele mai înalte standarde. Conducea mereu, pe acelaşi traseu scurt şi aglomerat, de acasă, din Hiroo până la biroul din Akasaka, cu şaizeci de kilometri pe oră cel mult. Cred că nu mai exista în lume alt Porsche 911 care să se bucure de un asemenea tratament.

  Pe parcursul a şapte ani de muncă, Nucşoară şi-a pierdut trei cliente: prima a decedat în urma unui accident de maşină; a doua a fost „exclusă definitiv” dintr-un motiv minor, iar a treia şi-a însoţit soţul „departe”, plecat în interes de serviciu. Jn locul lor au fost primite alte patru noi cliente, toate femei mtre două vârste, la fel de fascinante, îmbrăcate foarte elegant Şi cu nume de împrumut. Munca propriu-zisă nu s-a schimbat cu nimic în şapte ani. Nucşoară continua „să-şi probeze” clientele, ar Scorţişoară făcea ordine în birou, ţinea evidenţa contabilă ^ conducea maşina cumpărată din banii lui. Nimic nu propusa, nimic nu regresa, singura schimbare sesizabilă fiind

  *”scerea timpului peste toţi cei implicaţi în acea activitate.

  „ aric> Nucşoară s-a apropiat de cincizeci de ani, Scorţişoară a

  /”Plinit douăzeci. Lui Scorţişoară îi plăcea ceea ce făcea, dar

  UcŞoară simţea că ea nu mai era la fel de eficace, în decursul anilor, tot „probase” câte „ceva” specific fiecărei cliente. N-am înţeles niciodată prea bine ce făcea pentru ele, dar îşi dădea

  Haruki Mu toată osteneala. Treptat a realizat că acele ceva-uri nu vindecau complet şi că nu reuşea, prin forţele ei curative, de să le amelioreze pentru o perioadă de timp. În câteva zile obicei două sau trei), acel ceva îşi scotea iar colţii, avansaşi, -; sau dând îndărăt un pic, dar în ansamblu creştea o dată cfe trecerea timpului, asemenea celulelor canceroase. Nucşoara simţea cum cewz-ul creştea în mâinile ei, spunându-i: „îţi pierzi timpul de pomană. Indiferent ce faci tu, tot eu o să câştigAvea dreptate, Nucşoară nu întrevedea nici o reuşită. Tot c* putea face era să îi încetinească procesul, să acorde clientele” câteva zile de linişte şi speranţă. „

  Nucşoară era convinsă că nu numai aceste femei aveaa, probleme, ci toate femeile din lume purtau un ceva în ele. „Im ce toate clientele mele sunt femei între două vârste? Am şi „i ceva în mine?” se întreba ea.

  Nucşoară nu ţinea cu tot dinadinsul să cunoască răspunsm la asemenea întrebări. De un singur lucru era sigură însă; toate faptele au condus la ţintuirea ei în „camera de probă1;! Lumea avea nevoie de ea şi atâta vreme cât o solicita, nii putea da îndărăt. Uneori o copleşea cumplit sentimentul de neputinţă şi se simţea ca o carapace goală. Era epuizată şi ş* scurgea parcă în neant, în asemenea momente simţea nevoii să i se destăinuiască fiului ei, care o asculta atent, dând merejr din cap. El nu scotea nici o vorbă, dar deschizându-şi inima m faţa lui, Nucşoară reuşea să dobândească o oarecare linişti interioară, deşi stranie. Atunci ştia că nu era singură şi că iţţ era complet neputincioasă. „Ce ciudat!„, gândea ea. „îi alin pt alţii şi Scorţişoară mă alină pe mine. De el cine se ocupă? Ţ fi ca o gaură neagră care absoarbe toată durerea şi singurât tea din jur?„ O dată – o singură dată – a încercat ea să scrut în interiorul lui, punându-i mâna pe frunte, aşa cum pro cu clientele când le „proba”, dar n-a simţit absolut ni

  Nucşoară a început să se gândească foarte serios să rent la ceea ce făcea. Simţea că se epuiza complet, până nu rămânea nimic din ea, dacă o ducea în ritmul acela. Dar continua să apeleze la serviciile ei, avea nevoie de ea şi putea părăsi clientele din considerente strict personale.

  Nucşoară şi-a găsit un succesor în vara acelui an. În în care a văzut pata de pe obrazul tânărului care şedeabancă în faţa unei clădiri din Shinjuku, a ştiut că el prelua atribuţiile.

  Fiica încăpăţânată a unor brotaci (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara – 5)

  Bună, domnule Pasăre-arc!

  E ora două şi jumătate dimineaţa. Toate vecinele mele dorm buştean, dar cum eu sunt trează, îţi mai scriu o scrisoare. Să-ţi spun drept, să am insomnii e la fel de neobişnuit ca un luptător de sumo căruia să-i stea bine cu beretă pe cap. De obicei adorm imediat şi mă trezesc fix când trebuie. Am ceas deşteptător, dar nu-l folosesc niciodată. Totuşi, mi se mai întâmplă uneori să mă trezesc în toiul nopţii şi să nu mai pot adormi.

  Am de gând să stau la birou şi să-ţi scriu până când mi se face somn, aşa că nu ştiu dacă o să fie o scrisoare lungă sau scurtă. De fapt, până nu mă văd la sfârşitul scrisorii, niciodată nu ştiu cât îţi scriu.

  Oricum, mi se pare că cei mai mulţi oameni trăiesc, cu unele excepţii, cu ideea că lumea sau viaţa (sau cum s-o numi ea) e exact acest loc unde totul este (sau ar trebui să fie) logic şi armonios, îmi dau seama de asta ori de câte ori stau de vorbă cu vecinele, mele. De exemplu, când se întâmplă ceva – fie că e un eveniment social important, fie că e unul personal şi insignifiant – unii comentează şi-şi dau cu părerea, alţii dau doar din C°P şi sunt de acord cu părerea altora şi tot aşa. În felul acesta nu se poate însă explica nimic. E ca şi când ai băga în cuptorul cu microunde o budincă de orez, iar când sună că e gata, o Sc°ţi, iei capacul şi vezi budinca făcută. Dar ce se întâmplă °are în momentele dintre pornirea cuptorului şi scoaterea Budincii? N-ai de unde să ştii ce se întâmplă sub capac. Poate udinca de orez se transformă în budincă de macaroane în, ezna> când n-o vede nimeni, după care revine iar la budincă e orez când ştie că va fi scoasă de acolo. Da, pentru majoritatea normal să se aştepte să găsească în final budincă e

  Orez când ştiu că au preparat aşa ceva. Pentru mine este

  518 Harukl Murakan însă doar o presupunere. Eu m-aş simţi oarecum uşurată dacă măcar din când în când, as şti că prepar budincă de orez, o pun în cuptor şi scot de acolo budincă de macaroane. Probabil cdf m-ar şoca puţin, dar până la urmă m-aş simţi uşurată. Sau cel puţin nu m-aş supăra, pentru că mi s-ar părea mult mai „real*. De ce „mai real„? Mi-ar fi foarte greu să dau o explicaţie logică, să o exprim în cuvinte, dar dacă iei ca exemplu cărarea pe care a urmat-o viaţa mea şi te gândeşti profund la aspectul acesta, vei constata că nu are absolut nici o legătură cu „armonia„, în primul rând, este un mare mister pentru mine cum de am ieşit astfel din doi părinţi plicticoşi ca nişte brotaci. Ştiu că nu-i frumos din partea mea să spun aşa ceva, dar sunt mult mai normală decât amândoi la un loc. Nu mă laud, e adevărul gol-goluţ. Nu vreau să spun că sunt mai grozavă ca ei, dar sunt o fiinţă mai normală. Dacă i-ai cunoaşte, ai înţelege ce vreau să spun, domnule Pasăre-arc. Ei cred că lumea asta e armo* nioasă şi la fel de uşor de explicat precum proiectul unei zone în care urmează să se construiască nişte clădiri elegante. C” alte cuvinte, dacă faci lucrurile logic şi eşti consecvent, totaltrebuie să iasă bine în cele din urmă. De aceea sunt trişti ţi supăraţi când nu procedez ca ei.

  De ce m-oi fi născut eu pe lumea asta cu astfel de părinţi? Şi de ce n-oi fi capabilă să fiu o adevărată fiică de brotaci, de vreme ce ei m-au crescut? Întrebarea asta mi-o pun de când mă ştiu, dar nu i-am aflat niciodată răspunsul. Presupun că trebuie să existe o explicaţie, dar n-o găsesc eu. Şi mai sunt o grămadă de alte lucruri fără nici o explicaţie logică. De exemplu, de c& mă urăşte lumea, pentru că nu am făcut nimănui nici un rău.' Trăiam ca o fată normală şi mi-am dat brusc seama că nu mă avea nimeni la suflet. Nu înţeleg şi pace.

  Nu am văzut legătura dintre lucruri, nu le-am găsit caţia şi de aici mi s-au tras o serie de necazuri. De exe l-am cunoscut pe băiatul cu motocicleta şi am avut accident„ acela stupid. Aşa cum mi-l amintesc eu sau, mai bine zis, o cum sunt ordonate evenimentele în capul meu, nu pot spui „Asta s-a întâmplat aşa şi de aceea aia s-a întâmplat inver. De câte ori aud soneria cuptorului cu microunde, mă aştepţi găsesc acolo ceva ce nu am mai văzut în viaţa mea.

  Când te-am cunoscut pe tine, domnule Pasăre-arc, haos total în jurul meu. Nu înţelegeam ce se întâmpla cu şi, fără să realizez ce fac, m-am trezit că nu mai mergea scoală, că stăteam toată ziua şi pierdeam timpul pe-acasă. Ba 'nu> înainte de a te întâlni am făcut nişte sondaje pentru firma aceea de peruci. De ce tocmai firmă de peruci? Ăsta-i alt mister, nu-mi amintesc cum am ajuns acolo. Cred că m-am lovit la cap în accidentul acela şi s-a zgâlţâit creierul. Sau poate şocul psihologic m-a determinat să-mi ascund unele amintiri la fel cum veveriţa îşi doseşte nucile şi apoi uită unde le-a îngropat. (Ai văzut vreodată aşa ceva? Eu am văzut când eram mică şi mi s-a părut tare caraghioasă veveriţa aia, negândindu-mă că o să mi se întâmple şi mie aşa ceva în viaţă.)

  În fine, am început să fac sondaje pentru firma de peruci şi de aceea am ajuns să le iubesc aşa cum îmi iubesc propria-mi viaţă. Vorbeam de legături, nu? De ce peruci, şi nu ciorapi sau shamoji1? Dacă ar fi fost vorba de ciorapi sau de shamoji, nu mai lucram acum din greu în această fabrică de peruci. Am dreptate? Şi dacă n-aş fi avut accidentul acela stupid, nu te-aş fi cunoscut pe alee, şi dacă tu nu m-ai fi cunoscut, n-ai fi aflat de fântâna lui Miyawaki şi deci n-ai mai fi avut pata aceea pe obraz şi nu te-ai mai fi trezit implicat în atâtea ciudăţenii… Probabil. Gândind astfel, am ajuns la concluzia că toate se leagă în lumea asta, că nimic nu e întâmplător. Nu crezi?

  Nu ştiu ce să zic. Poate există două categorii de oameni. Pentru unii, lumea este complet logică, ca budinca de orez pe care o pregătesc, iar pentru alţii, complet iraţională, ca budinca de macaroane la care nu se aşteaptă. Pun pariu că dacă brotacii mei de părinţi ar pune budincă de orez în cuptorul cu microunde şi ar găsi budincă de macaroane, şi-ar spune: „Ah, probabil că din greşeală am băgat budincă de macaroane”. Sau ar scoate din cuptor budinca de macaroane şi ar încerca să se convingă unul pe altul: „Arată ca o budincă de macaroane, dar este de fapt budincă de orez”. Dacă eu as încerca să le explic frumos Ca este posibil să pui uneori budincă de orez şi să iasă budincă & macaroane, nu m-ar crede. S-ar înfuria cu siguranţă, înţelegi Ce vreau să spun, domnule Pasăre-arc?

  Ţi-am scris mai de mult într-o scrisoare că am să mai °rbesc despre pata de pe obrazul tău. Mai ţii minte când ţi-am arutat-o? Cred că ţi-am scris asta în prima scrisoare. AdesPecială.

  Plată din lemn cu care se ia orezul fiert din oala electrică

  Haruki Mu vărul este că din vara trecută, de când ne-am despărţit, amintit de gestul meu de nenumărate ori şi nu mi l-am explica. La fel ca o pisică ce stă şi priveşte ploaia şi nu înţelegi! Ce se întâmplă. Poate cândva, peste zece sau douăzeci de ana dacă o să mai avem ocazia să vorbim şi o să fiu şi eu meR coaptă la minte şi mai înţeleaptă decât sunt acum, s-ar puten să-ţi pot spune ce semnificaţie a avut. Îmi pare rău că trebuie să mărturisesc acum că nu sunt capabilă, sau nu mă ajută mintea să exprim în cuvinte ceea ce aş dori.

  Un lucru însă îţi pot spune cinstit, domnule Pasăre-arc. Îmi placi mai mult fără pata aceea de pe obraz. Mă rog, nu-i frumos ce zic, pentru că ştiu că nu ţi-ai pus-o tu acolo intenţionat. Cred că ar fi mai corect să spun că aş fi fost mulţumită şi fără pata aceea… Oricum, asta nu explică mare lucru. '.

  Ştii care-i părerea mea, domnule Pasăre-arc? Pata aceea 9 să-ţi ofere ceva deosebit de important, dar la fel de bine o să te priveze de ceva. Mă rog, funcţionează legea compensaţiei Dacă însă toată lumea o să te tot priveze de câte ceva, n-o să mai rămână nimic din tine. De fapt, ceea ce vreau să spun f că nu m-ar deranja deloc dacă n-ai mai avea-o. '

  Uneori mă gândesc că motivul pentru care stau aici şi fife zilnic peruci este că am apucat să sărut pata aceea. Din cauză că am sărutat-o m-am decis să plec de acolo, să mă îndepărtat cât mai mult de tine. Ştiu că s-ar putea să te jignesc făcâltŞ astfel de mărturisiri, dar cred că acesta e adevărul. Şi totulfa datorită ei am reuşit în cele din urmă să găsesc locul căruiS îi aparţin, într-un fel, îţi sunt recunoscătoare, domnul* Pasăre-arc. Nu cred că-i chiar amuzant să-ţi fie cineva recunoscător doar „într-un fel”. C'

  Cred că ţi-am spus tot ce aveam de spus, domn Pasăre-arc. Este aproape patru dimineaţa. Trebuie să mă la şapte şi jumătate, aşa că mai bine apuc şi eu trei ore şi > de somn. Sper să adorm repede. Cu aceasta închei scrisoctf La revedere. Roagă-te să pot adormi numaidecât.

  Labirintul subteran Cele două uşi ale lui Scorţişoară

  — Aveţi un calculator la „reşedinţă”, nu-i aşa, domnule Okada? Mă întreb cine-l foloseşte, spuse Ushikawa.

  Era ora nouă seara, stăteam la masa din bucătărie, cu receptorul la ureche.

  — Da, am răspuns Ushikawa îşi trase nasul.

  — Ştiu de când am trecut pe-acolo, spuse el. Nu vreau să insinuez nimic în legătură cu faptul că aveţi calculator. În zilele noastre, oricine trebuie să aibă un calculator. Nu e nimic neobişnuit.

  Ca să nu mai lungesc vorba, m-am gândit că poate ar fi bine să iau legătura cu dumneavoastră prin calculator. Mi-am băgat puţin nasul în el, dar e al naibii de complicat, mult mai complicat decât aş fi crezut. Nu se poate face legătura cu el de pe o linie telefonică obişnuită. Şi în plus, e nevoie de o parolă de acces. Fără parolă, Sesam nu se deschide. Aici m-am încurcat.

  N-am scos nici un cuvânt.

  — Să nu mă înţelegeţi greşit, domnule Okada. Nu încerc să °iă strecor în calculatorul dumneavoastră şi să fac prostii. Nici Prin cap nu-mi trece aşa ceva. Datorită măsurilor de securitate Care există acolo, n-aş putea scoate date din el nici dacă aş vrea. Nu asta urmăresc. Tot ce vreau este să reuşesc să stabilesc o legătură între dumneavoastră şi Kumiko, să puteţi v°rbi amândoi. V-am promis că o să vă ajut să vorbiţi direct. Y trecut multă vreme de când a plecat de-acasă şi nu e cea mai ericită idee să laşi lucrurile în aer atâta vreme. Dacă mai c°ntinuaţi mult cu stilul ăsta de viaţă, o să fiţi din ce în ce mai j^udat. Cel mai bine este ca oamenii să vorbească unii cu alţii, tată-n faţă, să-şi deschidă inimile. Altfel, se iscă tot felul de

  Haruki Mura neînţelegeri care atrag după ele nefericirea… Am încercat explic şi doamnei Kumiko. Mi-am dat toată silinţa să o fac înţeleagă., N-am reuşit să o determin să fie de acord. Mi-a spus insistent că nu vrea să vorbească cu dumneavoastră direct, nici măcar la telefon. Nici măcar la telefon! N-am ştiut ce să mai fac. Aia apelat la toate şiretlicurile posibile, am încercat să o conving pe toate căile, dar e foarte hotărâtă. E de neclintit, ca stânca de o mie de ani pe care a crescut şi muşchi.

  Ushikawa făcu o scurtă pauză pentru a aştepta reacţia mea, dar n-am zis nimic.

  — Numai că eu nu mă pot retrage cu una cu două. Domnul Dr. Wataya mi-a spus să fac o treabă şi trebuie să o duc pâal la capăt. Chiar dacă interlocutorul e ca o stâncă sau ca un zid de netrecut, eu trebuie să găsesc o cale de compromis… Asta-i treaba noastră, să găsim întotdeauna această cale. Dacă mi vor să-ţi vândă frigiderul, determină-i să-ţi vândă cel puţin nişte gheaţă. Mi-am stors creierii să găsesc o rezolvare. De fapt, de aceea suntem oameni, să gândim, în capul ăsta prost şi înceţoşat al meu a sclipit deodată o idee, ca o stea car0 încearcă să străpungă norii. Aha! Mi-am spus. Am să-i pun şi converseze pe calculator. Ştiţi să folosiţi calculatorul, nu?

  Am folosit calculatorul la biroul de avocatură la care a” lucrat, ca să fac studii de caz, să caut datele personale al* clienţilor şi să comunic prin e-mail. Şi Kumiko a folosit calcula-torul la serviciu. Revista la care lucra atunci ţinea pe calculator toate reţetele şi analizele nutritive.

  — Lucrul acesta nu s-ar putea realiza pe un calculata^ obişnuit, continuă Ushikawa, dar cu al nostru şi al durnne* voastră ar trebui să puteţi comunica foarte uşor şi rep Doamna Kumiko spune că în felul acesta, adică prin acceptă să stea de vorbă cu dumneavoastră. A fost sin promisiune pe care am putut-o smulge de la dumneaei.

  Terea mesajelor pe loc este aproape acelaşi lucru cu a faţă-n faţă. Este ultimul compromis pe care am reuşit să-l la cale. Inteligenţă de maimuţă, ce mai! Ce părere aveţi? Putea să nu vă daţi în vânt după idee, dar m-am chinuit până mi-a venit. Vă rog să mă credeţi că nu e uşor să g cu un creier pe care de fapt nici nu-l ai.

  Mi-am mutat uşor receptorul în mâna stângă.

  — Alo! Domnule Okada, mă ascultaţi?

  — Da, vă ascult.

  — Bine, atunci singurul lucru de care am nevoie este parola pentru a accesa calculatorul dumneavoastră. După aceea vă pun în legătură directă cu doamna Kumiko. Ce ziceţi?

  — Păi, ar cam fi nişte inconveniente, câteva probleme de ordin practic.

  — Şi anume?

  — In primul rând, de unde ştiu eu că persoana cu care discut pe calculator este Kumiko? Pe ecran apar doar cuvintele pe care le scrii, nu şi chipul sau vocea interlocutorului. Poate foarte bine să fie altcineva la tastatură în locul ei.

  — A, da, zise Ushikawa încercând să pară admirativ în voce. Nu m-am gândit niciodată la aşa ceva. Ar fi o posibilitate! Nu vreau să vă flatez, dar e minunat când priveşti lucrurile sceptic, când te îndoieşti de orice. Mă îndoiesc, deci exist. Atunci ce ziceţi de următoarea stratagemă: puneţi dumneavoastră o întrebare la care n-ar putea răspunde decât doamna Kumiko. Dacă persoana cunoaşte răspunsul, înseamnă că este dumneaei. Aţi trăit împreună câţiva ani buni, aşa că trebuie să existe anumite lucruri pe care nu le ştiţi decât amândoi.

  Ushikawa avea dreptate.

  — Da, ar fi o soluţie, numai că eu nu ştiu parola. Nu m-am atins niciodată de calculatorul acela.

  Nucşoară mi-a spus odată că Scorţişoară modificase fiecare milimetru din sistemul calculatorului, îşi făcuse o bază de date complexă şi o protejase cu un cod secret şi cu alte scheme „igenioase ca să nu poată fi accesat din afară. Scorţişoară, cu cele zece degete ale lui pe tastatură, stăpânea perfect acel labirint subteran tridimensional, foarte complicat. Avea bine ^tipărite în minte toate căile încâlcite dinăuntru şi putea sări Qintr-unul în altul apăsând o singură tastă. Nucşoară susţinea a unui intrus (adică oricine altcineva decât Scorţişoară) i-ar '„trebuit luni de zile să bâjbâie prin labirintul acela complicat, a treacă de alarme şi capcane pentru a ajunge la importantele „ e stocate acolo. Calculatorul instalat la „reşedinţă” nu era arte mare, de fapt nici nu se deosebea de cel instalat în oul din Akasaka şi ambele erau cuplate la cel de acasă. C°rţişoară stocase fără îndoială toate datele clientelor şi ţinea ^plicata contabilitate în partidă dublă, dar părerea mea era el dispunea de multe alte date pe lângă secretele legate de

  Haruki Mur munca pe care o desfăşurase împreună cu mama lui de-a k anilor.

  M-am gândit la lucrul acesta când l-am văzut pe Scorţişoarf/cu câtă seriozitate şi dăruire lucra la calculatorul de la „reae” dinţa„. De obicei se încuia în biroul cel mic de acolo, dar din când în când mai lăsa uşa întredeschisă şi trăgeam cu ochiul, nu fără un oarecare sentiment de culpabilitate. El şi calcula-torul păreau că devin unul, că se mişcă în acelaşi timp, de parcă erau uniţi afectiv. După ce atingea câteva taste, se uitţ, la monitor, cu gura puţin strâmbă de nemulţumire aparentă sau îi acorda un zâmbet uşor. Uneori părea dus pe gânduri” când atingea tastă după tastă, iar alteori îi mergeau degetele asemenea unui pianist profesionist care cântă un studiu da Liszt. Când se angaja într-un fel de conversaţie tăcută ctf computerul lui, părea că priveşte dincolo de ecranul moniţ torului, într-o lume cu care era în relaţii foarte apropiate, eft. Totul speciale. În clipele acelea simţeam că pentru el realitatea nu sălăşluieşte în lumea noastră pământeană, ci într-un labirint subteran. Poate că în lumea aceea Scorţişoară avea o voc$ clară şi era capabil să vorbească, să râdă, să plângă, astfel încât să-l audă cei de acolo.

  — N-aş putea să accesez eu calculatorul dumneavoastră dft la cel de aici? L-am întrebat pe Ushikawa. Atunci n-aţi mai avea nevoie de parolă.

  — Nu, aşa nu se poate. În cazul acesta, mesajele dumnets voastră ar ajunge la noi, dar ale noastre n-ar ajunge Ift dumneavoastră. Problema este parola de acces. Fără parcţtai aceea nu putem face nimic. Uşa nu i se mai deschide lupului oricât ar încerca el să-şi schimbe vocea. N-are decât să bată. Uşă şi să spună: „Sunt eu, iepurele, prietenul tău”. Dacă; ştie cuvintele potrivite, nu i se deschide. Este vorba de o i de fier ce nu poate fi trecută cu vederea.

  Ushikawa şi-a aprins ţigara cu chibritul, îi vedeam pa dinţii îngălbeniţi şi gura neîngrijită.

  — Parola este formată din trei caractere: fie trei litere* trei cifre, fie o combinaţie între acestea. Ai la dispoziţie secunde să o introduci, dar dacă greşeşti, accesul nu mai permis şi, în plus, porneşte alarma. Nu începe să sune sirenă, dar lupul îşi lasă urmele şi se ştie că a trecut; Deştept gândit, nu? Combinaţia de douăzeci şi şase de ale alfabetului şi zece cifre este practic infinită, aşa că, dacă nu ştii parola, nu e nimic de făcut.

  Mă gândeam la vorbele lui fără să spun nimic.

  _V-a venit vreo idee mai bună, domnule Okada?

  În după-amiaza zilei următoare, după ce-a plecat Scorţişoară să-şi conducă „clienta” cu Mercedesul lui, am intrat în birou, m-âm aşezat în faţa calculatorului şi l-am deschis. Pe fundalul albastru deschis al monitorului a apărut următorul mesaj:

  Pentru accesarea calculatorului este necesară introducerea unei parole.

  Introduceţi parola corectă în zece secunde.

  Am introdus cele trei litere la care mă gândisem: zoo

  Calculatorul a dat un semnal, anunţând mesajul incorect:

  Parolă incorectă.

  Introduceţi parola în zece secunde.

  Au început să se scurgă cele zece secunde pe monitor. Am decis să introduc majuscule:

  ZOO

  Accesul mi-a fost respins din nou.

  Parolă incorectă.

  Introduceţi parola corectă în zece secunde.

  Dacă se introduce din nou o parolă greşită, accesul va fi refuzat automat.

  „ Iar au început să se scurgă cele zece secunde pe monitor. Inii încercam şansa pentru ultima oară. Am decis ca doar prima „teră să fie scrisă cu majusculă.

  Zoo

  Am auzit un sunet plăcut în difuzor.

  Parola corectă.

  Alegeţi din meniu unul dintre următoarele programe.

  Am tras aer mult în piept şi i-am dat drumul încet. Mi-am re§lat respiraţia şi am început să parcurg lista cea lungă de P^grame până când am ajuns la „comunicaţii”, în clipa în care am selectat, mi-a apărut pe ecran, fără nici un avertisment Son°r, un alt meniu.

  Alegeţi din meniu programul de comunicaţii dorit.

  Am ales chat mode.

  Este nevoie de parolă pentru programul chat mode.

  Haruki Mu

  Introduceţi parola corectă în zece secunde.

  Probabil că aici se afla o piedică de acces din afară, importantă pentru Scorţişoară şi de aceea şi-a luat măsurile de siguranţă. Dacă bariera era importantă, proba] ji| că şi parola era pe măsură. Am introdus:

  SUB

  Parolă incorectă.

  Introduceţi parola corectă în zece secunde.

  A început numărătoarea inversă: 10, 9, 8…

  Am procedat ca adineauri – majusculă prima, apoi litere mi<L

  Sub

  Monitorul m-a înştiinţat imediat:

  Tastaţi numărul de telefon. *8

  Mi-am încrucişat braţele şi m-am lăsat absorbit de acest nou mesaj. Nu era deloc rău. Reuşisem să deschid două dintre uşile labirintului lui Scorţişoară. Excelent! Deci, „grădină zoologică” (Zoo) şi „submarin” (Sub) funcţionează perfect. Am apăsat pe Exit şi m-am întors la meniul principal, apoi am ales Shut down. În momentul acela, au apărut pe ecran următoarele;

  Dacă nu există alte instrucţiuni, prezentul proces de op”-rare se înregistrează automat în fişierul de operaţiuni.

  Dacă nu doriţi să fie înregistrat, alegeţi „non file”.

  Am dat un clic pe „non file”, conform instrucţiunilor W Ushikawa.

  Prezentul proces de operare nu se înregistrează în fişierul de operaţiuni., -

  Monitorul s-a închis pe loc. Mi-am şters fruntea transpirai” cu mâna. Am pus cu foarte mare atenţie tastatura şi mouse-ul la locul lor (nici măcar doi centimetri mai încoace sau mai încolo) şi m-am ridicat din faţa monitorului rece.

  Povestea vieţii lui Nucşoară

  Au trecut câteva luni până a terminat Nucşoară Akasaka de povestit viaţa ei. A fost o poveste lungă, foarte lungă, cu multe digresiuni, iar ceea ce vă prezint aici este un rezumat scurt al acesteia. Nu pot pretinde cu mâna pe inimă că el conţine esenţa poveştii, dar cel puţin cuprinde în linii mari evenimentele importante care au avut loc în momente cruciale.

  Nucşoară şi mama ei au reuşit să fugă din Manciuria în Japonia, singura lor avere fiind bijuteriile pe care le purtau în momentul acela. Din portul Sasebo s-au îndreptat spre Yokohama, unde au locuit cu familia mamei ei, care desfăşura de multă vreme o afacere de import-export îndreptată în special spre Taiwan. Afacerea a fost prosperă înainte de război, dar s-a dus de râpă aproape totul în clipa în care Japonia a pierdut Taiwanul. Tatăl ei a murit de o boală de inimă. Al doilea lor fiu, care îi ajuta la afaceri, şi-a pierdut viaţa într-un raid aerian cu puţin înainte de terminarea războiului. Fiul cel mare Ş>a părăsit postul de profesor ca să se ocupe de comerţ, dar nefiind croit pentru aşa ceva, a fost incapabil să redreseze afacerile familiei. E adevărat că încă mai aveau casa şi terenul, dar nu era nici o plăcere pentru Nucşoară şi mama ei să ştie ^ sunt doar nişte guri de hrănit în perioada aceea de restrişte. Se străduiau să nu stea în calea nimănui, mâncau mai puţin decât ceilalţi şi se sculau mai devreme dimineţile ca să facă reabă în casă. Nucşoară purta doar hainele pe care i le lăsau verişoarele ei mai mari – mănuşi, şosete, chiar lenjerie de corp.

  At despre creioane, nu folosea decât cioturile rămase de la ţ”. Ii era cumplit de greu să se scoale dimineaţa, numai la gânndul că începea o nouă zi de chinuri. Ar fi vrut să plece de ° să locuiască doar cu mama ei, undeva unde să nu se atât de obligate, chiar dacă aveau să trăiască în sărăcie.

  Haruki Mur

  Mama ei nu voia să plece însă. „Mama fusese întotdeauna^ fiinţă activă,” mi-a spus Nucşoară, „dar după ce am fugit i Manciuria, a ajuns ca o carapace goală. Lăsa impresia că mai avea nici măcar dorinţa de a trăi.” Nu-i mai venea să |L apuce de nimic. Nu făcea decât să-i povestească lui Nucşoaii ce vremuri minunate trăise. De aceea, Nucşoară a trebuit şi găsească singură o modalitate de a supravieţui.

  Lui Nucşoară nu-i displăcea să înveţe, dar nu o interesa” orele de la liceu. Nu credea că-i va folosi vreodată la ceva să-şi umple creierii cu date istorice, reguli de gramatică engleză ri formule geometrice. Ea voia să înveţe ceva practic şi să devină independentă cât se putea de repede. Nu fusese apropiată de colegii ei şi nici nu avusese parte de momente plăcute în şcolii.

  Singurul lucru care o interesa era moda. De dimineaţa până seara nu făcea decât să se gândească la modele de rochii. J?” nu avea mijloacele necesare pentru a fi în pas cu moda, dar citea şi recitea toate revistele pe care le găsea şi umplea caiete întregi cu desene de rochii aşa cum le văzuse sau cum şi le imagina. Nu înţelegea nici ea de ce o atrăgeau atât de mult Singura explicaţie pe care o găsea era faptul că în perioada în care stătuse în Manciuria, scotocea mereu prin garderoba uriaşă a mamei ei, căreia îi plăcuse grozav să fie elegantă. Avea atât de multe chimonouri şi rochii, încât nici nu mai ştia unde *ă le pună. Nucşoară le scotea din dulap şi le atingea ori de câll ori i se ivea prilejul. Cele mai multe rămăseseră în Manciurisl la plecarea lor forţată, iar puţinele lucruri pe care le luasflli cu ele în rucsac, le-au vândut pe drum pentru mâncare. Ori^| câte ori trebuia să se despartă de o rochie, mama lui NucşoidP ofta din rărunchi şi abia apoi o lăsa din mână.

  „Crearea de modele reprezenta uşa mea secretă spre o lume”, spunea Nucşoară, „o lume care-mi aparţinea numaişi unde imaginaţia era totul. Cu cât erai capabil să-ţi imaginezi mai mult, cu atât reuşeai să te îndepărtezi de realitate, plăcea mai ales faptul că era multă libertate acolo, în plt costa nimic. Nu ţi se pare fantastic? Faptul că-mi imag haine frumoase şi transpuneam imaginile pe hârtie doar o cale de a lăsa realitatea în urmă şi de a mă afi visuri, ci şi o modalitate de a trăi. Aveam nevoie de aşS ca de aer şi de aceea presupuneam că toată lumea era lafel. Când mi-am dat seama că lucrurile nu stăteau chiari că alţii nu erau capabili să-şi imagineze nimic chiar dacă doreau – mi-am dat seama că sunt diferită de ei şi că va trebui să trăiesc într-un mod diferit.”

  Nucşoară a renunţat la liceu la un moment dat şi s-a transferat la o şcoală de croitorie. Pentru a-şi procura banii de taxe şcolare, a implorat-o pe mama ei să vândă una dintre ultimele bijuterii care le mai rămăsese. Astfel putea să înveţe timp de doi ani de zile să taie materiale, să coasă, să croiască şi alte lucruri practice. După ce a terminat şcoala respectivă, a închiriat un apartament în care s-a mutat singură. Dimineţile se ocupa de croitorie, la comandă, iar serile lucra ca ospătăriţă, reuşind astfel să-şi fac rost de bani şi pentru şcoala de creatori de modă. După ce-a absolvit şi această şcoală, a reuşit să se angajeze la departamentul de design dintr-o fabrică de confecţii de lux.

  Avea un talent înnăscut şi nu numai că desena excelent, dar ideile şi punctele ei de vedere erau cu totul diferite de ale altora. Ea avea întotdeauna în minte o imagine clară a ceea ce dorea să facă, ideile îi veneau spontan şi erau sută la sută originale. Urmărea imaginea pe care dorea s-o materializeze până în cele mai mici detalii, cu încăpăţânarea unui somon care înoată în amonte, într-un râu mare, ca să ajungă la izvor. Nu avea timp să doarmă, îi plăcea munca şi nu visa decât la ziua în care ajungea să poată lucra pe cont propriu. Nu s-a gândit niciodată la distracţii. Cred că nici nu ştia ce înseamnă să te distrezi.

  Şefii au început foarte curând să aprecieze calitatea muncii ei Şi se arătau tot mai atraşi de linia extravagantă şi liberă a modelelor sale. S-au terminat anii de ucenicie şi a fost imediat Promovată şefă a departamentului ei, lucru cu totul neobişnuit.

  Nucşoară înregistra succes după succes pe măsură ce trecea timpul. Talentul şi energia ei debordantă au devenit cunoscute nu numai la locul de muncă, ci în toată industria confecţiilor. Lumea creatorilor de modă era destul de închisă, dar concurenţa era loială. Puterea unui creator de modă consta în numărul de comenzi solicitate pentru obiectul respectiv. Se ştia întotdeauna exact cine a câştigat şi cine a pierdut pentru că cifrele sPuneau totul. Nucşoară nu încerca să se ia la întrecere cu nimeni, dar rezultatele ei nu puteau fi negate. S-a dedicat trup şi suflet meseriei până spre vârsta de 6âzeci de ani. A cunoscut multă lume datorită muncii ei şi au

  Haruki Mu fost chiar şi câţiva bărbaţi care au pus ochii pe ea, dar relaţiile cu aceştia au fost scurte şi superficiale. Pe Nucşoară o interesau oamenii. Capul ei era plin de modele vestimentari, care pentru ea erau mult mai vii şi mai valoroase decât o fiinţă umană. (|

  Când a împlinit douăzeci şi şapte de ani, lui Nucşoară i-a fost prezentat un bărbat din branşă, la o petrecere de Anul Nou. Avea trăsături destul de obişnuite, dar părul îi era vâlvoi iar nasul şi bărbia ascuţite ca nişte unelte din piatră. Semăna mai degrabă cu unul dintre acei aşa-zişi predicatori decât cu un creator de modă. Era cu un an mai tânăr decât Nucşoară slab ca un ţâr, iar ochii săi aveau o profunzime inimaginabilă, Privirea îi era agresivă, gata parcă să sfredelească tot ceii ieşea în cale, însă Nucşoară a reuşit să-şi descifreze propria imagine în ochii lui. Când a cunoscut-o pe Nucşoară, el era un tânăr creator de modă nu foarte cunoscut, dar foarte energic. Nucşoară nu auzise vorbindu-se de el. Lumea recunoştea că era talentat, dar fiind arogant, egoist şi gâlcevitor, nu-l înghit tea nimeni. <a „Semănăm grozav”, spuse ea. „Amândoi ne-am născut îM continent, dar el s-a repatriat după război, din Coreea. Tatăl lui a fost ofiţer de carieră şi au trăit în mare mizerie o vrenrt Mama i-a murit de tifos când era mic şi cred că asta l-a determinat să manifeste un interes deosebit pentru vestimentaţiataţia feminină. Avea talent, dar nu ştia să se poarte cu oamenii? S-a făcut deci creator de modă, dar în prezenţa femeilor W înroşea tot şi se purta cât se poate de prosteşte. Cu alte cuvânt% am fost amândoi nişte rătăciţi care s-au pierdut de turmă-f*

  S-au căsătorit în anul următor, în 1963, iar în primă ce-a urmat (anul Jocurilor Olimpice de la Tokyo), s-a n Scorţişoară. Da, chiar Scorţişoară. Nucşoară a adus-o i pe mama ei ca să aibă grijă de copil. Ea trebuia să mun de dimineaţă până seara şi nu avea timp de el. Scorţişo fost crescut mai mult de bunică.

  Nucşoară nu şi-a dat seama dacă şi-a iubit soţul sau i lipsea cu desăvârşire orice termen de comparaţie şi lucru era valabil şi pentru el. I-a unit de fapt întâlnirea i cu totul întâmplătoare şi dragostea pentru crearea de în primii zece ani au fost foarte fericiţi. După ce s-au i şi-au părăsit firmele la care lucrau şi au deschis un at modă particular, într-un apartament mic dintr-o clădire neînsemnată aflată chiar în spatele bulevardului Aoyama. Din cauza lipsei de aer condiţionat, vara era atât de cald, încât le alunecau creioanele din mână din pricina transpiraţiei. Afacerea nu le-a mers prea bine la început, deoarece niciunul din ei nu avea simţul practic al afaceristului. Erau cu uşurinţă traşi pe sfoară de neruşinaţii din branşă, uitau să îşi procure comenzi, neştiind cum merg lucrurile, sau pur şi simplu făceau greşeli mărunte şi stupide din pricina cărora ieşeau în pierdere. La un moment dat au ajuns să aibă atâtea datorii, încât singura soluţie era să dea bir cu fugiţii. Situaţia s-a restabilit destul de repede după ce a cunoscut Nucşoară, cu totul întâmplător, un manager capabil, care şi-a dat seama de talentul lor şi care i-a slujit cu fidelitate. Din clipa aceea, firma lor a început să se dezvolte atât de frumos, încât vechile probleme parcă nici nu existaseră vreodată. Vânzările li s-au dublat în fiecare an până în 1970, când au deschis o mică afacere cu şireturi de pantofi, care s-a bucurat de un succes miraculos. Nu le venea nici lor să creadă că a fost posibil aşa ceva. Au mărit numărul angajaţilor, s-au mutat într-o clădire de pe bulevard, şi-au deschis propriile lor magazine în cartiere elegante ca Ginza, Aoyama, Shinjuku. Marca lor a ajuns să fie mediatizată şi bine cunoscută de toată lumea.

  O dată cu extinderea firmei, sarcinile care reveneau fiecăruia dintre ei au început să se mai schimbe. Crearea şi realizarea de modele cereau nu numai creativitate, ca de altfel şi în cazul sculpturii sau literaturii, dar era în acelaşi timp o industrie de care depindea soarta multora. Nu puteai doar să stai acasă şi sa creezi modele. Trebuia ca unul din ei să iasă în lume şi să J°ace rolul de „imagine” a firmei, rol care devenea cu atât mai ecesar şi complicat cu cât creştea cifra de afaceri. Unul dintre

  Pi (- l trebuia să meargă la petreceri, la prezentări de modă, să ' a ^ici cuvântări, să mai stea la un pahar cu clienţii, să dea erviuri pentru radio, televiziune şi ziare. Lui Nucşoară nici

  — I trecea prin cap să preia un asemenea rol, aşa că a trebuit lasă în faţă soţul ei. Deoarece nu iubea oamenii, la început i-a Părut totul absolut îngrozitor, îi venea greu să vorbească şa ^a necunoscuţilor şi ajungea acasă epuizat. După vreo dev6 * a constatat că devenisetatat că nu-i mai era chiar atât de greu. Nu între timp un mare orator, dar cel puţin lumea nu

  Haruki Mu mai reacţiona neplăcut la felul lui stângaci de a vorbi, ba chiar se simţea atrasă de el. Stilul lui scurt şi concis (datorat felu său de a fi) nu mai era pus pe seama aroganţei şi se vorbea despre temperamentul lui artistic încântător. A început să-i placă situaţia în care se afla şi în foarte scurt timp a ajuns să fie considerat eroul cultural al epocii.

  „Cred că ai auzit de el”, spuse Nucşoară. „Adevărul însă e că la ora aceea eu făceam cam două treimi din munca de creaţie. Ideile lui curajoase şi originale au apucat-o pe pante cea bună şi avea chiar mai multe decât ne puteam permite § punem în aplicare. Mie îmi revenea rolul să le extind şi să kt; dau formă. Oricât de mare a devenit firma noastră, n-a|ft angajat niciodată designeri. Normal, am angajat personal avuţi*, liar, dar de creaţie ne ocupam doar noi doi. Pe noi ne interesat să creăm vestimentaţia dorită, fără să ne gândim la patul* socială care o va purta. N-am făcut în viaţa noastră studiu dl; piaţă, calcule şi strategii. Dacă ne decideam asupra unui lucra* îl schiţam cum voiam noi, foloseam cele mai bune materiale pe care le puteam găsi şi îi dedicam tot timpul necesar. Ceea 68 alte case de modă făceau în două etape, noi făceam în patra* dacă alţii foloseau trei metri de material, noi foloseam patnfc Verificam personal fiecare articol de îmbrăcăminte înainte „8? Acesta să părăsească atelierul nostru. Ceea ce nu se vindaţp aruncam, dar niciodată nu reduceam preţul. Recunosc că preţurile noastre erau cam piperate, iar cei din branşă ne considerat puţin cam nebuni, dar moda lansată de noi a fost cotată tf simbol al epocii. Eram puşi alături de desenele lui Peter concertul de la Woodstock, top-modelul Twiggy, filmul Rider şi alţii de aceeaşi talie. Tare ne mai plăcea să modele! Puteam să ne gândim la cele mai nebunatice luc clienţii erau cu noi. Aveam sentimentul că ne-au crescut i şi puteam zbura oriunde voiam.”

  Deşi afacerile lor se bucurau de tot mai mult succes, re dintre Nucşoară şi soţul ei a început să se răcească. Lucra la cot, dar ea simţea uneori că inima lui era departe. Oc păreau să-şi fi pierdut sclipirea pe care o cunoscuseră i îşi stăpânea accesele de furie şi nu mai dădea cu luc pământ, în schimb, ea îl vedea deseori privind în gol, gânduri. Abia dacă schimbau câteva cuvinte în afara or la muncă, iar nopţile în care el nu mai ajungea acasă ei

  0! Ai dese. Nucşoară ştia că apăruseră în viaţa lui mai multe femei, dar nu suferea. Considera că era inevitabil să se întâmple aşa ceva deoarece relaţiile fizice dintre ei se întrerupseseră de nâult (în special pentru că lui Nucşoară îi dispăruse apetitul pentru sex).

  Soţul ei a fost omorât la sfârşitul anului 1975, când Nucşoară avea patruzeci de ani, iar Scorţişoară unsprezece. Trupul neînsufleţit a fost găsit ciopârţit într-o cameră de hotel din Akasaka, a doua zi dimineaţa pe la ora unsprezece, de către menajera care a intrat cu cheia de rezervă. Locul măcelului fusese baia şi aceasta era plină de sânge. Inima, stomacul, ficatul, rinichii şi pancreasul lipseau. Probabil le luase ucigaşul, le băgase într-o pungă din plastic şi fugise cu ele. Capul i-a fost separat de trup şi pus pe capacul toaletei, cu faţa-n sus, după ce fusese ciopârţit îngrozitor. Probabil că ucigaşul îi zdrobise mai întâi capul şi apoi s-a ocupat de organele furate.

  Criminalul avusese cu siguranţă instrumente foarte ascuţite şi fusese extraordinar de îndemânatic pentru a putea scoate organele. Câteva dintre coaste fuseseră şi ele tăiate cu fierăstrăul -altă operaţie sângeroasă care a necesitat timp. Rămânea de găsit motivul pentru care ucigaşul comisese toate acele orori.

  Recepţionerul şi-a amintit că soţul lui Nucşoară venise cu o seară înainte, pe la ora zece, împreună cu o femeie şi i s-a dat o cameră la etajul unsprezece. Femeia era drăguţă, în jur de treizeci de ani, nu prea înaltă şi purta un palton roşu. Nu avea în mână decât un portmoneu. Au făcut sex. Sperma şi părul pubian recoltate de pe cearşaf îi aparţineau, în încăpere erau prea multe amprente ca investigaţia să pornească de la ele. Servieta lui mică, din piele, conţinea doar un schimb de tenjerie intimă, câteva articole de toaletă, o mapă cu nişte documente de serviciu şi o revistă, în portofel s-au găsit cam 0 sută de mii de yeni, cărţi de credit, dar lipsea un carneţel pe care-l purta întotdeauna la el. În încăpere nu se zăreau urmele Unei confruntări fizice.

  Poliţia a făcut cercetări serioase în rândul asociaţilor lui, ar n-a descoperit nici o femeie care să se potrivească descrierii acute de recepţioner. Puţinele femei care se aflaseră în antu-aJ'-il lui nu aveau nici un motiv de ură sau de gelozie şi invocate erau foarte solide. S-au găsit multe persoane modei care nu-l putuseră suferi (nu era o lume prea „ ^

  Haruki Muraka caldă şi blândă), dar nu până într-acolo încât să-l omoare şi plece cu şase organe. ^

  În presă s-a scris mult despre uciderea renumitului creatois de modă, dându-se evenimentului o tentă de scandalos, dfflf sub presiunea conducerii hotelului care nu se dorea implicaţi? Prea mult, poliţia a avut grijă să nu se afle despre sustragerea organelor. Nu s-a publicat decât faptul că a fost înjunghiat într-una din camerele hotelului. La un moment dat s-a zvonit că s-ar fi întâmplat şi ceva „anormal”, dar s-a muşamalizat totul foarte repede. S-au făcut investigaţii incredibile, care au* durat extrem de mult, dar ucigaşul n-a fost niciodată desco-perit şi nici nu s-a aflat motivul omorului.

  „Probabil că şi azi mai e sigilată camera aceea”, spuse Nucşoară.

  În primăvara care a urmat uciderii soţului ei, Nucşoară şi-fr vândut firma unei renumite case de modă – birourile, magazinele^ marca, absolut totul. Când i-a adus contractul de vânzare-cum-părare avocatul care se ocupa de negocieri, Nucşoară a semnat şi a pus ştampila fără să scoată un cuvânt şi fără să se uite1 măcar la preţul de vânzare.

  În clipa în care a scăpat de firmă, Nucşoară a constatat c4” îi dispăruse pasiunea pentru moda care îi fusese atâta amar de vreme un scop în viaţă. Mai accepta din când în câocl3 colaborări şi-şi făcea treaba cu mult profesionalism, dar fărăâ' nici o bucurie, de parcă i s-ar fi smuls tot ce avea în suflet! * Trăia cu sentimentul că înghite o mâncare fără gust. Cei care?'-ştiau cât fusese de energică şi plină de zel o vedeau acum c8' pe o amintire legendară. Cu toate că primea multe comenzi, l* refuza – cu foarte puţine excepţii. La sfatul consultantului *P şi-a investit banii în acţiuni şi proprietăţi. Datorită afaceriWţ.' prospere, a ajuns să adune o avere uriaşă.

  La scurt timp după ce şi-a vândut firma, mama ei a de inimă. Uda trotuarul din faţa casei într-o după-amia înăbuşitoare de august, când a spus „mi-e rău”. S-a întins^ pat, a scos un horcăit şi gata a fost. Nucşoară şi Scorţişo” au rămas singuri pe lume. Nucşoară s-a închis în casă an de zile. Stătea pe canapea şi privea grădina, de parcă i vrut să recupereze pacea şi liniştea care-i lipsiseră în toţi i ani de viaţă. Nu prea mânca, dar dormea cam zece ore Scorţişoară, care ar fi trebuit să intre la gimnaziu, se ocuj gospodărie în locul mamei lui, cânta sonate de Mozart şi Haydn în momentele libere şi învăţa limbi străine.

  După ce s-a scurs un an liniştit şi lipsit complet de eveni-niente, Nucşoară a descoperit întâmplător că avea nişte puteri speciale, o forţă ciudată de care nu fusese conştientă până atunci, îşi imagina că această forţă crescuse în interiorul ei pentru a lua locul pasiunii pentru modă ce se evaporase complet. Acea forţă a stat la baza noii ei meserii, fără să-şi fi dorit anume lucrul acesta.

  Prima beneficiară a ciudatei ei forţe a fost soţia proprietarului unui magazin universal, o femeie energică şi sclipitoare, care fusese cântăreaţă de operă în tinereţe. Ea intuise talentul pe care-l avea Nucşoară cu mult înainte de a deveni creatoare de modă şi i-a urmărit evoluţia cu atenţie. Fără sprijinul acestei femei, firma lui Nucşoară ar fi murit încă din faşă. Datorită relaţiei speciale dintre ele, Nucşoară a acceptat să se ocupe de vestimentaţia femeii şi fiicei sale la nunta acesteia din urmă, o sarcină care nu o solicita prea mult.

  Nucşoară şi femeia stăteau de vorbă în timp ce fiica acesteia îşi proba rochia de mireasă. Deodată, femeia îşi duse mâinile la cap şi căzu în genunchi. Speriată, Nucşoară a prins-o din zbor şi a început să-i frece tâmpla dreaptă. A făcut-o ca gest reflex, fără să se gândească, dar de îndată ce palma ei a început să se mişte, a simţit ceva. Îl simţea ca pe un obiect aflat într-un săculeţ de pânză, un ceva pe care-l puteai atinge.

  Nucşoară a închis ochii surprinsă şi a încercat să-şi mute gândurile. Şi-a amintit de o zi petrecută la grădina zoologică din Hsin Chin, o zi de sărbătoare când aceasta era închisă, ei Permiţându-i-se să se plimbe pe-acolo nestingherită, pentru că era fiica medicului veterinar. Fusese cea mai fericită perioadă din viaţa ei, deoarece acolo s-a simţit tot timpul iubită şi Protejată. A fost prima imagine care i-a apărut în minte. Grădina zoologică fără vizitatori. S-a gândit la mirosul de-acolo, la lumina strălucitoare, la fiecare nor ce plutea pe cer. Se plimba Singură de la o cuşcă la alta. Era toamnă, cerul senin, stoluri întregi de păsări manciuriene zburau printre copaci. Aceea fusese lumea ei dintâi, o lume care se pierduse cu totul din multe puncte de vedere. Nucşoară nu şi-a dat seama cât timp a trecut astfel, dar la un moment dat, femeia s-a ridicat de jos ^ s-a scuzat. Părea încă derutată, dar a spus că i-a trecut

  Haruki Mu durerea de cap. După câteva zile, Nucşoară a fost răsplăfc pentru munca pe care o făcuse cu mult mai mulţi bani de se aşteptase.

  La vreo lună după eveniment, respectiva doamnă a sunată pe Nucşoară şi a invitat-o să ia masa în oraş. După ce-a$ terminat de mâncat, a poftit-o la ea acasă. „Aş vrea să verifife ceva. Sunteţi drăguţă să vă mai puneţi o dată mâna pe capul meu, ca atunci când mi s-a făcut rău?” Neavând nici un motiv să refuze, Nucşoară s-a aşezat alături şi i-a pus mâna pe tâmplă. A simţit acelaşi ceva ca şi data trecută. Şi-a concentrat mai mult atenţia ca să-i determine forma, dar acesta a început să se modifice. Era viu Pe Nucşoară a cuprins-o un val ţie spaimă. A închis ochii şi s-a gândit la grădina zoologică da Hsin Chin. Îi era foarte uşor să-şi aducă acea imagine în faţl ochilor. Nu trebuia decât să îşi amintească poveştile pe cartfî le spusese lui Scorţişoară şi scenele descrise. Subconştient^ i-a părăsit trupul, a hoinărit o vreme în spaţiul dintre amintiri şi poveste, apoi a revenit la loc. Femeia a luat-o de mână şi il mulţumit. Nucşoară n-a întrebat-o ce s-a întâmplat, dar mit femeia nu i-a oferit nici o explicaţie. La fel ca data trecutţ, Nucşoară simţea o oboseală uşoară şi fruntea îi asudase puţin, La plecare, femeia i-a mulţumit pentru timpul acordat şi L încercat să-i înmâneze un plic cu bani, însă Nucşoară l-a refto” politicos dar ferm, explicându-i că nu era meseria ei şi orictnft primise prea mulţi bani data trecută. Femeia nu a mai insistat

  Câteva săptămâni mai târziu, respectiva a prezentat-o'jfc Nucşoară unei doamne de vreo patruzeci şi cinci de ani, fflitŞ de statură şi cu ochii afundaţi în orbite, îmbrăcămintea JP care o purta era de calitate excepţională, dar în afara vraf* ghetei, nu avea nici un fel de accesorii. Se vedea din aer că nu era o persoană oarecare. Soţia proprietarului magazinti universal i-a spus lui Nucşoară: „Ar vrea să-i faceţi c mi-aţi făcut şi mie. Vă rog din suflet să nu refuzaţi, sfârşit să acceptaţi onorariul fără nici o obiecţie, întâi: acestea se vor dovedi în viitor foarte importante pentru at două”.

  Nucşoară a intrat cu femeia într-o altă cameră şi i-palma pe tâmplă. Aceasta avea un ceva diferit, mai decât al soţiei proprietarului magazinului universal şi se i mai repede. Nucşoară a închis ochii, şi-a ţinut respiraţii încercat să mai domolească mişcarea aceea. S-a cont

  Cronica păsării-arc mai puternic şi a pornit pe urma amintirilor dragi cu şi mai mult sârg, reuşind să şi le trimită în acel ceva.

  , Asta mi-a devenit meseria în foarte scurt timp”, a spus Nucşoară. Şi-a dat seama că era deja prinsă într-un flux uriaş. A început să o ajute şi Scorţişoară când a mai crescut.

  Misterul casei spânzuraţilor – 2

  Renumitul cartier Setagaya – Cine frecventează casa spânzuraţilor?

  Umbra unui politician care se ascunde. Deghizare uluitor de ingenioasă.

  Ce fel de secrete sunt tăinuite acolo?

  Extras din săptămânalul – 21 decembrie

  După cum am publicat într-un articol al revistei noastre din 7 decembrie, există în liniştitul cartier Setagaya o casă cunoscută de cei din zonă drept „casa spânzuraţilor”. Toţi cei care au locuit acolo au avut parte de ghinioane şi au sfârşit prin a se sinucide, în marea majoritate a cazurilor prin spânzurare.

  [Se face rezumatul articolului anterior.]

  Investigaţiile ne-au condus la un singur fapt concret: ne lovim de un zid dur, indiferent de ruta pe care o apucăm pentru a dezvălui identitatea noului proprietar al „casei spânzuraţilor”. Am reuşit să găsim firma de construcţii care a construit casa, dar toate încercările noastre de a obţine informaţii de la ei s-au soldat cu eşec. Firma intermediară care a cumpărat terenul este din punct de vedere legal complet acoperită, astfel (â nici această pistă nu ne oferă vreo portiţă. Deoarece totul * fost pus la cale cu multă grijă„ până în cele mai mici detalii, nfl ne rămâne decât să presupunea că există un motiv foarte serios pentru care s-au luat asemene” măsuri.

  Un alt aspect care stârnit curiozitatea a fost pe care l-a jucat firma de cos bilitate care a ajutat la rea firmei intermediare i Conform investigaţiilor no aceasta a luat fiinţă cu cit în urmă, ca antreprenor al: de contabilitate, funcţio cumva din umbră. „Fir contabilitate” avea câţiva nea „antreprenori”, fiecare i cinat cu partea lui de afac la nevoie abandonat ca o

  $e şopârlă în caz că se iveau probleme. „Firma de contabilitate” n-a fost niciodată supusă cercetărilor Corpului de Control, dar conform afirmaţiilor unui reporter politic al unui ziar important, „numele ei a apărut în diverse scandaluri politice, aşa că respectivul organ de control este cu siguranţă cu

  Păstrarea totală a secretului

  Echipa noastră de investigaţii a analizat intrările şi ieşirile Mercedesului din „casa spânzuraţilor”, în decurs de zece zile, maşina a intrat de aproximativ douăzeci de ori, deci două vizite pe zi. Vizitele de dimineaţă au respectat un orar strict. Maşina apărea la ora nouă şi pleca la zece şi jumătate. Şoferul a fost întotdeauna punctual, întârziind rareori, dar niciodată mai mult de cinci minute.

  Spre deosebire de vizitele regulate din cursul dimineţii, celelalte erau imprevizibile, „m'oritatea între unu şi trei duPă-amiază, dar pentru o Perioadă mai lungă sau mai curţă. Varia şi timpul în care (r) aŞina staţiona în curte – între uazeci de minute şi o oră. A In urma observaţiilor făcute, m tras următoarele concluzii: izitele regulate din cursul „ „nrineţii înseamnă „prezen-tarea cuiva la datorie”. Nu s'a Putut stabili identitatea nLajatului din pricina gea-fumurii ale maşinii.

  Ochii pe ei”. Nu e greu de stabilit o legătură între noul locatar şi o puternică personalitate politică. Zidurile înalte, echipamentul de securitate electronic de ultimă oră, Mercedesul negru cumpărat în leasing, înfiinţarea ingenioasă a firmei intermediare… Toate ne conduc spre o asemenea presupunere.

  2. Vizitele neregulate din cursul după-amiezii sunt probabil fixate în funcţie de programul oaspeţilor. Nu este clar dacă aceşti „oaspeţi” vin singuri sau însoţiţi.

  3. Nu există nici un fel de activitate în casă peste noapte. Este de asemenea neclar dacă locuieşte cineva sau nu acolo. De afară, este imposibil de văzut dacă se aprind luminile.

  Încă un aspect important: singurul care pătrunde pe teritoriul respectivei proprietăţi este Mercedesul negru – nici o altă maşină, nici vreo altă persoană. Bunul-simţ ne spune că se petrece ceva ciudat. Dacă locuieşte „cineva” acolo, atunci acel cineva nu merge niciodată la cumpărături şi nici la plimbare. Persoanele care vizitează locul folosesc în exclusivitate Mercedesul cu geamuri fumurii. Cu alte cuvinte, nu vor nici în ruptul capului să fie văzute, să li se cunoască identitatea. Care să fie motivul? De ce e nevoie oare de atâta bătaie de cap şi de atâta cheltuială pentru a păstra un secret?

  Mai trebuie să adăugăm că nu există altă cale de acces spre proprietatea respectivă cu excepţia porţii principale, în spatele casei există o alee îngustă care se înfundă, deci nu se poate ajunge la ea decât încălcând proprietatea altcuiva. Potrivit spuselor vecinilor, niciunul dintre locatarii din zonă nu foloseşte aleea şi probabil că acesta este motivul pentru care casa nu are poartă în spate, ci doar un zid care se înalţă ca o fortăreaţă.

  În cele zece zile, au sunat la intercom câţiva vânzători şi persoane care cutreieră oraşul pentru a face abonamente, dar n-a răspuns niciodată nimeni. Dacă se afla cineva înăuntru, exista cu siguranţă o cameră video prin care se vedeau vizitatorii. Nu primesc scrisori şi nici pachete prin poştă.

  Acestea au fost motivele pentru care nu ne-a rămas decât să urmărim Mercedesul pentru a-i cunoaşte destinaţia. Nu ne-a fost greu să stăm cu ochii pe maşina aceea neagră şi sclipitoare, care se deplasa încet prin traficul oraşului, dar de fiecare dată am ajuns doar la o parcare subterană a unui hotel de lux din Akasaka. Intrarea de acolo este păzită de un individ în uniformă şi nu se poate pătrunde decât cu permis special, aşa că n-am putut urmări Mercedesul şi înăuntru. Respectivul complex hotelier găzduieşte numeroase conferinţe internaţionale, ceea

  Haruki Mu ce înseamnă că trag acolo m„ VIP-uri, alături de o seamă, persoane străine desemnate le ţină companie. Din motive securitate şi discreţie, lor este separată de cea oaspeţilor obişnuiţi şi smj|-rezervate, în exclusivitate.

  — Câteva lifturi pentru oaspeţjL speciali. Nu există luminiţe carfc, să indice din afară la ce etaj circulă lifturile, astfel c$, discreţia este absolut totală. Şi pare că Mercedesul parchează exact în zona destinaţi'* VIP-urilor. Conducerea hoteluli4s ne-a informat scurt şi distant di respectivele spaţii sunt închiriate în mod normal unor persoane juridice deosebite, jSi' urma unei verificări foarte severe”, la un preţ special. Ntt am reuşit să aflăm detalii desprt' condiţiile închirierii şi niS despre cei care folosesc parcaflifc” aceea. ~!

  Respectivul hotel are fi câteva galerii comerciale, cafe* nele şi restaurante, precum f patru încăperi destinate niilor religioase şi trei S conferinţă, ceea ce înseamnă că este asaltat zi şi noapte de-o mulţime de oameni. Fără autorizaţie specială, este aproape imposibil să afli identitatea celor care-o folosesc Mereu Ocupanţii maşinii pot foarte bine să coboare şi să ia unul dintre lifturile speciale şi să se amestece prin mulţimea de la etaj doresc ei. Din datele < reies clar măsurile excepţionale de securitate în care se investes cu siguranţă sume uriaşe, precum şi putere politică.

  Conform explicaţiilor pe care ni le-a dat conducerea hotelului, accesul la parcarea VIP-urilor nu este deloc uşor. „Verificarea foarte severă” se face probabil nu numai pentru securitatea marcantelor personalităţi din străinătate, ci are fără îndoială şi substrat politic, în acelaşi timp este însă nevoie şi de foarte mulţi bani, lucru ce nu poate fi contestat.

  [.] Noi presupunem că reşedinţa respectivă este folosită de o organizaţie religioasă sprijinită de un politician foarte puternic.

  Meduze din toată lumea Lucruri metamorfozate

  La ora stabilită mă aşez în faţa calculatorului lui Scorţişoară şi folosesc parola de acces la programul de comunicare. Introduc apoi numerele date de Ushikawa, iar după câteva minute se face conexiunea în reţea, încep să beau din cafeaua pe care mi-am pregătit-o şi mă străduiesc să-mi potolesc bătăile inimii. Cafeaua mi se pare fără nici un gust, iar aerul pe care-l respir e cam aspru.

  În cele din urmă se aude un bip şi apare pe ecran un mesaj care mă informează că s-a stabilit legătura. Fac specificaţia că este o convorbire cu taxă inversă. Dacă reuşesc să fac în aşa fel încât să nu se înregistreze convorbirea, atunci nu mă prind” Scorţişoară că i-am folosit calculatorul (deşi sunt destul de sceptic, pentru că acesta este labirintul lui, iar eu nu sunt decât un biet intrus).

  Trece mai mult timp decât am anticipat, dar în final apare şi mesajul care mă anunţă că partenerul a acceptat 8* plătească. Dincolo de acest ecran, la celălalt capăt al cabluw care se târăşte prin bezna subterană a capitalei, s-ar putea afl* Kumiko. Probabil că şi ea stă în faţa monitorului, cu mâinflL-pe tastatură. De fapt nici eu nu văd decât monitorul din mea care scoate un bâzâit. Aleg Send mode şi bat ret cuvintele pe care mi le-am repetat de nenumărate ori în ffli

  Aş vrea să te întreb ceva. De fapt îţi pun întrebarea ca să mă conving că tu eşti cea cu care conversez. P-oară când am ieşit amândoi în oraş, înainte de a ne casat ne-am dus la acvariu. Vreau să-mi spui ce ţi-a plăcut cel mult acolo.

  Dau un clic şi trimit textul. (Vreau să-mi spui ce ţi-a cel mai mult acolo.) primesc răspunsul imediat. E scurt. Meduzele. Meduze din toată lumea.

  Întrebarea şi răspunsul sunt aliniate pe cele două jumătăţi ale ecranului. Le privesc fix o vreme. Meduze din toată lumea. E cu siguranţă Kumiko. Kumiko cea adevărată, în loc să mă bucur, simt o durere în inimă. Am senzaţia că mă sfâşie ceva. De ce este aceasta oare singura modalitate prin care putem. Comunica noi doi? Nu am de ales, aşa că accept situaţia, încep iar să bat.

  Încep cu o veste bună. Motanul s-a întors acasă în primăvara asta. Din senin. Era cam vlăguit, dar sănătos şi nevătămat. De atunci stă numai acasă. Ştiu că ar fi trebuit să-ţi cer mai întâi părerea, dar i-am dat alt nume. Macrou. Ne împăcăm foarte bine. Sper că e o veste bună.

  Răspunsul întârzie puţin, dar nu-mi dau seama dacă din cauza decalajului dintre mesaje sau deoarece Kumiko tace.

  Sunt foarte fericită că mai trăieşte. Am fost foarte îngrijorată din pricina lui.

  Iau o gură de cafea pentru că mi s-a uscat gâtul. Tastez din nou.

  Si acum vestea proastă, în afară de faptul că motanul s-a întors acasă, nu am decât veşti rele. În primul rând, n-am rezolvat încă nici un mister.

  Citesc ce-am scris şi bat mai departe.

  Primul mister: Unde eşti? Ce faci? De ce stai departe de mine? De ce nu vrei să mă vezi? Ai vreun motiv anume? Sunt foarte multe lucruri pe care ar trebui să le discutăm faţă-n faţă. Nu crezi?

  Răspunsul ei vine şi mai greu de data asta. Mi-o imaginez stând la tastatură, muşcându-şi buza şi gândindu-se. În cele din urmă cursorul traversează monitorul ca răspuns la ^iscarea degetelor ei.

  Tot ce-am avut de spus, ţi-am spus în scrisoarea pe care

  — Am trimis-o. Ce-mi doresc cel mai mult să înţelegi este că air> multe puncte de vedere eu nu mai sunt Kumiko pe care

  91 cunoscut-o. Oamenii se schimbă din diverse motive, iar în ne'e cazuri schimbarea e în rău. De aceea nu mai vreau să e văd. De aceea nu vreau să mă mai întorc la tine.

  Cursorul se opreşte şi clipeşte pe loc, căutând cuvinte. Aniân cu ochii fixaţi pe el zece-douăzeci de secunde, şi aştept

  ^nte noi pe monitor. Schimbarea e în rău.

  Haruki Mu

  Dacă e posibil, aş vrea să mă uiţi cât se poate de r Cel mai bun lucru pentru amândoi ar fi să terminăm formalităţile de divorţ şi să începem o viaţă nouă. Nu cont unde sunt şi ce fac. Cel mai important lucru este că, dintr oarecare motiv, tu şi cu mine ne-am separat în două l complet diferite şi nu mai există nici o cale să ne întoarcţg la ceea ce am fost. Te rog să înţelegi că-mi este forte să comunic cu tine în felul acesta. Cred că nici nu-ţi poţi seama. J

  Citesc cuvintele lui Kumiko de câteva ori. Nu găsesc în ele nici o ezitare şi sunt convins că vin din cea mai adâncă * dureroasă convingere. Le-a repetat cu siguranţă în minte & nenumărate ori, dar trebuie să găsesc totuşi o cale prin can să străpung acest zid impenetrabil de care s-a înconjurat sad măcar să-l fac să se zguduie. Mă întorc la tastatură.

  Ceea ce spui tu este vag şi mi-e greu să înţeleg. Spui e# schimbarea e în rău, dar ce înseamnă concret lucrul acesta? Nu pricep. Roşiile se strică. Umbrelele se strică… Asta înţelegi Roşiile putrezesc, iar umbrelele se deformează. Dar ce înseamnă că „schimbarea e în rău”? Recunosc că a fost BO şoc pentru mine să aflu că ai avut o relaţie cu un alt bărbat, dar asta nu înseamnă neapărat „o schimbare în rău”. – '

  Urmează o pauză lungă, încep să mă îngrijorez că e&# dispărut, dar imediat după aceea apar iar literele pe ecran*

  S-ar putea să ai dreptate, dar e mai mult decât atât.

  Altă tăcere adâncă, îşi alege cuvintele cu grijă, de parei le-ar scoate dintr-un sertar. >*

  Este doar un fel de a zice. „Schimbarea în rău” este c”W* care durează. A fost decisă dinainte, fără voia mea, întN> cameră întunecată de tot, la cheremul altcuiva. Când cunoscut şi ne-am căsătorit, am avut impresia că mi deschis nenumărate posibilităţi. Speram să am un portiţă de scăpare, dar presupun că a fost doar o iluzie, i semne pentru orice şi de aceea am încercat cu atâta dis| să găsesc motanul când a dispărut.

  Rămân cu privirile pironite pe mesajul de pe monitor, nu-mi apare încă semnul Send. Calculatorul meu era Receive. Kumiko se gândeşte probabil ce să mai „Schimbarea în rău” este ceva care durează. Ce încearcă* să-mi spună? Îmi concentrez privirile pe monitor, dar ffl decât de un zid invizibil. Se aliniază iar nişte litere pe

  Aş vrea, dacă poţi, să te gândeşti la mine în felul următor: încet de o boală incurabilă, o boală care duce la descompunerea treptată a feţei şi trupului. Este doar o metaforă, normal. Faţa şi trupul meu nu se descompun încă, dar e foarte aproape de adevăr ce-ţi spun eu. Şi de aceea nu vreau să mă mai vezi. Ştiu că o simplă metaforă ca asta nu o să te facă să înţelegi pe deplin situaţia în care mă aflu. Nu mă aştept să reuşesc să te conving de adevărul celor mărturisite, îmi pare cumplit de rău, dar nu mai am altceva de spus. Tot ce poţi să faci este să accepţi situaţia.

  O boală incurabilă.

  Verific să văd dacă sunt în Send mode şi scriu.

  Dacă vrei să-ţi accept metafora, să ştii că nu mă deranjează, dar este un lucru pe care pur şi simplu nu-l înţeleg. Să presupunem că „te-ai schimbat în rău” şi că suferi de o „boală incurabilă”, dar de ce naiba ai apelat la Noboru Wataya? De ce n-ai rămas cu mine? De ce nu suntem împreună? Nu de aceea ne-am căsătorit?

  Tăcere. Aproape că-i simt greutatea şi duritatea în palme, îmi împletesc degetele pe masă şi respir adânc de câteva ori. Soseşte răspunsul.

  Motivul pentru care mă aflu aici, indiferent dacă-mi place sau nu, este foarte simplu: acesta e locul potrivit pentru mine. Aici trebuie să fiu. N-am dreptul să aleg altceva. Chiar dacă aş vrea să te văd, nu pot. Chiar crezi că nu vreau să te văd?

  O pauză scurtă în care pare că-şi ţine respiraţia. Apoi Degetele ei încep să se mişte din nou.

  Te rog nu mă mai chinui. Singurul lucru pe care-l poţi face Pentru mine este să uiţi cât mai repede de existenţa mea. Scoate-ţi o dată pentru totdeauna din minte anii pe care i-am trăit împreună, ca şi cum n-ar fi existat niciodată. Ar fi mai bine pentru amândoi. Cred lucrul acesta din tot sufletul.

  Ii răspund: sPui că vrei să uit totul, că vrei să te las în pace. În acelaşi 'mP însă, de undeva din lumea asta, îmi cerşeşti ajutorul. °Cea e slabă şi se aude în depărtare, dar eu o percep i. – ^ oiaua Şl flrr>Pede în nopţile liniştite. Este vocea ta. Sunt sigur. Accept aptul Că o Kumiko se străduieşte din răsputeri să se. 6Pârteze de mine şi poate că are toate motivele să o facă, i este o Kumiko ce încearcă la fel de tare să se apropie

  Haruki Mu de mine. Lucrul acesta îl cred cu-adevărat. Indiferent de ce-mi spui tu aici, eu trebuie să cred în cea care are nevo|| de ajutorul meu şi încearcă să se apropie de mine. Indiferent de ceea ce-mi spui, indiferent de legitimitatea motivelor taM eu nu pot uita de tine, nu-mi voi putea niciodată scoate dift minte anii pe care i-am petrecut împreună. Nu pot face lucrtf ăsta pentru că ei au existat cu-adevărat, fac parte din viaţa mea şi nu cunosc nici o metodă prin care i-aş putea şterg” din memorie. A te uita complet înseamnă acelaşi lucru cu i mă şterge din memorie pe mine însumi. Mi-aş dori să ştiu ce motiv serios te îndeamnă să faci aşa ceva.

  O nouă pauză, îi simt tăcerea prin monitor. Se strecoară, ca fumul dens, printr-un colţ al ecranului şi pluteşte pe deasupra duşumelei, îi cunosc foarte bine tăcerile lui Kumiko. Leui văzut, le-am simţit pe pielea mea de nenumărate ori în anii pe care i-am petrecut împreună. Acum îşi ţine suflarea, stă îfl faţa calculatorului încruntată şi se concentrează, întind mârtâ după ceaşcă şi beau o gură de cafea. Rămân cu ceaşca goală în mâini, îmi ţin respiraţia şi privesc la monitor în acelaşi mo4 în care o face şi Kumiko. Suntem legaţi unul de altul pA lanţurile grele ale tăcerii, care trece prin zidul ce desparte cete două lumi ale noastre. Avem nevoie unul de altul mai mult decât orice. Simt foarte clar lucrul acesta. *

  Nu ştiu.

  Eu ştiu.

  Pun ceaşca jos şi bat repede, de parcă vreau să prind timp” din urmă.

  Ştiu. Ştiu că vreau să ajung la tine, la Kumiko aceea vrea să o salvez. Ceea ce nu ştiu, din păcate, e cum să la ea şi ce anume mă aşteaptă acolo, în tot acest timp când ai plecat, am trăit cu sentimentul că am fost arii într-o beznă totală, încet, dar sigur, mă apropii de miez, să pătrund în esenţa lucrurilor. Am vrut doar să ştii şi tu Mă tot apropii de locul în care te afli şi intenţionez să apropii şi mai mult.

  Aştept răspunsul, cu mâinile pe tastatură.

  Nu înţeleg nimic din ce-mi spui. La revedere.

  Cu asta ia sfârşit conversaţia noastră.

  Monitorul mă informează că la celălalt capăt nu nimeni. Conversaţia s-a terminat. Rămân totuşi cu p: pironite pe ecran, aşteptând să se întâmple ceva. Poate se răzgândeşte Kumiko şi se întoarce, poate îşi aminteşte că a uitat să-mi spună ceva. Dar ea nu se întoarce şi eu renunţ după douăzeci de minute. Salvez fişierul şi merg la bucătărie să beau nişte apă rece. Îmi golesc mintea de gânduri pentru câteva clipe, respirând calm lângă frigider. Am impresia că s-a lăsat o linişte cumplit de adâncă în jurul meu, de parcă lumea ar vrea să-mi audă următorul gând. Dar nu mă pot gândi la nimic, îmi pare rău, dar chiar nu pot gândi.

  Mă aşez din nou la calculator şi citesc atent, de la început până la sfârşit, toată conversaţia noastră purtată pe ecranul luminos: ce-am spus eu, ce-a spus ea, ce i-am răspuns, ce mi-a răspuns. Totul se află încă pe monitor, cu o anumită intensitate grafică, în timp ce privirile mele urmăresc şirurile de caractere scrise de ea, îi aud parcă vocea, îi recunosc toate inflexiunile, toate nuanţele tonurilor, pauzele. Cursorul oprit pe ultimul rând clipeşte cu regularitatea unei inimi care bate, aşteptând cu sufletul la gură următorul cuvânt. Dar nu mai vine.

  După ce-mi întipăresc în minte întreaga conversaţie (decis să nu o scot la imprimantă), ies cu un clic din „comunicaţie”, îi comand programului să nu înregistreze nimic în fişierul de operaţiuni şi după ce mă asigur că s-a făcut lucrul acesta, selectez Shut down. Calculatorul scoate un sunet scurt şi monitorul se stinge. Sunetul monoton este înghiţit de tăcerea din încăpere, ca un vis intens sfârtecat de neant.

  Nu ştiu cât timp a trecut de-atunci, dar când îmi dau seama unde mă aflu, mă trezesc privindu-mi mâinile ce zac pe masă. Yăd pe ele urmele ochilor aţintiţi asupra lor vreme îndelungată.

  „Schimbarea In rău” este ceva care durează.

  Oare cât de mult?

  'Ş

  Numărarea oilor In mijlocul cercului

  La câteva zile după vizita lui Ushikawa, l-am rugat Scorţişoară să-mi aducă ziare. Mi-am spus că sosise să iau legătura cu realitatea lumii exterioare. Oricât ai evita*”f când e să vină, vine.,;

  Scorţişoară îmi aducea în fiecare zi diferite ziare. >î

  Le răsfoiam după micul dejun. Nu mai pusesem mâna pe vreun ziar de foarte multă vreme şi acum mi se păreau ciudate, reci şi false. Mirosul cernelii tipografice îmi provoca dureri de cap, iar literele mici şi negre îmi puneau ochii la grea încercări.' Aşezarea în pagină, titlurile şi stilul mi se păreau cu total ireale. De multe ori puneam ziarul jos, închideam ochii $ oftam. Sigur n-am avut sentimentul acesta pe vremuri. Oa”* ce s-o fi schimbat atât de mult la ele? Sau mai bine zis, ce s* fi schimbat atât de mult la mine?

  După ce-am citit presa o perioadă de timp, am început & înţeleg foarte clar că Noboru Wataya îşi consolida tot mai nM poziţia în societate, în acelaşi timp, desfăşura o activii politică susţinută în calitate de nou membru al Cai Reprezentanţilor, avea în permanenţă alocat un spaţiu revistă în care făcea tot felul de declaraţii, participa în frecvent la dezbateri televizate, îi vedeam numele peste: Nu ştiu de ce, dar nu înţelegeam de ce îi asculta lumea opi* cu entuziasm mereu crescând. Abia pătrunsese pe se politică, dar era deja considerat un tânăr cu perst uluitoare, de la care se aşteptau multe schimbări. Sondaj de opinie realizat de o revistă pentru femei, a fost i ca fiind cel mai popular politician al ţării. „Este un intele activ”, scria acolo, „un tip nou de politician intelectual ci a mai cunoscut Japonia până acum”.

  L-am rugat pe Scorţişoară să-mi aducă şi reviste în care îi apăreau articole. Mai voiam să văd şi ce scrie, nu doar articole în care să se vorbească despre distinsa lui personalitate. Scorţişoară s-a uitat pe lista făcută de mine şi a băgat-o indiferent în buzunarul de la haină. A doua zi dimineaţa, mi-a pus pe masă revistele respective împreună cu ziarele obişnuite. Apoi s-a apucat să facă ordine, ca de obicei, în timp ce asculta muzică clasică.

  Mi-am făcut un dosar cu decupaje din revistele şi ziarele în care scria Noboru Wataya şi în care s-a scris despre el, dosar care devenea tot mai consistent. Citind articolele respective, mă străduiam să conturez noua personalitate a „politicianului” Noboru Wataya. Încercam să fac abstracţie de relaţiile nu tocmai bune dintre noi de-a lungul timpului, să fiu imparţial şi să îl percep ca un cititor obişnuit care nu ştie mare lucru despre el. Îmi era însă cumplit de greu să-l înţeleg ca om. Să fiu drept, articolele publicate de el nu erau rele deloc. Mi se păreau scrise frumos şi cu miez, iar unele fraze erau de-a dreptul minunate. Mânuia informaţiile cu o agilitate uluitoare şi oferea concluzii pertinente. Evoluase mult în comparaţie cu primele articole pline de fraze încâlcite şi confuze, sau cel puţin pentru un om de rând ca mine erau uşor de priceput. Cu toate acestea, nu puteam să trec cu vederea aroganţa ce se simţea pe alocuri şi care făcea să mă treacă fiorii. Probabil că mie mi se întâmpla aşa ceva pentru că îl cunoşteam personal, dar un cititor de rând nu avea cum să sesizeze toate substraturile care se ascundeau în frazele lui. Am încercat să nu mă mai gândesc 'a asta şi să urmăresc doar curgerea textului.

  Cu toate eforturile pe care le făceam de a fi imparţial şi de a citi pur şi simplu, nu puteam să nu recunosc că Noboru

  Wataya era un adevărat politician. Fiecare afirmaţie şi fiecare

  Aplicaţie logică luată în parte se susţinea foarte bine, dar

  Când încercam să le sintetizez, mă întrebam ce naiba a vrut să zică. Oricât mă chinuiam eu să pun cap la cap amănuntele, srarn incapabil să-mi fac o imagine generală. Erau absolut haotice. Am început să cred că asta se datora faptului că nu ra capabil să tragă o concluzie clară. De fapt, concluzia exista, ar stătea ascunsă pe undeva. Doar când îi convenea lui, eschidea puţin uşa, făcea un pas în afară şi transmitea cu

  °ce tare ceva celor care-l ascultau. Când termina, se ascundea

  * llichidea iar uşa după el. Aşa era Noboru Wataya.

  Ha.ru.ki Mura într-unul din articolele pe care le-a publicat într-o susţinea că violenţele provocate de diferenţele econou uriaşe dintre diferite zone ale planetei nu mai pot fi ţinute] frâu doar prin măsuri politice artificiale şi că în cele din vor atrage după sine schimbări uriaşe în organizarea lunjljf. Chiar adevărate avalanşe. ^^

  * vy, „Dacă plesnesc o dată inelele butoiului, greu va mai fi d” stăpânit haosul acestei lumi uriaşe, iar limba spirituali comună omenirii care, axiomatic vorbind, s-a aflat acole (pentru moment am să-i spun principiu comun), va înceta s| mai funcţioneze sau se va apropia cu paşi rapizi de un asemenea deznodământ. Din haosul respectiv trebuie să capete formă „principiul comun” al următoarei generaţii, dar astţ poate dura mult mai mult decât îşi imaginează cineva, într-uţţ cuvânt, ne vom confrunta cu o criză spirituală deosebit 4| profundă şi de lungă durată, şi vom avea senzaţia că ne sufocăm din pricina haosului. Va deveni astfel iminentă ţj schimbare esenţială în structura politică, socială şi spirituali a Japoniei postbelice, deoarece nu se va mai putea consida^ acceptabil ceea ce până nu de mult a fost privit ca axiomă. ÎS majoritatea domeniilor se va porni de la zero şi se vor impus*. Măsuri economice, politice şi culturale radicale. Admitem căaf fi o ocazie excepţională pentru Japonia, dar din păcate, %| dispunem de principiul comun esenţial atât de necesar uniţi „val important” de schimbări. Un asemenea paradox fatal es|t de-a dreptul năucitor. Pe de o parte, fără principiul comun Sd se poate ajunge la starea dorită, iar pe de alta, sare oricui î$ ochi faptul că acest principiu comun este pe cale de dispariţii dacă nu cumva a şi dispărut.”

  Era un articol lung, dar în mare cam despre asta ar fi Lumea nu se poate pune în mişcare fără să pornească i un principiu de bază, susţine Noboru Wataya. Este nevoie*! Puţin pentru o perioadă de timp, de un principiu-mfl Probabil că modelul pe care-l poate oferi Japonia contenit ar fi, în momentul de faţă, „eficienţa”. Dar dacă ne gând tocmai „eficienţa economică” este cea care a dus la prăbt sistemului comunist care a rezistat totuşi atât de mult, af trebuie să recunoaştem că ne aflăm într-o perioadă; |j dreptul dificilă şi este absolut normal ca lucrurile să o ia i pe toate planurile. După război, japonezii au adoptat o: proprie, sau mai bine-zis un fel de filosofic privind mai bună spre eficienţă, ştiind că trebuie să existe o orientare Iară, că altfel se duce totul de râpă într-o clipă. Este ca şi când te-ai rătăci în mijlocul oceanului şi chiar dacă eşti un vâslaş priceput, nu ştii încotro să o apuci. Dacă „eficienţa” o ia într-o direcţie greşită, nu se ajunge nicăieri, iar pentru a găsi direcţia corectă, singurul care poate fi de folos este principiul-model. „în momentul de faţă însă, ne lipseşte aşa ceva. Sunt absolut sigur de asta.”

  Noboru Wataya prezenta lucrurile logic şi convingător şi nu aveam cum să nu-i recunosc asemenea calităţi. Cu toate astea, citind şi recitind articolul, mi-am dat seama că de fapt nu înţelegeam ce vrea el ca individ ori ca politician. Deci, ce vrea să însemne pentru el calea cea mai bună spre eficienţă?

  Într-un alt articol, Noboru Wataya vorbea despre Manchuko, şi cum problema aceasta mă interesa în mod deosebit, l-am citit cu mare atenţie. Scria că pe la începutul perioadei Showa, armata Imperiului Japonez încerca să adune trupe care să reziste rigorilor iernii, în eventualitatea unui război cu ruşii. Se făceau pregătiri serioase în vederea echipării adecvate, cu atât mai mult cu cât soldaţii japonezi nu aveau experienţa unei bătălii într-un loc geros ca Siberia. Dacă disputele de la graniţă conduceau la o declaraţie de război împotriva Uniunii Sovietice (ceea ce nu era cu totul imposibil în perioada respectivă), armata era complet nepregătită să facă faţă unei confruntări în plină iarnă. Din acest motiv, s-a înfiinţat o echipă de cercetare în cadrul Cartierului General, însărcinată cu pregătirea unui război ipotetic cu Uniunea Sovietică, departamentului de logistică revenindu-i şi sarcina de a Procura echipament special de iarnă. Ca să simtă condiţiile atmosferice pe pielea lor, s-au dus până în îndepărtata insulă Sahalin – mult disputată atât în vremea Rusiei ţariste, cât şi mai târziu, pe timpul Uniunii Sovietice – împreună cu un detaşament de luptă care urma să testeze cizmele, hainele şi lenjerja Speciai confecţionate. Au fost analizate toate echipa-mentele folosite de armata sovietică, precum şi îmbrăcămintea Pe care o purtase armata lui Napoleon în timpul campaniei din Usia, şi au ajuns la concluzia că ar fi fost imposibil ca armata JaPoneză să supravieţuiască războiului din Siberia cu ceea ce? Vgau la ora aceea. Au estimat că cel puţin două treimi dintre lrifanterişti ar fi fost scoşi din luptă din pricina degerăturilor.

  Haruki Mu

  Echipamentul de care dispuneau ar fi fost mai potrivit teritoriul Chinei, unde iernile erau ceva mai blânde, dar orie era insuficient. Echipa de cercetători a trecut în raportul pe i urma să-l înainteze numărul de oi necesare pentru fabrica hainelor călduroase pentru zece divizii (mai şi glumeau, zic că n-au timp nici să doarmă din pricina numărării oilor), precum şi aparatura necesară procesării lânii. ^|

  Tot în raport se scria că numărul oilor din insuleleaponej^ era oricum prea mic în eventualitatea unui război împotriva trupelor sovietice – în cazul unor sancţiuni sau blocade economice împotriva Japoniei – şi deci, Japonia trebuia neapârşj să-şi procure atât lâna necesară (în caz de nevoie şi iepuri saţ alte animale cu blană), cât şi utilajele, din zona Manciuria^ Mongolia. Cel trimis la faţa locului în anul 1932, imediat dupi ce Manchuko devenise stat marionetă, a fost un tânăr tehnocrat specialist în logistică, proaspăt absolvent ăl Colegiului Militar. Numele lui era Yoshitaka Wataya, unchiul lui Noboru Wataya. El trebuia să calculeze exact timpul necesit procurării din Manchuko a cantităţii de lână de care aveai nevoie. A fost prima misiune concretă care i s-a încredinţat. Şfl luat sarcina în serios şi a făcut o analiză amănunţită şi completa a situaţiei. %ţ

  Când se afla în Mukden, unchiul lui Noboru Wataya a ajuSI printr-o cunoştinţă la generalul Kanji Ishiwara, cu care a stal de vorbă la un pahar o noapte întreagă. Ishiwara a studill situaţia de pe continentul chinez şi a ajuns la concluzia w războiul cu Uniunea Sovietică era inevitabil, dar che„ câştigării lui se afla în fortificarea poziţiei logistice a Japon”* prin industrializarea rapidă a noului stat marionetă Manchti şi prin întărirea poziţiei ei economice. I-a prezentat sit lui Yoshitaka Wataya cu foarte mult zel. A scos de aser în evidenţă importanţa aducerii unor grupuri de ţăranâj Japonia pentru a pune bazele agriculturii şi eres animalelor în Manchuko. Ishiwara era de părere că Japon trebuia să transforme Manchuko într-o colonie nedeg asemenea Coreei sau Taiwanului, ci să facă din acel marionetă o naţiune asiatică model. Ishiwara era foarte i când estima că Manchuko urma să servească în cele din1 ca bază logistică într-un război purtat împotriva U* Sovietice, şi chiar împotriva Angliei şi Statelor Unite. El] absolut convins că Japonia era singura ţară capabilă să < în iminentul război împotriva Occidentului (pe care el l-a numit războiul final„), iar celelalte ţări aveau datoria de a coopera cu Japonia pentru eliberarea lor de sub jugul acestuia. Pe nici un alt ofiţer superior din armata imperială japoneză din vremea aceea nu-l interesa atât de mult logistica şi nici nu exista altul mai erudit decât el. Majoritatea ofiţerilor japonezi considerau logistica „efeminată„ şi credeau cu ardoare că „luptătorii Maiestăţii Sale„ trebuie să-şi dea viaţa pe front. Gloria marţială consta tocmai în înfrângerea unui inamic superior de către o armată slab echipată. Calea onoarei le cerea să-şi lovească duşmanii şi „nu să se gândească la logistică”. Unchiul lui Noboru Wataya, inteligentul tehnocrat, nu putea gândi astfel. După părerea lui, un război pe termen lung, fără bază logistică, însemna sinucidere curată. Ruşii îşi dezvoltaseră şi modernizaseră forţele militare prin planul cincinal de dezvoltare economică intensivă. Sângeroasele confruntări din timpul primului război mondial distruseseră suficient de multe valori ale omenirii, iar războiul mecanizat revoluţionase modul de gândire european cu privire la strategie şi logistică. Unchiul lui Noboru Wataya, care fusese trimis la post la Berlin timp de doi ani, cunoscuse pe propria lui piele toate astea, dar mentalitatea celor mai mulţi dintre ofiţerii japonezi nu a evoluat prea mult după ce s-au îmbătat cu victoria primului război rusoaponez.

  Unchiul lui Noboru Wataya s-a întors în Japonia ca mare admirator al argumentelor lui Ishiwara, al concepţiei sale despre lume şi al personalităţii puternice a generalului. Relaţia strânsă dintre ei a durat mulţi ani şi mergea deseori să-l viziteze pe Ishiwara, chiar şi după ce distinsul general a primit

  °rdin să plece din Manciuria şi să preia comanda fortăreţei

  Maizuru. Raportul precis şi meticulos al lui Yoshitaka Wataya cu privire la creşterea oilor şi prelucrarea lânii a fost predat

  Cartierului General la întoarcerea lui în Japonia şi a fost foarte

  Apreciat. Totuşi, din pricina pierderii bătăliei de la Nomonhan

  J11939 şi întăririi sancţiunilor economice impuse de Anglia şi ţaţele Unite, autorităţile militare au început să-şi îndrepte enţia spre sud, iar activităţile echipei de cercetare care peconiza un război împotriva Uniunii Sovietice au devenit cu, ui neinteresante şi complet neglijate. Unul dintre factorii ecisivi care au condus la încheierea bătăliei de la Nomonhan mceputul toamnei a fost raportul final al cercetătorilor mai

  Haruki Mu sus menţionaţi, care susţineau că „suntem incapabili să pt un război cu armata rusă în starea în care ne aflăm”, îndată ce au început vânturile toamnei, japonezii, atât preocupaţi de obicei de faţada lucrurilor, au făcut un gest totg^ *, neaşteptat – s-au retras din război şi au cedat stepa Hulun Nţ”f pe cale diplomatică, Mongoliei Exterioare şi trupelor sovietic*; Noboru Wataya a prezentat mai întâi un episod pe care i povestise unchiul lui, ceva legat de topografia ţinutului d^r punct de vedere economic, aspect care nu mă interesa câtuşi de puţin. Eu voiam să-l cunosc pe unchiul lui ca tehnocrat, s& ştiu adevărul în ceea ce priveşte războiul din Manchuko şi Nomonhan. După război, unchiul lui Noboru Wataya a foa| destituit din funcţie de către trupele de ocupaţie ale generalului MacArthur şi a trăit o perioadă izolat în locul lui natal din prefectura Niigata. După ce i s-a ridicat interdicţia <b} funcţionare, a fost convins de Partidul Conservator să intre! Ş lumea politică şi a beneficiat de două mandate în Senat înaintflf de a fi ales membru al Camerei Reprezentanţilor. Pe pereteft din biroul lui era atârnat un sul caligrafiat de Kanji Ishiwar$ş Nu ştiu C. Efel de membru al Dietei a fost unchiul lui Noboift Wataya şi nici ce realizări a avut ca politician. Ştiu că o dara a fost ministru şi că era foarte îndrăgit de cei din circuffl; scripţia lui electorală, dar n-a ajuns niciodată o figură politiei de seamă, iar acum locul lui a fost preluat de Noboru Wataya.

  Am închis dosarul, l-am băgat în sertar, mi-am dus mâinii (r) la ceafă şi m-am uitat pe fereastră, absent, spre poartă. Poarti avea să se deschidă pentru a face loc Mercedesului să treafi„. Scorţişoară aducea un „client„, aşa cum proceda zilnic. Ceea^ mă lega de „clienţi„ era pata de pe obraz. Şi de bunicul Ml Scorţişoară (tatăl lui Nucşoară) mă lega aceeaşi pată. Bum*” lui Scorţişoară şi locotenentul în rezervă Mamiya au ca; comun Hsin Chin. Mamiya şi clarvăzătorul domn Ho fuseseră uniţi prin misiunea specială pe care o desfăşur la hotarul dintre Manciuria şi Mongolia, iar eu şi Kumiko M cunoscut pe domnul Honda prin intermediul familiei 'j Noboru Wataya. Locotenentul în rezervă Mamiya şi cu aveam în comun experienţele din fântână – el în stepa*! Mongolia, eu aici, în grădina noii mele reşedinţe. Tot locuit cândva un ofiţer de armată, comandant al unor tt din China. Toate aceste legături formau un cerc, iar în: lui se aflau Manciuria antebelică, Asia continentală est

războiul cel scurt de la Nomonhan din 1939. Nu înţelegeam (jeloc de ce eu şi Kumiko am fost prinşi în acest lanţ istoric de cauze şi efecte, cu atât mai mult cu cât toate evenimentele s-au petrecut cu mult înainte de a ne naşte noi.

  M-am aşezat la biroul lui Scorţişoară cu mâinile pe tastatură, încă mai simţeam în vârful degetelor conversaţia pe care o purtasem cu Kumiko şi care fusese cu siguranţă monitorizată de Noboru Wataya. El încerca să afle ceva pentru că nu-mi puteam imagina că ne aranjase întâlnirea din mărinimie. El şi oamenii lui încercau să găsească secretele acestui loc prin legătura stabilită cu calculatorul de aici. Nu eram îngrijorat, pentru că adâncurile insondabile ale sistemului lui Scorţişoară erau la fel de nepătruns ca şi propria sa fire, deci n-aveau cum să li se dezvăluie vreodată.

  I-am telefonat lui Ushikawa la serviciu. A răspuns imediat.

  — Mă bucur, domnule Okada, că m-aţi prins la tanc, spuse el. Acum zece minute m-am întors dintr-o deplasare, am luat taxiul de la aeroportul Haneda (nu vă mai spun ce aglomeraţie am prins pe drum!) şi nici n-am avut timp să-mi bag nasul prin hârtii încă pentru că sunt iar pe picior de plecare. Am rugat taxiul să mă aştepte. Cum de-aţi dat telefon? Aveţi vreo problemă? Când am auzit telefonul sunând, chiar mi-am spus că mare noroc a avut persoana care m-a prins între două drumuri. Cu ce ocazie am onoarea să vă aud?

  — Mă gândeam dacă n-aş putea vorbi cu Noboru Wataya pe calculator în seara asta.

  — Cu Profesorul Wataya? Întrebă Ushikawa mirat, dar şi precaut în acelaşi timp.

  — Da.

  — Deci nu la telefon, ci prin calculator, ca data trecută, nu?

  — Cam aşa ceva, am spus eu. Cred că ne-ar fi mai uşor amândurora. Sper să nu-i displacă ideea.

  — Sunteţi cam încrezător în propriile dumneavoastră forţe! ~- Nu sunt. Aveţi doar impresia.

  — Am doar impresia… Repetă Ushikawa, de-abia Perceptibil. Vă rog să-mi iertaţi impoliteţea, dar acest „aveţi 0&r impresia” vă cam caracterizează, domnule Okada.

  Oare? Am zis eu pe un ton de parcă era vorba de altcineva.

  Ushikawa tăcu puţin şi se gândi, îmi era clar că-şi făcea Şte calcule rapide în minte. Semn bun! Nu e deloc uşor să

  Haruki Mur faci un asemenea individ să tacă… Mă rog, nu e ca şi cum | face pământul să se rotească invers, dar oricum…

  — Domnule Ushikawa, mai sunteţi la telefon? Î*

  — Da, normal, răspunse el agitat. Sunt de pază aici precmjf câinii gardieni ai templelor shintoiste. Rareori mai plec pe undeva. Eu stau şi păzesc cutia cu ofrande şi dacă plouă, tf dacă miaună pisica… Da, am înţeles, zise el revenindu-şi [$ tonul obişnuit. Bine, o să-mi dau toată silinţa să-l conving p^ profesor, dar astă seară este imposibil. Dacă vă convine mâinţ§ stabilim de-acum. La ora zece seara îi pun profesorului o pernă în faţa calculatorului şi-l voi ruga să ia loc. E bine aşa? '

  — Nu mă deranjează nici mâine, am spus eu după o scurt$ pauză. '„

  — Sunt un secretar capabil să pregătească întâlniri în ttâ cursul anului, dar nu mă plâng. V-aş ruga să nu-i cereţi Profesorului imposibilul, cum ar fi de exemplu să dispună oprirea trenului rapid în alte gări. Ştiţi şi dumneavoastră cât este de ocupat… Cu dezbateri televizate, articole, interviuj% întâlniri cu alegătorii, şedinţe la Dietă, mese în oraţi schimbarea zilnică a vestimentaţiei… Doamne, câte mai arecap! Este mai ocupat şi decât miniştrii, aşa că vă rog să pregătit mâine şi să aşteptaţi în faţa calculatorului. Să nu ' imaginaţi că n-o să mai poată de fericire şi o să-mi ceară fac un ceai ca să se poată întinde la vorbă cu dumneavoastritf

  — Deci n-o să spună că nu vrea, nu?

  — Aşa aveţi impresia? *3

  — Da.

  — Staţi liniştit! Îl pregătesc eu sufleteşte, zise Ushikal^J vesel. Deci, vă rog să decideţi ce aveţi de spus şi vă aştept ii faţa monitorului mâine seară la ora zece. Aveţi grijă uitaţi parola! Vă rog să mă scuzaţi acum, dar trebuie să]

  N-am timp nici să-mi suflu nasul. Mă aşteaptă taxiul…

  Telefonul s-a închis. Am pus receptorul în furcă şi am i iar tastatura cu degetele, încercam să-mi imaginez întâmpla dincolo de ecranul întunecat şi mort. Aş fi mai vorbesc măcar o dată cu Kumiko. Malta Kano, dispărut nu ştiu pe unde, mi-a spus cândva că va trebUi s-o suport pe Noboru Wataya chiar dacă nu aveam nici o leg cu el. Mă gândeam că până acum nu mi-a prezis nimic < augur, dar nu-mi puteam aminti o mulţime din lucrurile] mi le-a zis. O simţeam departe, undeva cu o generaţie în t

  25 Semnalul se schimbă în roşu >

  Mâna care se alungeşte

  A doua zi dimineaţă Scorţişoară n-a venit singur, ci împreună cu mama lui, Nucşoară Akasaka. Nu mai trecuse pe la „reşedinţă” de mai bine de o lună. Şi data trecută venise neanunţată, am luat micul dejun împreună şi a plecat după vreo oră de taclale.

  Scorţişoară şi-a pus haina pe umeraş şi s-a dus la bucătărie să-i pregătească mamei lui pâinea prăjită şi ceaiul, în timp ce asculta Concerta Grosso a lui Hăndel (a treia zi consecutiv). Pâinea lui prăjită arăta perfect, ar fi fost numai bună pentru o reclamă. Apoi, în timp ce Scorţişoară făcea ordine prin bucătărie, am stat cu Nucşoară la măsuţă şi am băut ceai. Afară cădea o ploaie rece. Niciunul dintre noi n-a prea vorbit. Aveam sentimentul că voia să-mi spună ceva, cel puţin aşa mi se părea când o priveam. Lua câte o bucăţică de pâine prăjită şi 0 băga în gură. Din când în când mai priveam pe fereastră cum plouă, de parcă ploaia era un bun şi vechi prieten de-al nostru.

  Când a terminat Scorţişoară cu bucătăria şi a început să acâ ordine în salonul de primire, Nucşoară m-a condus spre „camera de probă”. A fost amenajată în aşa fel încât să arate e*act ca aceea din biroul din Akasaka. Dimensiunea şi forma erau practic identice, fereastra avea două rânduri de perdele r1 era întunecată chiar şi în plină zi. Atunci când făcea curat, c°rtişoară nu dădea perdelele la o parte mai mult de zece inî, nute' ^e a^au aici ° canapea din piele, un lampadar înalt, Pe masă o vază din sticlă cu flori, în mijlocul camerei era de lucru mare, pe care se zăreau foarfece, bucăţi de, teriale, o cutie din lemn plină cu aţe, creioane, un caiet cu car ^G mo^e^e Ş* câteva instrumente mai specializate (ale °r nume şi scop nu le cunoşteam). Pe perete atârna o oglindă

  Haruki Mur mare şi într-un colţ al camerei se afla un paravan după ca„ se schimbau „clienţii„ care veneau la „reşedinţă”.

  Nu îmi era deloc clar de ce Scorţişoară şi mama lui au ţinut ca această „cameră de probă” să arate la fel ca aceea din Akasaka, După părerea mea, aici n-ar mai fi fost nevoie de atâtea măsuri de precauţie. Poate că ei (şi clienţii lor) se obişnuiseră atât de mult cu aranjamentul din Akasaka, încât erau incapabili să mai schimbe ceva. Puteau chiar să întrebe: „Dar ce nu e în ordine cu camera de probă?” Orice motiv or fi avut ei să o păstreze la fel, eu mă simţeam bine în ea. Era „cameră de probă”, nu o cameră obişnuită şi mă simţeam în siguranţă acolo, înconjurat de toate instrumentele acelea de croitorie. Decorul nu era autentic, dar nu mi se părea nenatural., Nucşoară mi-a spus să iau loc pe canapea şi s-a aşezat lângă mine.

  — Cum te mai simţi? Mă întrebă ea.

  — Binişor, am răspuns.

  Nucşoară purta un costum de un verde strălucitor. Fusta era scurtă, iar nasturii mari hexagonali urcau până la gât, ca la costumele lui Nehru1. Haina avea umeri înalţi. Când am văzut-o îmbrăcată astfel, mi-am amintit de un film ştiinţifico-fantastic pe care-l văzusem cu multă vreme în unnâ şi a cărui acţiune era plasată într-un viitor destul de apropiat. Mai toate femeile din film purtau asemenea costume şi locuiau într-un oraş futurist.

  Nucşoară purta cercei mari din plastic, de culoarea costumului. Era un verde închis ce părea să fi fost obţinut din combinaţia mai multor culori, de unde am tras concluzia ca erau făcuţi la comandă ca să se potrivească cu respectivul costum. Sau, cine ştie, poate costumul era făcut la comandă cL să se potrivească cu cerceii – la fel cum faci o nişă în pertţ? Ca să încapă frigiderul. Este şi ăsta un mod de gândire! Intra|| cu ochelarii de soare pe nas, deşi afară ploua. Ciorapii erau „|| verzi. Era probabil ziua verdelui.,. J

  Cu mişcările lente, care îi erau caracteristice, Nucşoariy scos o ţigară din geantă, a băgat-o în gură şi a aprins-0^ bricheta de aur, care nu era verde, dar care se potrivea per cu vestimentaţia. S-a aşezat picior peste picior, şi-a st

  1. Jawaharlal Nehru (1889-l964), om politic indian, prim-r şi ministru al Afacerilor Externe (1947-l964).

  Genunchii, şi-a aranjat fusta şi apoi mi-a privit chipul de parcă era în continuarea genunchilor ei.

  — Binişor, am repetat, ca de obicei.

  — Nu eşti obosit? Nu simţi că ai avea nevoie de puţină odihnă?

  — Nu neapărat. Cred că m-am obişnuit cu munca asta şi nii-e mult mai uşor acum decât mi-a fost la început.

  Nucşoară nu comentă în nici un fel. Fumul ţigării urca drept, asemenea funiei magice a unui fachir indian, fiind aspirat de ventilatorul de pe tavan. După câte-mi dădeam seama, era cel mai silenţios şi puternic ventilator din lume.

  — Dar tu ce mai faci? Am întrebat-o.

  — Eu?

  — Eşti obosită? Nucşoară mă privi ciudat.

  — Arăt eu obosită?

  Mi s-a părut obosită din clipa în care am văzut-o. Când i-am spus, a oftat uşor.

  — Am mai văzut un articol legat de casa asta într-o revistă care a apărut azi-dimineaţă. Face parte din seria „Misterul casei spânzuraţilor” şi sună ca un film de groază.

  — E al doilea, nu?

  — Da, spuse Nucşoară. De fapt, a mai fost o revistă care a publicat ceva asemănător cu multă vreme în urmă, dar se pare că nimeni nu a făcut legătura… Din fericire. Cel puţin, deocamdată.

  — A mai apărut ceva nou despre noi?

  A întins mâna spre scrumieră şi a stins ţigara. A clătinat uşor din cap. Cerceii verzi au fâlfâit ca nişte fluturaşi la wceputul primăverii.

  — Nu mare lucru, spuse ea. Nu ştiu încă cine suntem şi cu Ce ne ocupăm. Am să-ţi fac o copie să-l citeşti şi tu dacă te lnteresează. Eu aş vrea să te întreb însă despre un lucru pe cşre l-am aflat întâmplător zilele trecute. Mi-a spus cineva că ai un cumnat care e un politician foarte renumit. E adevărat?

  — Din păcate, da. Este fratele soţiei mele.

  — Adică fratele soţiei dispărute?

  — Exact.

  — Mă întreb dacă nu cumva a mirosit cam ce faci tu pe-aici.

  — Ştie că vin în fiecare zi şi că fac ceva. A pus pe cineva să acă investigaţii. Cred că e îngrijorat în legătură cu ce anume? Putea să fac, dar nu cred că-şi dă încă seama.

  Haruki Mur

  Nucşoară se gândi puţin la răspunsul meu. A ridicat aatf ochii şi m-a privit în faţă. ^*

  — Nu prea-ţi place cumnatul ăsta al tău, nu? F1

  — Nu-mi place deloc.

  — Şi nici el nu te place, nu-i aşa?

  — Cam blând spus.

  — Şi acum e îngrijorat din pricina ta. De ce?

  — Dacă se află că eu, cumnatul lui, sunt implicat în cine ştie ce afaceri dubioase, ar ieşi mare scandal în ceea c^J priveşte. El e omul momentului, la urma urmei, şi e normal să-l preocupe propria-i persoană. >.

  — Atunci nu poate fi el cel care furnizează informata mass-mediei, nu?

  — Ca să fiu cinstit, nu prea am idee ce e-n capul lui Nobora Wataya, dar bunul-simţ îmi spune că n-ar avea nimic de câştigat dacă ar furniza informaţii. Cred că mai degrabă l-ar aranja să rămână totul secret.

  Nucşoară întorcea pe toate părţile bricheta de aur cais arăta în mâinile ei ca o morişcă învârtită de o pală de vânt.

  — De ce nu ne-ai spus nimic despre cumnatul tău? '

  — Nu numai vouă nu v-am spus. Încerc să nu spun nimăruiiR Nu ne-am plăcut de la bun început şi cu timpul am ajuns să ne urâm. Nu v-am ascuns nimic pentru că pur şi simplu aW considerat că nu merita să deschid discuţia. *

  Nucşoară oftă prelung.

  — Ar fi trebuit să ne spui.

  — Poate că ar fi trebuit, încercam eu să mă scuz.

  — Cred că nici nu-ţi imaginezi ce fel de lume este implic în afacerea noastră. La noi vin „clienţi” din rândul politicien şi al afaceriştilor. Oameni puternici şi influenţi. Trebuie păstrăm secretul indiferent ce se întâmplă şi de aceea şi luat atâtea măsuri de precauţie. Ştiai şi tu atâta lucru, | Am dat din cap.

  — Scorţişoară a pierdut o mulţime de timp şi a eforturi uriaşe pentru a pune la punct acest sistem comp şi delicat de păstrare a secretului. A muncit absolut să creeze un labirint de instituţii şi registre contabile să obţină un loc de parcare la hotelul Akasaka, să foi grup strict de clienţi, să ţină evidenţa exactă a venit cheltuielilor, să amenajeze această „reşedinţă”. Ideilffi aparţinut lui şi până acum totul a mers strună. Nor înfiinţarea şi păstrarea sistemului au costat o grămadă de bani, dar nu banii sunt problema. Pentru clientele noastre cel mai important lucru este să se simtă în siguranţă, să nu li se Dezvăluie identitatea.

  _Şi vrei să spui că sistemul se duce încetul cu încetul de râpă.

  — Da, din păcate.

  Nucşoară a întins mâna spre pachet şi a mai scos o ţigară, dar până la urmă nu a aprins-o. A rămas nemişcată, cu ea între degete.

  — Deci, din pricina cumnatului meu, care e un renumit politician, s-ar putea isca un scandal mare, nu?

  — Cam aşa ceva, spuse Nucşoară strângând din buze.

  — Scorţişoară ce zice?

  — Tace. E mut ca o stridie uriaşă de pe fundul oceanului. S-a închis cu totul în el şi cloceşte ceva.

  Nucşoară m-a pironit cu privirile şi brusc, de parcă atunci şi-ar fi adus aminte, şi-a aprins ţigara.

  — Ştii, mă gândesc acum şi la modul cum a fost ucis soţul meu. De ce l-a omorât cine l-a omorât, de ce a împroşcat cu sânge prin camera aceea de hotel, de ce i-a scos organele şi a plecat cu ele? Oricât mă gândesc, degeaba, mai cu seamă că soţul meu nu era un individ care să fi meritat o moarte atât de „specială”.

  În afară de misterul legat de moartea lui, mai există o serie de alte întâmplări ciudate din viaţa mea la care nu găsesc răspuns, ca de exemplu cum s-a născut în mine pasiunea aceea wnensă pentru modă şi de ce s-a stins brusc, de ce a încetat Scorţişoară să vorbească. Mă întreb dacă nu a fost totul calculat de la bun început, pe baza unui plan extrem de jflinuţios, pentru a mă aduce aici. Nu ştiu de ce nu pot scăpa „e gândul acesta şi am tot timpul sentimentul că sunt ghidată Ş1 controlată de ceva care vine de departe şi care seamănă cu 0 mână ce se alungeşte până la mine. Aşa a fost croită viaţa 11163 şi de aceea a trebuit să trec prin toate astea.

  Scorţişoară dădea cu aspiratorul în camera alăturată şi îşi acea treaba cu meticulozitate, ca de obicei.

  ~De ce nu te-ai gândit la toate astea? Întrebă Nucşoară. Ţ ~ Pur şi simplu nu mi-a trecut prin minte că mă vor implica n Problemele lor. Eu mă aflu aici pentru că aşa trebuie. J>. ~„~ Ca să cânţi din flautul fermecat şi să o găseşti pe *Ul”iko, nu?

  Haruki Mu

  — Da. J

  — Deci, tu doreşti ceva anume, spuse Nucşoară schimbându^ poziţia picioarelor. Să ştii că toate au un preţ. N;

  Am tăcut. V- – Am decis ca o perioadă de timp să nu mai vină clientele aici, concluziona Nucşoară. De fapt este ideea lui Scorţişoară. Dfn cauza articolului din revistă şi a poziţiei cumnatului tău semnalul s-a schimbat din galben în roşu. Ieri am contramandat toate întâlnirile care ar fi trebuit să aibă loc de azi încolo.

  — Ce înseamnă o perioadă de timp?

  — Scorţişoară trebuie să regleze sistemul care s-a defectat pe ici, pe colo… Deci până se va asigura că nu mai exist! Absolut nici un pericol de infiltrare, îmi pare rău, dar nu ne putem asuma nici un risc. Scorţişoară va avea grijă de asta, dar deocamdată nu ne putem permite să mai primim cliente.

  Când s-au retras Nucşoară şi Scorţişoară, nu mai ploua. Patru sau cinci vrăbiuţe se bălăceau vesele în apa de ploaie din parcare. După ce a dispărut Mercedesul şi s-a închis automat poarta, m-am aşezat la fereastră şi am privit, dincolo de crengile copacilor, cerul înnorat ce mirosea parcă a iarnă. Mi-am amintit brusc de „mâna ce se alungeşte de undeva de departe”, despre care-mi spusese Nucşoară, încercam sâ-ffli imaginez cum arată acea mână care se desprinde din norii întunecaţi şi apăsători. Exact ca o ilustraţie nefastă dintr-0 carte cu poze.

  Tratative eşuate Fructul copt

  La ora nouă şi cincizeci de minute m-am aşezat în faţa calculatorului lui Scorţişoară şi l-am deschis. Am introdus parola, am deblocat toate cheile şi am intrat în programul de comunicare. Aşteptam să se facă ora zece. Am tastat numărul şi am cerut o convorbire cu taxă inversă. După câteva minute monitorul m-a anunţat că taxa a fost acceptată. Eram pregătit „să conversez” cu Noboru Wataya prin intermediul calculatorului. Ultima oară când m-am întâlnit cu el vara trecută, la cafeneaua din hotelul Shinagawa, am vorbit cu el despre Kumiko, în prezenţa Maltei Kano. Ne-am despărţit în termeni foarte proşti, iar de atunci n-am mai avut ocazia să ne vedem. Pe vremea aceea nu era încă politician, iar eu nu aveam pata de pe obraz. Trăiam cu sentimentul că a trecut o veşnicie de atunci.

  Am ales Send mode, mi-am reglat respiraţia ca un jucător de tenis care se pregăteşte să servească şi mi-am pus ambele mâini pe tastatură.

  Am auzit că vrei să renunţ la „reşedinţă”, că vrei să cumperi tu casa şi terenul. Am fost sfătuit să accept dacă 0 vreau pe Kumiko înapoi. E adevărat?

  Am trimis mesajul şi mi-a venit răspuns imediat. Caracterele se aliniau pe monitor cu mare viteză.

  Mai întâi vreau să-ţi fie clar un lucru: nu de mine depinde acă se întoarce Kumiko la tine sau nu. Ea decide ce are de acut. După cum presupun, ţi-ai dat singur seama din c_°nversaţia pe care ai avut-o cu ea zilele trecute că nu este iţată. În calitate de prieten, i-am oferit un loc în care simtă în siguranţă şi nu fac altceva decât să-i acord Pr°tecţie o vreme. Adevărul este că am încercat să găsesc

  Haruki Mu o modalitate de a vă pune în legătură şi de a o convinge M accepte să vorbească cu tine. Este singurul lucru concret care l-am făcut eu.

  I-am răspuns:

  Ştiu exact în ce situaţie mă aflu. Dacă se întoarce Kurnifa” la mine, pot să renunţ la ceea ce fac aici, iar dacă nu, îmi văd mai departe de treabă. Nu există alternativă.

  Răspunsul lui Noboru Wataya a fost concis.

  Poate mă repet, dar nu e vorba de negocieri în cazul de faţă. Nu mă priveşte situaţia în care te afli, eu vreau doar să ajungem să discutăm nişte lucruri fundamentale. Dacă tu renunţi la „reşedinţa” aceea, normal că încerc să o conving pe Kumiko să se întoarcă la tine, dar nu-ţi promit că voi ş} reuşi. Kumiko este adultă, are o personalitate puternică, „ft place să fie independentă şi nu voi izbuti niciodată să 4 determin să facă ceva forţată de împrejurări. Dar te rog ai înţelegi foarte bine un singur lucru: dacă tu continui să î|l desfăşor! Activitatea acolo, Kumiko nu se va întoarce la ttfl* în vecii vecilor, îţi garantez sută la sută.

  Am atacat iar tastatura.

  — T

  Nu-i nevoie să-mi garantezi nimic pentru că înţeleg foarte bine ce gândeşti. Tu nu vrei decât să-mi iau mâinile de p„ „reşedinţă”, îţi doreşti foarte mult lucrul acesta. Dar orie* tf face eu, pe Kumiko nu ai de gând să o convingi pentru dl nu vrei să-i dai drumul. Am dreptate? *

  Răspunsul a venit imediat.

  Eşti liber să crezi ce doreşti pentru că eu oricum nu te pot împiedica să faci lucrul acesta.

  Deci am libertatea să gândesc ce doresc. „3*

  I-am scris imediat:

  Puţin îţi pasă ţie de mine! Pe tine te frământă ce fi aici şi te irită faptul că nu ştii ce se întâmplă, nu?

  Am procedat astfel ca să-l pun pe gânduri şi să-l ene

  Cred că tu înţelegi greşit situaţia. Ca să fiu mai părerea mea este că te supraestimezi. Habar n-am ce acolo şi nici nu cred că vreau să ştiu, dar dată fiind mea socială, chiar n-aş vrea să mă trezesc implicat în ştie ce necazuri. De aceea am şi considerat că ar fi să o îndepărtez pe Kumiko de tine. Dacă-mi propunerea, pe mine personal nu mă deranjează foartepentru că nu mai am de-a face cu tine şi ştiu să-mi singur de grijă. Probabil că aceasta este ultima oară când conversăm şi e foarte posibil să nu mai ai prilejul să vorbeşti nici cu Kumiko. Dacă nu mai e nimic de spus, hai să încheiem. Mai am o întâlnire în seara asta.

  JV”, n-am terminat.

  Nu. N-am terminat. După cum i-am spus şi lui Kumiko zilele trecute, eu mă apropii încet-încet de miezul lucrurilor, în toată perioada asta de un an şi jumătate, m-am tot gândit de ce a trebuit să plece Kumiko de acasă. De când ai intrat în politică şi ai devenit tot mai renumit, eu am stat într-un loc întunecat şi liniştit şi am tras concluzie după concluzie. Ipotezele s-au adunat una după alta, posibilităţile de asemenea. După cum ştii de altfel, eu nu sunt prea isteţ, dar pentru că am avut la dispoziţie timp mai mult decât suficient, m-am gândit la diverse lucruri şi la un moment dat am ajuns la următoarea concluzie: în spatele plecării bruşte a lui Kumiko se ascunde cu siguranţă un secret uriaş, iar Kumiko nu se întoarce la mine tocmai pentru a nu fi nevoită să mi-l dezvăluie. Cheia secretului o deţii tu personal. Vara trecută când ne-am întâlnit, ţi-am spus că ştiu bine ce se ascunde sub masca pe care o porţi şi dacă vreau, n-am decât să dezvălui secretul tău tuturor. Atunci am aruncat vorbele în vânt, fără nici o bază concretă, numai ca să te sperii puţin. Acum însă mă apropii tot mai mult de acel adevăr pe care-l ţii ascuns cu străşnicie şi tu simţi asta. Te deranjează ceea ce fac şi crezi că dacă dai o căruţă de bani Pe casă şi pe teren, se rezolvă toate. Am dreptate?

  Era rândul lui Noboru Wataya. Mi-am apropiat palmele şi urmăream cu atenţie cuvintele care apăreau pe ecran.

  Nu prea înţeleg ce vrei să spui. Se pare că vorbim limbi diferite. Ţi-am mai zis şi data trecută că sora mea nu te mai Putea suferi, şi-a găsit un iubit şi a plecat de acasă cu intenţia de a divorţa. Nu cred că ţi-a picat bine, dar asta e realitatea. Ai lr>ceput apoi să găseşti tot felul de motive şi de legături aşa-zis logice şi n-ai făcut decât să complici şi mai mult situaţia. E 0 Pierdere de timp pentru toată lumea şi nu văd ce rost are. „ Oricum, nu mai intenţionez să-ţi iau casa şi terenul. Din Păcate, planul a căzut complet. Poate ai aflat şi tu că a apărut az|. Într-o revistă săptămânală, al doilea articol legat de „casa” eea. A ajuns în atenţia tuturor, aşa că nu-mi pot permite

  111 î ating de ea. În plus, după câte ştiu eu, activitatea ta de acolo se apropie de sfârşit. Te întâlneşti cu o serie de cliente

  Haruki Muraka devotate, cărora nu ştiu ce le faci, dar primeşti bani în schirnbufc; serviciilor oferite. Numai că ele nu se vor mai apropia de locu). Acela şi nu vei mai avea deci nici un venit, drept care nu-rt vei mai putea plăti datoriile. Mai devreme sau mai târziu tot rămâi fără proprietatea aceea. Mie nu-mi rămâne decât să aştept să cadă fructul cel copt din copac, nu?

  De data asta eu am fost cel atacat. Am luat o înghiţitura de apă din paharul pe care mi-l pregătisem şi am citit de câteva ori ce scrisese Noboru Wataya. Mi-am pus apoi, încet, degetele în mişcare.

  Ai dreptate, nu ştiu cât o să mai pot ţine casa, dar tot mai îmi rămân câteva luni până mi se termină fondurile, timp în care pot face o mulţime de lucruri. Nici nu cred că eştj capabil să-ţi imaginezi. Hai să-ţi dau un exemplu: n-ai început să visezi cam urât în ultima vreme?

  Tăcerea lui Noboru Wataya s-a lipit de ecran ca un magnet. Priveam monitorul cu sentimentul misiunii îndeplinite. Mi-ar fi plăcut să-i percep măcar puţin emoţiile care-l copleşeau, te a fost imposibil.

  Pe ecran au apărut iar cuvinte.

  Nu mă impresionează deloc ameninţările tale. N-ai decât să le baţi la cap cu asemenea prostii pe generoasele tale client”, pentru ele o fi important, îmi şi imaginez cum le trec fiorii şi-ţi dau o grămadă de bani – asta în caz că vor mai apela ta. Serviciile tale. N-are rost să mai vorbesc cu tine, aşa că hai să terminăm. Ţi-am spus şi adineauri că sunt foarte ocupat.

  A venit rândul meu.

  Te rog aşteaptă puţin şi ascultă atent ce-ţi spun acUHI pentru că n-ai nimic de pierdut. Bine? Eu pot să te scap d* visele acelea. De fapt, cred că pentru aşa ceva te-ai angaj”l în tratative cu mine. Nu am dreptate? În ceea ce mă priveşti! Eu îmi doresc să se întoarcă Kumiko. Asta ar fi propui mea. De acord?

  Înţeleg foarte bine de ce faci atâtea eforturi să mă şi la fel de clar îmi este de ce nu vrei să duci tratative cu Eşti liber sută la sută să gândeşti ce doreşti, aici nu mă băga. Ştiu că mă consideri o nulitate, dar din păcate pentru nu e chiar aşa. Recunosc că eşti mult mai puternic decât dar când vine noaptea, tu nu poţi dormi sau dacă reuş adormi, visezi. Pun pariu că asta ţi se întâmplă şi n capabil să-ţi alegi visele dorite, nu? Am o întrebare:

  Ori pe noapte îţi schimbi pijamaua? Cred că abia mai face fată persoana care ţi le spală.

  Mi-am odihnit puţin mâinile, am inspirat aer adânc şi i-am dat drumul încet. Am mai verificat o dată ce i-am scris şi îmi căutam nişte cuvinte care să continue ideea. Simţeam ceva în colţul întunecat al ecranului… Nişte semne care nu scoteau nici un sunet măcar. Se apropiau de mine printre rândurile de pe monitor.

  Ştiu foarte bine ce ai făcut şi ce ai simţit pentru sora mai mică a lui Kumiko. Nu mint. Ştiu cât rău ai provocat multor oameni până acum şi o vei mai face şi de acum încolo, dar de vise nu poţi fugi. Aşa că ar fi mai bine să renunţi şi să mi-o dai pe Kumiko înapoi. Este singurul lucru pe care mi-l doresc. Mai vreau să-ţi spun că faţă de mine ar fi mai bine să nu „te prefaci” pentru că nu are absolut nici un rost. Mă apropii cu paşi siguri de secretul care se află sub masca ta şi s-ar putea să-ţi fie frică de asta. N-are rost să te păcăleşti pe tine însuţi.

  Am apăsat pe End aproape în acelaşi timp cu Noboru Wataya.

  Urechi triunghiulare Zurgălăi

  Mi-am petrecut restul zilei citind despre Manchuko. Nu trebuit să mă grăbesc să ajung acasă, înainte de a pleca azi-dimineaţăj îi lăsasem lui Macrou mâncare pentru două zile, gândindu-mfi că s-ar putea să nu ajung astăzi. Poate că nu-i convenea, dar cel puţin nu murea de foame. La gândul acesta aveam şi mal puţin chef să o iau pe alee şi să sar gardul. Să fiu cinstit, nici nu mă prea simţeam în stare să-l sar. Conversaţia cu Nobonl Wataya mă epuizase de tot. Nu ştiu de ce mă obosea întotdeauna individul acesta. M-am gândit să mă întind şi să dona puţin, iar după ce mă simţeam mai odihnit, puteam să plec acasă.

  Am luat din dulap o pătură şi o pernă, le-am dus p„ canapeaua din camera de probă, am stins lumina, m-am întins şi am închis ochii, înainte de a adormi, m-am gândit la MacroB. Voiam să adorm cu gândul la el. Cel puţin el s-a întors la mine, de undeva de departe. Era cu siguranţă o binecuvântare cerească. M-am gândit la perniţele lui moi, la urechii* triunghiulare reci, la limba lui roz. Mi-l imaginam donnifl” ghemuit, îi simţeam căldura trupului în palmă, îi respiraţia regulată. Eram mult mai agitat decât altădată, am reuşit să adorm. Un somn adânc, fără vise.

  M-am trezit în toiul nopţii. Mi s-a părut că am auzit zur) undeva departe, ca în colindele de Crăciun.

  Zurgălăi?

  M-am ridicat puţin şi am întins mâna după ceasul el măsuţa de cafea. Limbile ceasului indicau unu şi juma* Dormisem mai profund decât mi-aş fi imaginat. Am r” nemişcat şi mi-am ciulit urechile, dar nu se auzeau bătăile slabe şi seci ale propriei mele inimi. Poate mi s-a doar că auzisem zurgălăi. Posibil să fi visat. M-am

totuşi să dau o raită prin casă. Mi-am pus pantalonii şi am îuat-o uşor spre bucătărie. Când am ieşit din cameră, sunetul s_a auzit şi mai clar. Chiar păreau zurgălăi şi aveam impresia că vin dinspre biroul lui Scorţişoară. Am stat puţin la uşă, apoi am ciocănit. Poate s-a întors Scorţişoară la „reşedinţă” în timp ce dormeam. N-a răspuns nimeni. Am crăpat uşa şi am privit înăuntru.

  În întuneric am văzut cam la înălţimea taliei, o lumină albă de formă pătrată. Monitorul era luminat, iar clinchetul ca de zurgălăi venea de la sunetul repetat pe care-l scotea calculatorul (un sunet pe care nu-l mai auzisem până atunci). Mă chema pur şi simplu. M-am îndreptat fascinat spre lumină şi am citit mesajul de pe ecran:

  Aveţi acces la programul „Cronica păsării-arc”. Alegeţi un document de la 1 la 16.

  Cineva deschisese calculatorul şi accesase documentele intitulate „Cronica păsării-arc”. N-ar fi trebuit să mai fie nimeni la „reşedinţă” în afară de mine. Era posibil oare să fi pornit cineva calculatorul din afară? Dacă da, atunci nu putea fi decât Scorţişoară.

  ?

  Calculatorul continua să scoată sunetul^ acela plăcut şi luminos de parcă era o dimineaţă de Crăciun, îmi lăsa impresia că mă îndeamnă să fac o alegere. Am ezitat puţin şi am ales #8, fără vreun motiv anume. Clinchetul a încetat brusc şi pe ecran mi s-a deschis un document care semăna cu un sul pictat orizontal.

  Cronica păsării-arc #8 (sau: Un alt masacru neprofesionist)

  Medicul veterinar s-a sculat înainte de ora şase. După ce s-a spălat pe faţă cu apă rece, şi-a pregătit micul dejun. VaraJi crăpa de ziuă foarte devreme şi cele mai multe dintre animat se treziseră deja. Auzindu-le ţipetele prin fereastra deschisă fi simţindu-le mirosul purtat de adierea vântului, el ştia cum era vremea fără să se uite afară. Mai întâi asculta şi apoi trăpş în piept aerul dimineţii, pregătindu-se pentru o nouă zi., r

  Dar ziua de azi nu semăna cu cea de ieri. Trebuia să fei altfel, pentru că se pierduseră o mulţime de voci şi de mirosuri. Tigrii, leoparzii, lupii şi urşii fuseseră omorâţi de către solda$ cu o după-amiază în urmă. Acum, după o noapte de som|j evenimentele din ziua precedentă i se păreau doar un coşmţf pe care-l avusese cândva. Faptele se petrecuseră însă H realitate, încă îl mai dureau puţin urechile din pricăjit pocnetului puştilor. Nu putea fi vis. Era august 1945 şi se în oraşul Hsin Chin. Trupele sovietice străpunseseră graniţei se apropiau tot mai mult. Era pură realitate – la fel de vărată precum chiuveta şi periuţa de dinţi din faţa ochilor i

  Elefanţii mugeau şi asta l-a mai liniştit. A, da, elefant supravieţuit masacrului. Din fericire, locotenentul răspundea de pluton fusese destul de omenos şi a scos elef„ de pe lista neagră, gândi veterinarul în timp ce se spă faţă. De când a venit în Manciuria, a întâlnit tot felul de 1 ofiţeri îndărătnici şi fanatici, concetăţeni cu el, şi întotde rămânea cu un gust amar. Cei mai mulţi dintre ei erau ţărani care şi-au petrecut adolescenţa în anii '30, îngrop sărăcie lucie, dar cărora li s-a infiltrat în creieri un naţion dus până la fanatism. Ascultau ordinul unui superior, era de bizar, fără să gândească măcar. Dacă li s-ar fi ce* numele împăratului să sape un canal care să ajungă până în Brazilia, ar fi pus cu siguranţă mâna pe cazmale şi s-ar fi apucat de treabă. Unii i-ar fi numit poate „inocenţi„ sau „puri”, dar veterinarul nu-i considera aşa. Fiu de medic, crescut şi educat la oraş, în atmosfera mai liberală a epocii Taisho1, el nu-i putea înţelege pe tinerii ofiţeri, împuşcarea câtorva elefanţi cu nişte arme mici ar fi fost mult mai simplă decât săpatul canalului până în Brazilia, dar locotenentul care răspundea de pluton, deşi avea un pic de accent de provincial, părea mult mai omenos şi rezonabil decât mulţi alţi ofiţeri pe care-i întâlnise şi care primiseră o educaţie mai aleasă. Şi-a dat seama după felul cum vorbea şi se comporta.

  În orice caz, elefanţii nu fuseseră ucişi, iar medicul veterinar îşi spunea că ar trebui să-i fie recunoscător tânărului ofiţer. Probabil că şi soldaţii s-au simţit fericiţi că au fost scutiţi de un alt calvar. Singurii care regretau erau poate muncitorii chinezi care pierduseră multă carne şi fildeş.

  Medicul veterinar a încălzit apă în ibric, a băgat un prosop în apă, şi-a înmuiat barba cu el şi s-a bărbierit. Apoi a luat singur micul dejun – ceai, pâine prăjită şi unt. Raţia de mâncare alocată în Manciuria era insuficientă, dar în comparaţie cu alte părţi, cei de-aici se considerau chiar norocoşi. Vestea fusese bună şi pentru ei, şi pentru animale. Animalelor nu le plăcea să li se reducă porţia de mâncare, dar situaţia era oricum mai bună aici decât în grădinile zoologice din Japonia, unde bietele creaturi nici nu mai aveau ce mânca. Nimeni nu ştia ce avea să se întâmple în viitor, dar cel puţin deocamdată erau cruţaţi de moarte prin înfometare atât oamenii, cât şi animalele.

  Doctorul se întreba ce făceau soţia şi fiica lui. Dacă totul a „ecurs normal, trenul cu care au plecat trebuia să fi ajuns deja ta Pusan. Acolo locuia un văr de-al lui care lucra pentru o c°mpanie de căi ferate. Puteau să stea la familia vărului până euşeau să se îmbarce pe un vapor care să le ducă înapoi în japonia. I-a fost urât fără ele când s-a trezit dimineaţă, îi 1PSeau vocile lor cristaline pe când pregăteau micul dejun, în Cas& domnea o linişte apăsătoare acum. Nu mai era căminul care-i plăcea, locul căruia îi aparţinea. Pe de altă parte însă, lRiţea parcă o bucurie ciudată la gândul că fusese lăsat singur ' Epoca Taisho este cuprinsă între anii 1912-l926.

  Haruki Mu în reşedinţa oficială, înţelegea până-n măduva oaselor însemna forţa implacabilă a sorţii.

  Destinul îl urmărea ca un blestem, încă de mic copil a conştient de faptul că el, ca individ, trăieşte sub controlul u forţe exterioare şi asta poate din pricina petei vineţii de p$ obrazul drept. Când era copil, ura pata aceea, semnul acela distinctiv de care avusese parte numai el. Îi venea să moarl când râdeau de el ceilalţi copii sau când îl priveau străinii ff tare i-ar mai fi plăcut să taie cu un cuţit pata aceea. După oe*g mai crescut, s-a resemnat, ştiind că nu va dispărea niciodatfc Poate acesta a şi fost factorul care l-a ajutat să deprindă o atiM* dine de resemnare faţă de tot ceea ce avea legătură cu soarta?

  De cele mai multe ori, soarta îşi punea liniştit amprenta p$ viaţa lui, colorându-i monoton doar marginile. Rareori i se întâmpla să-şi conştientizeze propria existenţă. Când echilibrai cunoştea totuşi o modificare (n-a ştiut niciodată ce anumfc controla acel echilibru şi nici nu a reuşit să detecteze $ ritmicitate în schimbarea lui), forţa care acţiona asupra sa B arunca într-o stare de resemnare aproape paralizantă. Bfr asemenea situaţii nu-i rămânea decât să renunţe la orice şi 8$ se lase în voia fluxului. Ştia foarte bine că nici un gând şi nW o acţiune nu putea schimba situaţia. Soarta îşi reclami* drepturile şi până nu şi le primea, nu voia să plece de-acdsC Credea în asta cu toată convingerea şi i s-a confirmat de neOŞ? Măr aţe ori.

  Nu că ar fi fost lipsit de iniţiativă, iar când lua o hotărâfŞ mergea până-n pânzele albe. În ceea ce priveşte profesia, remarcabil – un medic veterinar talentat şi un foarte bun Poate îi lipsea scânteia creativităţii uneori, dar în şcoală întotdeauna primul din clasă, iar la locul de muncă a fl apreciat şi respectat la justa lui valoare. Nu se putea nu printre „fatalişti”, dar cu toate acestea, nici măcar o dat viaţa lui nu a fost convins de faptul că a ajuns la o concll de unul singur. A avut întotdeauna sentimentul că „s decidea” în locul lui. Chiar dacă i se mai întâmpla (extrem de rar) să creadă că decizia îi aparţinea, îşi imediat seama că lucrurile fuseseră decise dinainte de forţă exterioară deghizată în „propria lui voinţă” – o momeală care îl făcea de fapt să acţioneze aşa impunea. Singurele lucruri pe care le-a decis vreodată i singur au fost fleacuri care, analizate mai atent, necesitau vreo putere de decizie. Se simţea ca un rege care nu făcea altceva decât să-şi pună sigiliul pe nişte documente la cererea ministrului care ţinea de fapt în mâini toate hăţurile puterii – la fel ca împăratul statului marionetă Manchuko.

  Doctorul îşi iubea soţia şi fiica pe care le considera cele mai minunate lucruri din existenţa lui şi pentru care ar fi fost capabil să-şi dea viaţa. Şi-a imaginat de multe ori că murea pentru ele, iar moartea de care avea parte de fiecare dată era una dintre cele mai agreabile. I se întâmpla totuşi uneori să ajungă acasă şi să considere, în timp ce le privea, că cele două erau fiinţe cu totul separate şi că nu aveau nici o legătură cu el. Ele erau ceva care se afla foarte departe de el. De câte ori îi trecea prin minte aşa ceva, începea să creadă că nu şi le alesese singur, dar cu toate acestea le purta o dragoste fără margini. Era un mare paradox, o contradicţie pe care doctorul nu şi-o putea explica în nici un fel – o capcană ce i se întinsese pe viaţă.

  Lumea căreia îi aparţinea medicul veterinar a devenit mult mai simplă şi mai lesne de înţeles după ce a rămas singur la reşedinţa de la grădina zoologică. Nu mai avea pe cap decât grija animalelor. Soţia şi fiica lui plecaseră. Deocamdată nu era nevoie să se gândească şi la ele, aşa că putea rămâne singur cu soarta lui.

  Oricum, atotputernica soartă a fost cea care a pus stăpânire pe străzile oraşului Hsin Chin în august 1945 şi nu Armata Kwantung, nici armata sovietică, nici trupele comuniste sau armata poporului. Se vedea de la o poştă că soarta guverna aici, iar voinţa personală era inexistentă. Tot soarta i-a cruţat Pe elefanţi şi i-a îngropat cu o zi în urmă pe tigri, leoparzi, lupi Ş1 ursi. Oare ce va mai îngropa de-acum încolo şi ce va mai cruţa? Nimeni nu avea de unde să ştie.

  Medicul veterinar a plecat să pregătească masa de dimineaţă a animalelor. Se gândea că nu se va mai prezenta nuneni la lucru, dar când a ajuns la birou, a găsit doi chinezi aŞteptându-l. Nu-i cunoştea. Aveau treisprezece-paisprezece ni> ochi ageri, erau slabi, cu pielea mai închisă la culoare.

  Ne-au trimis să vă ajutăm, a spus unul din băieţi. Veterinarul i-a întrebat cum îi cheamă, dar ei n-au răspuns. A e faţa lor nu s-a mişcat un muşchi, de parcă n-ar fi auzit rebarea. Au fost cu siguranţă trimişi de chinezii care

  Haruki Mur lucraseră acolo până cu o zi în urmă. Aceştia voiau probabil i_ întrerupă orice legătură cu japonezii, anticipând evenimente^ care urmau, dar se gândeau că băieţii nu aveau de ce să fia traşi la răspundere. Au făcut un gest mărinimos la gândul că doctorul nu se putea ocupa singur de animale.

  Medicul veterinar i-a dat fiecăruia câte două fursecuri m apoi i-a rugat să-l ajute să hrănească animalele. Au du$ mâncarea de la o cuşcă la alta cu o căruţă trasă de un catâr le-au dat animalelor să mănânce şi le-au schimbat apa. Nu se punea problema curăţării cuştilor. Nu aveau timp decât, în cel mai fericit caz, să pună furtunul cu apă pentru a da excrementele la o parte, în fond, grădina zoologică era închisă, aşa că n-avea cine să se plângă de miros.

  Treaba s-a dovedit într-adevăr mult mai uşoară fără tigri, leoparzi, ursi şi lupi. Cel mai dificil şi periculos lucru era hrănirea carnivorelor. Cu toate părerile lui de rău pentru animalele care părăsiseră cuştile în urma masacrului, doctorul s-a simţit uşurat că nu le mai avea pe cap şi pe ele.

  Au început treaba la ora opt şi au terminat după zece. Băieţii au dispărut fără o vorbă, iar veterinarul se simţea epuizat din pricina efortului pe care-l făcuse. S-a întors la birou şi l-a anunţat pe directorul grădinii zoologice că, animalele fuseseră hrănite. (-

  Puţin înainte de prânz s-au întors la grădina zoologică cei opt soldaţi conduşi de tânărul locotenent. Erau înarmaţi ca şi în ziua precedentă. Paşii lor cadenţaţi s-au auzit înainte de a-i vedea veterinarul. Cămăşile lor erau tot înnegrite de sudoare, iar cicadele ţârâiau în copaci. Azi n-au venit să ucidă animale. Locotenentul l-a salutat pe director şi-a zis:

  — Am vrea să ştim exact de ce căruţe şi animale tracţiune dispune grădina zoologică.

  Directorul l-a informat că aveau exact o căruţă şi un cai adăugând:

  — Am donat armatei singurul nostru camion şi doi cai două săptămâni.

  Locotenentul a dat din cap şi l-a anunţat că va rechiziţi1 căruţa şi catârul la ordinele Cartierului General al Kwantung.

  — Staţi o clipă! Strigă veterinarul. Avem nevoie de dimineaţa şi seara când hrănim animalele. Angajaţii părăsit, fără căruţă şi catâr nu ne descurcăm, iar animalele de aici vor muri de foame. Şi aşa ne este foarte greu.

  _Tuturor ne este foarte greu, replică locotenentul prompt.

  Avea ochii injectaţi şi faţa acoperită de fire ţepoase. Prioritatea noastră este să apărăm oraşul, iar dumneavoastră puteţi elibera oricând animalele din cuştile lor. De aceea ne-am ocupat ieri de carnivore. Se pare că celelalte nu pun probleme serioase. Este ordin militar, domnule. Nu aveţi decât să vă descurcaţi cum puteţi.

  Oamenii locotenentului au luat catârul şi căruţa fără să scoată o vorbă. După ce-au plecat, medicul veterinar şi directorul s-au uitat neputincioşi unul la altul. Directorul a băut o gură de ceai, a clătinat din cap şi n-a zis nimic.

  Soldaţii s-au întors după vreo patru ore. Căruţa era acoperită cu o pânză de cort murdară. Catârul abia mai respira din pricina căldurii şi a încărcăturii. În faţa căruţei mergeau patru chinezi, către care erau îndreptate baionetele soldaţilor. Aveau în jur de douăzeci de ani, erau îmbrăcaţi în echipament de baseball şi înaintau cu mâinile legate la spate. Vânătăile de pe feţe erau o dovadă grăitoare a faptului că fuseseră bătuţi bestial. Unul avea ochiul drept atât de umflat, încât nici nu-l mai putea deschide, iar altuia i se pătase cămaşa de la buza care sângera încă. Pe pieptul tricourilor de baseball nu scria nimic, dar se vedea o urmă dreptunghiulară în locul de unde fuseseră smulse numele. Pe spatele fiecăruia era câte un număr: l, 4, 7 şi 9. Medicului veterinar îi era imposibil să-şi imagineze de ce, în nişte momente de criză ca acelea, cei patru chinezi purtau tricouri de baseball şi de ce au fost bătuţi şi târâţi până la grădina zoologică de către soldaţi japonezi. Ceea ce vedea în faţa ochilor părea o scenă imaginară desenată de un pictor nebun, oricum una ce nu putea aparţine acestei lumi.

  Locotenentul, mai palid şi mai tras la faţă decât cu câteva Ore în urmă, l-a întrebat pe director dacă îi putea împrumuta nişte cazmale şi târnăcoape. Veterinarul i-a condus până la o magazie din spatele biroului lui. Locotenentul a ales două Cazmale şi două târnăcoape şi le-a dat soldaţilor să le ţină. L-a 5ugat apoi pe veterinar să-l urmeze şi au intrat amândoi! Ntr-un crâng din apropiere. Lăcustele se dădeau la o parte din calea lor. În aer plutea mirosul ierbii de vară. Amestecat cu trăitul asurzitor al cicadelor, mugetul elefanţilor părea să le a<iucă la cunoştinţă că urma să se întâmple ceva grav.

  Haruki Mu

  Locotenentul a înaintat printre copaci, fără să scoată o' până la un luminiş. Porţiunea aceea fusese proiectată ca săi poată juca copiii cu animalele mici. Amenajarea ei a fo amânată la infinit, iar înrăutăţirea situaţiei politice a atr” după sine criza materialelor de construcţie. Copacii fuseseră tăiaţi exact în scopul amintit, iar soarele îşi trimitea suliţele într-acolo, asemenea reflectoarelor de scenă. Locotenentul § rămas în mijlocul luminişului şi privea în jurul lui, scormoniri pământul cu călcâiul cizmei.

  — Avem nevoie de un bivuac, spuse el, aplecându-se şi luând un pumn de pământ.

  Medicul veterinar a dat doar din cap. Habar n-avea de d le trebuia militarilor un bivuac exact în grădina zoologică, dtf experienţa din Hsin Chin l-a învăţat că nu trebuie să pună întrebări, întrebările n-ar fi făcut decât să-l înfurie probabil şi oricum n-ar fi primit un răspuns clar.

  — Mai întâi o să săpăm o groapă adâncă aici, spuse locotenentul ca pentru sine. S-a ridicat şi a scos un pachet de ţigări din buzunarul cămăşii. A băgat o ţigară în gură, i-ft oferit şi doctorului una şi apoi le-a aprins cu chibritul. Amândoi şi-au concentrat o vreme privirile asupra fumului. Locotenentei începu iar să scurme pământul, apoi făcu un fel de schiţă <rt tocul cizmei şi în cele din urmă o şterse cu talpa.

  — Unde v-aţi născut? Îl întrebă el pe doctor.

  — În prefectura Kanagawa, într-un orăşel pe nume OfuMi aproape de mare. *

  Locotenentul dădu doar din cap.

  — Dumneavoastră unde v-aţi născut? Întrebă şi doctorw* In loc să răspundă, locotenentul îşi miji ochii şi privi ce se ridica printre degete. Nu, nu se face să pui absolut nici o întrebare. Lor le place să pună întrebări, nu-ţi răspund niciodată. Am impresia că nu-ţi răspund II dacă-i întrebi ce oră este.

  — Este un studio cinematografic acolo, spuse locotene Au trecut câteva secunde până şi-a dat seama doctor el vorbea despre Ofuna.

  — Da, aveţi dreptate. Un studio mare. N-am intrat niciodată acolo.

  Locotenentul a aruncat restul de ţigară pe jos şi a cu cizma.

  — Ar fi bine să vă puteţi întoarce acolo, dar până în Ja e de traversat un ocean. Poate nici nu mai apucăm s-o murim cu toţii aici. Domnule doctor, vă e teamă de moarte<; întrebă el cu privirile în pământ.

  — Cred că depinde de felul în care mori, spuse veterinarul după câteva clipe de gândire.

  Locotenentul ridică ochii şi-l privi pe doctor de parcă ar fi aşteptat alt răspuns.

  _Da, depinde foarte mult de modul în care mori.

  Au tăcut amândoi o vreme. Locotenentul arăta de parcă era gata-gata să adoarmă de-a-n picioarelea. Era evident epuizat O lăcustă imensă a zburat pe deasupra lor ca o pasăre şi a aterizat într-un smoc des de iarbă, bătând puternic din aripi Locotenentul s-a uitat la ceas.

  — E momentul să mă apuc de treabă, zise el ca pentru sine Apoi se adresă medicului veterinar: V-aş ruga să staţi pe-aici o vreme. S-ar putea să am nevoie de dumneavoastră.

  Doctorul dădu din cap.

  Soldaţii i-au dus pe prizonierii chinezi în luminiş şi le-au dezlegat mâinile. Caporalul a trasat cu o bâtă de baseball un cerc mare pe pământ (De ce avea soldatul acela bâtă de baseball? Se întrebă medicul veterinar) şi le-a ordonat prizonierilor în iimba japoneză să sape o groapă adâncă de mărimea cercului. Cei patru tineri în echipament de baseball au luat târnăcoapele şi cazmalele şi s-au apucat de săpat. Jumătate din pluton a rămas de pază, iar cealaltă jumătate s-a întins pe iarbă, la umbra unui copac. Păreau cu toţii disperaţi de oboseală Nici n~au apucat să se întindă, aşa îmbrăcaţi şi încălţaţi cum erau, că au şi adormit şi-au început să sforăie. Cei patru soldaţi care au rămas de pază erau cu ochii pe chinezi, rezemaţi în Puştile lor şi cu baionetele pregătite în caz de nevoie. Locote-nentul şi caporalul au supravegheat şi ei, pe rând, desfăşurarea activităţii.

  În mai puţin de o oră au săpat o groapă cu un diametru de aProximativ patru metri şi adâncă de le ajungea chinezilor Pană la gât. Unul dintre ei a cerut apă în japoneză. Locote-nentul a dat din cap şi un soldat a adus imediat o găleată plină °u aPă. Chinezii au luat, pe rând, apă cu polonicul şi aproape au golit găleata. Hainele lor erau pătate de sânge, noroi şi ^aspiraţie. Locotenentul a trimis apoi doi soldaţi după aruţă, cerându-le să o apropie de groapă. Caporalul a smuls nza de cort, scoţând la iveală patru cadavre. Purtau acelaşi

  Haruki Mi echipament ca şi prizonierii şi erau, normal, tot chinezi. & pare că aceştia fuseseră împuşcaţi. Nişte muşte imense le dădeai deja târcoale, bâzâind îngrozitor. Judecând după cât era sângele de închegat, medicul veterinar a apreciat că trecuse aproape o zi de când decedaseră.

  Locotenentul le-a ordonat celor patru chinezi care săpaseră groapa să arunce cadavrele în ea. Tinerii le-au scos unul câte unul din căruţă, fără să spună o vorbă şi fără să li se clintească vreun muşchi de pe faţă, şi le-au azvârlit în groapă. S-au auzit patru bufnituri greu de descris. Medicul veterinar a memorat numerele de pe tricourile morţilor: 2, 5, 6, 8.

  După ce-au terminat chinezii cu cadavrele, soldaţii i-au legat pe fiecare de câte un copac din apropiere. Locotenentul s-a uitat la ceas încruntat. A ridicat apoi privirile spre o păţi de pe cer şi a rămas cu ele pironite de parcă voia să găsească ceva acolo. Arăta ca un şef de gară care aşteaptă pe peron un tren întârziat. De fapt privea în gol, încercând parcă să mai câştige puţin timp. După o vreme s-a întors spre caporal şi i-a ordonat tăios să-i străpungă cu baionetele pe trei dintre prizonieri (cei care aveau înscrise numerele l, 7, 9). Au fost aleşi trei soldaţi care s-au postat cu baionetele în faţa celor trei chinezi. Soldaţii erau mai palizi decât cei pe care urmau să-i ucidă. Chinezii păreau prea obosiţi ca să mai spere în vreo minune. Caporalul le-a oferit câte o ţigară, dar au refuzat „u toţii. Şi-a băgat ţigările în buzunarul de la piept.

  Locotenentul l-a tras pe medicul veterinar puţin de o parte.

  — Cred că ar fi mai bine să priviţi şi dumneavoastră. Este şi acesta un fel de a muri.

  Veterinarul dădu din cap, gândind: Nu mi-o spune mie, $ (r) spune lui. '; f*J

  Locotenentul i-a explicat apoi pe un ton blând: *L

  — Cel mai simplu şi mai rapid ar fi fost să-i împuşcăm, „P am primit ordin să nu irosim nici un glonţ, în nici un caş chinezi. Trebuie să ne economisim muniţiile pentru ruşi-' străpungem cu baionetele, dar nu e chiar atât de simplu] pare. Apropo, domnule doctor, v-au învăţat în armată să fo baioneta?

  Doctorul i-a explicat că, fiind veterinar de me cunoaşte arta mânuirii baionetei.

  — Ei bine, cel mai bine este să procedezi în felul mai întâi o înfigi sub coaste (locotenentul îi arătă Io mâna pe propriul lui trup), apoi răsuceşti vârful în formă de cerc ca să sfârteci organele interne, după care îl îndrepţi în sus ca să străpungi inima. E destul de complicat. Nu poţi doar să străpungi duşmanul cu ea şi să te aştepţi să şi moară. Ni s-a băgat bine în cap lucrul acesta. Cei care luptă corp la corp, cu baint”;! >r. E, sunt foarte apreciaţi, ca şi cei care atacă noaptea. Acest'.' sunt consideraţi mândria Armatei Imperiale. Fie vorba între noi, e şi mult mai ieftin decât să ataci cu tancuri, avioane şi tunuri. Problema este că atunci când te antrenezi, nu străpungi o fiinţă umană, ci o păpuşă din paie care nu ţipă, nu sângerează, căreia nu i se împrăştie organele pe jos. Soldaţii mei n-au ucis niciodată un om în felul acesta. Şi nici eu, mărturisesc cinstit.

  Locotenentul s-a uitat la caporal şi a dat din cap. Caporalul a strigat ordinul celor trei soldaţi. Aceştia s-au dat un pas îndărăt, au scos baionetele şi le-au îndreptat spre prizonieri. Unul dintre tinerii chinezi (numărul 7) a mârâit ceva pe limba lui, ceva care semăna a blestem şi a scuipat dispreţuitor, scuipat care n-a mai ajuns pe pământ, ci i s-a lipit de tricou. La următorul ordin, cei trei soldaţi au înfipt baionetele în chinezi cu toată forţa. Au procedat apoi exact cum îmi spusese locotenentul: au răsucit vârfurile baionetelor ca să le sfârtece organele interne şi le-au îndreptat apoi în sus ca să le străpungă inimile. Ţipetele tinerilor chinezi nu au fost prea puternice, ci mai degrabă semănau cu nişte oftaturi, de parcă expiraşi aerul rămas în trupurile lor printr-o singură deschizătură. Soldaţii au scos baionetele şi au păşit îndărăt. Ihil a strigat iar un ordin şi subordonaţii lui au repetat ura exact cu aceleaşi mişcări ca şi înainte: înfigerea baionetei, răsucirea, ridicarea, scoaterea. Medicul veterinar Pnvea paralizat de groază şi avea sentimentul că va plesni el jnsuşi în două. Trăia cu senzaţia că este, alternativ, ba cel care lnJunghie, ba cel înjunghiat, simţind parcă impactul baionetei >J durerea provocată de sfârtecarea organelor interne.

  Chinezii au murit mai greu decât şi-ar fi închipuit doctorul.

  Ln trupurile lor ciopârţite a curs o grămadă de sânge şi cu aţe că aveau organele sfârtecate, s-au mai chinuit o vreme a moară. Caporalul a tăiat cu baioneta lui sforile cu care îi

  Saseră pe tinerii chinezi de copaci şi apoi le-a cerut soldaţilor

  ^e nu participaseră la masacru să târască trupurile lnsufleţite până la groapă şi să le arunce în ea. S-au auzit

  Haruki Mu şi de data asta bufnituri surde, dar parcă au sunat totuşi altfel decât cele dinainte. Poate pentru că nu muriseră, se gân* medicul veterinar. ^^

  A mai rămas doar prizonierul chinez cu numărul 4. Cei trei soldaţi palizi au rupt frunze din copaci ca să-şi cureţe baionetele însângerate. De lamele lor se lipise nu numai sânge ci şi bucăţi de carne. Au avut nevoie de foarte multe frunze ca baionetele să-şi recapete strălucirea anterioară.

  Doctorul se întreba de ce a fost lăsat în viaţă doar chinezul cu numărul 4, dar nu a dat glas nedumeririi. Locotenentul şi-a scos ţigările şi a fumat una, după care l-a servit şi pe veterinar. Acesta a acceptat-o, a băgat-o în gură şi şi-a aprins-o cu propriul chibrit. Nu-i tremurau mâinile, dar avea sentimentul că şi-a pierdut orice senzaţie, de parcă purta mănuşi foarte groase.

  — Tinerii aceştia au fost elevi la Şcoala Militară din Manchuko, spuse locotenentul. Au refuzat să participe la apărarea oraşului Hsin Chin, au ucis doi instructori japonezi noaptea trecută şi au încercat să fugă. I-a prins patrula 4” noapte, a omorât patru pe loc, a capturat alţi patru, iar doi au scăpat. Locotenentul şi-a frecat barba cu palma, încercau să dispară aşa cum i-aţi văzut, în echipament de basebali Presupun că le-a fost frică să poarte uniformele militare ca să nu fie consideraţi dezertori sau poate erau îngroziţi de ceea fiB aveau să păţească dacă îi prindeau trupele comuniste IB uniformele de Manchuko. La cazarmă n-au găsit altceva 4* îmbrăcat decât acele echipamente de basebali de pe care a* smuls numele. Nu ştiu dacă aveţi idee ce echipă de basebaB grozavă are Şcoala Militară. A fost plecată de nenumărate ori în Taiwan şi Coreea pentru jocuri amicale. Individul aceto* spuse locotenentul arătând spre tânărul chinez care SiP rămăsese legat de copac, a fost şeful echipei şi el a pus la<^ dezertarea şi i-a ucis pe cei doi instructori cu bâta de basebŞpp Instructorii ştiau că sunt probleme la cazarmă şi de acee*ţ< le distribuiau arme elevilor decât în caz de forţă majoră, * au uitat cu totul de bâtele de basebali. Nenorocitul le-a c pur şi simplu capetele şi au murit pe loc. Punct ochit, lovit. Aceea-i bâta.

  Locotenentul i-a cerut caporalului să-i aducă bâta, întins-o doctorului. Veterinarul a ridicat-o şi a ţinui dreptul feţei exact cum procedează jucătorul care urme lovească. Era o bâtă de basebali obişnuită, de călit tocmai bună şi nici lemnul nu era finisat ca lumea. Era grea, dar părea de nădejde. Mânerul se înnegrise de la transpiraţie, fju arăta deloc ca o bâtă folosită recent pentru a ucide două fiinţe umane. După ce a cântărit-o puţin în mână, veterinarul i-a înapoiat-o locotenentului, care a balansat-o în aer ca un expert.

  _Jucaţi basebali? A întrebat locotenentul.

  _Jucam când eram copil, răspunse medicul veterinar.

  — Nu mai jucaţi?

  — Nu mai e de mine, spuse doctorul, gata să-l întrebe pe locotenent dacă el joacă, dar şi-a înghiţit cuvintele.

  — Mi s-a ordonat să-l bat pe individul ăsta cu aceeaşi bâtă, până moare, spuse locotenentul lovind pământul cu vârful bâtei. Ochi pentru ochi, dinte pentru dinte. Fie vorba între noi, mie mi se pare un ordin infect. La ce naiba ne mai serveşte să-i omoram pe indivizii ăştia? Avioane nu mai avem, vapoare nu mai avem, trupele noastre cele mai bune au dat ortul popii, nu ştiu ce bombă specială a distrus Hiroshima în câteva secunde. Noi ori vom fi izgoniţi din Manciuria, ori omorâţi, iar China va aparţine din nou chinezilor. Am omorât deja o mulţime de chinezi şi nu cred că are importanţă dacă mai adăugăm câteva cadavre la numărătoare, dar ordinul e ordin şi trebuie să mă supun. Ieri am ucis tigri şi leoparzi, azi oameni. Uitaţi-vă bine, domnule doctor, este şi acesta un mod de a muri. Sunteţi doctor Şi pun pariu că sunteţi obişnuit cu bisturiul, sângele şi măruntaiele, dar nu cred că aţi văzut în viaţa dumneavoastră pe cineva murind de la o bâtă de basebali.

  Locotenentul i-a ordonat caporalului să-l aducă pe jucătorul numărul 4 la marginea gropii. I-au prins iar mâinile la spate, l-au legat la ochi şi l-au pus să îngenuncheze. Era un tip înalt, bine făcut, cu braţe groase ca nişte coapse. Locotenentul a chemat soldat, i-a dat bâta şi i-a ordonat să-l omoare. Soldatul a poziţie de drepţi şi a salutat înainte de a întinde mâna bâtă, dar după ce a luat-o, a rămas paralizat locului. Se Pare că nu concepea să omoare un chinez cu o bâtă de basebali.

  — Ai jucat vreodată basebali? L-a întrebat locotenentul pe s°ldat (cel căruia urma să-i crape ţeasta un paznic rus într-o mină din Siberia).

  — Nu, niciodată, răspunse el cu voce tare.

  Atât în satul din Hokkaido în care s-a născut, cât şi în cel

  Jn Manciuria în care a crescut erau familii prea sărace ca să-şi permită mingi şi bâte de basebali. Şi-a petrecut copilăria

  ^t fugind pe câmp, prinzând libelule şi mimând lupta cu săbii; folosindu-se de beţe. Nu jucase niciodată baseball şi nici măcar nu văzuse cum se joacă. Era prima oară în viaţa lui când ţinea în mână o bâtă de baseball.

  Locotenentul l-a învăţat câteva elemente de bază şi i-a făcut chiar o mică demonstraţie de ţinere şi învârtire a bâtei.

  — Vezi? Cel mai important lucru este să ştii să te răsuceşti din şold, mârâi el printre dinţii încleştaţi, începi cu o balansare din spate şi te răsuceşti de la talie în jos. Vârful bâtei îşi urmează cursul în mod firesc, înţelegi? Dacă te concentrezi prea mult asupra ei, ţi se încordează muşchii, toată forţa trece în degete şi pierzi răsucirea firească a şoldului.

  Soldatul nu a înţeles mare lucru din ce-i explicase1 locotenentul, dar şi-a scos echipamentul greu după cum i se ordonase şi a început să exerseze. Toată lumea se uita la el. Locotenentul şi-a pus mâinile peste ale soldatului ca să-i arate concret ce are de făcut şi să-i ajusteze poziţia. Era bun dascăl. Deşi cam greoi în mişcări, bâta a început destul de repede să vâjâie în aer, compensând stângăcia cu muşchii pe care şi-i făcuse pe vremea când muncise la câmp.

  — Merge destul de bine, spuse locotenentul, ştergându-şi sudoarea de pe frunte. Acum încearcă să-l loveşti dintr-o singură mişcare, una ca lumea, ca să nu sufere prea mu” individul.

  De fapt, locotenentul ar fi vrut să zică: Nici eu n-am chef să ucidem un om cu bâta de baseball. Cui naiba i-a venito idee atât de stupidă? Dar nu putea să recunoască aşa ceva în faţa unui inferior.

  Soldatul păşi în spatele chinezului îngenuncheat şi legat lj, ochi. Soarele era destul de puternic încă, deşi se pregătea apună. Când a ridicat soldatul bâta, umbra ei s-a alungit' pământ. Foarte straniu, gândi medicul veterinar. Locotenei a avut dreptate: n-am văzut în viaţa mea un om ucis cu de baseball. Soldatul ţinu bâta ridicată destul de mult Veterinarul i-a văzut vârful tremurând.

  Locotenentul s-a întors către soldat şi i-a făcut se acţioneze. Acesta respiră adânc, se balansa în spate şi apoi| cu toată forţa în capul chinezului. S-a descurcat uimit bine. Procedase exact cum fusese instruit. Bâta lovi es spatele urechii şi-şi urmă cursul, fărâmiţându-i capul. Cbnu apucă să mai scoată nici un sunet. Se clătină puţin prăbuşi imediat, lovind pământul cu obrazul. Din urechi îi ţâşnea sânge. Nu s-a mai mişcat. Locotenentul s-a uitat la ceas. Cu bâta în mână, soldatul rămase privind în gol, cu gura căscată.

  Locotenentul era omul care ducea o treabă până la capăt. A aşteptat un minut ca să se convingă de faptul că tânărul chinez nu mai mişca, iar apoi s-a adresat doctorului.

  — Sunteţi amabil să constataţi dumneavoastră moartea?

  Medicul veterinar s-a îndreptat spre chinez, a îngenuncheat şi i-a scos legătura de la ochi. Aceştia erau larg deschişi, daţi peste cap, iar din ureche îi curgea sânge de un roşu aprins. Prin gura întredeschisă i se vedea limba răsucită. Din pricina impactului, gâtul i se strâmbase într-un unghi foarte ciudat. Pe nări i-au ţâşnit cheaguri de sânge, iar o muscă mare s-a şi instalat într-una din ele ca să-şi depună ouăle. Ca să se asigure, doctorul i-a luat şi pulsul. Nu mai avea puls, oricum nu acolo unde ar fi trebuit să existe. Tânărul soldat a pus capăt vieţii chinezului solid cu o singură lovitură de bâtă – ca să nu mai spunem că era prima lovitură din viaţa lui! Medicul veterinar i-a făcut un semn cu capul locotenentului, asigurându-l că omul era fără îndoială mort. Se pregătea să se ridice, când a avut senzaţia că lumina soarelui a crescut în intensitate.

  În clipa aceea tânărul chinez cu numărul 4 s-a ridicat în capul oaselor de parcă tocmai atunci s-ar fi trezit. L-a apucat pe doctor de încheietura mâinii fără pic de ezitare, sau cel puţin aşa li s-a părut celor care priveau scena. Totul s-a petrecut într-o fracţiune de secundă. Doctorul nu mai înţelegea nimic, era sigur că omul murise. Cu o ultimă fărâmă de viaţă, care răsărise nu se ştie de unde, chinezul îl strângea pe doctor de mână ca într-o menghină de oţel. Cu ochii larg deschişi, daţi Peste cap, bărbatul se prăbuşi în groapă, trăgându-l şi pe doctor. Doctorul căzu peste el şi auzi pârâind una dintre coastele chinezului din pricina greutăţii lui. Cu toate acestea, Jucătorul de baseball chinez nu dădea drumul mâinii doctorului. Soldaţii vedeau tot ce se întâmpla, dar erau prea îngroziţi ca Sa acţioneze în vreun fel. Stăteau şi se uitau. Locotenentul a fost primul care şi-a revenit din stupoare şi a sărit în groapă.

  ^ a scos pistolul din toc, a apropiat ţeava de tâmpla chinezului

  — L a tras două focuri. Viaţa chinezului se stinsese complet, dar

  °t nu dădea drumul mâinii doctorului. Locotenentul a îngenune&t şi, cu pistolul într-o mână, a încercat să forţeze degetele

  Ortului pentru a elibera încheietura mâinii veterinarului.

  Haruki Mu

  Acesta era înconjurat în groapă de opt cadavre de îmbrăcaţi în echipament de baseball. Târâitul cicadelor răsuna” cu totul diferit acolo, în groapă, decât la suprafaţa pământul^

  După ce-a reuşit locotenentul să elibereze mâna doctorului din strânsoarea de menghină a mortului, soldaţii i-au scos pe amândoi din groapă. Doctorul se aşeză pe vine şi respiră adânc de câteva ori. Îşi privi apoi încheietura mâinii şi văzu cinci urme roşii, îl trecură fiori reci cu toată căldura sufocantă din după-amiaza aceea de august. „N-am să scap niciodată de fiorii ăştia reci”, gândi el. Chinezul acela chiar intenţionase să-l io cu el acolo unde mergea.

  Locotenentul a pus piedica pistolului şi l-a băgat în toc. A fost prima oară în viaţa lui când a tras într-un om, dar încerca să nu se mai gândească la asta. Războiul avea să mai conţin” şi urmau să mai moară destui oameni. Se putea gândi la asta şi mai târziu. Şi-a şters palma transpirată de pantaloni şi le-a ordonat soldaţilor care nu participaseră la execuţie să astupe groapa. Un roi uriaş de muşte dădea târcoale cadavrelor.

  Tânărul soldat rămase pe loc, împietrit, cu bâta de baseball în mână, dând impresia că nu-şi va mai putea descleşta mâna de pe ea. Locotenentul şi caporalul l-au lăsat singur. Privise la tot ce se întâmplase: cum l-a apucat chinezul pe doctor de mână, cum au căzut în groapă, cum a sărit locotenentul să4 salveze pe doctor şi l-a împuşcat pe chinez, cum astupa” soldaţii groapa. Dar nu văzuse de fapt nimic. El nu făcus* decât să asculte pasărea-arc. Ca şi cu o după-amiază în unnă> aceasta era undeva într-un copac şi-şi răsucea arcul: ghiiiiUi, ghiiiiii. Soldatul privi în sus, încercând să prindă direcţia î* unde venea ţipătul. Nici urmă de pasăre, îi era foarte greaţă dar parcă nu chiar ca ieri.

  În timp ce asculta cum se răsuceşte arcul, îi treceau faţa ochilor crâmpeie de imagini care dispăreau imediat, ce vor fi dezarmaţi de sovietici, locotenentul va fi predat ci zilor şi spânzurat pentru crimele de care se făcea răspu: Caporalul va muri din pricina epidemiei din concentrare din Siberia; va fi aruncat într-o tabără afla' carantină şi lăsat să putrezească acolo, deşi el avea prăbuşească din pricina subnutriţiei şi nu a epidemiei, pe nu o va contracta cel puţin până nu va fi aruncat în tabăra Medicul veterinar cu pata pe faţă va muri într-un a după un an. Fiind civil, el va fi luat de sovietici să cola

  Cro nica păsării-arc

  Cli militarii şi va fi trimis la muncă silnică într-o altă tabără din Siberia. Va lucra într-o mină adâncă de cărbuni şi va muri înecat, împreună cu o mulţime de soldaţi. Eu… Îşi zise tânărul soldat cu mâna pe bâtă… Dar nu a putut vedea ce-l aşteaptă. I-a fost imposibil. A închis ochii şi a ascultat pasărea-arc.

  AjH'i s-a gândit brusc la ocean – oceanul pe care l-a văzut de pe puntea vaporului care l-a adus din Japonia în Manciuria. Nu văzuse niciodată oceanul până atunci, dar nici de atunci încoace. Deşi asta se întâmplase cu opt ani în urmă, încă mai simţea mirosul aerului sărat. Oceanul fusese unul dintre cele mai grozave lucruri pe care le văzuse în viaţa lui – mai mare şi mai adânc decât şi-ar fi putut imagina, îşi schimba culoarea, forma şi starea în funcţie de timp, loc şi vreme. L-a întristat un pic, dar pe de altă parte, l-a liniştit. Oare îl va mai vedea vreodată? Şi-a descleştat degetele şi a dat drumul bâtei care a căzut cu un zgomot sec. După ce-a scăpat de bâtă, i s-a accentuat starea de vomă.

  Pasărea-arc continua să ţipe, dar nu o mai auzea nimeni altcineva.

  Aici se termina #8.

  Lacunele lui Scorţişoară

  Aici se termina Cronica-păsării arc #8.

  Am închis documentul şi m-am întors în meniu. Am dat clfe pe #9. Voiam să citesc continuarea povestirii, dar în locul unui document nou, am văzut un mesaj:

  Cod R24: nu se poate accesa Cronica păsării-arc #9.

  Alegeţi alt document.

  Am ales #10, dar rezultatul a fost acelaşi.

  Cod R24: nu se poate accesa Cronica păsării-arc #10.

  Alegeţi alt document.

  Acelaşi lucru s-a întâmplat şi cu #11, precum şi cu toate celelalte, inclusiv #8. Habar n-aveam ce însemna „cod R24”, dar îmi era clar că îmi bloca acum accesul la toate documentele, în momentul în care deschisesem #8, aş fi avut probabil acces la orice alt fişier, dar o dată ce l-am deschis şi l-am închis, toate „uşile” s-au încuiat. Probabil că programul respectiv nu permitea accesul la documente decât pe rând.

  Stăteam în faţa calculatorului şi mă întrebam ce să fac. Nu mai aveam nimic de făcut. Asta era o lume clară şi exactă, concepută de creierul lui Scorţişoară şi care funcţiona î* principiile lui. Nu cunoşteam regulile jocului. Am renunţat” alte încercări şi am închis calculatorul.

  *

  #8 era fără îndoială o poveste Scorţişoară. El introdusese în calculator şaisprezece d cu titlul şi pur şi simplu s-a aleg #8. Judecând după lungimea unei povestiri, din şaisp asemenea fragmente ar fi putut ieşi o carte destul de

  Ce însemna oare „#8”? Cuvântul „cronică” din titlu probabil semnificaţia aranjării cronologice a povestiril urmând după #7, #9 după #8 şi aşa mai departe, presupunere rezonabilă, chiar dacă nu neapărat ade

  Puteau la fel de bine să fie aranjate într-o cu totul altă ordine sau poate mergeau îndărăt, de la prezent spre trecut. O ipoteză mai îndrăzneaţă ar conduce spre şaisprezece versiuni diferite ale aceleiaşi povestiri, prezentate în paralel. În orice caz, cea pe care am ales-o eu a fost o continuare la ceea ce-mi spusese marna lui Scorţişoară. Nucşoară îmi povestise despre soldaţii care. Iu ucis animalele de la grădina zoologică din Hsin Chin în august 1945. Acţiunea se petrecea în acelaşi loc în ziua următoare, iar personajul principal era tot tatăl lui Nucşoară, bunicul lui Scorţişoară, medicul veterinar fără nume.

  N-aveam cum să ştiu cât adevăr exista în povestea respectivă, cât din ea era inventată de Scorţişoară şi cât se baza pe evenimente reale. Nucşoară îmi spusese că nu mai ştia „absolut nimic” despre tatăl ei, că ultima oară îl văzuse când a plecat cu mama din Hsin Chin, ceea ce înseamnă că exista posibilitatea ca povestea să nu fie în întregime adevărată. Şi totuşi, nu era exclus ca unele detalii să se bazeze pe fapte istorice. Era foarte posibil ca în momentele respective de haos, nişte elevi chinezi de la Şcoala Militară din Manchuko să fi fost executaţi şi îngropaţi în grădina zoologică din Hsin Chin, iar ofiţerul care a răspuns de operaţiune să fi fost executat după terminarea războiului. Cazurile de dezertare şi răzvrătire în rândurile soldaţilor din Manchuko nu erau rare la vremea aceea şi cu toate că părea ciudat ca elevii chinezi să se fi îmbrăcat în echipament de baseball, nici lucrul acesta nu ar fi fost i: totul imposibil. Pornind de la date concrete, Scorţişoară le-a cvinhinat cu imaginea pe care şi-o făurise despre bunicul 'U1 % i inventat propria lui poveste.

  IÂ'Î de ce să fi scris asemenea povestiri? Şi de ce povestiri? ^e ce nu a prezentat evenimentele sub altă formă? Şi de ce-a trebuit să folosească cuvântul „cronică” în titlu? Mă gândeam; a toate astea stând pe canapeaua din „camera de probă” şi lnvârtind un creion colorat în mână.

  Cred că ar fi trebuit să citesc toate cele şaisprezece povestiri

  Ca să găsesc răspunsuri la întrebările mele, dar chiar şi după simplă lectură a documentului #8, am reuşit să-mi formez o lciee vagă despre ceea ce căuta Scorţişoară să prezinte. Era

  Profund interesat de sensul existenţei, îmi era clar lucrul cesta, şi spera să îl găsească prin analizarea evenimentelor re au precedat naşterea lui.

  ,. ^a să reuşească, Scorţişoară trebuia să umple toate golurile m trecut la' care nu putea să ajungă, şi prin poveştile sale

  Haruki încerca să acopere lacunele. Pornind de la cele relatate {fe nenumărate ori de către mama lui, el a scris aceste povestiri cu scopul de a recrea enigmatica figură a bunicului său într-ua cadru nou. De Ia mama lui a preluat ideea care a rămas nealterată şi în propriile sale naraţiuni şi anume că faptele s-ar putea să nu fie reale, la fel de bine cum adevărul nu trebuie neapărat să se bazeze pe fapte. Probabil că pentru Scorţişoară nu conta foarte mult ce anume din povestirile lui era adevărat şi ce nu. Pe el îl interesa nu ceea ce a făcut bunicul lui, ci ceea ce ar fi putut să facă. Şi-a dat seama de lucrul acesta pe când povestea efectiv evenimentele.

  „Pasăre-arc” este un cuvânt cheie în povestirile lui, care aduc nararea evenimentelor la zi, sub forma unei cronici (sau poate nu neapărat sub o asemenea formă). Dar cuvântul „pasăre-arc” n-a fost inventat de Scorţişoară. Mama lui, Nucşoară, l-a folosit într-o poveste pe care am auzit-o de la ea în restaurantul din Aoyama, unde am luat cina împreună, şi era puţin probabil ca ea să fi ştiut la vremea aceea că eu eram deja „domnul Pasăre-arc”, ceea ce înseamnă că întâmplarea a făcut să existe o oarecare legătură între mine şi povestirile lor.

  Nu sunt totuşi sigur de asta. Nucşoară putea foarte bine să fi ştiut că mă cheamă „Pasăre-arc” şi acest nume să-i fi influenţat povestirea (sau, mai degrabă, să le fi influenţat povestirile) şi să-şi fi croit drum în ea pe planul subconştientului. Povestea mamei şi a fiului poate nici nu exista într-o singură formă fixai ci se tot schimba şi creştea asemenea literaturii populare transmisă pe cale orală.

  Nu ştiu dacă a fost sau nu întâmplătoare legătura, dar „pasărea-arc” era oricum o prezenţă stăruitoare în povestea lui Scorţişoară. Numai anumiţi oameni puteau auzi ţipetele acestei păsări care-i ducea inevitabil spre distrugere, pecetliflO' du-le soarta nefastă. Medicul veterinar a ştiut (mai bine simţit) întotdeauna că voinţa oamenilor nu contează absolut Oamenii nu sunt decât nişte păpuşi aşezate pe masă, cu răsucite până la capăt, păpuşi care nu se pot mişca aşa doresc ele şi nici nu-şi pot alege direcţia visată. Aproape ^ cei care auzeau ţipetele păsării-arc se duceau de râpă, apr toţi mureau. Erau păpuşi care se prăbuşeau de pe

  Scorţişoară a monitorizat cu siguranţă conversaţia peam avut-o cu Kumiko, el ştia probabil tot ce se întâmi calculatorul lui. De aceea o fi aşteptat până am terminat, ca să-mi prezinte. N-a fost pură întâmplare şi nici capriciu. Scorţişoară a manevrat calculatorul cu un scop precis în minte, şi anume acela de a-mi prezenta o singură poveste. Se asigurase mai întâi că ştiam de existenţa unui fascicul mai mare de povestiri.

  M-am aşezat pe canapea şi am privit tavanul camerei de probă în semiîntuneric. Noaptea era adâncă şi apăsătoare, iar în jurul meu o linişte de-a dreptul copleşitoare. Tavanul alb arăta ca un capac de gheaţă.

  Bunicul lui Scorţişoară – medicul veterinar fără nume – şi cu mine aveam o mulţime de lucruri în comun: semnul de pe faţă. Bâta de baseball, ţipătul păsării-arc. Locotenentul din povestirea lui Scorţişoară îmi amintea de Mamiya. Şi locotenentul în rezervă Mamiya fusese repartizat la vremea aceea la Cartierul General al Armatei Kwantung din Hsin Chiri. Adevăratul locotenent Mamiya nu era însă contabil, ci lucra la departamentul de topografie al armatei, iar după terminarea războiului nu a fost spânzurat (soarta nu i-a permis să moară), ci s-a întors în Japonia după ce şi-a pierdut mâna stângă într-o bătălie. Cu toate acestea, nu puteam scăpa de sentimentul că ofiţerul care condusese operaţiunea, de execuţie a tinerilor chinezi fusese adevăratul locotenent Mamiya. Nu mi s-ar fi părut deloc ciudat dacă ar fi fost el.

  Mai era problema bâtelor de baseball. Scorţişoară ştia că eu ţin o asemenea bâtă pe fundul fântânii, aşa că imaginea ei Putea foarte bine să-şi fi „croit” drum singură în povestirea lui, la tei ca şi cuvintele „cronica păsării-arc”. Chiar dacă lucrurile stăteau aşa, mai rămânea un aspect legat de bâta de baseball care nu se putea explica foarte uşor: bărbatul cu cutia chitarei care m-a atacat cu ea în holul casei nelocuite. El fusese în acelaşi hmp tânărul care făcuse pe magicianul într-un bar din Sapporo, arătându-le celor de faţă că-şi ardea palma cu flacăra lumânării. ^eci el m-a atacat cu bâta de baseball şi-apoi mi-a venit mie r&ndul să-l bat cu ea. A abandonat-o şi mi-a lăsat-o mie.

  Apoi, de ce aveam eu pe obraz o pată de aceeaşi culoare ca aceea pe care o avusese şi bunicul lui Scorţişoară? Era oare un rezultat al faptului că existenţa mea se strecurase în povestea lor? Medicul veterinar nu avusese de fapt nici o pată pe faţă? ^u văd de ce să fi inventat Nucşoară aşa ceva când mi l-a ^escris pe tatăl ei. Indiciul care o ajutase „să mă repereze” pe

  Haruki Mur străzile cartierului Shinjuku a fost tocmai pata pe care o în comun cu tatăl ei. Totul, dar totul se împletea într-un jA foarte complicat, ajungând la dimensiunile unei enigme tri* dimensionale în care fapta nu era neapărat reală, iar adevăr”! Nu se baza neapărat pe fapte. T

  M-am ridicat de pe canapea şi am intrat iar în biroul lui Scorţişoară. M-am aşezat la masă, cu coatele rezemate şi Ctt privirile aţintite pe monitor. Scorţişoară se afla probabil înăuntrţt şi cuvintele lui tăcute se transformau în povestiri care trăiau şi respirau, care puteau gândi, căuta, creşte şi emana căldură! Ecranul din faţa mea însă continua să fie rece precum luna! Ascunzând rădăcinile existenţei în dosul unor labirinturi dia care nu se mai putea ieşi. Nici monitorul, nici Scorţişoară care se afla în spatele lui nu încercau să-mi spună mai mult decât m se povestise.

  Nu poţi avea încredere în casă (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara – 6)

  Ce mai faci, domnule Pasăre-arc?

  Îţi scriam la sfârşitul scrisorii trecute că ţi-am spus cam tot ce aveam de spus, dar m-am mai gândit un pic după aceea şi am avut tot timpul sentimentul că ar fi bine să-ţi mai scriu ceva. De aceea m-am trezit în toiul nopţii, ca o libarcă, şi m-am aşezat la masa de scris.

  Nu ştiu de ce, dar în ultima vreme m-am gândit foarte mult ia familia Miyawaki – cei care au locuit în casa aceea părăsită. După ce-a picat perceptorul pe capul lor, au plecat cu toţii şi s-au sinucis. Sunt aproape sigură că am citit undeva că doar fata cea mare mai trăieşte, dar nu ştie nimeni unde e… Oriunde mă aflu – la muncă, la cantină sau în camera mea, ascultând muzică sau citind – mă trezesc gândindu-mă la ei. Nu pot să spun că mă obsedează, dar ori de câte ori mi-e capul gol de alte probleme (si e gol mai tot timpul!), imaginea aceea îmi dă târcoale şi stăruie o vreme. Asta mi se întâmplă de vreo săptămână sau două.

  Am trăit în casa de pe alee de când m-am născut şi am crescut uitându-mă zilnic la casa de pe partea cealaltă. Fereastra mea dădea exact spre ea, şi eu am avut camera mea de când am intrat 'a şcoala primară. La vremea aceea, familia Miyawaki îşi con-struise deja casa cea nouă şi locuia în ea. Vedeam întotdeauna P^ cineva din familie înăuntru sau în curte, tone de rufe puse 'a uscat în zilele frumoase, cele două fete strigându-l mereu pe ^bănescul german negru (nu ştiu de ce nu-mi amintesc cum „ chema). Când apunea soarele, se aprindeau luminile din c<Şsă şt aceasta părea caldă şi plăcută, şi apoi se stingeau una Cate una. Fata mai mare lua lecţii de pian, cea mică de vioară (Cea mare era cu câţiva ani mai în vârstă decât mine, iar cea

  Haruki mică mai tânără). Dădeau petreceri de Crăciun şi de zilele for de naştere, aveau musafiri mai tot timpul şi atmosfera părea minunată. Cei care au văzut locul când nu mai locuia nimeni acolo nu-şi puteau imagina cum fusese înainte.

  Domnul Miyawaki îngrijea copacii şi plivea grădina în zilele libere. Se pare că îi plăcea să facă tot felul de lucruri care luau timp, cum ar fi curăţarea jgheaburilor, plimbarea câinelui, lustruirea maşinii. Nu ştiu cum de le place unora să facă aşa ceva, dar presupun că fiecare le are pe-ale lui şi în orice familie există câte o persoană pusă pe treabă. Toţi cei din casa Miyawaki schiau, aşa că-şi prindeau schiurile de portbagajul maşinii în fiecare iarnă şi plecau la schi foarte veseli. (Eu n” pot suferi să schiez, dar asta e.)

  Deci, după toate aparenţele, era o familie obişnuită, fericită. Dar nu numai după aparenţe, chiar au fost aşa. Nu găseam nimic, dar absolut nimic care să mă facă să încrunt din sprâncene şi să-mi zic: „Hopa, ce se întâmplă aici?”

  Mai auzeam vecinii şuşotind ceva de soiul: „Eu n-aş locui în casa aia nenorocită nici dacă mi-ar da-o cineva de pomană”, dar familia Miyawaki trăia acolo liniştită, fără nici 8 problemă. Cei patru descindeau parcă dintr-un sfârşit de basm; „Şi-au trăit fericiţi până la adânci bătrâneţi”. Păreau oricum de cel puţin zece ori mai fericiţi decât eram noi, adică/amilii mea. Cele două fete erau chiar drăguţe când ne întâlnea^ afară şi ştiu că mi-am dorit întotdeauna să am nişte surori „* ele. Toată familia lor râdea… Până şi câinele.

  Niciodată nu mi-aş fi putut închipui că într-o bună zi se l duce totul de râpă cât ai clipi. Dar asta s-a întâmplat, constatat într-o bună zi că dispăruse toată familia, cu câine$ tot, de parcă i-ar fi luat o boare de vânt. Au lăsat în urma t doar casa. Nimeni din zonă n-a observat timp de săptămână că familia Miyawaki dispăruse. La început şi mi s-a părut ciudat că n-arn mai văzut luminile aprinse se dar am presupus că plecaseră cu toţii în vreo excursie. Mă a auzit apoi lumea spunând că Miyawaki „au spălat put într-o noapte, îmi amintesc că am rugat-o să-mi ex expresia. Astăzi am spune „s-au evaporat”.

  Indiferent cum vrei să-i spui, odată ce-au plecat, ce început să arate cu totul altfel, ba ştiu că mă treceau când o vedeam. Nu mai văzusem o casă obişnuită neloc^ până atunci şi nu ştiam cum trebuie să arate, dar m-am gât că o asemenea casă trebuie să fie ca un câine abandonat sau ca învelişul năpârlit al unei cicade, să lase impresia de mâhnire adâncă„. Casa familiei Miyawaki nu arăta totuşi aşa 'ân clipa în care a plecat întreaga familie, pe „faţa„ ei se putea citi ceva de soiul: „nu ştiu nimic, n-am auzit de familia Miyawaki„. Sau cel puţin aşa mi se părea mie. De îndată ce a râma* fără locatari, casa aia s-a transformat într-o casă părăsita. Înfumurată, care voia parcă să arate că nu avusese nici „ legătură cu fericirea familiei Miyawaki. „Cum e posibil aşa ceva?” gândeam eu. Casa trebuie să fi fost la fel de fericită ca yi locatarii ei atâta vreme cât familia Miyawaki a locuit în ea. Sunt sigura că i-a plăcut să fie curată şi îngrijită, iar dacă rna gândesc bine, nici n-ar fi existat dacă nu s-ar fi gândit Miyawaki s-o construiască. Eşti de acord? Nu poţi avea încredere într-a casă l

  Ştii la fel de bine ca şi mine, domnule Pasăre-arc, că n-a mai locuit nimeni în ea după plecarea lor, n-a mai îngrijit-o nimeni şi era plină de găinaţ. Era singurul lucru pe care l-ani mai văzut ani de zile de la fereastra camerei mele, când stăteam la birou şi învăţam sau mă prefăceam că învăţ. Fie că era soare, ploaie, zăpadă, sau taifun, ea era tot acolo şi n-aveam cum, să n-o văd când mă uitam pe fereastră. Ciudat este în.sr; faptul că pe măsură ce treceau anii, făceam tot mai puţin„ eforturi, să nu o observ. De multe ori stăteam chiar câte < jumătate de oră cu coatele pe birou şi nu făceam decât să mă uit la casa aceea părăsită şi să mă gândesc că până nu ci, wuhci vreme în urmă răsunase de râsete, iar rufele albe pux< 'a uxcat fâlfâiseră în bătaia vântului ca într-o reclamă 7'V Pentru detergenţi. (Nu vreau să spun că doamna Miyawaki „nu era. Normală”, dar îi plăcea să spele rufe mai mult decât o f tu atyii în mod obişnuit.) Dar totul s-a dus pe apa sâmbetei car ai zice peşte, buruienile au năpădit grădina şi n-a mai rama* chiar nimeni care să-şi amintească de zilele fericite i. Zău că mi s-a părut foarte ciudat.

  As vrea să-ţi spun un lucru. Nu eram prietenă cu famili de fapt ne salutam doar când ne întâlneam pe d, dar pentru că am petrecut atât de mult timp şi mi-am it atâta energie privindu-i de la fereastra mea în fiecan Ajunsesem să cred că fericirea lor este o părticică din mine. Mă simţeam ca în pozele de familie în care mai apare

  Haruki într-un colţ câte un cap care n-are nici o legătură cu restul. Ajn sentimentul că o părticică din mine „a spălat putina” o dată cu familia Miyawaki, deşi mi se pare cam ciudat să simt că o parte din mine lipseşte pentru că a întins-o cu nişte persoane pe care nici nu le-am cunoscut ca lumea.

  O dată ce ţi-am povestit ceva ciudat, pot să-mi permit să-ţi mai spun încă ceva, dar te avertizez că e chiar ciudat.

  În ultima vreme am senzaţia că m-am transformat în Kumiko. Sunt doamna Pasâre-arc, dar am fugit de lângă tine dintr-un anume motiv şi mă ascund aici la munte şi lucrez la o fabrică de peruci. Din considerente foarte serioase şi complicate, trebuie să mă folosesc de „Mai Kasahara” ca nume de împrumut, să port această mască şi să mă prefac că nu sunt Kumiko, iar tu stai acolo, pe veranda aia tristă şi aştepţi să mă întorc acasă. Nu ştiu cum să-ţi explic, dar chiar simt lucrul ăsta.

  Domnule Pasâre-arc, tu nu te hrăneşti niciodată cu iluzii? Nu vreau să mă laud, dar eu sunt expertă. Tot timpul fac asta. Uneori, când simt că nu mai suport, mă învălui toată ziua într-un nor de iluzii. Normal, am grijă să nu-mi perturbe lucrul, dar fetele îmi aruncă priviri ciudate câteodată. Sau mă trezesc spunând tâmpenii cu voce tare. Nu pot să sufăr să mi se întâmple asta, dar nici n-are rost să lupt cu ceva pe care nu-l pot opri. Când e să vină iluzia, vine, la fel ca ciclul menstrual. Şi nici nu o aştept la uşă ca să-i spun: „îmi pare rău, dar sunt ocupată astăzi. Vino altădată”. Cam ciudată senzaţia! Sper, domnule Pasăre-arc, că nu te deranjează că mă prefac uneori că sunt Kumiko. Ţin să subliniez că nu o fac intenţionat.

  Mi s-a făcut tare somn. Mă duc să mai dorm vreo trei-patfU ore ca să o iau de la capăt dimineaţă. Sper să am o zi buti& şi să muncesc cu spor, să fac peruci împreună cu celelalte în timp ce ascultăm muzică inofensivă. Te rog să nu îngrijorezi din pricina mea. Sunt capabilă să muncesc chiar şi atunci când pune o iluzie stăpânire pe mine v >nâ să-ţi meargă bine, domnule Pasăre-arc, să se întoa/ca acasă şi să trăiţi iar liniştiţi şi fericiţi. La revedere!

  Apare o casă vacantă Schimbarea macazului

  A doua zi dimineaţă Scorţişoară nu şi-a făcut apariţia până la nouă şi jumătate, nici măcar la zece nu ajunsese. Nu se mai întâmplase aşa ceva. Nu a lipsit nici măcar o singură zi din clipa în care eu mi-am început „activitatea” în locul acesta. Poarta se deschidea în fiecare dimineaţă fix la nouă şi apărea botul negru şi sclipitor al Mercedesului. Apariţia lui obişnuită şi totodată teatrală îmi marca cu claritate începutul fiecărei zile. Mă obişnuisem cu rutina asta zilnică aşa cum se obişnuieşte lumea cu gravitaţia sau cu presiunea atmosferică. Scorţişoară era pedant, dar nu în sensul calculului mecanic, ci aş spune mai degrabă că meticulozitatea lui mă liniştea şi mă încuraja. De aceea, o dimineaţă fără Scorţişoară mi se părea ca o pictură reprezentând un peisaj căruia îi lipsea miezul.

  Am plecat resemnat de la fereastră unde îl aşteptam, am curăţat un măr şi l-am mâncat în locul micului dejun pregătit de Scorţişoară. Am aruncat un ochi în camera lui să văd dacă nu cumva era vreun mesaj la calculator, dar monitorul era mort ca întotdeauna. Nu-mi rămânea decât să urmez exemplul tai şi să ascult o casetă cu muzică baroc în timp ce spălam rufe, dădeam cu aspiratorul şi ştergeam ferestrele. Ca să-mi omor timpul, mă mişcăm intenţionat încet şi cu atenţie. Am mers Până într-acolo încât am şters şi lamele hotei din bucătărie, dar timpul refuza parcă să se mişte.

  Am terminat cu toată treaba până la ora unsprezece, aşa C5 m-am întins pe canapeaua din „camera de probă” şi m-am ^âsat pradă curgerii lente a timpului, încercam să-mi spun că ^corţişoară întârzia din pricina unei cauze minore – poate s-a Afectat maşina sau era prins într-un blocaj de circulaţie ltlcredibil. Ştiam însă foarte bine că aşa ceva nu era posibil.

  Haruki Mi

  Puteam pune pariu pe orice. Maşina lui Scorţişoară nu g* defecta niciodată şi el lua întotdeauna în calcul şi posibilitatea unui blocaj în trafic. Dacă s-ar fi întâmplat ceva neprevăzut m-ar fi sunat de pe telefonul maşinii. Scorţişoară nu era aici pentru că s-a hotărât să nu vină.

  Am încercat să-i telefonez lui Nucşoară Akasaka înainte de ora unu, dar n-a răspuns nimeni. Am sunat de nenumărate ori, dar cu acelaşi rezultat. I-am telefonat apoi lui Ushikawa la birou, dar n-am auzit decât un mesaj care mă anunţa că numărul fusese deconectat de la reţea. Ciudat! Doar îl sunasem cu două zile în urmă la acelaşi număr. Am renunţat să mai dau telefon şi m-am întors la canapeaua din camera de probă. Nu ştiu cum, dar parcă în ultimele două zile s-au înţelet cu toţii să mă izoleze.

  M-am dus la fereastră, am dat puţin perdeaua la o parte şi am privit afară. Am văzut două vrăbiuţe stând pe o creangă şi privind în jur. Şi-au luat zborul brusc, sătule parcă de tot ce vedeau. Nu se mai mişca nimic altceva. Aveam sentimentul că „reşedinţa” se transformase într-o casă cu-adevărat vacantă.

  Nu am mai trecut pe la „reşedinţă” următoarele cinci zilfe Nu ştiu din ce motiv, dar parcă îmi dispăruse complet dorinţa de a coborî în fântână. Noboru Wataya îmi spusese că aveam să o pierd în curând. Puteam să-mi permit să mai păstrez „reşedinţa cu banii pe care-i mai aveam, fără să primesc „cliente„, ce” mult două luni, aşa că ar fi trebuit să profit de perioada aetS şi să mă folosesc de fântână cât mai era a mea. Simţeam fŞ mă înăbuş. Locul a început să mi se pară brusc foarte s Mă plimbam fără nici o ţintă, fără să trec însă „reşedinţă”. După-amiezele luam trenul spre Shinjuku şi aşezam pe banca mea din piaţeta de la ieşirea de vest a încercând să-mi omor timpul cum puteam, dar Nucşo şi-a făcut apariţia. M-am dus până la biroul ei din A. Am sunat la soneria de lângă lift şi am privit atent camera dar nu mi-a răspuns nimeni. Eram hotărât să renunţ că am înţeles că Nucşoară şi Scorţişoară deciseseră să ni] legătură cu mine. Ciudata mamă şi straniul ei fiu au„vaporul” ce urma să se scufunde, pentru a-şi pune pi adăpost. M-a surprins şi pe mine tristeţea pe care am la gândul ăsta. Aveam sentimentul că fusesem trădat de propria familie.

  În după-amiaza celei de a cincea zi m-am dus la cafeneaua de la hotelul Pacific din Shinagawa. Era locul în care stătusem de vorbă vara trecută cu Malta Kano şi Noboru Wataya. Nu mi se făcuse nici dor de cele discutate, nici cafeneaua nu-mi plăcea prea rnult, dar pur şi simplu, fără vreun motiv sau scop anume, am luat trenul din Shinjuku, pe linia Yamate, şi am coborât la Shinagawa. De la gară, am trecut pasarela, am intrat în hotel, m-arn aşezat la o masă de lângă fereastră, am comandat o bere mică şi am mâncat ceva de prânz. Am privit absent la cei care treceau pasarela, lăsând totuşi impresia că făceam o evaluare a traficului de acolo.

  Deşi localul era foarte aglomerat, când m-am întors de la toaletă mi-au picat privirile pe o pălărie roşie de la o masă din colţ. Nu putea fi decât pălăria roşie din scai a Maltei Kano, cea pe care o purta întotdeauna. Am pornit spre masa aceea de parca mă atrăgea un magnet. Când m-am apropiat, am constatat că era cu totul altă persoană. Era o străină mai solidă şi mai tânără decât Malta Kano. Nici pălăria nu era din scai, ci din piele. Am plătit consumaţia şi am plecat.

  M-am plimbat o vreme prin zonă cu mâinile în buzunarele scurtei bleumarin. Aveam pe cap o căciulă de lână de aceeaşi culoare cu scurta, iar pe nas ochelari de soare pentru a mai ascunde pata de pe obraz. Fiind decembrie, era mare aglomeraţie pe străzi, iar magazinele din apropierea gării gemeau de cumpărători care se pregăteau să întâmpine frigul iernii cu haine mai groase. Era o după-amiază liniştită de ^rnă. Lumina era plăcută şi aveam sentimentul că diversele zgornote se auzeau mai clar şi mai scurt ca de obicei.

  Pe Ushikawa l-am văzut pe peronul gării Shinagawa, aŞteptând trenul. Şi eu aşteptam trenul de pe linia Yamate, ^r în direcţie opusă, astfel că stăteam faţă-n faţă, despărţiţi „e o linie ferată. Ca de obicei, Ushikawa purta o haină bizară? J avea o cravată ţipătoare, iar capul chel ce arăta jalnic era ^Plecat deasupra unei reviste pe care o citea cu mult interes. EŞi gara era foarte aglomerată, l-am zărit imediat pentru că deosebea mult de toţi cei din jurul lui. Eu nu-l văzusem pe a până atunci decât în bucătăria mea, seara târziu şi

  Haruki Mu eram doar noi doi. Mi se părea cumplit de ireală silueta lui De fapt, trebuie să recunosc că era chiar ireală şi sărea oriei* în ochi, indiferent de locul şi de momentul zilei, oricât ar fi fog^ de aglomerată zona respectivă, în jurul lui plutea un aer grotesc ce nu avea cum să dispară nici măcar în peisajul real de acole; Mi-am croit imediat drum prin mulţime, m-am ciocnit d* unul, de altul, a ţipat cineva la mine, dar eu am coborât scările într-o fugă nebună. De îndată ce am ajuns pe peronul celălalt, am început să-l caut pe Ushikawa. Uitasem să-mi fixez un punct de reper când l-am zărit şi acum nu mai ştiam pe unde putea fi. Gara era mare, peronul lung, aglomeraţia înfiorătoare. Intre timp a intrat trenul în gară, s-au deschis uşile, a ieşit un val de lume, a intrat altul şi a sunat clopoţelul de plecare înainte să-l fi găsit pe Ushikawa. M-am decis pe loc să urc în trenul care mergea la Yurakucho, să-l caut din vagon în vagon. L-am găsit în al doilea vagon, în picioare, lângă uşă. Citea o revistă. Mi-ain, reglat respiraţia, m-am postat în faţa lui, dar se părea că nu mi-a sesizat prezenţa.

  — Domnule Ushikawa!

  Şi-a ridicat ochii de pe revistă şi m-a privit prin lentilele groase ale ochelarilor de parcă vedea ceva uluitor. La lumina zilei, părea mult mai obosit decât de obicei. Transpirase abundent, ochii îi erau tulburi, iar cele câteva fire de păr rămase deasupra urechilor arătau ca nişte buruieni care se iţeau printre ţiglele unei case părăsite. Dinţii care se zăreau, printre buzele întredeschise erau chiar mai murdari şi mai inegali decât mi se păruseră altădată. Haina era bineînţeles şifonată de parcă o ţinuse până mai adineauri într-un colţ de, dulap, făcută ghem, iar pentru a-i accentua şi mai mutt aspectul jalnic, umerii erau prăfuiţi de parcă presărase cineva rumeguş pe ei. Mi-am scos căciula de lână şi mi-am ochelarii de soare în buzunar.

  — A, domnul Okada! Spuse Ushikawa pe un ton spart, i îndreptat puţin ţinuta şi ochelarii, apoi şi-a dres glasul, surpriză să ne întâlnim şi în alt loc decât cel ştiut! Păi… D azi nu mergeţi acolo.

  Am clătinat din cap fără să scot un cuvânt.

  — Aha, spuse el fără alte comentarii.

  Nu-i simţeam în voce încordarea cu care mă familiâriz; vorbea mai rar şi nici nu părea guraliv ca de obicei. Poa era cel mai potrivit moment al zilei, poate că la lumina ami (nu reuşea să atingă energia necesară pentru aşa ceva sau se simţea într-adevăr extrem de obosit. Stăteam unul lângă altul, eu îl priveam de sus, iar capul lui arăta şi mai deformat, semănând cu un fruct (dintr-o livadă) care a crescut anormal şi care a fost aruncat. Eu îmi imaginam că i-l crăpase cineva dintr-o singură lovitură, cu o bâtă de baseball şi plesnise ca un fruct copt. N-aş fi vrut să mă gândesc la aşa ceva, dar imaginea mi se strecura în minte şi mă copleşea, fără să o pot opri.

  — Domnule Ushikawa, aş dori, dacă se poate, să stăm de vorbă. N-aţi vrea să coborâm din tren şi să mergem într-un loc liniştit?

  Ushikawa s-a încruntat puţin. Apoi şi-a ridicat braţul scurt şi gros şi s-a uitat la ceas.

  — Păi… Ştiu eu… Şi eu aş vrea să stăm de vorbă pe îndelete… Chiar nu vă mint, dar adevărul este că trebuie să ajung undeva, adică am o treabă pe care nu o pot amâna. Acum chiar nu pot, dar să o lăsăm pe data viitoare… Bine?

  — Vă reţin doar puţin, am spus eu privindu-l în ochi. Nu vă răpesc mult timp, domnule Ushikawa, ştiu cât sunteţi de ocupat. Am impresia că ştim amândoi că s-ar putea să nu mai existe data viitoare, nu?

  Ushikawa a dat puţin din cap de parcă ar fi spus ceva în sinea lui, a strâns revista şi a băgat-o în buzunar. Apoi am avut impresia că timp de vreo treizeci de secunde şi-a făcut nişte adunări şi scăderi în minte.

  — Bine, am înţeles. Haideţi să coborâm la următoarea şi să bem undeva o cafea. Pot sta cam jumătate de oră şi o să văd eu cum mă descurc. Doar nu degeaba ne-am întâlnit întâmplător aici!

  Am coborât din tren la staţia Tamachi, am ieşit din gară şi am intrat în prima cofetărie care ne-a ieşit în cale.

  — Adevărul e că nu mai aveam de gând să vă întâlnesc, sPuse Ushikawa după ce ni s-a adus cafeaua. Aş putea spune că deja s-au încheiat o serie de probleme.

  — S-au încheiat?

  — Să fiu sincer, acum patru zile mi-am încetat activitatea P6 care o desfăşuram pentru profesorul Noboru Wataya. De fept nu eu am renunţat, ci s-a renunţat la mine. Mă gândisem eu mai de mult să fac lucrul acesta.

  Mi-am scos căciula şi haina şi le-am pus pe scaunul de alături, în cofetărie era cald, dar Ushikawa nu s-a dezbrăcat.

  Haruki

  — De aceea nu a răspuns nimeni la telefon zilele trecut^ nu? Am zis eu.

  — Da. Telefonul a fost deconectat şi eu mi-am luat catrafusele de-acolo. Când e să pleci, cel mai bine e să nu mai stai pe gânduri şi să pleci repede. Mie nu-mi place să mă târăsc. La ora asta nu sunt angajatul nimănui, sunt liber. Mă simt ca un politician fără partid, cu alte cuvinte, şomer, zise Ushikawa zâmbind, numai că în zâmbetul acela se puteau citi mai multe lucruri. Ochii nu-i zâmbeau. Ushikawa şi-a pus lapte şi o linguriţă de zahăr în cafea şi a amestecat-o.

  — Domnule Okada, sunt convins că doriţi să mă întrebaţi despre doamna Kumiko: unde e, ce face, cum se simte… Nu?

  Am dat din cap.

  — Da, dar mai întâi şi mai întâi aş vrea să vă întreb de ce aţi renunţat atât de brusc la munca pe care aţi desfăşurat-o la Noboru Wataya.

  — Chiar vreţi să ştiţi lucrul acesta?

  — Mă interesează.

  Ushikawa a băut o gură de cafea şi s-a încruntat, după care m-a privit în ochi.

  — Bine, dacă vreţi, vă spun, dar să ştiţi că nu-i nimic interesant şi special în povestea asta. De la bun început mi-am propus să nu-mi leg soarta pe vecie de domnul Dr. Noboru Wataya. După cum v-am mai spus, acceptarea candidaturii din partea profesorului Noboru Wataya a însemnat pentru mine preluarea atribuţiilor şi considerându-mă implicat, am acceptat să trec din slujba fostului candidat în cea a noului candidat. Nu cred că a fost o mişcare greşită pentru că, obiectiv vorbino” domnul profesor Noboru are o perspectivă de viitor mult W*1 strălucită decât cea pe care o avusese predecesorul său şi dac* dumnealui continuă tot aşa, o să aibă parte de realizări absoWl incredibile.

  Cu toate acestea, nu m-am simţit suficient de loial ca să spune: „Merg cu el până-n pânzele albe”. Poate vi se ciudat ce vă voi spune acum, dar să ştiţi că pot fi loial. F' profesor Wataya mă bătea, mă lovea cu picioarele, mă trata pe un gunoi. În comparaţie cu el, actualul profesor Wataya” purtat extrem de frumos. Dar, domnule Okada, lumea ciudată… Deşi fostul profesor Wataya a fost dur cu tăceam şi înghiţeam şi făceam tot ce-mi spunea fă crâcnesc măcar. Cu noul profesor nu mai pot. Ştiţi de

  Cronica păsărli-arc

  Am clătinat din cap.

  — Păi, ca să vă spun pe şleau, pentru că mă asemăn foarte mult cu profesorul Noboru Wataya. Şi-a scos o ţigară din buzunar şi a aprins-o cu chibritul. A tras încet fumul în piept şi i-a dat drumul Ia fel de încet. Normal, nu arăt ca profesorul Wataya, nu am nici părul şi nici chipul lui, dar dacă ne-ar jupui cineva pielea, nu ne-am mai deosebi prin nimic. Mi-am dat foarte repede seama că nu e de fapt decât umbrelă de ploaie pentru o zi tu soare. Face el pe inteligentul, însă nu valorează două parale, dar se pricepe foarte bine să tragă lumea pe sfoară.

  Nu vreau să spun că nu există şi asemenea indivizi. Lumea politicienilor este, domnule Okada, un fel de alchimie. Mi s-a întâmplat de nenumărate ori să văd cum lăcomia şi măgăria dau rezultate extraordinare, dar am văzut şi reversul, adică dreptatea pură sau cauza dreaptă decăzând în ultimul hal, dincolo de orice imaginaţie. Aşa că nu prea ştiu care dintre ele este mai demnă de luat în seamă; dar mai vreau să subliniez că nici măcar nu există în lumea politicienilor o logică conform căreia să se poată urmări ceva. Din punctul meu de vedere, acest Noboru Wataya este de-a dreptul scandalos. Când apăream în faţa iui mă trata ca pe o maimuţă, atât de mare se credea. Pe asemenea indivizi îi ochesc dintr-o privire. Scuzaţi-mă c-am fost atât de dur. Ăia mari sunt mari şi gata!

  Domnule Okada, aveţi idee cam cum ţi-ai putea manifesta cel mai bine ura faţă de cineva? Să-i dai pe la nas cu ceva la care râvneşte din tot sufletul, dar pe care ştii că nu şi-l poate Procura sau să-l priveşti rozându-şi unghiile când nu poate intra într-o lume în care-şi doreşte să pătrundă şi îi vede pe alţii reuşind fără probleme. Ura creşte cu atât mai mult cu cât Persoana respectivă îţi este mai apropiată. Cam aşa stau lucrurile şi cam asta mi s-a întâmplat şi mie. Cred că profesorul Wataya ar fi foarte uimit dacă ar auzi aşa ceva. Aţi simţit Deodată, domnule Okada, o asemenea ură în adâncul sufletului?

  Bineînţeles că l-am urât dintotdeauna pe Noboru Wataya, pr nu mi-aş putea defini ura aşa cum mi-a prezentat-o Ushikawa. Am clătinat din cap.

  — Adevărul e că aş vrea să vă vorbesc acum despre doamna ^umiko. În acele momente i-am fost recunoscător profesorului Ca mi-a cerut să am grijă de dumneaei, dar el nu mi-a explicat cat de complicată era situaţia. El mi-a vorbit despre sora lui i mică, despre faptul că doamnei Kumiko nu i-a mers

  Haruki căsnicia, că trăia singură, despărţită de soţ. Nici cu sănătatea n-o ducea prea bine. O vreme am îndeplinit cu conştiinciozitate şi funcţionăreşte ordinele primite. Mergeam lunar la bancă şi plăteam chiria, îi trimiteam cu regularitate menajera şi alte fleacuri de felul acesta. Adevărul este că şi eu am fost foarte ocupat, dar nici nu prea m-a interesat problema doamnei Kumiko la început. Când era câte o problemă mai serioasă mai vorbeam la telefon, numai că de la dânsa nu smulgeam cuvintele prea uşor. Asta ştiţi şi dumneavoastră. Tot timpul am avut sentimentul că stătea cuminte într-un colţ al camerei. Ushikawa a făcut o pauză scurtă, a băut puţină apă şi s-a uitat la ceas. Şi-a scos iar o ţigară din buzunar şi a aprins-o cu gestul unui fumător înrăit.

  — Dar povestea nu se termină aici. Aţi apărut brusc' dumneavoastră, domnule Okada, adică mă refer la „casa spânzuraţilor”. Când a văzut profesorul Wataya articolul acela în revistă, m-a chemat la el şi mi-a cerut să aflu dacă nu cumva există vreo legătură între dumneavoastră şi casa respectivă. Profesorul Wataya ştie foarte bine cât de priceput sunt la investigaţii. Normal că în felul acesta i-a venit rândul şi prostului de Ushikawa. Am început să sap cu disperare. De-aici încolo ştiţi şi dumneavoastră ce s-a întâmplat. Am fost şi eu teribil de uimit. Am presupus că era un politician la mijloc, dar nu mi-am putut imagina că am să dau o asemenea lovitură, nici prin cap nu mi-a trecut proverbul „cu râma mică prinzi peştele mare”. Numai că eu nu i-am spus domnului profesor Wataya adevărul, ci l-am păstrat doar pentru mine.

  — Deci, aţi profitat de asta şi aţi schimbat macazul. Ushikawa a dat drumul fumului spre tavan şi apoi m-* privit, în ochii aceia se zărea o nuanţă ciudată care nu exista^ mai înainte. *

  — Intuiţia vă funcţionează perfect, domnule Okada. Aşa şi stau lucrurile. De aceea mi-am zis: „Ei, Ushikawa, e să schimbi locul de muncă, acum e momentul!” Mă deocamdată n-am de lucru, dar ştiu cam ce aş vrea să munc Ca să fiu cinstit nu-mi doresc decât să-mi trag puţin

  Ushikawa şi-a scos un şerveţel din buzunarul hainei şi > suflat nasul. Apoi l-a împăturit şi l-a băgat la loc.

  — Şi ce s-a întâmplat cu Kumiko?

  — A, da, vorbeam despre doamna Kumiko, zise el de; atunci şi-ar fi amintit de ea. Vă mărturisesc sincer că eu i văzut-o pe doamna Kumiko nici măcar o dată. N-am avut onoarea să o cunosc. Am vorbit doar la telefon. Să ştiţi că nu e vorba numai de mine, dar nu s-a întâlnit absolut cu nimeni de când e acolo. Nu ştiu dacă s-a văzut măcar cu profesorul Wataya. De asta nu sunt sigur, dar în rest probabil că lucrurile stau aşa cum v-am spus. Nici măcar menajera pe care i-o trimiteam cu regularitate n-a dat ochii cu ea şi asta mi-a spus ea personal. Dacă avea nevoie de cumpărături sau alte treburi de făcut, îi lăsa bilet. Dacă încerca să vorbească direct cu ea, o evita. Nu i-a adresat nici măcar o vorbă vreodată. Adevărul este că ştiu cum arată apartamentul acela şi am trecut pe-acolo, dar n-am găsit niciodată vreun semn care să-mi indice că doamna Kumiko locuia în el. Totul e învăluit în cel mai adânc mister. I-am întrebat şi pe ceilalţi locatari, dar nimeni n-a văzut-o, deşi a trecut mai bine de un an. Ca să fiu mai exact, un an şi cinci luni. Cred că are un motiv anume pentru care nu vrea să iasă din casă.

  — Sunt aproape sigur că nu o să vreţi să-mi spuneţi unde este apartamentul acela.

  Ushikawa a clătinat puternic din cap.

  — Vă rog din suflet să mă iertaţi, dar nu pot. Lumea e mică şi apoi asta e o problemă personală care mi s-a încredinţat şi nu o pot divulga.

  — Nici măcar nu ştiţi ce ar fi putut păţi?

  Mi s-a părut că Ushikawa a ezitat puţin. N-am zis nimic, doar]-am privit în ochi. Aveam senzaţia că timpul se scurgea încet în jur. Ushikawa şi-a mai suflat o dată nasul cu zgomot. A dat să se ridice, dar s-a lăsat iar în scaun, oftând adânc.

  — Bine, fie, dar nu e decât impresia mea. Eu cred că în familia Wataya au existat întotdeauna probleme complicate şi ciudate. N-aş putea să vă spun concret ce anume, dar doamna Kumiko ori le-a simţit, ori le-a ştiut, motiv pentru care a ţinut Cu tot dinadinsul să plece din familie, în momentele acelea aţi apărut dumneavoastră, domnule Okada, v-aţi iubit, v-aţi Căsătorit şi aţi trăit fericiţi o bună perioadă de timp. Fericiţi, Ariciţi… Dar aşa ceva nu putea să dureze, era exclus. Domnul Profesor Wataya nu voia să o piardă pe doamna Kumiko. Ei? ^e părere aveţi? Se leagă lucrurile?

  — Da, oarecum.

  — Atunci îmi pun mai departe umila mea imaginaţie în uncţiune. Profesorul Wataya v-a luat-o cu forţa pe doamna

  Haruki Mur

  Kumiko pentru a o avea în tabăra lui. Cred că atunci când v-a$L căsătorit, nu şi-a dat prea bine seama că o scapă din mână, da& pe măsură ce trecea timpul, a realizat probabil cât îi era d% necesară, aşa că s-a decis să şi-o ia înapoi. A făcut uz de fort$ şi adevărul e că a reuşit. Nu ştiu exact de ce mijloace s-f folosit, dar îmi imaginez că în inima doamnei Kumiko s-a dat o mare bătălie, că a suferit o pierdere. „Stâlpul” de susţinere pe care s-a bizuit a pârâit şi gata. Insist, asta e presupunerea mea.

  Am tăcut. A venit chelneriţa, ne-a turnat apă în pahare şi a luat ceştile goale de cafea, în timpul acesta, Ushikawa 3 privit peretele trăgând din ţigară.

  L-am privit în ochi.

  — Vreţi să spuneţi că între Noboru Wataya şi Kumiko există legături sexuale?

  — N-am spus aşa ceva, zise el scuturându-şi de câteva ori ţigara aprinsă în aer. N-am nici un motiv să bănuiesc aşa ceva, Chiar nu ştiu ce fel de legături au fost sau sunt între profesorul Wataya şi doamna Kumiko. Nici măcar nu-mi pot imagina, dar cred că există ceva foarte încâlcit. Pe urmă am auzit că profesorul Wataya n-a dus o viaţă sexuală normală nici cu fosta lui soţie. Aşa zice gura lumii.

  A întins mâna după ceaşca de cafea dar până la urmă a băut apă. Apoi s-a mângâiat pe stomac.

  — Ştiţi, nu prea mi-e bine în zona asta. Nu mi-e bine deloc. Parcă mă sâcâie ceva, dar e din moşi-strămoşi. Toţi cei din familie au avut probleme cu stomacul, iar eu am făcut tot posibilul să-i moştenesc. Şi nu numai stomacul, ci şi chelia, dantura proastă, miopia. Aşa or fi decis ursitoarele, ce să faci! Când m-am dus la doctor, mi-a spus numai tâmpenii, aşa că am renunţat să mai merg. '

  Domnule Okada, poate-mi bag nasul unde nu-mi fierbe oa^ dar să ştiţi că nu o să vă fie deloc uşor să i-o luaţi profesonikP Wataya pe doamna Kumiko. În primul şi-n primul rând, l (> situaţia în care se află acum, dânsa nu vrea să se întoarcă dumneavoastră, poate şi pentru că nu mai e cum o ştiaţi rog să mă scuzaţi că îndrăznesc să vă spun, dar chiar dai găsiţi şi ar vrea să se întoarcă, nu o puteţi smulge de aco unde e doar cu cele două braţe ale dumneavoastră. Chiar faceţi un asemenea pas nesocotit, tot nu reuşiţi. Poate şi ai este un motiv pentru care doamna Kumiko nu vrea întoarcă la dumneavoastră.

  N-am comentat în nici un fel.

  — V-am dat până la urmă o sumedenie de detalii şi mă bucur foarte mult că v-am întâlnit. Părerea mea este că şi dumneavoastră aveţi o personalitate cam ciudată. Dacă o să-mi scriu la un moment dat autobiografia, o să-mi dau silinţa să vă rezerv nişte paragrafe. Din păcate, nu cred totuşi că o să se întâmple vreodată aşa ceva. A sosit timpul să ne despărţim, nu?

  Ushikawa s-a rezemat de spătarul scaunului de parcă se simţea epuizat şi a clătinat din cap liniştit de câteva ori.

  — Am vorbit puţin cam mult. Vă rog să mă scuzaţi că îndrăznesc, dar v-aş ruga să plătiţi şi cafeaua mea. Ştiţi, eu sunt şomer… A, da, şi dumneavoastră sunteţi! Mă rog, să ne rugăm să ne meargă bine. Eu mă rog să aveţi noroc de-acum încolo, rugaţi-vă şi dumneavoastră pentru mine.

  Ushikawa s-a ridicat, mi-a întors spatele şi a ieşit din cofetărie.

  Coada Maltei Kano Borisupuitorul în vis (deşi nici măcar nu ştiam că era vis) stăteam la masă faţă-n faţă cu Malta Kano şi beam ceai. În încăperea dreptunghiulară prea lungă şi prea lată ca să se vadă de la un cap la altul se găseau vreo cinci sute de mese pătrate, aranjate perfect. Şedeam la una dintre mesele din mijloc şi eram singurii de-acolo. Tavanul înalt ca al unui templu budist, era străbătut de grinzi de care atârnau, asemenea unor ghivece cu plante, nişte obiecte ce păreau a fi peruci. Privind mai atent, am văzut că erau cranii umane, pentru că se zăreau urme de sânge închegat pe dinăuntru. Erau proaspete şi fuseseră puse acolo la uscat, îmi era chiar teamă să nu se prelingă picături de sânge în ceaiul nostru. Stropii de sânge care cădeau în jur răsunau neaşteptat de tare în încăperea aceea cavernoasă. Doar craniile atârnate deasupra mesei noastre păreau suficient de uscate ca să mai picure totuşi ceva.

  Ceaiul era foarte fierbinte, iar lângă linguriţele de pe farfurioare fuseseră aşezate trei cubuleţe de zahăr de un verde sinistru. Malta Kano şi-a pus două în ceaiul ei şi le-a amestecat, dar nu se topeau. A apărut din senin un câine şi s-a aşezat lângă masa noastră. Semăna la chip cu Ushikawa. Ei* un câine mare, negru, dar de la gât în sus era tot Ushikawa„ numai că blana neagră şi miţoasă îi crescuse şi pe faţă, şi P* cap. „Măi, să fie, nu sunteţi domnul Okada?„ întrebă câineJ* care semăna cu Ushikawa. „Ia uitaţi ce păr am! A crescut când m-am transformat în câine. Testiculele îmi sunt mult mari, stomacul nu mă mai sâcâie, nu mai port ochelari, nu am nevoie de haine. Sunt atât de fericit că nici nu-mi vine cred! Nu ştiu cum de nu m-am gândit până acum! Ce bine fi fost dacă m-aş fi transformat în câine mai devreme! De nu vreţi să încercaţi şi dumneavoastră, domnule Okada?”

  Malta Kano a luat cubuleţul de zahăr rămas şi l-a azvârlit în câine. L-a lovit pe Ushikawa în frunte, de unde a început să-i curgă pe faţă sânge negru. Nu dădea semne de durere totuşi. Şi-a ridicat coada, zâmbind, şi şi-a văzut de drum. Avea într-ade-văr testicule uriaşe.

  Malta Kano era îmbrăcată cu un pardesiu închis în faţă, dar rni-am dat seama după mireasma trupului gol de femeie că nu purta nimic pe dedesubt. Bineînţeles că nu-i lipsea pălăria roşie de scai. Am băut o înghiţitură de ceai, dar n-avea nici un gust. Era fierbinte şi-atât.

  — Sunt foarte bucuroasă că aţi putut veni, mi-a spus Malta Kano. Părând cu-adevărat mulţumită. Nu-i mai auzisem de mult vocea, dar acum mi se părea mai plăcută decât înainte. Vă caut de zile-n şir, dar aţi fost plecat tot timpul. Chiar începusem să mă îngrijorez să nu vi se fi întâmplat ceva. Mă bucur că sunteţi bine, m-am liniştit că v-am auzit vocea, îmi cer scuze că n-am mai dat nici un semn de viaţă atâta vreme, dar nu stau să vă povestesc acum amănunţit ce-am făcut între timp, mai ales la un telefon ca ăsta. Important este că am călătorit tot timpul. M-am întors acum o săptămână. Alo! Domnule Okada! Mă auziţi?

  — Da, vă aud, am zis eu realizând abia în clipa aceea că ţineam un telefon în mână. Malta Kano, de cealaltă parte a mesei, avea şi ea unul, dar vocea ei suna de parcă venea de departe şi legătura era foarte proastă.

  — Am fost tot timpul plecată din Japonia, de fapt am stat Pe insula Malta din Mediterană. Mi-a venit într-o zi să plec, gândindu-mă la apa de-acolo, şi-am plecat. Era şi timpul! S-a întâmplat imediat după ce am vorbit ultima oară cu dumneavoastră. Vă amintiţi? O căutam pe Creta. Mă rog, la Plecare nu intenţionasem să lipsesc atât de mult din Japonia, mă gândeam să mă întorc după vreo două săptămâni. De aceea n-am mai luat legătura cu dumneavoastră. De fapt nici nu am sPus nimănui că plec şi m-am urcat în avion doar cu hainele de Pe mine. Când m-am văzut acolo însă, n-am mai fost în stare să mă întorc. Aţi fost vreodată în insula Malta, domnule Okada?

  I-am spus că n-am fost, dar îmi aminteam că mai purtasem exact aceeaşi conversaţie cu cineva cu câţiva ani în urmă.

  — Alo! Domnule Okada!

  — Alo! Am zis.

  Haruki Muraka

  Aveam sentimentul că trebuia să-i spun ceva Maltei Kanfi dar nu-mi puteam aminti ce anume. Mi-am răsucit puţin capul şi m-am gândit bine.

  — A, da, voiam să vă sun şi eu mai de mult. S-a întors pisica.

  După patru-cinci secunde am auzit-o şi pe ea:

  — S-a întors pisica?

  — Da, de fapt datorită ei ne cunoaştem şi de aceea ţineam să vă informez.

  — Când s-a întors?

  — La începutul primăverii şi de atunci stă cu mine.

  — Arată la fel? Nu s-a schimbat deloc de când a dispărut? S-a schimbat?

  — Dacă stau să mă gândesc bine, poate doar forma cozii este puţin altfel, am zis. Când am mângâiat-o în ziua în care s-a întors, mi s-a părut că vârful e puţin mai răsucit. Dar poate m-am înşelat… Lipsise aproape un an.

  — Sunteţi sigur că-i aceeaşi pisică?

  — Absolut sigur. Mi-aş fi dat şi eu seama dacă nu era.

  — Vă înţeleg, dar îmi pare rău că trebuie să vă mărturisesc că am la mine coada pisicii adevărate.

  Malta Kano a pus receptorul pe masă, s-a ridicat şi şi-a scos haina. După cum bănuisem, nu avea nimic sub ea. Mărimea şi forma sânilor, precum şi părul pubian semănau cu ale Cretei Kano. Nu şi-a scos pălăria de scai. S-a întors cu spatele şi am văzut coada pisicii prinsă între fese. Era pe măsura trupului ei, mult mai mare decât cea originală, dar ca formă semăna perfect cu a lui Macrou. Avea acelaşi vârf răsucit, deşi părea mult mai reală decât a motanului meu.

  — Vă rog să vă uitaţi atent, spuse Malta Kano. Aceasta este de fapt coada pisicii dispărute. Pisica pe care o aveţi acuBJ e doar o imitaţie. S-ar putea să semene, dar dacă o priviţi atent, veţi vedea că e diferită.

  Am întins mâna să-i ating coada, dar şi-a tras-o Apoi, aşa goală cum era, a sărit pe una dintre mese. Din tava”, s-a scurs o picătură de sânge exact în palma mea întinsă. Aceeaşi nuanţă de roşu ca şi pălăria din scai a Maltei

  — Domnule Okada, pe fetiţa Cretei Kano o cheamă Co spuse ea din vârful mesei, dând puternic din coadă.

  — Corsica?

  — Nici un om nu e o insulă”, se amestecă şi Ushika câinele negru.

  Fetiţa Cretei Kano? M-am trezit ud leoarcă.

  De mult nu mai avusesem un vis atât de lung, intens şi nefragmentat. Şi foarte ciudat. Inima a continuat să-mi bată puternic. Am făcut un dus fierbinte şi mi-am pus o pijama curata. Era unu noaptea, dar îmi sărise somnul. Ca să mă mai calmez, am luat o sticlă de coniac din bufet, mi-am turnat un pahrsr şi l-am băut pe tot.

  Am pornit apoi spre dormitor să-l caut pe Macrou. Motanul era încolăcit sub plapumă şi dormea buştean. Am dat plapuma la o parte şi i-am luat coada în mână ca să-i studiez forma. Mi-am trecut degetele peste ea, încercând să-mi amintesc cât mai exact unghiul curburii, dar motanul s-a întins enervat şi s-a culcat la loc. Nu mai băgăm mâna-n foc că era aceeaşi coada ca pe vremea când îl chema Noboru Wataya. Parcă îmi venea să cred că vârful cozii Maltei Kano semăna mai mult cu cea a motanului Noboru Wataya. Îmi aminteam perfect forma şi culoarea cozii din vis.

  Pe fetiţa Cretei Kano o cheamă Corsica, îmi spusese Malta Kano în vis.

  Nu m-am îndepărtat prea mult de casă în ziua următoare. Dimineaţă am făcut cumpărături de la magazinul universal de lângă gară şi mi-am pregătit prânzul. I-am dat motanului să mănânce nişte sardele proaspete. După-amiază am înotat în bazinul din cartier, la care nu mai ajunsesem de mult. Nu era aglomerat, lumea fiind probabil ocupată cu pregătirile de Anul Nou, La difuzoare se auzeau colinde de Crăciun, înotasem vreo mie de metri când mi s-a pus un cârcel la picior şi am decis să mă opresc. Peretele bazinului era frumos decorat pentru sărbători.

  Am ajuns acasă şi am fost foarte surprins de scrisoarea pe care am găsit-o în cutie. Era groasă. Ştiam de la cine e fără să mă uit la expeditor. Singurul care-mi scria scrisori atât de lngrijite şi elegante era locotenentul în rezervă Mamiya.

  Voiam să vă mai spun câte ceva din povestea mea şi încerc luni de zile să vă scriu, dar au tot intervenit diverse lucruri CQ-re ni-au împiedicat să mă aşez la birou şi să mă aştern pe

  Haruki Mura scris. Nici nu mi-am dat seama că a mai trecut un an, îmbătrânesc şi viaţa mea se poate stinge în orice clipă, aşa ca am considerat că nu mai pot amâna la infinit ceea ce mi-am propus să fac. S-ar putea ca această scrisoare să fie lungă, dar sper din tot sufletul, domnule Okada, că nu vă deranjează.

  Când v-am înmânat amintirea din partea domnului Honda vara trecută, v-am povestit destul de multe despre timpul petrecut In Mongolia, dar aş avea să mai adaug câte ceva, „urmarea” cum se spune. Am avut motivele mele pentru care nu v-am povestit atunci chiar totul. În primul rând, povestea ar fi fggt mult prea lungă. Dacă vă amintiţi, aveam nişte treburi urgente şi pur şi simplu n-am avut timp să vă povestesc tot. Poate motivul cel mai ijnportant ar fi că nu mă simţeam atuiî$ pregătit sufleteşte să dezvălui cuiva toată povestea.

  — U, După ce-am plecat însă, mi-am dat seama că n-ar fi trebuit să am reţineri şi ar fi fost cazul să vă povestesc totul ^W ascunzişuri.

  Vt

  Pe data de 13 august 1945, pe când stăteam prăbuşit k pământ cu puşca mitralieră în mână, la marginea oraşutifr Hailar, mi-am pierdut braţul stâng din pricina senilelor „WjB tanc rusesc T34. M-au dus imediat la spitalul sovietic din Cifa şi chirurgul care m-a operat a reuşit să-mi salveze viaţa. Du cum v-am mai spus, fusesem transferat la Corpul de Insf al Cartierului General al Armatei Kwantung din Hsin Ci obligată să se retragă de îndată ce Uniunea Sovietică a război Japoniei. Decis să pier pe front, am cerut să fiu mii la unitatea din Hailar, în apropierea graniţei, unde m-am of singur drept carne de tun şi am atacat un tanc rusesc grenadă. După cum îmi prezisese domnul Honda pe răului Halhân Gol, nu aveam să mor prea uşor. Mi-am pief doar braţul, nu şi viaţa. Cei de sub comanda mea au fost presupun. E adevărat că respectam un ordin, dar a fost uni sinucigaş stupid. Armele noastre jalnice n-aveau cur înfrunte uriaşul T34.

  Singurul motiv pentru care armata sovietică mi-a ac toate îngrijirile a fost faptul că am spus ceva în limba ru timp ce deliram, sau cel puţin aşa au susţinut ei. Am înv nişte noţiuni de bază, v-am mai spus, iar la Cartierul Get din Hsin Chin aveam destul timp liber ca să mai pun măr, pe carte. Am învăţat serios, astfel că mai spre sfârşitul razi am ajuns să vorbesc ruseşte destul de fluent, în Hsin Chin locuiau destul de mulţi ruşi şi am cunoscut şi câteva chelneriţe, aşa că nu duceam lipsă de partener de conversaţie. Se pare că în timp ce zăceam fără cunoştinţă, rusa mea s-a dat de gol singură. Armata sovietică a plănuit de la bun început să trimită în Siberia toţi prizonierii de război japonezi din Manciuria şi să-i folosească la muncă silnică, aşa cum procedaseră şi cu soldaţii nemţi după ce s-a terminat războiul în Europa. Or fi fost ruşii câştigători, dar economia lor se afla într-o situaţie critică după războiul cel lung, iar lipsa mâinii de lucru constituia o problemă arzătoare peste tot. Una dintre priorităţile lor era să-şi asigure mână de lucru masculină, prin recrutarea prizonierilor de război. Pentru asta aveau nevoie şi de interpreţi, dar numărul lor era extrem de mic. Când au văzut că vorbesc ruseşte, au preferat să mă trimită la spitalul din Cita decât să mă lase să mor. Dacă n-aş fi mormăit cuvintele alea ruseşti în delir, m-ar fi lăsat cu siguranţă să-mi dau duhul pe malul râului Halhân Gol şi m-ar fi îngropat fără să-mi pună măcar o piatră la căpătâi. Ciudată mai este soarta omului!

  După ce-au făcut investigaţii serioase în ceea ce mă priveşte şi după câteva luni de instruire ideologică, m-au trimis la o mină de cărbune din Siberia pe post de interpret. Am să omit detaliile legate de acea perioadă, dar vreau să vă spun doar câte ceva despre educaţia ideologică pe care am primit-o. Înaintea războiului, în timpul studenţiei citisem nişte cărţi marxiste interzise, având mare grijă să nu fie găsite de poliţie. Măr-turiKi'Kc că nu-mi era cu totul antipatică ideologia comunistă, dar văzusem prea multe ca să o înghit fără discernământ. Datorită colaborării cu Serviciul de Informaţii, cunoşteam foarte °ine istoria sângeroasă a oprimării staliniste din Mongolia. De a început revoluţia, au trimis zeci de mii de preoţi lamaişti, i şi alte forţe din opoziţie în lagărele de concentrare, au fost lichidaţi cu cruzime. Cam acelaşi lucru s-a întâm-Ptot şi în Uniunea Sovietică. Chiar dacă aş fi putut să cred în ldeologia comunistă, nu mai puteam crede în oamenii şi sistemul responsabil pentru punerea ei în practică. Simţeam că era cam Acelaşi lucru cu ceea ce făcusem noi, japonezii, în Manciuria. *< cred că vă puteţi imagina cât de mulţi muncitori chinezi au st ucişi în timpul construirii bazei secrete de la Hailar – ucişi Cu bună ştiinţă ca să li se închidă gura pe vecie şi să păstreze Secretul planurilor de construcţie a bazei.

  Haruki Mur

  Pe lângă toate astea, am fost şi martorul jupuirii de viu A unui om, crimă ordonată de ofiţerul rus şi executată cu sânsti rece de către subordonaţii lui mongoli. Am fost apoi azvârlit fa fântâna aceea din Mongolia şi din pricina luminii stranii tfe care avusesem parte, mi-am pierdut dorinţa de a mai trăi Cum credeţi că mai poate cineva ca mine să creadă în politica şi în ideologie?

  Ca interpret, am făcut legătura dintre prizonierii de război japonezi din mină şi rusii care i-au capturat. Nu ştiu cum o fi fost în celelalte lagăre de concentrare siberiene, dar acolo unde eram eu, mureau o mulţime de oameni zilnic şi cauze erau destule: subnutriţie, surmenaj, surpări, inundaţii, condiţii ins& lubre din pricina cărora izbucneau tot felul de epidemii, gerurile cumplite, violenţa paznicilor, reprimarea brutală a oricărei rezistenţe cât de mici. Au fost şi cazuri de linşare a japonezilor de către concetăţeni. În asemenea împrejurări omul nu mai simţea pentru semenul său decât ură, îndoială, teamă, disperare, Atunci când numărul morţilor creştea atât de mult încât forţa de muncă era pusă în pericol, aduceau noi trenuri de prizonieri. Bărbaţii erau îmbrăcaţi în zdrenţe, vlăguiţi şi de obicei nu rezistau condiţiilor grele din mină mai mult de câteva săptămâni. Morţii erau aruncaţi în puţuri de mină abandonate pentru că nu avea cine să le sape morminte. Oricum pământul era îngheţat în tot cursul anului şi nu s-ar fi descurcat doar cu cazmale. De aceea, minele părăsite erau ideale pentru cadavre. Erau adânci şi întunecate, iar din pricina gerului nu se răspândea mirosul trupurilor intrate în putrefacţie. Din când în când mai aruncau câte un strat de cărbuni peste ele. Când se umplea un asemenea puţ de mină, îi puneau capac şi treceau la următorul.

  Uneori nu aruncau numai cadavre în puţuri, ci şi oamettiţ vii ca să ne dea o lecţie tuturor. Soldaţii japonezi care îffi exprimau în vreun fel nemulţumirea erau bătuţi crunt şi K rupeau mâinile şi picioarele înainte de a fi aruncaţi în menea gropi. Ţipetele lor îmi răsună şi acum în urechi; o, iadul pe pământ acolo.

  Mina funcţiona ca punct strategic important pentru me> partidului comunist trimişi acolo de către Comitetul Cei Duceau o viaţă bună şi se bucurau de protecţie m partea armatei. Se spunea că şeful de-acolo era chiar co cu Stalin – un funcţionar tânăr, foarte muncitor şi am*

  Cronica, păsării-arc mplit de calculat şi dur. Singura lui grijă era să sporească productivitatea muncii, indiferent de câtă mână de lucru dispunea – aspect care nu-l privea absolut deloc. Atâta vreme cât producţia creştea, Partidul Comunist U recunoştea meritele, îl răsplătea şi primea şi forţă de muncă nouă. Nu-l afecta deloc numărul muncitorilor morţi, ştia că ei urmau să fie înlocuiţi. Pentru a spori cifrele de producţie, ordona şi săparea unor filoane care în mod normal n-ar fi fost acceptată, fiind considerată foarte periculoasă. Normal că numărul accidentelor creştea, dar lui nu-i păsa câtuşi de puţin.

  Nn numai directorul minei era un individ neîndurător, dar majoritatea, celor din tabără, foşti puşcăriaşi, mulţi dintre ei fără şcoală, erau de o cruzime şi o sete de răzbunare de-a dreptul şocante. Nu aveau pic de milă sau afecţiune pentru ninit'in, ca şi când aerul îngheţat al Siberiei şi izolarea de restu' lumii îi transformase în adevărate brute. Comiscseră crime şi fuseseră trimişi în Siberia, dar după ce şi-au ispăşit pedeapsa nu mai aveau familii la care să se întoarcă, nu aveau practic unde merge. De aceea s-au căsătorit cu localnice, le-au turnat copii şi s-au stabilit pe pământul siberian.

  În mină nu lucrau numai prizonieri japonezi, ci şi criminali ruşi, prizonieri politici şi foşti ofiţeri renegaţi de sistemul lui Stalin. Aceştia erau de obicei oameni cu studii superioare şi de o calitate deosebită. Printre ruşi se aflau şi femei şi copii, probabil rămăşiţe izolate ale familiilor prizonierilor politici. Femeile şi copiii adunau gunoiul, spălau rufe, iar tinerele erau folosite ca prostituate, în afară de ruşi, trenurile mai aduceau Şi polonezi, unguri şi alţi străini, dintre care unii cu pielea mai închisă la culoare (armeni sau kurzi presupun). Lagărul era împărţit în trei zone: cea cu prizonierii japonezi ocupa suprafaţa cea mai întinsă, apoi criminalii şi prizonierii de război şi zona fără criminali, în aceasta din urmă trăiau mineri şi specialişti în minerit, ofiţeri şi paznici ai detaşamentului mili-far, unii dintre ei cu familiile, precum şi cetăţeni ruşi. În Apropierea gării se afla o garnizoană mare. Prizonierilor de război şi celorlalţi prizonieri li se interzicea să părăsească zonele afectate lor, care erau despărţite unele de altele prin 8ârmă ghimpată şi păzite de soldaţi cu mitraliere.

  Ca translator, eu trebuia să trec zilnic pe la Cartierul General aveam dreptul să mă mişc dintr-o zonă în alta pe baza Permisului special, în apropierea gării erau Cartierul General

  614 Haruki Murakarnt şi o stradă principală cu mai multe magazine sărăcăcioase şi murdare, un bar şi un han pentru oficiali şi pentru ofiţerii superiori care veneau în inspecţie. Piaţeta era împrejmuită cu jgheaburi pentru cai, iar în mijlocul ei se înălţa un catarg pe care fâlfâia marele steag roşu al Uniunii Sovietice. Sub steag era o maşină blindată prevăzută cu mitralieră, de care stătea întotdeauna rezemat un tânăr soldat încruntat, cu o ţinută milităroasă. Spitalul militar nou construit se afla într-unul din capetele piaţetei, cu statuia uriaşă a lui losif Stalin la intrare.

  Aş vrea să vă vorbesc acum despre o anume persoană pe care am cunoscut-o în primăvara anului 1947, cred că pe la începutul lunii mai, după ce s-a topit în sfârşit zăpada. Trecuse deja un an şi jumătate de când mă aflam la mină. Când l-am văzut prima dată, purta uniforma pe care o primesc toţi prizonierii ruşi. Se ocupa de nişte reparaţii în zona gării împreună cu vreo zece compatrioţi de-ai lui. Spărgeau bolovani cu barosul şi împrăştiau pietrişul pe drum. Zgomotul acela puternic răsuna până departe. Mă întorceam de la Biroul Central al Minelor unde predasem un referat şi a trebuit să trec pe lângă gară. Sergentul care conducea lucrările m-a oprit şi mi-a cerut permisul. L-am scos din buzunar şi i l-am dat. Mătăhălosul de sergent s-a uitat cu suspiciune la el şi mi-a fost clar că nu ştia să citească. L-a chemat pe unul dintre prizonierii care lucrau acolo şi l-a pus să citească cu voce tare. Respectivul prizonier se deosebea de toţi ceilalţi de la o poştă, părea un om cu foarte multă scoală. Era el. Când l-am văzut, am simţit că mi se scurge tot sângele din faţă. Simţeam că mă sufoc în adevăratul sens al cuvântului, de parcă eram sub apă şi mă înecam.

  Prizonierul cel cultivat nu era altul decât ofiţerul rus care ordonase soldaţilor mongoli să-l jupoaie de viu pe Yamamoto, pe malul râului Halhân Gol. Era vlăguit, aproape chelise şi * lipsea un dinte din faţă. În locul uniformei fără cusur în care-l văzusem îmbrăcat acolo, avea acum nişte haine jerpelite, iar în locul pantofilor sclipitori, nişte tenişi din pânză plini de găuriLentilele ochelarilor erau murdare şi zgâriate, rama îndoita* dar era cu siguranţă el. N-aveam cum să nu-l recunosc. El, rândul lui, mă privea fix, curiozitatea fiindu-i sigur st< de privirea mea mirată. Şi eu mă mai ofilisem în cei nouă şi începusem să încărunţesc. Mi s-a părut că m-a recu îi citeam uimirea în ochi. Cred că se aşteptase să fi putrezit în fântâna mongolă, dar nici eu nu mă gândeam că o să-l întâlnesc prizonier într-un lagăr din Siberia.

  Şi-a recăpătat prezenţa de spirit în câteva secunde şi a început să citească tot ce scria pe permis, analfabetului de sergent care purta o puşcă pe umăr. Mi-a citit numele, calificarea de translator în lagăr, drepturile de a mă deplasa peste toi.; aşa mai departe. Sergentul mi-a înapoiat permisul şi mi-a făcut semn cu bărbia să-mi văd de drum. Am făcut câţiva paşi şi m-am întors. Omul acela se uita după mine. Mi s-a părut că zâmbea în colţul gurii, deşi se putea foarte bine ca imaginaţia să-mi foace feste. Mi-a fost imposibil să ţin drumul drept din cauză că-mi tremurau cumplit picioarele. Mi-arn amintit într-o clipă toată groaza pe care o trăisem cu nouă ani în urmă.

  Mi-am închipuit că respectivul fusese probabil acuzat de ceva şi trimis In lagărul de prizonieri din Siberia. Asemenea lucruri se întâmplau foarte des în regimul, sovietic de atunci. Guvernul, partidele politice şi garnizoanele militare erau măcinate de tot felul de lupte interne, iar cei bănuiţi de neloialitate faţă de regimul lui Stalin erau urmăriţi până-n pânzele albe. Destituiţi din posturi, asemenea indivizi erau judecaţi în tribunale ad-hoc, fiind apoi executaţi sau trimişi în lagăre de concentrare. Cei care scăpaţi de moarte aveau parte de o viaţă de o cruzime inimaginabilă. Prizonierii de război japonezi puteau cel puţin spera să se întoarcă acasă dacă supravieţuiau ororilor, dar prizonierilor ruşi nu le rămânea nici măcar o asemenea speranţă. Poatt' că nici pe-acest ofiţer nu-l aştepta o soartă prea blândă şiot7. Se/e-i vor putrezi în solul siberian.

  L'n singur lucru mă deranja totuşi, îmi aflase numele şi unde mă putea găsi. Înainte de război participasem (fără să vreau) la operaţiunea secretă în care fusese implicat Yamamoto Şi trecusem râul Halhân Gol, pătrunzând în teritoriul mongol Pentru spionaj. Dacă omul scăpa această informaţie cuiva, mă punea într-o situaţie foarte dificilă. Dar până la urmă nu mi-a divulgat activitatea. Aşa cum aveam să descopăr mai târziu, o-vea planuri mult mai mari cu mine.

  L-am zărit o săptămână mai târziu în preajma gării. Era încă legat cu lanţuri, îmbrăcat în hainele acelea mizerabile de Prizonier şi spărgea bolovani cu barosul. M-am uitat la el şi el s~o uitat la mine. A pus barosul jos şi s-a întors spre mine, având aceeaşi ţinută frumoasă ca atunci când l-am văzut în

  Haruki uniforma militară. De data aceea mi-a fost clar zâmbetul lui -un zâmbet slab, dar totuşi un zâmbet, în care am citit o undit de cruzime care m-a înfiorat pur şi simplu. Era aceeaşi expresie cu care urmărise şi jupuirea de viu a lui Yamamoto. N-am zis nimic şi am trecut mai departe.

  Aveam la vremea aceea un prieten rus la Cartierul General al garnizoanei locale. Urmase facultatea de geografie la Leningrad. Eram cam de aceeaşi vârstă şi ne preocupa pe amândoi alcătuirea hărţilor, aşa că mai găseam din când în când clipe libere să stăm de vorbă. Pe el U interesau în mod deosebit hărţile strategice din Manciuria, executate de Armata Kwantung. Normal, nu puteam discuta despre aşa ce&a când erau prin preajmă superiorii lui, dar găseam şi noi momente când eram singuri. Uneori îmi mai dădea de mâncare şi îmi arăta poze cu soţia şi copiii pe care îi lăsase la Kiev. A fost singurul rus de care m-am simţit apropiat în toată perioada în care am stat pe teritoriul Uniunii Sovietice.

  La un moment dat l-am întrebat tam-nesam despre prizonierii care lucrau în apropierea gării. I-am spus că unul dintre ei îmi atrăsese atenţia prin faptul că se deosebea complet de ceilalţi, părea mult mai stilat şi lăsa impresia că ocupase cândva o funcţie importantă. L-am descris. Ofiţerul – îl chema Nikolai – mi-a spus încruntându-se că era vorba. De Borisupui-torul şi mi-a atras atenţia să nu am de-a face cu el.

  „De ce?” am întrebat. Nikolai nu era dispus să-mi divulge mai multe, dar ştia foarte bine că îi făceam şi eu favoruri aşa că mi-a povestit până la urmă cum a fost trimis Borisupuitorul la mina aceea. M-a avertizat de la bun început: „Să nu zici nimănui ce ţi-am spus. Individul acela este foarte periculos. Nu glumesc, e foarte rău, eu nu i-aş atinge nici măcar un fir de păr”-

  Numele adevărat al lui Borisupuitorul era Boris Gromov. Exact cum mă aşteptasem, fusese maior în serviciile secrete ale NKVD-ului1. A fost trimis la Ulan Bator în calitate de consilief militar, în anul 1938, când a fost ales prim-ministru Cioibalsatâ El a organizat acolo poliţia secretă mongolă după modelw NKVD al lui Beria şi s-a făcut remarcat pentru înfrângere^ forţelor contrarevoluţionare. Adunau oameni, îi aruncau Wv lagărele de concentrare, îi torturau şi-i lichidau pe S

  După bătălia de la Nomonhan şi după ce s-a mai aten criza din Orientul îndepărtat, Boris a fost chemat la Mo.

  1. Comisariatul Poporului pentru Afacerile Interne.

  Si trimis apoi în Polonia ocupată de trupele sovietice, unde s-a ocupat de epurarea armatei poloneze. Acolo şi-a căpătat el porecla de Borisupuitorul. Principala formă de tortură pe care o folosea era jupuirea oamenilor de vii, activitate realizată practic de un mongol pe care-l luase cu el. Cred că nu e cazul să subliniez cât erau de speriaţi polonezii din pricina lui. Cei care erau obligaţi să participe la jupuiri, mărturiseau absolut totul numai să scape de chinurile acelea. Când a trecut armata germană graniţele şi a început războiul cu nemţii, Boris s-a retras din Polonia şi s-a întors la Moscova. Foarte mulţi fuseseră arestaţi şi acuzaţi că ar fi complotat cu Hitler, fiind apoi executaţi sau trimişi în lagăre de concentrare. Boris a reuşit iar să se distingă în calitate de mâna dreaptă a lui Beria, folosind tortura lui specială. Pentru a-şi asigura spatele şi a-şi întări poziţiile pe care le ocupau deja, Stalin şi Beria au încercat să-şi musamali-zeze cumva vina de a nu fi anticipat invazia nazistă. Au murit foarte mulţi oameni nevinovaţi în timpul torturilor inimaginabile. Se spune că Boris şi omul lui jupuiseră cel puţin cinci oameni atunci şi le-ar fi atârnat apoi pielea pe pereţii biroului său.

  O fi fost Boris cumplit de crud, dar era mereu foarte atent şi aşa s-a explicat faptul că a scăpat întotdeauna de comploturi şi epurări. Beria îl iubea ca pe propriul lui fiu şi poate tocmai lucrul acesta l-a făcut să fie atât de încrezut şi să sară de multe ori peste cal. La un moment dat a făcut o greşeală fatală. L-a arestat pe comandantul unui batalion de blindate pe motiv că ar fi avut legături cu serviciile secrete ale lui Hitler în timpul unei bătălii din Ucraina. L-a omorât prin tortură, băgându-i fier înroşit în urechi, nări, rect, penis; numai că respectivul ofiţer s-a dovedit a fi nepotul unui membru important al Partidului Comunist. Cei din Armata Roşie au făcut o anchetă serioasă? I au constatat că ofiţerul fusese complet nevinovat. Unchiul acestuia a sărit în sus şi normal că lucrurile nu s-au putut muşamaliza, iar Beria nu i-a mai putut lua apărarea lui Boris. A fost degradat, judecat şi condamnat la moarte, atât el, cât? * ajutorul său mongol. NKVD-ul a intervenit şi pedeapsa i-a f°st strămutată la muncă silnică într-un lagăr de concentrare. (Mongolul a fost spânzurat.) Beria i-a trimis un mesaj secret -Boris în închisoare, promiţându-i că va trage sforile în armată şi în partid pentru a-l elibera şi a-l repune în funcţie vreun an de lagăr. Cel puţin aşa auzise Nikolai.

  „Deci, Mamiya”, mi-a spus Nikolai în şoaptă, „toată lumea este de părere că Boris se va întoarce la Moscova într-o bună

  618 Haruki Murakani zi, că Beria îl va salva în curând. Este foarte adevărat că fierig trebuie să fie cu ochii în patru, pentru că lagărul acesta est$ totuşi sub controlul partidului şi al armatei. Dar nimeni nu poate sta liniştit, direcţia din care bate vântul se poate schimba în orice clipă şi atunci cei care au suferit aici se pun pe răzbunare. Lumea e plină de idioţi, dar nimeni nu-i atât de prost încât să-şi semneze sentinţa la moarte cu pfopria-i mână. Umblăm în jurul lui în vârful picioarelor şi e considerat un oaspete de onoare aici. Normal, nu putem să-i dăm slugi şi nici să ne purtăm cu el de parcă ar fi la hotel. De dragul aparenţelor îi punem lanţuri la picior şi-i cerem să mai spargă bolovani din când în când, dar adevărul e că îşi are propria cameră, alcool şi tutun la discreţie. Dacă vrei să ştii părerea mea, e ca o viperă, adică nu face nimănui bine faptul că e în viaţă. Ar trebui să se găsească cineva care să se strecoare pe furiş în camera lui într-o noapte şi să-i taie gâtul.”

  Într-o zi, când treceam pe lângă gară, m-a oprit iar sergentul. Am vrut să scot permisul, dar a clătinat din cap şi mi-a făcut semn să merg la biroul şefului de gară. Am rămas teribil de surprins, dar am procedat ca atare, în birou nu l-am găsit pe şeful de gară, ci pe Boris Gromov. Stătea la birou şi bea ceai. Mi-a fost clar că mă aştepta. Am îngheţat în prag. Nu mai avea piciorul prins în lanţuri. Mi-a făcut semn să intru.

  — Mă bucur că vă văd, domnule locotenent Mamiya. Au trecut ani buni… Spuse el vesel, zâmbindu-mi. Mi-a oferit o ţigară, dar am refuzat. Şi-a aprins el una şi a continuat:

  — Ca să fiu mai exact, au trecut nouă ani… Sau or fi doar opt? Mă bucur că sunteţi sănătos, îmi place grozav să-mi întâlnesc vechii prieteni! După un război atât de greu… Apropo, cum. Aţi reuşit să ieşiţi din fântâna aceea?

  Nu mă simţeam capabil să scot nici un cuvânt.

  — Ei, nu contează, important e că aţi ieşit. Apoi v-aţi pierdu* mâna şi aţi învăţat ruseşte ca lumea. Minunat! Omul se poa*e descurca foarte bine şi fără o mână. Important este că

  — Nu ţineam să trăiesc, dar aşa a fost să fie, am Boris izbucni în râs.

  — Sunteţi un individ foarte interesant, domnule locote Mamiya. Aţi fi preferat să nu mai trăiţi, şi totuşi sunteţi Da, foarte interesant. Ştiţi ce, pe mine nu mă prea poate pr lumea. Nici un om normal n-ar fi putut scăpa din fântâna > ile unul singur, ca să nu mai vorbim de faptul că aţi reuşit să treceţi râul şi să ajungeţi în Manciuria. Nu vă îngrijoraţi, ji-ani să spun nimănui nimic.

  Apropo, acum trec eu prin momente nu tocmai plăcute. După Curn vedeţi şi singur, am fost degradat şi am ajuns într-un lagăr de concentrare ca prizonier, dar n-am de gând să stau aici o veşnicie şi să sparg bolovani cu barosul. Poziţia mea în partid nu K~n diminuat cu nimic şi profit de fiecare zi petrecută aici ca Hfi mi-o întăresc şi mai mult. Vă mărturisesc foarte sincer că vreau să fiu în relaţii bune cu prizonierii de război japonezi. Până la urmă, productivitatea acestei mine depinde de voi – de numărul vostru şi de felul în care munciţi. Nu realizăm nimic daca vă ignorăm forţa, şi asta înseamnă şi forţa dumneavoastră personală, domnule locotenent Mamiya. Aş vrea să învăţ şi eu câte ceva de la dumneavoastră. Sunteţi fost ofiţer din serviciile secrete ale Armatei Kwantung, un bărbat foarte curajos, vorbiţi rusa fluent şi dacă aţi accepta să-mi serviţi drept om de legătură, am să vă fiu recunoscător şi poate as face ceva şi pentru oamenii dumneavoastră. Să ştiţi de la mine că afacerea n-ar fi proastă deloc.

  — N-am fost niciodată spion şi nici n-am de gând să devin tocmai acum, am zis.

  — Nu vă cer să deveniţi spion, spuse Boris cu un ton de parcă încerca să mă calmeze. Nu vreau să mă înţelegeţi greşit, dar ţin să vă spun că aş mai putea uşura viaţa concetăţenilor dumneavoastră. As vrea să contribui la îmbunătăţirea relaţiilor Şi am nevoie de intermedierea dumneavoastră. Amândoi am Putea să-l doborâm de pe scaun pe gruzinul ăla împuţit care mănâncă rahat. Nu vă mint. Cred că şi voi, japonezii, îl urâţi de moarte. O dată scăpaţi de el, vă veţi putea bucura de autonomie parţială, vă puteţi înfiinţa comitete şi o organizaţie Proprie. Cu asta s-ar mai pune oarecum capăt tratamentului brutal de până acum. Cam asta năzuiesc eu să fac şi de aceea am nevoie de ajutorul dumneavoastră.

  Boris avea cu siguranţă dreptate. Am solicitat de multe ori Autorităţilor lagărului acele drepturi minime, dar am fost lntotdeauna refuzaţi categoric.

  — Şi ce doriţi în schimb? Am întrebat.

  — Mai nimic, zise el zâmbind cu toată gura şi întinzându-şi ln sus ambele braţe. Eu nu vreau decât relaţii de prietenie cu Prizonierii de război japonezi. Doresc din tot sufletul să-i elimin

  Haruki pe câţiva dintre foştii mei tovarăşi cu care nu mă mai înţeleg deloc şi am nevoie de ajutorul vostru pentru asta. Deci, aveni nişte interese comune şi atunci de ce să nu ne dăm mâna şi să acţionăm împreună? Americanul zice: „Dai şi primeşti”. Dacă acceptaţi cooperarea, n-am să fac nimic în dezavantajul dumneavoastră. Nu mă ţin de glume şi de şiretlicuri. Ştiu că nu sunt în situaţia de a vă cere să mă agreaţi pentru că ne leagă nişte amintiri nu tocmai plăcute, dar lăsând la o parte aparenţele, să ştiţi că sunt un om de onoare şi-mi ţin întotdeauna promisiunile. Deci, haideţi să uităm ce-a fost!

  Gândiţi-vă bine câteva zile la oferta mea şi daţi-mi un răspuns categoric. Eu zic că merită să încercaţi. Nu aveţi nimic de pierdut, nu? Fiţi atent să nu vorbiţi despre asta decât cu cei în care aveţi încredere deplină. Se află turnători şi printre oamenii dumneavoastră, fiţi sigur. Aveţi grijă să nu se afle ceva pentru că lucrurile ar lua o turnură îngrozitoare. Puterea mea este destul de limitată aici, în lagăr.

  Când am ajuns în tabără, l-am tras de o parte pe un fost locotenentcolonel de armată ca să-i spun de oferta lui Boris. Era un tip integru, cu minte ascuţită. Fusese comandantul unui detaşament care se închisese într-o fortăreaţă din Munţii Hingan, refuzând să arboreze steagul la aflarea veştii capitulării Japoniei. Acum era un fel de lider neoficial al prizonierilor de război japonezi, un om căruia ruşii îi recunoşteau valoarea. I-am povestit tot ce-am discutat cu Boris, omiţând incidentul de pe malul râului Halhân Gol, legat de Yamamoto. I-am spus că Boris a fost ofiţer superior în poliţiO' secretă. Colonelul părea interesat de ideea eliminării actualului conducător al lagărului şi de asigurarea autonomiei prizonierilor japonezi de război. Am ţinut să subliniez că Boris era un tip periculos, care ucidea cu sânge rece, un individ alunecos de la care nu ştiai niciodată la ce să te aştepţi. Posibil„, a spus el, „dar poate are dreptate când zice că nu nimic de pierdut.” şi avea dreptate. Dacă urma să se întâmp ceva neaşteptat, oricum nu putea fi mai rău de-atât, mi-am z1* eu. Lucrurile nu stăteau însă chiar aşa, pentru că iadul cunoaşte limite., 5

  După câteva zile am reuşit să stabilesc o întâlnire f/*”*? Boris şi respectivul locotenent-colonel, într-un loc ferit indiscrete, iar eu le-am servit drept interpret. Cele treizeci minute de discuţii s-au încheiat cu un pact secret şi cei doi bătut palma. Nu mai ştiu ce s-a întâmplat după aceea. Ei au evitat contactul direct pentru a nu atrage atenţia şi au început un schimb de mesaje codificate, asigurând astfel secretul deplin al misiunii. Rolul meu de intermediar a luat astfel sfârşit, ceea ce nu m-a deranjat absolut deloc. Dacă era posibil, preferam să nu -mai am de-a face cu Boris în viaţa mea. Abia mai târziu urme să-mi dau seama că aşa ceva era absolut imposibil.

  Ihipă cum promisese Boris, cam după o lună, Comitetul Ceri t'-al l-a demis din funcţie pe respectivul gruzin şi a trimis pe a! Tcineva de la Moscova după două zile. După alte două zile, s-au mai găsit trei prizonieri japonezi care se spânzuraseră pe. S-iv noapte. Atârnau de grinzi ca să se creadă că s-au sinucis, dar bătea la ochi de la o poştă că a fost vorba de linşare din part'.'ii concetăţenilor lor. Probabil că cei trei fuseseră informatorii despre care-mi vorbise Boris. Nu s-a făcut absolut nici n investigaţie, iar la ora aceea Boris trăgea sforile în lagărul de concentrare după bunul lui plac.

  Bâta de baseball dispare Coţofana hoaţă revine

  Cu un pulover şi o haină scurtă pe mine şi cu căciula de lână trasă până aproape pe ochi, am escaladat zidul şi am coborât pe alee. Mai era până se lumina de ziuă şi lumea dormea încă. M-am furişat până la „reşedinţă”.

  Lucrurile erau aşa cum le lăsasem cu şase zile în urmă, iar chiuveta plină de vase murdare. N-am găsit nici un mesaj scris şi nici pe robotul telefonic. Ecranul calculatorului din camera lui Scorţişoară era la fel de rece şi tăcut ca şi înainte. Caloriferele mergeau, în cameră păstrându-se o temperatură constantă. Mi-am scos haina şi mănuşile, am pus apă la fiert şi mi-am făcut un ceai. Am mâncat nişte biscuiţi cu brânză, am băut ceaiul, am spălat vasele şi le-am pus la loc. Se făcuse ora nouă, dar nici urmă de Scorţişoară.

  Am ieşit în grădină, am ridicat capacul de pe fântână şi m-am uitat înăuntru. Era aceeaşi beznă deasă. Cunoşteam bine fântâna – întunecimea, mirosul – de parcă făcea parte din propriul meu trup. Cred că o ştiam mai bine decât pe Kumiko. Bineînţeles că imaginea ei era încă foarte vie şi dacă închideam ochii, îmi aminteam amănunţit vocea, chipul, trupul, felul în care se mişca. La urma urmei, trăisem cu ea în aceeaşi casă timp de şase ani. Cu toate acestea, simţeam că erau lucruW legate de ea pe care nu mi le puteam aminti exact, sau poat” nu eram sigur de ele – la fel cum nu-mi aminteam exact cuBft era răsucit vârful cozii motanului când a revenit acasă.

  M-am aşezat pe bordura fântânii, mi-am băgat mâinile buzunare şi am privit în jur. Aveam senzaţia că o să îneca; curând o ploaie rece sau chiar ninsoarea. Nu bătea vântul, era frig. Pe cer s-a învârtit un stol de păsărele, alcătuind un tipar complex şi codificat, după care a dispărut subit. Am auzit apoi şi un avion, dar nu l-am văzut din pricina stratului gros de nori. Puteam să cobor liniştit în fântână pe o asemenea zi noroasă, fără să-mi fie teamă că mă vor durea ochii de la lumina soarelui la ieşire.

  Am mai rămas însă o vreme locului, fără să fac nimic. Nu aveam nici o grabă. Ziua de-abia începuse şi până la prânz mai era destul. Am dat frâu liber gândurilor care m-au asaltat, fără să încerc să le pun în ordine. Unde fusese oare dusă pasarea din piatră care stătuse aici atâta amar de vreme? Se afla acum în altă grădină, privind ca şi mai înainte spre cer? Sau D fi fost aruncată o dată cu gunoiul după demolarea casei lui Miyawaki? Mi-o aminteam cu drag şi aveam sentimentul că acea grădină îşi pierduse ceva din echilibru din pricina absenţei acelei sculpturi.

  Imediat după ora unsprezece, când n-am mai avut la ce mă gândi, am coborât în fântână pe scara ce rămânea în permanenţă acolo. Când am atins fundul fântânii, am respirat adânc de câteva ori, ca de obicei, ca să verific aerul. Era la fel -mirosea a mucegai, dar părea respirabil. Am pipăit după bâta pe baseball pe care o lăsasem rezemată de zid. Nu mai era. Nu am găsit-o nicăieri. Dispăruse complet, fără urmă.

  M-am aşezat şi m-am rezemat de zid, oftând.

  Cine să-mi fi luat bâta de baseball? Scorţişoară era singurul pe care-l bănuiam, singurul care ştia de existenţa ei şi poate singurul care s-ar fi încumetat să coboare până-n fundul fântânii. Ce motiv avea să o fi luat? Chiar nu puteam înţelege, de fapt era doar unul dintre lucrurile pe care nu le înţelegeam.

  Deci nu aveam de ales, azi trebuia să-mi văd de ale mele fără bâta de baseball. Nu-mi făceam probleme, numai că eu simţeam bâta aceea ca pe un talisman. Mă descurcam eu, doar fliai reuşisem să intru în încăperea aceea fără ea. Mulţumit de concluzia la care am ajuns, am tras de sfoară şi am pus capacul Pe fântână. Mi-am încrucişat braţele pe genunchi şi am închis ochii.

  Aşa cum se întâmplase şi data trecută, n-am fost capabil să concentrez cât aş fi vrut. Au năvălit în creierul meu tot felul de gânduri, blocându-mi concentrarea. Ca să scap de ele, încercat să mă gândesc la bazinul în care înotam de obicei – Bazinul de douăzeci şi cinci de metri din cartier. M-am imaginat

  Haruki făcând craul şi sărituri. Nu îmi doresc viteză, ci doar să liniştit, îmi scot coatele din apă încet, cu minimum de zgomot posibil, apoi străpung apa cu degetele înainte. Iau apă în gura şi îi dau drumul încet, de parcă respir sub apă. După o vreme îmi simt trupul înotând natural, ca purtat de o adiere de vânt Nu aud decât propria-mi respiraţie. Plutesc pe aripile vântului ca o pasăre pe cer, privind pământul de sus. Văd oraşe îndepărtate, oameni minusculi şi ape curgătoare. Mă învăluie un sentiment asemănător extazului, înotul este cel mai minunat lucru din viaţa mea. Nu am rezolvat niciodată nimic cu el, dar nici rău nu mi-a făcut, înotul. În clipa aceea am auzit ceva.

  Mi-am dat seama că aud un bâzâit monoton în întuneric. Bzzzzzzzz. Parcă erau aripi de insectă. Şi totuşi, sunetul acela era prea artificial, prea mecanic pentru a fi bâzâit de aripi. Varia uşor ca frecvenţă, ca atunci când încearcă cineva să regleze un post pe unde scurte. Mi-am ţinut respiraţia şi am ascultat, încercând să prind direcţia din care venea. Aveam sentimentul că se apropie dinspre un anumit punct întunecos şi în acelaşi timp, din capul meu. Îmi era aproape imposibil să fac distincţia între cele două zone în bezna aceea.

  În timp ce-mi concentram atenţia asupra sunetului, am adormit, fără să fi avut înainte senzaţia de somnolenţă. Am adormit brusc, de parcă mă plimbasem pe un coridor cu mintea golită de gânduri şi cineva m-a vârât, brusc, într-o încăpere necunoscută. Nu ştiu cât am zăcut în starea aceea de letargie. Oricum nu prea mult, poate doar o clipă, dar când mi-a revenit cunoştinţa, ştiam că mă aflam deja în alt întuneric. Aerul şi temperatura difereau, calitatea şi densitatea lui erau şi ele cu totul altele. Acest întuneric părea puţin modificat din pricina unei lumini palide, opace. Un miros familiar de polen tot* izbit nările. Mă aflam în camera aceea ciudată de hotel. Am ridicat capul, am privit în jur, mi-am ţinut respirat„-Trecusem prin zid.,”

  Stăteam pe covor, cu spatele rezemat de perete, încă ntip aveam mâinile împreunate pe genunchi. Deşi căzusem somn cumplit de adânc cu o clipă în urmă, acum eram treaz. Trecând prin două stări extreme în decurs de o mi-a trebuit puţin timp ca să-mi revin. Inima-mi bl puternic. Fără nici o îndoială sunt aici. Am reuşit să până la urmă.

  În bezna formată din mai multe straturi fine, încăperea arăta exact cum mi-o aminteam. Pe măsură ce ochii mi se obişnuiau cu întunericul, am început totuşi să depistez mici diferenţe. Mai întâi, telefonul era în altă parte. Fusese mutat de pe noptieră pe o pernă înaltă, în care părea îngropat cu toţii' Am constatat apoi că scăzuse cantitatea de whisky din sticlii – mai era doar puţin pe fund. Gheaţa din frapieră se topise şi se transformase în apă tulbure. Paharul era uscat pe dinăuntru, iar când l-am atins, am constatat că se acoperise de praf. M-am apropiat de pat, am ridicat receptorul şi l-am dus la ureche. Telefonul nu avea ton. Camera arăta de parcă fusese abandonată de multă vreme. Nu era nici urmă de prezenţă umană acolo. Doar florile din vază îşi păstraseră parfumul lor ciudat.

  Mi-am dat totuşi seama că fusese cineva în pat: cearşafurile, cuvertura şi pernele erau puţin deranjate de la locul lor. Am dat cuvertura la o parte să văd dacă era cald aşternutul, dar nu era. Nu mirosea nici a cosmetice. Se pare că trecuse destul de mult timp de când patul zăcea părăsit. M-am aşezat pe marginea lui, am privit în jur şi am ciulit urechile, dar n-am auzit nimic, încăperea arăta ca un mormânt străvechi din care hoţii de morminte furaseră cadavrul.

  Brusc a sunat telefonul. Mi-a îngheţat inima şi arătam ca o pisică speriată. Reverberaţiile ascuţite din aer au trezit firele de polen care pluteau, iar petalele florilor şi-au ridicat chipurile în îiituneric. Cum putea să sune telefonul? Îl verificasem doar cu câteva clipe în urmă şi nu avea ton. Mi-am reglat respiraţia, mi-ain controlat bătăile inimii şi m-am asigurat că mă mai aflam în camera aceea. Am întins mâna, am atins receptorul cu degetele şi am ezitat puţin înainte de a-l ridica din furcă. °ână atunci apucase deja să sune de trei sau de patru ori.

  — Alo!

  Telefonul a murit în clipa în care am ridicat receptorul. Simţeam în mână apăsarea ireversibilă a morţii, ca un sac de nisip.

  — Alo! Am mai încercat o dată, dar nu mi-a răspuns decât ecoul nealterat al vocii mele, de parcă ricoşa dinspre un zid jpos. Am pus receptorul jos, l-am ridicat iar şi am ascultat, ^ici un SUnet. M-am aşezat pe marginea patului, încercând Să-mi controlez respiraţia şi aşteptând să sune iar. N-a mai

  Haruki Murakatni sunat. Priveam firele de polen din aer, care se întorceau la bezna dinainte, încercam să-mi amintesc sunetul telefonului dar nici măcar nu mai eram sigur că sunase. Dacă mă mai lăsam copleşit de asemenea îndoieli, nu se mai sfârşea cu ele* Trebuia să trag o linie de demarcaţie pentru că altfel începea să devină periculos de îndoielnică propria mea existenţă. Telefonul sunase cu siguranţă. În următoarea clipă murise. Mi-am dres glasul, dar şi sunetul acela s-a stins într-o clipă.

  M-am ridicat şi m-am învârtit prin cameră. Am studiat pardoseala, m-am uitat la tavan, m-am aşezat pe masă, m-am rezemat de perete, am învârtit brusc mânerul uşii, am aprins şi am stins lampadarul. Fereastra era blocată dinafară. Am încercat să prind orice sunet posibil, dar tăcerea era asemenea unui zid înalt. Şi totuşi, simţeam o prezenţă care încerca să mă inducă în eroare, îşi ţinea parcă respiraţia, stătea lipită de pereţi, încercând să devină invizibilă pentru a nu o depista. Aşa că eu m-am prefăcut că nu văd nimic. Se pare că ne pricepeam foarte bine la păcălitul reciproc. Mi-am dres iar glasul şi mi-am dus degetele la buze.

  M-am hotărât să mai inspectez o dată camera. Am încercat iar lampadarul, dar nu funcţiona. Am deschis sticla de whisky şi am mirosit ce mai rămăsese. Mirosul era neschimbat. Cutty Sark. Am pus dopul la loc şi am lăsat sticla pe masă. Am dus iar receptorul la ureche, dar era mort. Am făcut câţiva paşi ca să simt covorul sub picioare. Mi-am apropiat urechea de perete şi mi-am concentrat toată atenţia în încercarea de a auzi orice sunet ar fi putut trece prin el, dar nu s-a auzit absolut nimic. Am păşit spre uşă şi am răsucit mânerul, deşi ştiam că n-avea nici un rost. S-a răsucit uşor spre dreapta. Pentru moment, n-am putut însă accepta faptul acela ca fiind adevărat. Alta dată, mânerul acela fusese de neurnit, de parcă îl cimentaseră. Am încercat din nou. Mi-am tras mâna, am întins-o iar spre el şi l-am învârtit înainte şi înapoi. S-a mişcat foarte uşor în mâna mea şi din pricina asta am avut o senzaţie cumplit de stranie, de parcă mi s-ar fi umflat limba în gură.

  Uşa este descuiată.

  Am tras puţin de mâner şi uşa s-a deschis spre interior” atât cât să pătrundă un fascicul puternic de lumină. Bâta o* baseball. Dacă aş fi avut-o la mine, m-aş fi simţit mai siguranţă. Ei, hai, lasă bâta! Am deschis uşa larg. M-am în stânga, apoi în dreapta, ca să mă asigur că nu era şi am ieşit pe coridor. Era un coridor lung, mochetat. Puţin mai încolo am văzut o vază plină cu flori. Era vaza după care mă ascunsesem până când a bătut la uşă chelnerul care fredona o melodie, în amintirea mea coridorul era foarte lung, cu multe cotituri şi bifurcaţii, dar reuşisem să ajung acolo pentru că-l urmărisem pe chelner. Pe uşă scria 208.

  Am păşit cu precauţie spre vază. Speram să-mi găsesc drumul spre holul în care îl văzusem pe Noboru Wataya la televizor. Acolo era multă lume şi poate reuşeam să găsesc vreo cheie a problemei care mă frământa. A umbla singur prin hotelul acela semăna însă cu o aventură în deşert, fără busolă. Dacă nu găseam holul şi nici nu reuşeam să mă întorc la camera 208, rămâneam prizonier pe vecie în acel labirint şi nu mă mai puteam întoarce niciodată în lumea reală.

  Nu aveam timp de ezitări. Poate era ultima mea şansă. Aşteptasem şase luni în fundul fântânii să mi se deschidă uşa şi s-a deschis în sfârşit, în plus, fântâna îmi va fi luată în curând, aşa că, dacă nu reuşeam acum, tot timpul investit şi efortul depus ar fi fost în zadar.

  Am cotit de câteva ori. Tenişii mei murdari nu scoteau nici un sunet pe covor. Nu se auzea absolut nimic – nici voci, nici muzică, nici televizor, nici măcar un ventilator sau un lift. Hotelul era cufundat într-o linişte desăvârşită, ca o ruină uitată de vreme. Am cotit de multe ori şi am trecut pe lângă nenumărate uşi. Coridorul se tot bifurca şi o luam numai la dreapta în ideea că dacă mă rătăceam şi mă hotărâm să mă întorc, puteam să găsesc camera luând-o doar la stânga. Simţul direcţiei mă părăsise deja. Nu mă aflam practic mai aproape de nimic. Numerele camerelor nu erau în ordine şi nu se mai terminau, aşa că nu-mi erau de nici un ajutor. Oricum mi se Ştergeau din minte chiar înainte de a le fi putut memora. Din când în când aveam senzaţia că le mai văzusem. M-am oprit în mijlocul coridorului şi mi-am tras sufletul. Oare mă învârteam mereu în cerc, ca unul care se rătăceşte prin Pădure?

  Pe când stăteam aşa şi nu ştiam ce să mai fac, am auzit un sunet cunoscut în depărtare. Era fluieratul chelnerului. Se auzea foarte clar şi nimeni nu mai putea fluiera ca el. Fredona, Ca şi data trecută, Coţofana hoaţă a lui Rossini. Nu e o melodie uŞoară, dar se pare că n-avea probleme. Am luat-o pe coridor

  ] l*

  628 Haruki Murakanti „ în direcţia melodiei şi o auzeam tot mai tare şi mai clar. Se îndrepta deci spre mine. Am dat peste un stâlp şi m-am ascuns după el.

  Chelnerul ducea tot o tavă din argint, cu o sticlă de Cutty Sark pe ea, o frapieră şi două pahare. A trecut pe lângă mine privind înainte, iar pe faţa lui citeam încântarea provocată de fredonarea melodiei. N-a privit în direcţia mea. Părea grăbit şi nu era dispus să irosească nici o secundă. Totul e la fel ca înainte, mi-am zis eu. Am avut senzaţia că trupul meu era prins de fluxul invers al timpului.

  După ce chelnerul a trecut de mine, l-am urmărit. Tava din argint se legăna în ritmul melodiei, captând din când în când sclipirea luminii din tavan. Repeta fermecat Coţofana hoaţă. Cum naiba o fi opera asta? M-am întrebat. Tot ce ştiam era că uvertura e monotonă, iar titlul misterios. O avusesem şi eu acasă în copilărie, sub bagheta dirijorului Toscanini. În comparaţie cu interpretarea modernă, curgătoare şi frumoasă a tânărului Claudio Abbado, cea a lui Toscanini fusese plină de forţă şi intensitate, lăsându-ţi senzaţia unui duşman puternic pus la pământ după o luptă violentă. Era oare Coţofana hoaţă povestea unei coţofene care fura? Mă gândeam să mă duc la bibliotecă să verific într-o enciclopedie muzicală după ce se potoleau lucrurile. Puteam chiar să-mi cumpăr şi eu un disc cu opera respectivă ca să o ascult în linişte. Dar poate că atunci nu mă vor mai interesa asemenea lucruri.

  Chelnerul şi-a văzut de drum înainte, fredonând. Mergea ca un robot, iar eu îl urmăream de la o oarecare distanţă. Ştiaffl unde merge şi fără să mă gândesc. Urma să pună sticla cu whisky Cutty Sark, gheata şi paharele pe masa din camera 208. S-a oprit exact unde mă aşteptasem. A mutat tava în mâna stângă, a verificat numărul camerei, şi-a îndreptat ţinuta şi a bătut în uşă cu profesionalism. De trei ori şi apQfc iar de trei. '

  Nu am auzit dacă i s-a răspuns sau nu dinăuntru. Stăteai„^ ascuns în spatele vazei şi mă uitam la chelner. Timpul trece*? Dar el aştepta în poziţie de drepţi în faţa uşii de parcă voia 8” testeze limitele răbdării. N-a mai bătut. Aştepta să se deschi”L; uşa. Până la urmă uşa s-a deschis spre interior de parcă ar î răspuns unei rugăciuni.

  Punerea în funcţiune a imaginaţiei altora

  (Povestea lui Borisupuitorul continuă)

  Boris şi-a ţinut promisiunea. Prizonierilor de război japonezi li s-a acordat o oarecare autonomie şi li s-a permis să înfiinţeze un. Comitet reprezentativ, cu locotenent-colonelul în frunte. Li s-a ordonat gardienilor ruşi, atât civili, cât şi militari, să nu mai recurgă la violenţă, iar comitetul răspundea de păstrarea ordinii în lagăr. Atâta vreme cât nu provocam neplăceri şi contribuiam la creşterea cotei de producţie, ne lăsau în pace. Era politica evidentă a noului membru de partid trimis la post (de fapt, politica lui Boris). Reformele păreau la prima vedere democratice şi noi, prizonierii de război, ar fi trebuit să fim foarte încântaţi de ele.

  Lucrurile nu erau chiar atât de simple precum păreau. Încântaţi de noile reforme aparente, am fost prea prosti ca să percepem cursa pe care ne-o întinsese Boris.

  Sprijinit de poliţia secretă, Boris se afla într-o poziţie mult mai puternică decât noul politician trimis la post, aşa că a început să facă schimbări prin lagăr şi prin oraş după bunul lui plac. Intriga şi terorismul erau la ordinea zilei. Boris i-a o-les pe cei mai puternici şi vicioşi prizonieri şi gardieni civili (de care lagărul nu ducea lipsă), pregătindu-i şi antrenându-i pentru a-i fi gardă personală, înarmaţi cu puşti, cuţite şi bâte, °ei aleşi de Boris pe sprânceană îl păzeau cu străşnicie, O-meninţându-i şi lovindu-i pe cei care încercau să-i opună rezistenţă. Ba chiar îi băteau mortal la ordinele lui Boris. Nimeni nu îndrăznea să se atingă de el sau să spună ceva, iar soldaţii trimişi să păzească mina se prefăceau că nu văd ce se întâmplă sub nasul lor. La ora aceea, de Boris nu se mai putea atinge nici măcar armata. Soldaţii nu făceau decât să stea de pază la cazarmă şi la gară, fiind complet indiferenţi la ceea ce se petrecea în mină şi în lagăr.

  Printre favoriţii lui Boris se număra un prizonier pe care-l strigau „Tătarul” şi care se afla mereu în umbra „şefului”. Se pare că fusese cândva campion mongol la sumo. Pe obrazul drept avea o cicatrice de la o arsură, dar lumea spunea că era de la tortură. Boris nu mai purta haine de prizonier şi se mutase într-o căsuţă mică şi cochetă pe care i-o îngrijea o femeie din lagăr.

  Conform spuselor lui Nikolai (care se închidea tot mai mult în el pe zi ce trecea, nemaiavând chef să vorbească despre nimic), câţiva ruşi pe care îi cunoscuse au dispărut peste noapte. Oficial, au fost daţi dispăruţi sau morţi în accidente, dar nu avea nici o îndoială că se ocupaseră de ei oamenii lui Boris. Era în pericol viaţa tuturor celor care nu se supuneau ordinelor acestuia, precum şi a celor pe care el nu-i plăcea. Cei care încercau să aducă la cunoştinţa Comitetului Central al Partidului abuzurile săvârşite în lagăr, nu mai erau văzuţi în ziua următoare. „Am auzit că au bătut mortal şi un copil de şapte ani, în prezenţa părinţilor, ca să le dea acestora o lecţie”, îmi şopti Nikolai palid la faţă.

  La început, Boris a lăsat zona japoneză în pace, concen-trăndu-şi toată energia pentru a dobândi control deplin asupra gardienilor ruşi şi pentru a-şi întări poziţia. Părea dispus, cel puţin deocamdată, să-i lase pe japonezi să-şi vadă de treabă, aşa că am reuşit să ne tragem sufletul şi să ne bucurăm de zile mai senine timp de câteva luni după reformă. Au fost zile cu-adevărat liniştite, o perioadă de pace adevărată pentru noi. Comitetul nostru a reuşit să obţină condiţii de muncă ceva mai omenoase (schimbarea n-afost totuşi foarte vizibilă), iar oamenii noştri nu se mai temeau de violenta gardienilor. Era prima oară de când am ajuns acolo când se întrezărea şi pentru noi o rază de speranţă şi chiar am ajuns să credem că lucrurile vor merge mai bine.

  Boris nu ne-a ignorat însă total în lunile acelea de miere-îşi pava liniştit şi din umbră calea pentru viitoarea strategie-Stătea de vorbă cu membrii comitetului, individual, dup* paravan, folosindu-se de mită şi de ameninţări ca să-i ţină suo control. A evitat violenţa făţişă, cu maximă precauţie, aşa nimeni nu ştia ce face. Când ne-am dat seama, a fost târziu. Sub masca autonomiei pe care ne-a acordat-o, nu vC decât să ne ia pe nepregătite şi să pună la punct un sistem de control şi mai eficient. Toate calculele sale se caracterizau pnnlr-o precizie de-a dreptul diabolică. A reuşit să elimine din viaţa noastră violenţa necontrolată, dar a înlocuit-o cu un nou lip de violenţă bine chibzuită.

  După jumătate de an a reuşit să-şi pună la punct sistemul <„, ş<z cum şi-l dorise şi cam tot atunci au început şi presiunile asupra noastră. Prima victimă a fost preşedintele comitetului nostru, locotenent-colonelul. Acesta avusese curajul să-l înfrunte direct pe Boris pentru a apăra interesele prizonierilor de război japonezi şi, drept urmare, a fost lichidat. La vremea aceea, locotenent-colonelul şi câţiva dintre oamenii lui nu făceau parte din tabăra lui Boris. Acoliţii acestuia au pătruns pe furiş în camera lui, i-au băgat un căluş în gură şi i-au ţinut un prosop ud pe faţă până când s-a sufocat. Normal că făcuseră asta din ordinul lui Boris care nu-şi mânjea propriile-i mâini cu japonezi. A dat ordin comitetului şi i-a pus alţi japonezi să-l omoare. S-a anunţat apoi simplu că a murit din pricina unei boli de care suferea. Ştiam cu toţii care-au fost criminalii, dar nimeni nu îndrăznea să scoată o vorbă despre asta. Boris avea spioni printre noi şi trebuia să fim foarte atenţi când deschideam gura. După moartea locotenent-colonelului, comitetul l-a votat în calitate de preşedinte pe alesul lui Boris.

  Atmosfera din comitet se deteriora pe zi ce trecea şi până la urmă lucrurile au ajuns într-o stare absolut îngrozitoare, în schimbul autonomiei noastre, Boris ne cerea să mărim cifrele de producţie. Norma a crescut treptat, sub un motiv sau altul, şi a atins cote atât de înalte, încât nu-i mai făceam fată, iar viaţa devenise un adevărat infern. A crescut numărul accidentelor din pricina condiţiilor de lucru improprii, mulţi dintre prizonierii japonezi lăsându-şi oasele prin minele ruseşti părăsite. Autonomia însemna până la urmă doar faptul că ne supravegheam noi munca şi nu ruşii, aşa cum făcuseră înainte.

  Prizonierii noştri au început să-şi manifeste nemulţumirea. Dintr-o comunitate unită, care a ştiut să împartă bucuriile şi suferinţele împreună, s-a ajuns la ură şi suspiciuni. Cei care lucrau pentru Boris aveau sarcini mai uşoare şi se bucurau de anumite privilegii, pe când ceilalţi o duceau cumplit de greu, în caz că erau lăsaţi în viaţă. Nimeni nu-şi permitea sa dea glas nemulţumirii, pentru că asta ar fi însemnat moarte curata. Ori erau aruncaţi într-o mină părăsită şi lăsaţi sa moara de frig şi de foame, ori li se punea un prosop ud pe faţă în timp ce dormeau ca să moară sufocaţi, ori li se crăpa capul cu târnăcopul în timp ce lucrau în mină. Nimeni nu ştia ce se petrecea în bezna din mină – oamenii dispăreau pur şi simplu.

  Aveam mustrări de conştiinţă pentru că l-am prezentat pe Boris locotenent-colonelului. Chiar dacă nu mă băgăm eu, Boris tot ar fi ajuns să-şi croiască drum printre noi mai devreme sau mai târziu, cu aceleaşi rezultate, dar asta nu mă liniştea deloc. Făcusem o greşeală de neiertat.

  Într-o zi Boris a trimis după mine. Nu-l mai întâlnisem de multă vreme. Stătea la birou şi bea ceai ca atunci când l-am văzut în biroul şefului de gară. În spatele lui stătea în poziţie de drepţi Tătarul care purta la centură un pistol de calibru mare. Când am intrat eu, i-a făcut semn mongolului să plece, aşa că am rămas singuri.

  — După cum vedeţi, locotenente Mamiya, mi-am ţinut promisiunea.

  — Da, aşa e.

  Din păcate, era adevărat ce spunea. Se ţinuse de cuvânt în tot ce promisese, dar parcă fusese un pact încheiat cu diavolul.

  — Vă bucuraţi de autonomie, iar eu de putere, spuse el, zâmbind şi intimând braţele. Amândoi avem ceea ce ne-am dorit. Producţia de cărbune a crescut şi Moscova e mulţumită. N-are cum să nu fie! Vă sunt recunoscător că aţi acceptat să faceţi medierea şi aş dori să vă răsplătesc în vreun fel.

  — Nu e nevoie, am răspuns, mulţumindu-i pentru intenţie.

  — Ne cunoaştem de mult, spuse Boris, zâmbind. Mă gândeam să vă propun să lucraţi aici, cu mine. Din păcate, duc lipsă de oameni care ştiu să gândească şi aş vrea să mă ajutaţi-Nu mă deranjează că nu aveţi o mână, capul dumneavoastră îl compensează lipsa. Dacă acceptaţi să lucraţi ca secretarul meu, vă voi fi foarte recunoscător şi voi face tot ce-mi stă în putinţă să vă simţiţi cât mai bine aici. În felul acesta sunteţi sigur că rămâneţi în viaţă şi într-o bună zi vă puteţi întoarce în JaponiQ* Dacă-mi staţi prin preajmă, nu vă poate fi decât bineîn mod normal, aş fi refuzat pe loc oferta. Nu aveam o& gând să lucrez sub ordinele lui, să-mi trădez camarazii pentr” a-mi asigura mie un trai mai uşor. Dacă refuzul însemna moartett mea, îmi convenea de minune, dar în momentul în care oferit slujba, a început să se contureze un plan în mintea

  — Ce aş avea de făcut? Am întrebat.

  Nu era deloc simplu ce-mi cerea Boris să fac. Îndatoririle erau uriaşe, cea mai complicată dintre ele fiind administrarea bunurilor lui personale. Boris îşi însuşise cam patruzeci la sută din alimentele, îmbrăcămintea şi medicamentele trimise de Moscova şi de Crucea Roşie, dosindu-le în magazii secrete şi vânzându-le pe piaţa neagră. Spre aceeaşi destinaţie trimisese şi o mulţime de trenuri încărcate cu cărbune. Lipsa de combustibil era cronică şi solicitările nesfârşite, îi mituia pe şeful gării şi pe muncitorii de la calea ferată ca să pună în mişcare trenuri pentru a-şi rezolva problemele personale. Mâncarea şi banii îi făceau pe soldaţii care păzeau trenurile să închidă ochii şi să se supună ordinelor. Datorită unor asemenea a/aceri, Boris adunase o avere uluitoare. Mie mi-a explicat că era destinată capitalului de care avea nevoie politia secretă. Sumele realizate din „activitatea noastră” – cum o numea el -nu apăreau în registre oficiale şi trebuia să găsească o cale pentru a procura fonduri secrete. Era o minciună sfruntată. Probabil că o parte din bani luau calea Moscovei, dar eram Kigur că mai mult de jumătate deveniseră averea personală a lui Boris. După câte mi-am dat seama, îşi depunea banii la o bancă din străinătate şi cumpăra aur.

  Nu ştiu ce l-a determinat să aibă încredere oarbă în mine. Cred că nici nu i-a trecut prin minte că aş putea să-i divulg secretele, ceea ce mi se pare foarte straniu, întotdeauna era suspicios când venea vorba de ruşi sau de albi în general, dar se încredea în mongoli şi japonezi. Bănuiesc că se gândea că n-aveam cum să-i fac rău chiar dacă trăncăneam, în primul rând, cui naiba să-i fi dezvăluit ceva? Toţi cei din jurul meu erau colaboratorii sau subordonaţii lui şi îşi aveau şi ei partea de profit din afacerile lui ilegale. Singurii care sufereau şi mureau din pricina hoţiilor lui – furase hrană, îmbrăcăminte, medicamente – erau amărâţii de prizonieri din lagăr. În plus, corespondenţa era cenzurată, iar comunicarea cu cei din afară strict interzisă.

  Am devenit deci secretarul particular al lui Boris. Am făcut ordine desăvârşită în caietele şi registrele sale, sistematizând? Z clarificând schimbul de produse şi bani. Am pus la punct registre contabile noi, în care se puteau vedea dintr-o ochire cantitatea şi locaţia produselor, precum şi fluctuaţia preţurilor.

  Haruki Murakani

  Am alcătuit o listă lungă cu cei care primeau mită şi arn calculat „suma necesară”pentru fiecare în parte. Munceam din greu, de dimineaţa până noaptea şi din cauza asta mi-am pierdut şi puţinii prieteni pe care-i mai aveam. Cred că lumea mă considera un mârşav şi un lingău loial lui Boris. (îmi pare râu că am ajuns să fiu dispreţuit pentru asta.) Nikolai nu mai vorbea cu mine, iar ceilalţi doi-trei prizonieri de care mă simţeam mai apropiat întorceau spatele când mă vedeau venind, în schimb, erau alţii care încercau să se dea bine pe lângă mine când au constatat că eram omul lui Boris, dar eu îi evitam. Ajunsesem treptat să mă izolez de toată lumea şi doar datorită lui Boris am scăpat de linşajul concetăţenilor. Nu suporta să i se ia ce avea el mai preţios şi toată lumea ştia cât putea fi de crud. Faima lui de jupuitor căpătase în lagăr proporţii de-a dreptul legendare.

  Cu cât eram mai izolat de toată lumea, cu atât avea Boris mai multă încredere în mine. Era foarte mulţumit de munca mea eficientă şi sistematică şi mă copleşea cu laude.

  — Sunteţi un om extraordinar, locotenente Mamiya. Japonia îşi va reveni sigur după haosul postbelic atâta vreme cât există oameni ca dumneavoastră. Ţara mea n-are nici o şansă. Era mai bine pe vremea ţarului pentru că acesta nu stătea să-şi umple creierii cu prea multă teorie. Lenin a preluat din teoria marxistă tot ce-a putut folosi spre propriul lui avantaj, iar Stalin a preluat tot ce-a înţeles din teoria lui Lenin (nu prea mult, oricum) şi a procedat la fel. Cu cât este mai redus intelectul unui conducător, cu atât pune gheara mai bine pe ţară. Credeţi-mă, există o singură cale de supravieţuire: lipso de imaginaţie. Rusii care şi-o folosesc se duc de râpă. Eu nu fac aşa ceva, treaba mea e să-i pun pe alţii să şi-o folosească şt astfel îmi câştig pâinea fără teama zilei de mâine. Aveţi gnj* să nu uitaţi ce v-am spus acum! Cel puţin cât mai staţi aici, gândiţi-vă la chipul meu şi spuneţi-vă în gând: „Nu, să nu foci aşa ceva. Imaginaţia poate fi fatală”. Este sfatul meu cel nUfi preţios. Lăsaţi imaginaţia pe seama altora.

  Cam aşa a trecut jumătate de an. Se apropia toamna M1 1947 şi îi devenisem indispensabil lui Boris. Eu răspundea^ de afacerile lui, iar „Tătarul”, de partea cu violenţa. Boris JMJ a fost chemat înapoi la Moscova, dar nici nu-şi mai dorea JŞ se întoarcă acolo. Lagărul şi mina deveniseră propriul i teritoriu inatacabil. Locuia liniştit acolo, adunând averi uriaşe, protejat de propria lui armată. Poate şi Cartierul General de [a Moscova prefera să. Lase acolo, ca să consolideze ca lumea situaţia din Siberia, între Boris şi Moscova se desfăşura un schimb permanent de scrisori care, normal, nu veneau prin poştă, ci prin mesageri sosiţi cu trenul. Aceştia erau întotdeauna bărbaţi solizi cu priviri de gheaţă. Aveam senzaţia că scade temperatura din încăpere ori de câte ori intra unul dintre aceştia.

  Muncitorii care lucrau la mină mureau mai departe pe capete, iar cadavrele erau aruncate în puţuri adânci. Boris a făcut o estimare a potenţialului fiecărui prizonier, punându-i pe cei slabi să muncească mai mult şi reducându-le raţia de mâncare pentru a-i omorî mai repede şi a reduce gurile ce se cereau hrănite. Mâncarea luată de la cei slabi ajungea la cei mai solizi pentru a spori productivitatea muncii. Asta era legea lagărului – legea junglei conform căreia supravieţuia cel mai puternic. Când forţa de muncă începea să se împuţineze, soseau noi vagoane cu puşcăriaşi. Uneori cam douăzeci la sută din ei mureau pe drum, dar nu se îngrijora nimeni din pricina asta. Cei mai mulţi erau ruşi şi est-europeni aduşi din Vest. Din fericire pentru Boris, politica violentă a lui Stalin continua să funcţioneze.

  Îmi pusesem în gând să-l omor pe Boris. Ştiam că situaţia noastră nu se va îmbunătăţi chiar dacă reuşeam să scăpăm de el, că iadul va continua pe pământul acela sub o formă sau alta, dar nu mai suportam ideea că omul acesta trăia. Era o viperă, aşa cum spusese Nikolai, şi trebuia să se găsească cineva să-i taie capul.

  Nu-mi era frică de moarte. Mi-ar fi plăcut să ne omoram reciproc, dar asta nu se putea. Oricum nu-mi puteam permite nici o eroare. Trebuia să aştept momentul când eram sigur că îl puteam omorî, că-i luam viaţa cu o singură împuşcătură. Am continuat să fac pe secretarul fidel şi aşteptam să mi se ivească Şansa. După cum am mai spus însă, Boris era un individ extrem de precaut, îl ţinea pe Tătar lângă el zi şi noapte. Şi chiar dacă se ivea ocazia să fim amândoi, cum puteam eu să-l omor cu mâna goală? Pândeam totuşi momentul. Dacă exista un strop de dreptate pe lumea asta, trebuia să reuşesc.

  La începutul anului 1948 s-a răspândit în lagăr vestea că Prizonierilor de război japonezi li se permitea să se întoarcă Q-casă şi urma să sosească un vapor în cursul primăverii pentru a~i transporta în Japonia.

  L-am întrebat pe Boris dacă era adevărat.

  — Aşa este, locotenente Mamiya. Zvonul este adevărat. Vă veţi repatria cu toţii în curând. Datorită opiniei publice mondiale, nu ne mai putem permite să vă ţinem la muncă aici, dar as vrea să vă fac o propunere. N-aţi vrea să rămâneţi aici, nu ca prizonier de război, ci ca cetăţean sovietic liber? V-aţi făcut datoria în mod exemplar şi îmi va fi foarte greu să găsesc pe cineva care să vă ia locul. Cred că şi pentru dumneavoastră ar fi mult mai bine să rămâneţi cu mine decât să vă întoarceţi la greutăţile şi sărăcia prin care trece Japonia acum. Am auzit că oamenii nici nu au ce mânca. Aici veţi avea bani, femei, putere – tot ce vă doriţi.

  Boris îmi făcuse propunerea cu multă seriozitate. Ştia cât e de periculos să mă lase să plec cu toate secretele lui. Dacă îi refuzam propunerea, putea foarte bine să-mi închidă gura în vreun fel ca să mă împiedice să trăncănesc. Dar nu îmi era frică de el. I-am mulţumit pentru propunere şi i-am spus că preferam să mă întorc în Japonia, mai cu seamă că eram îngrijorat din pricina părinţilor şi a surorii mele. Boris a dat din umeri şi n-a făcut nici un comentariu.

  Într-o noapte din luna martie mi s-a ivit şansa de a-l omorî, mai ales că se apropia ziua repatrierii şi nu voiam să-mi las planul nepus în aplicare. Pe la ora nouă seara, Tătarul a plecat undeva şi m-a lăsat singur cu Boris. Lucram la registrul contabil, ca de obicei, iar Boris stătea la birou şi scria o scrisoare. De obicei nu rămâneam la birou atât de târziu. Boris mai lua câte o înghiţitură de coniac în timp ce scria. Pe cuier atârnau haina de piele a lui Boris, chipiul şi pistolul în tocul lui de piele. Nu era un monstru de armă rusească, ci un WaltherPPK. Probabil că Boris îl confiscase de la vreun ofiţer nazist în bătălia pentru trecerea Dunării. Avea pe mâner semnul SS şi era întotdeauna curat şi lustruit, îl văzusem deseori îngrijindu-l. Cu atenţie şi ştiam că-l ţinea încărcat şi că avea opt cartuşe, Nu i se întâmpla să-şi lase pistolul pe cuier. Avea grijă să-l aibă întotdeauna la îndemână şi-l ascundea de obicei în sertarul din partea dreaptă a biroului. Nu ştiam de ce, dar seara aceea era foarte bine dispus şi avea chef de vorbă de aceea îi slăbise vigilenţa. Era o şansă cu care nu mă întâlneam a doua oară. Mi-am calculat în minte mişcările, de nenumărate ori, mă şi vedeam apăsând pe tn De vreme ce eram hotărât, m-am ridicat şi am trecut pe cuier prefăcându-mă că mă duc să iau un formular. Fiind preocupat de scrisoare, Boris nu a întors capul. Când am trecut pe lângă pistol, l-am scos încet din toc. Era micuţ dar frumos. L-am cântărit în palmă, era perfect. M-am postat în faţa lui Boris şi am eliberat siguranţa. Am pus apoi pistolul între i'ţ n unchi şi am scos manşonul închizător cu mâna dreaptă, Producând cartuşul pe ţeava. Am armat cocosul cu degetul in'ire. Când a auzit zgomotul surd, Boris a ridicat privirile şi n: -a văzut cu arma îndreptată spre el. A clătinat din cap şi-a oftat.

  — Îmi pare foarte rău, locotenente, dar arma nu e încărcată, spuse el după ce puse capacul la stiloul cu care scrisese până afund. Puteai să-ţi dai seama după greutate. Scutură-l puţin în sus şi-n jos. Opt cartuşe de 7,65 milimetri cântăresc optzeci </< grame.

  Nu-mi venea să cred. Am îndreptat gura armei spre fruntea lui fără pic de ezitare şi am apăsat pe trăgaci, eliberând cocosul pistolului. S-a auzit doar un clic şi-atât. Avea dreptate, nu era încărcat. L-am pus jos şi mi-am muşcat buza, incapabil să gândesc. Boris a deschis sertarul şi a scos câteva cartuşe, ţinându-le în palmă şi arătându-mi-le. Îmi întinsese o cursă şi m-am lăsat ca prostul prins în ea.

  — Ştiam de mult că vreţi să mă omorâţi, spuse el calm. V-aţi şi imaginat cum va fi, mintea dumneavoastră a lucrat intens. Am dreptate? Cred că v-am mai spus că nu e bine să vă folosiţi imaginaţia pentru că vă poate costa viaţa. Ei, nu-i nimic. Staţi liniştit, nu mă puteţi lichida.

  Boris a luat două cartuşe din palmă şi mi le-a aruncat la picioare. Au zăngănit în cădere.

  — Sunt cartuşe adevărate, spuse el. Nu vă păcălesc. Puneţi-le în armă şi împuşcaţi-mă. Este ultima dumneavoastră Şansă. Dacă ţineţi să mă omorâţi, aveţi grijă cum ţintiţi, dar dacă nu mă nimeriţi, trebuie să-mi promiteţi că nu veţi divulga nimănui secretele mele. Nu aveţi voie să spuneţi nimănui din lumea asta ce fac eu aici. Asta ar fi mica noastră înţelegere.

  Am dat din cap şi i-am promis.

  Am pus iar pistolul între genunchi, am apăsat pe butonul declanşor, am scos încărcătorul şi am băgat cele două cartuşe în el. Nu mi-a fost uşor să fac toate astea cu o singură mână,? I aia tremurândă. Boris mi-a privit mişcările cu indiferenţă, ba chiar am avut impresia că schiţează un zâmbet. După ce am reuşit să bag încărcătorul la loc în dispozitivul de prindere, am ţintit între ochi, încercând să-mi stăpânesc tremuratul mâinii, şi am apăsat pe trăgaci, încăperea s-a zguduit din pricina zgomotului, dar glonţul a trecut pe lângă urechea lui Boris şi s-a lovit de perete, pulverizând zugrăveala. Am tras de la doi metri şi am ratat. Nu-mi venea să cred, mai ales că mă socoteam un ţintaş destul de bun. Cât am stat în Hsin Chin făceam exerciţii de tragere cu multă plăcere. Deşi aveam doar mâna dreaptă, era mai puternică decât a altora, iar pistolul Walther e o armă echilibrată cu care se poate ţinti uşor. Nu puteam crede! Am ţintit din nou. Am respirat adânc şi mi-am spus: „Trebuie să-l omori. Dacă-l omori, măcar ştii că ai realizat ceva în viaţă”.

  — Aveţi grijă cum ţintiţi, este ultimul cartuş pe care-l aveţi la dispoziţie. Boris zâmbea.

  În clipa aceea a intrat Tătarul în fugă, cu pistolul în mână.

  — Lasă-ne! Ţipă Boris la el. Lasă-l pe Mamiya să mă împuşte. Dacă reuşeşte, poţi să faci ce vrei cu el.

  Tătarul dădu din cap şi îşi îndreptă arma spre mine.

  Am apucat bine pistolul în mâna dreaptă, am întins mâna şi am ţintit în zâmbetul dispreţuitor şi plin de sine al lui Boris. Încercam să-mi stăpânesc tremuratul mâinii şi am apăsat pe trăgaci. A fost o tragere perfectă, dar glonţul a trecut la câţiva milimetri de capul lui Boris, oprindu-se în ceasul de pe perete pe care l-a făcut ţăndări. Boris nici măcar n-a încruntat din sprâncene. Stătea rezemat de spătarul scaunului şi mă privea cu ochii lui de viperă. Pistolul căzu pe jos.

  Nimeni nu s-a mişcat şi n-a spus nimic câteva clipe. Boris s-a ridicat apoi şi s-a aplecat să-şi recupereze Walther-ul. După ce l-a privit cu atenţie, l-a pus înapoi în tocul din buzunarul hainei atârnată în cuier. M-a bătut uşor cu mâna pe umăr de parcă voia să mă consoleze.

  — V-am spus doar că nu mă puteţi omorî, nu-i aşa? A scos din buzunar un pachet de ţigări Camei, a băgat o ţigară t„ gură şi a aprins-o cu bricheta. Nu aţi greşit nimic, aţi trttt foarte bine, dar nu m-aţi omorât pentru că nu se putea. „s sunteţi potrivit pentru aşa ceva şi de aceea aţi scăpat această şansă unică. Va trebui să vă întoarceţi însă acasă cu blester meu: oriunde vă veţi afla, nu veţi fi fericit, nu veţi iubi nimeni şi nu veţi fi iubit. Nu vă ucid, dar mărturisesc că vă cruţ din simpatie. Am omorât o mulţime de oameni lungul anilor şi o voi mai face, dar niciodată nu iau o viaţă dacă nu văd rostul gestului. La revedere, locotenente Mamiya! Peste o săptămână veţi porni spre portul Nahodka. Bon voyage! JVoi doi n-o să ne mai întâlnim niciodată.

  A fost ultima oară când l-am văzut pe Borisupuitorul. La o săptămână după aceea am părăsit lagărul de concentrare, Iuţind trenul până la Nahodka. După multe încurcături acolo, am ajuns în Japonia la începutul anului următor.

  Nu ştiu, domnule Okada, ce impresie v-a făcut povestea mea cea lungă, dar am ţinut să v-o istorisesc, chiar dacă aţi cofâsiderat-o cam plictisitoare. După cum aţi dedus din scrisoare, am fost un înfrânt în viaţă. Am pierdut. Ştiu că nu sunt bun de nimic. Aşa cum mi s-a prezis, nu iubesc pe nimeni şi nu sunt iubit. Mă consider doar o carapace goală ce va dispărea în beznă într-o bună zi, dar voi dispărea mai mulţumit pentru că am reuşit să vă povestesc măcar dumneavoastră prin ce am trecut.

  Vă doresc o viaţă fericită, fără regrete.

  Un loc periculos

  Cei care se uită la televizor

  Bărbatul fără chip

  Uşa s-a deschis spre interior. Ţinând tava cu ambele mâini, chelnerul a făcut o plecăciune şi a intrat. Stăteam la umbra vazei, aşteptând să iasă şi întrebându-mă ce o să fac atunci. Era cu siguranţă cineva în camera 208. Dacă totul se desfăşura ca şi înainte (şi se pare că aşa stăteau lucrurile), uşa nu avea cum să se încuie. Sau puteam foarte bine să las camera aia în pace şi să pornesc pe urmele chelnerului. Probabil că astfel ajungeam la locul căruia îi aparţinea.

  Am ezitat între cele două alternative, dar m-am decis în ultima clipă să mă iau după chelner. În camera 208 mă pândea ceva periculos, ceva care ar fi putut avea consecinţe fatale, îmi răsuna şi acum în urechi ciocănitul în uşă şi vedeam în faţa ochilor sclipirea acelui obiect alb şi tăios ca un cuţit. Trebuia să fiu foarte atent şi să văd mai întâi încotro o lua chelnerul. Puteam să mă întorc la camera aceea şi pe urmă. Dar cum? Am cotrobăit prin buzunare şi am găsit, pe lângă portofel, mărunţiş şi batistă, un pix scurt. L-am încercat în palmă ca să mă asigur că scrie. M-am gândit să marchez cu el pereţii pe lângă care treceam în timp ce-l urmăream pe chelner şi dac” voiam să mă întorc, mă foloseam de semnele făcute de mine.

  Uşa s-a deschis şi chelnerul a ieşit cu mâinile goale. LăsaS (r) totul în cameră, inclusiv tava. După ce-a închis uşa la loc, şi-* îndreptat spatele şi a început să fredoneze Coţofana hoaţ (r) luând-o repede pe coridor. Am ieşit de după vază şi am porBJ* în urma lui. Când se bifurca coridorul, mâzgăleam un X peretele de culoare crem. Chelnerul nu s-a întors nici maca*; dată. Avea un mers special cu care ar fi putut particip* „Concursul internaţional de stiluri de mers ale chelnerilor”. Prin mersul lui parcă voia să declare: „Aşa ar trebui să păşească un chelner – capul sus, bărbia înainte, spatele drept, cu braţele balansându-se în ritmul melodiei Coţofana hoaţă, paşi mari şi hotărâţi”. A cotit de multe ori, a urcat şi-a coborât o mulţime de scări, a trecut prin spaţii mai mult sau mai puţin luminate, a lăsat în urmă nişe care aruncau diverse umbre. Mergeam la o distanţă rezonabilă ca să nu mă observe, dar nu mi-a fost deloc greu. Mai dispărea el din când în când la câte un colţ, dar n-aveam cum să-l pierd datorită fluieratului său melodios.

  Asemenea somonului care migrează în amonte pentru a ajunge în cele din urmă la un ochi de apă liniştit, chelnerul a ieşit din ultimul coridor în holul hotelului, holul cel aglomerat în care-l văzusem pe Noboru Wataya la televizor. Acum era linişte acolo şi se vedeau doar câteva persoane care urmăreau ştirile postului naţional NHK. Când s-a apropiat de hol, chelnerul a încetat să mai fluiere ca să nu deranjeze lumea. L-a traversat şi a intrat pe o uşă pe care scria: „Accesul interzis persoanelor străine”.

  M-am plimbat prin holul hotelului, m-am aşezat pe câteva dintre canapele, m-am uitat la tavan, am verificat grosimea covorului de sub picioarele mele. M-am îndreptat apoi spre un telefon şi am introdus o fisă. Telefonul era mort aşa cum fusese şi cel din cameră. Am pus mâna pe un telefon de interior şi am format „208”, dar nici acesta nu funcţiona.

  M-am aşezat pe un scaun ceva mai departe de cei care se uitau la televizor pentru a-i putea analiza nestingherit. Erau în total douăsprezece persoane, dintre care nouă bărbaţi şi trei femei, cu vârste cuprinse între treizeci şi patruzeci de ani, şi poate doi chiar peste cincizeci. Bărbaţii purtau costume sau sacouri, cravate mai conservatoare şi pantofi din piele, în afara unor mici diferenţe de înălţime şi greutate, nu am găsit la niciunul vreo trăsătura distinctivă. Femeile aveau toate treizeci şi ceva de ani, erau foarte bine îmbrăcate şi frumos fardate. Arătau de parcă tocmai se întorseseră de la o reuniune şcolară, numai că stăteau pe scaune la distanţă unul de altul şi nu dădeau semne că s-ar cunoaşte între ele. De fapt cei din hol Păreau că nu se cunosc şi doar se uitau tăcuţi la televizor. Nici un schimb de opinii sau de priviri între ei.

  M-am uitat şi eu la ştiri o vreme, dar m-am aşezat mai Departe de ei. Veştile nu mi se păreau deloc interesante: un

  Haruki Murakarni guvernator care a tăiat panglica pentru inaugurarea unui drum nou, descoperirea unei substanţe dăunătoare în nişte creioane de colorat folosite de copii, un accident rutier în urma căruia un autocar a intrat în coliziune cu un camion în apropiere de Asahikawa din pricina vizibilităţii reduse, a drumului alunecos şi a zăpezii abundente (camionagiul şi-a pierdut viaţa şi câţiva turişti în drum spre un izvor termal au fost răniţi). Crainicul citea ştirile cu voce plată şi joasă ca un crupier care împărţea nişte cărţi de joc de valoare mică. Mi-am amintit de televizorul domnului Honda care era întotdeauna dat pe programul NHK.

  Imaginile care însoţeau ştirile mi se păreau foarte reale, dar şi cumplit de nereale în acelaşi timp. Îmi părea rău de şoferul de camion în vârstă de treizeci şi şapte de ani. Nimănui nu i-ar conveni să moară în agonie, cu organele interne sfârtecate, în timpul unui viscol în Asahikawa. Nu-l cunoşteam pe şofer şi nici el pe mine, aşa că regretul meu nu era unul personal, ci o compasiune generală pentru un semen de-al meu care a avut parte de o moarte violentă. Sentimentul acela general putea fi pentru mine real sau nu. Mi-am întors ochii de la televizor şi am mai privit o dată prin hol, dar n-am găsit nimic demn de studiat. Personalul hotelului nu se vedea nicăieri, iar barul nu se deschisese încă. Singurul lucru de pe pereţi era o pictură mare în ulei ce înfăţişa un munte.

  Când am revenit cu privirile la ecranul televizorului, am văzut o faţă cunoscută – era chipul lui Noboru Wataya. Mi-am îndreptat spatele şi am ciulit urechile. S-a întâmplat ceva cu el, dar am pierdut începutul. Fotografia lui a dispărut şi a apărut un reporter. Purta cravată şi palton şi stătea la intrarea unui spital mare, cu microfonul în mână.

  „. Transportat repede la Spitalul Universitar al Colegiului de Fete din Tokyo unde se află acum sub tratament intensiv” dar tot ce ştim este că nu şi-a recăpătat cunoştinţa în urina rănii adânci de la cap, provocată de un agresor necunoscut. Doctorii refuză deocamdată să dea detalii privind starea pacientului şi gravitatea rănilor. Vă vom prezenta un raport detaliat mai târziu. Transmit de la intrarea principala * Spitalului Universitar al Colegiului de Fete…”

  Pe ecran a revenit comentatorul care a citit următorul te*ţ care îi fusese înmânat cu câteva clipe în urmă: „Report”*„ noştri ne-au informat că politicianul Noboru Wataya a victima unui atentat. Tânărul care l-a atacat a pătruns în biroul politicianului din Akasaka, districtul Minato, la ora unsprezece dimineaţa şi în prezenţa personalităţilor cu care stătea de vorbă, i-a aplicat câteva lovituri cu o bâtă de baseball, provocându-i răni grave la cap”.

  Au prezentat apoi o fotografie a clădirii în care îşi avea biroul Noboru Wataya.

  „Bărbatul s-a dat drept oaspete al domnului Wataya şi avea la el un cilindru mare din carton în care se transportă hărţi topografice. Martorii spun că a scos din el o bâtă de baseball şi l-a atacat fără nici un avertisment.”

  Imaginea televizată arăta locul faptei. Scaunele erau răsturnate pe jos, iar în apropierea lor, o baltă de sânge.

  „Atacul s-a produs pe neaşteptate şi nimeni n-a avut timp să reacţioneze. După ce criminalul a verificat dacă politicianul Wataya şi-a pierdut într-adevăr cunoştinţa, a părăsit încăperea cu bâta de baseball în mână. Se spune că asasinul, în vârstă de aproximativ treizeci de ani, purta o haină bleumarin scurtă, o căciulă de lână tot bleumarin şi ochelari de soare. E înalt de aproximativ 1,75 m şi are o pată închisă la culoare pe obrazul drept. Poliţia este pe urmele bărbatului care a reuşit să dispară prin mulţime.”

  Pe ecran am văzut poliţişti la locul faptei şi apoi o secvenţă din aglomerata stradă Akasaka.

  Bâtă de baseball? Pată pe obraz? Mi-am muşcat buzele.

  „Noboru Wataya s-a remarcat în calitate de analist în dezbaterile economice şi politice, iar în primăvara aceasta a preluat mandatul unchiului său, Yoshitaka Wataya – vechi membru al Dietei – şi a fost ales membru al Camerei Reprezentanţilor. Salutat ca un tânăr politician şi polemist de primă mână, Noboru Wataya a fost considerat un membru al Dietei în care s-au pus mari speranţe. Poliţia a lansat două ipoteze privind cauza atacului: motive politice sau răzbunare personală. Vă reamintim că Noboru Wataya, proaspăt membru al Camerei Reprezentanţilor, a fost dus de urgenţă la spital cu răni grave la cap în urma atacului unui agresor necunoscut. Nu se cunosc deocamdată detalii privind starea sănătăţii lui. Şi acum alte ştiri…”

  Cineva a stins televizorul în clipa aceea. Vocea crainicului a fost brusc întreruptă şi holul a rămas învăluit într-o linişte deplină. Se pare că cei care se uitaseră la televizor s-au adunat acolo special pentru a afla ştiri legate de Noboru Wataya. Nimeni nu s-a mişcat după ce s-a stins televizorul, nimeni n-a scos un cuvânt, nici măcar nu s-a găsit cineva care să-şi dreagă glasul.

  Cine l-ar fi putut lovi pe Noboru Wataya cu o bâtă de baseball? După descrierea de la televizor, agresorul aş fi fost eu: haină scurtă bleumarin, căciulă bleumarin, ochelari de soare, pată pe obraz, vârstă şi bâtă de baseball. Eu îmi ţinusem bâta de baseball în fundul fântânii luni de zile şi acum dispăruse brusc. Dacă agresorul a folosit-o pentru a-i crăpa capul lui Noboru Wataya, înseamnă că a luat-o de acolo chiar cu acest scop.

  În clipa aceea, privirea uneia dintre femei s-a îndreptat spre mine – o femeie slabă, cu pomeţi proeminenţi şi cu ochi şireţi. Purta cercei albi, lungi. S-a întors cu scaun cu tot să mă vadă mai bine şi a rămas aşa, nemişcată, destul de mult timp, cu privirea pironită pe chipul meu, fără să i se schimbe expresia feţei. Un bărbat chel care îi urmărea privirea, s-a întors şi el. Ca statură semăna cu patronul curăţătoriei din apropierea gării. Treptat, s-au întors unul câte unul toţi cei din hol, de parcă atunci şi-ar fi dat seama că eram acolo. Din cauza privirilor fixate asupra mea, am conştientizat şi mai bine faptul că eram îmbrăcat cu o haină scurtă bleumarin, că aveam căciulă de aceeaşi culoare, o înălţime de 1,75 m, vârsta anunţată… Şi pata de pe obrazul drept. Trăiam cu sentimentul că toată lumea ştia că sunt cumnatul lui Noboru Wataya şi că îl uram din tot sufletul. Se citea în ochii lor lucrul acesta. Am apucat strâns braţul scaunului şi mă întrebam ce să fac. Nu-l lovisem eu pe Noboru Wataya cu bâta de baseball. Nu eram genul şi, în plus, nu mai aveam bâta. Eram sigur că nu o să mă creadă nimeni. Ei credeau doar ce-au văzut la televizor.

  M-am ridicat de pe scaun şi am pornit spre coridorul din care intrasem în hol. Trebuia să plec de acolo cât se putea d6 repede pentru că nu eram dorit cu siguranţă. Abia am făcut câţiva paşi, că i-am şi văzut pe unii ridicându-se şi pornin” după mine. Am mărit pasul, am traversat holul şi m-am apropia* de coridor. Trebuia să găsesc camera 208. Mi se uscase gura.

  Am reuşit să păşesc pe coridor, dar în clipa aceea s-au aţin* toate luminile din hotel. Perdeaua de întuneric s-a lăsat ca lovitură de topor. Cineva a ţipat în spatele meu şi vocea, de ură rece, era mai aproape decât m-aş fi aşteptat.

  Mi-am continuat drumul, pe întuneric, pipăind atent pereţii. M-am împiedicat la un moment dat de o masă mică şi am răsturnat ceva – probabil o vază de flori. S-a rostogolit pe jos cu zgomot puternic. Din pricina impactului, am căzut în patru labe pe covor. M-am ridicat cu greu şi am pornit mai departe, pipăind pereţii. Imediat după aceea am avut impresia că mi s-a agăţat haina într-un cui. A trecut ceva timp până mi-am dat seama că de fapt mă trăgea cineva de haină. Am scos-o de pe mine fără nici o ezitare şi am aruncat-o, plonjând în beznă. Am reuşit să dau colţul pe pipăite, am urcat nişte scări împleticindu-mă, iar am cotit, lovindu-mă cu capul şi cu umerii de diverse obiecte. La un moment dat, am pus piciorul greşit pe o treaptă şi m-am izbit cu faţa de perete. N-am simţit nici o durere, ci doar am văzut stele verzi câteva clipe. Nu-i puteam lăsa să mă prindă aici.

  Nu exista nici un fel de lumină, nici măcar lumina de avarii care ar fi trebuit să se aprindă automat în caz de pană de curent. După ce am reuşit să-mi croiesc atâta drum prin bezna aceea oribilă, m-am oprit ca să-mi trag sufletul şi să aud dacă se distingea ceva în spatele meu. Nu auzeam decât bătăile nebuneşti ale propriei mele inimi. M-am aşezat pe jos. Probabil că renunţaseră la urmărire. Dacă îmi continuam drumul pe întuneric, sfârşeam prin a mă rătăci în labirintul acela întortocheat, aşa că am decis să stau locului, rezemat de perete şi să încerc să mă liniştesc.

  Cine ar fi putut stinge luminile? Nu-mi venea să cred că era doar o coincidenţă! S-a întâmplat exact în clipa în care am păşit pe coridor, cu urmăritorii după mine. Probabil că cineva încerca să mă salveze. Mi-am scos căciula de lână, mi-am şters sudoarea de pe frunte cu batista şi mi-am pus căciula la loC. Începeam să simt dureri prin diferite părţi ale corpului, dar nu părea să fi fost rănit. M-am uitat la limbile fosforescente ale ceasului, dar mi-am amintit că se oprise la unsprezece şi jumătate. A fost ora la care eu am coborât în fântână şi tot ora la care cineva l-a bătut pe Noboru Wataya, cu bâta de baseball, în propriul lui birou din Akasaka.

  Să fi fost eu cel care l-a lovit?

  Aşa cum stăteam în întunericul acela, începeam să cred că ar fi putut exista şi o asemenea posibilitate. Poate că acolo, în lumea reală, chiar îl lovisem cu bâta de baseball şi îl rănisem grav şi eram singurul care nu ştia asta. Poate că ura din mine a luat singură iniţiativa, a plecat într-acolo fără să ştiu şi i-a administrat o ciomăgeală zdravănă. N-avea totuşi cum să plece fără mine, iar eu ar fi trebuit să iau trenul de pe linia Odakyu până în Shinjuku şi de acolo metroul ca să ajung în Akasaka. Să fi făcut aşa ceva fără să-mi dau seama? Ar fi fost imposibil… Dacă nu cumva mai exista încă un „eu”.

  În cazul în care Noboru Wataya moare sau nu-şi revine complet, înseamnă că Ushikawa a ştiut el ce-a ştiut. A găsit momentul cel mai potrivit ca să schimbe macazul. Nu puteam să nu-i admir instinctul animalic. Parcă îi auzeam vocea: „Nu mă laud, domnule Okada, dar să ştiţi că am un nas grozav”.

  — Domnule Okada! Mă strigase cineva foarte de aproape.

  Mi s-a făcut inima cât un purice. Nu mi-am dat seama de unde venea vocea. M-am încordat tot şi am scrutat întunericul, dar nu vedeam nimic.

  — Domnule Okada! S-a auzit iar vocea. O voce şoptită de bărbat. Nu vă fie frică. Eu ţin cu dumneavoastră. Ne-am mai întâlnit aici, vă amintiţi?

  Îmi aminteam, normal. Era vocea bărbatului fără faţă. Trebuia să fiu totuşi precaut, aşa că n-am răspuns pentru moment.

  — Trebuie să plecaţi de aici cât se poate de repede, domnule Okada. Vor porni în căutarea dumneavoastră când se aprind luminile. Urmaţi-mă! Ştiu o scurtătură.

  Bărbatul a scos din buzunar o lanternă de mărimea unui pix. Raza ei de lumină era destul de palidă, dar suficientă ca să văd pe unde calc.

  — Pe aici, vă rog! Zise el precipitat.

  M-am ridicat repede de jos şi am pornit în urma lui.

  — Deci dumneavoastră aţi stins luminile ca să mă salvaţi, nu-i aşa?

  N-a răspuns, dar nici n-a negat.

  — Vă mulţumesc din suflet! Aţi riscat pentru mine…

  — Sunt foarte periculoşi, zise el. Mult mai periculoşi decât credeţi.

  — Chiar a fost Noboru Wataya bătut şi rănit? Am întrebat.

  — Aşa au zis la televizor, răspunse el precaut.

  — N-am făcut-o eu, să ştiţi. Eu eram în fântână la ora aceea.

  — Dacă susţineţi lucrul acesta, eu vă cred, spuse el pe u” ton normal.

  A deschis o uşă, a îndreptat lumina lanternei spre picioare şi a început să urce scara de-acolo cu mare atenţie, treaptă cu treaptă. Era atât de lungă, încât pe parcurs nici nu mai ştiam dacă urcam sau coboram. Nici nu mai eram sigur dacă aceea era o scară.

  — Există cineva care să poată jura că aţi fost în fântână la ora aceea? A întrebat bărbatul fără să se întoarcă.

  N-am răspuns pentru că nu exista o asemenea persoană.

  — În cazul acesta, cel mai înţelept lucru pe care-l puteţi face este să o ştergeţi. Ei au decis că dumneavoastră sunteţi vinovatul.

  — Cine naiba sunt „ei”?

  Când a ajuns în capul scării, bărbatul a luat-o la dreapta şi după câţiva paşi a deschis o uşă şi a ieşit pe un alt coridor. S-a oprit puţin să tragă cu urechea.

  — Haideţi să ne grăbim! Ţineţi-vă de haina mea! M-am apucat de poalele hainei lui.

  — Ei se uită la televizor tot timpul, spuse bărbatul fără chip. De aceea nu vă înghite lumea de aici… Pentru că sunt înnebuniţi după fratele soţiei dumneavoastră.

  — Ştiţi cine sunt?

  — Normal!

  — Şi ştiţi unde este Kumiko?

  Bărbatul nu răspunse. Mă ţineam bine de haina lui, de parcă jucam un joc pe întuneric – am luat-o pe după colţuri întunecate, am coborât în fugă o scară scurtă, am trecut printr-o uşă secretă, printr-un pasaj cu plafonul jos, am ieşit pe un alt coridor. Ruta ciudată şi complicată pe care o apucase bărbatul fără chip mi se părea ca o încurcătură de maţe căreia nu-i mai dădeai de capăt.

  — Ascultaţi-mă, domnule Okada! Eu nu ştiu chiar tot ce se întâmplă aici. Locul e mare, iar eu răspund numai de hol. Sunt o mulţime de lucruri pe care nu le ştiu.

  — II cunoaşteţi pe chelnerul care fredonează?

  — Nu, nu-l cunosc. Aici nu există chelneri, nici care fredonează, nici care nu fredonează. Dacă aţi văzut un chelner pe-aici, să ştiţi că n-a fost chelner adevărat, ci doar cineva care făcea pe chelnerul. Am uitat să vă întreb unde vreţi să ajungeţi, dar parcă la camera 208, nu?

  — Aşa e. Ar trebui să întâlnesc o femeie anume acolo. Bărbatul n-a comentat. Nu m-a sâcâit cu întrebări despre femeie sau despre ce treburi aveam cu ea. Şi-a văzut mai

departe de drum cu paşii siguri ai celui care cunoaşte locul, târându-mă ca pe o maşină remorcată, prin bezna aceea, pe o rută extrem de întortocheată.

  Până la urmă s-a oprit în faţa unei uşi fără să mă avertizeze. M-am ciocnit de el şi era cât pe-aci să-l răstorn. Când l-am atins, trupul lui mi s-a părut ciudat de uşor, de parcă m-aş fi ciocnit de carcasa goală a unei cicade. Şi-a îndreptat imediat ţinuta şi a luminat cu lanterna lui mică numărul camerei: 208.

  — Uşa nu e încuiată, îmi spuse bărbatul. Luaţi dumneavoastră lanterna, eu mă descurc şi pe întuneric, încuiaţi uşa după ce intraţi şi nu o deschideţi nimănui. Terminaţi-vă repede treaba şi întoarceţi-vă de unde aţi venit. Locul acesta este foarte periculos. Sunteţi un intrus aici şi în afară de mine, nu mai e nimeni de partea dumneavoastră. Vă rog să nu uitaţi lucrul acesta.

  — Cine sunteţi? Am întrebat.

  Bărbatul fără faţă mi-a dat lanterna de parcă mi-ar fi întins cine ştie ce obiect preţios.

  — Sunt bărbatul fără chip.

  Cu gaura ce ţinea loc de faţă îndreptată spre mine, aştepta să spun ceva, dar nu mi-am găsit cuvintele potrivite. Până la urmă, a dispărut fără să mai spună nimic. Adineauri era înaintea mea, dar în următoarea clipă l-a înghiţit întunericul. Am îndreptat lanterna spre locul în care fusese, dar n-am văzut decât un zid alb.

  Camera 208 nu era încuiată, aşa cum mă informase bărbatul. Mânerul s-a răsucit fără zgomot în mâna mea. Am avut grijă să sting lanterna înainte de a intra şi să păşesc cât mai silenţios posibil. Camera era tot liniştită, ca şi mai înainte-N-am simţit mişcându-se nimic. Se auzea doar gheaţa topindu-se în frapieră. Am aprins lanterna şi m-am întors să încui uşa. Zgomotul metalic al încuietorii a răsunat anormal de tare. În mijlocul mesei stăteau sticla neîncepută de Cutty Sark, pahare curate şi frapiera plină cu gheaţă proaspătă. Tava argintie de lângă vază sclipea senzual în lumina lanternei, de parcă mă aştepta de multă vreme. Ca răspuns la luminiţa aceea, şi mirosul polenului mi s-a părut mai puternic pentru moment. Aerul din jurul meu devenise mai dens, ia* forţa gravitaţională părea în creştere. Am rămas cu spatel (r) lipit de uşă şi am privit în jurul meu la lumina lanternei.

  Locul acesta este periculos. Sunteţi un intrus aici şi, în afară de mine, nu mai e nimeni de partea dumneavoastră. Vă rog să nu uitaţi lucrul acesta.

  — Nu îndrepta lumina spre mine, spuse o voce de femeie din camera alăturată, îmi promiţi că nu faci aşa ceva?

  — Promit.

  Sclipirea licuricilor Destrămarea vrăjii

  Lumea în care sună ceasurile deşteptătoare

  — Promit, am spus cu o voce care îmi răsuna în urechi de parcă era înregistrată pe casetofon.

  — Vreau să te aud spunând cu gura ta că nu îndrepţi lumina spre mine.

  — Nu îndrept lumina spre tine, promit.

  — Te ţii de cuvânt? Nu minţi?

  — Nu te mint şi nu îmi voi încălca promisiunea.

  — Bine, te cred. As vrea, dacă nu te superi, să pui whisky şi gheaţă în două pahare şi să le aduci aici. Multă gheaţă, te rog.

  Vocea ei părea de fetiţă alintată, dar era de fapt vocea unei femei adulte şi senzuale. Am pus mica lanternă pe masă ca să torn whisky în pahare, la lumina ei. Mi-am tras puţin sufletul, am rupt sigiliul sticlei de Cutty Sark, am folosit cleştele de gheaţă şi apoi am turnat whisky peste cuburi. Trebuia să le dictez mâinilor fiecare mişcare pe care urmau să o facă. Umbra lor tremura pe perete.

  Am pornit spre camera cea mică cu paharele de whisky în mâna dreaptă, iar cu stânga îmi luminam drumul. Aerul părea mai rece decât înainte. Cred că am transpirat cât am alergat prin beznă şi abia acum începeam să simt răcoarea. Mi-ani amintit că mă descotorosisem de haină pe traseu.

  Mi-am ţinut promisiunea, aşa că am stins lanterna şi a*° băgat-o în buzunar. Am bâjbâit după noptieră, am pus ufl pahar pe ea şi pe celălalt l-am luat cu mine şi m-am aşezat pe fotoliul de lângă pat. Deşi era întuneric beznă, îmi aminteam perfect aranjamentul din cameră.

  Am auzit aşternutul foşnind. S-a ridicat probabil şi s-a rezemat de tăblia patului, cu paharul în mână. A scuturat puţin gheaţa din pahar şi a băut o înghiţitură de whisky. Efectul sonor mi s-a părut asemănător cu cel dintr-o piesă radiofonică. Am mirosit whisky-ul din pahar, dar n-am băut.

  — Nu ne-am văzut de mult, am zis. Vocea mi se părea acum ceva mai normală.

  — Da? Eu nu prea am noţiunea timpului, zise ea.

  — Dacă-mi amintesc bine, a trecut un an şi cinci luni.

  — Aşa o fi, zise ea pe un ton indiferent. Eu nu-mi amintesc exact.

  Am pus paharul cu whisky pe duşumea şi m-am aşezat picior peste picior.

  — Data trecută când am venit, nu erai aici, nu?

  — Ba eram. Chiar aici, în pat. Sunt mereu aici.

  — Am intrat în camera 208, totuşi. E camera 208, nu?

  — Sunt convinsă că te-ai rătăcit, că ai fost în altă cameră 208, zise ea râzând şi clătinând cuburile de gheaţă.

  Avea o oarecare nesiguranţă în voce, ceea ce m-a făcut să mă simt confuz. Poate că-şi făcea efect alcoolul. Mi-am scos căciula de lână şi am pus-o pe genunchi.

  — Telefonul era mort.

  — Da, ştiu, spuse ea apatică. Ei l-au omorât. Ştiau că-mi place să dau telefoane.

  — Din pricina lor eşti ţintuită în camera asta?

  — Probabil, nu ştiu exact, spuse ea râzând. Vocea ei vibra uşor în aer.

  M-am întors spre ea.

  — Mă gândesc la tine de multă vreme, de când am fost aici ultima oară. Mă tot întreb cine eşti şi ce faci aici.

  — Ciudat, zise ea.

  — Mi-am imaginat diverse, dar nu sunt sigur de nimic. Mă aflu încă în faza presupunerilor.

  — Ei, nu mai spune! Zise ea impresionată parcă. Deci nu eşti sigur de nimic, doar presupui.

  — Da, deşi eu cred că eşti Kumiko. Nu mi-am dat seama de la început, dar sunt din ce în ce mai sigur de asta.

  — A, da? Spuse ea amuzată după câteva clipe. Deci, eu sunt Kumiko!

  M-am simţit foarte derutat o vreme. Aveam impresia că ajunsesem unde nu trebuia, că spuneam ce nu se cuvenea, că mă adresam unei persoane false. Totul a fost pierdere de timp, o abatere fără rost de la drumul pe care ar fi trebuit să-l urmez. Mi-am revizuit ţinuta în întuneric şi am apucat căciula de lână cu ambele mâini pentru a verifica realitatea.

  — Da, cred că eşti Kumiko pentru că foarte multe fire ale evenimentelor mă conduc spre această concluzie. Mi-ai telefonat de aici, încercând să-mi spui un secret, un secret de-al tău, un secret pe care Kumiko cea adevărată din lumea reală nu mi l-ar fi putut spune. Faci asta pentru ea… Foloseşti cuvinte care sunt de fapt coduri secrete.

  N-a zis nimic o vreme. A ridicat paharul şi a mai băut o gură de whisky.

  — Nu ştiu ce să zic. Dacă tu crezi aşa, s-ar putea să ai dreptate. Poate că sunt chiar Kumiko, dar nici eu nu bag mâna-n foc. Dacă e adevărat… Dacă eu sunt Kumiko… ar trebui să-ţi pot vorbi cu vocea ei, nu? Lucrurile sunt cam complicate, dar pe tine nu te deranjează, nu-i aşa?

  — Nu mă deranjează.

  Mi s-a părut că vocea mea îşi pierduse iar calmul şi suna ireală.

  Şi-a dres glasul.

  — Dacă aşa stau lucrurile… Nu-i chiar simplu… Te grăbeşti? N-ai putea să mai stai?

  — Nu prea ştiu.

  — Aşteaptă puţin. Scuză-mă… Imediat. Am aşteptat.

  — Deci, ai venit aici special în căutarea mea. Voiai să ne întâlnim? Răsună din întuneric vocea adevărată a lui Kumiko.

  Nu îi mai auzisem glasul din dimineaţa aceea de vară când i-am închis fermoarul rochiei, îşi dăduse cu parfum după urechi, un parfum primit de la cineva. Plecase de acasă în ziua aceea, fără să se mai întoarcă. Fie că era adevărată sau falsă vocea din întuneric, ea m-a făcut să-mi amintesc de dimineaţa aceea. Simţeam mirosul parfumului în nări şi vedeam pielea albă a spatelui ei. Amintirea era puternică şi atârna greu îtt beznă… Poate mai puternică şi mai grea decât în realitate. Am strâns şi mai tare căciula în mâini. '

  — Să fiu sincer, n-am venit doar să te întâlnesc, ci să te ia” înapoi.

  Ea respiră uşurată.

  — De ce ţii atât de mult să mă iei înapoi?

  — Pentru că te iubesc şi ştiu că mă iubeşti şi ai nevoie de mine.

  — Eşti cam sigur pe tine, spuse Kumiko – sau vocea lui Kumiko. Tonul ei nu mi s-a părut dispreţuitor, dar nici cald.

  Mi s-a părut că frapiera din camera alăturată îşi schimbă poziţia. Cel puţin asta auzeam.

  — Ca să te iau înapoi, trebuie să rezolv totuşi nişte enigme.

  — Nu-i cam târziu să te apuci de aşa ceva? Am crezut că nu ai atât de mult timp la dispoziţie.

  Avea dreptate. Nu prea mai aveam timp şi mă copleşeau problemele la care trebuia să mă gândesc. Mi-am şters sudoarea de pe frunte cu dosul palmei. Era ultima mea şansă probabil. Trebuia să cuget bine.

  — Aş vrea să mă ajuţi, am spus.

  — Păi, ştiu eu? S-ar putea să nu fiu în stare, dar voi încerca.

  — Primul lucru pe care vreau să-l ştiu este de ce a trebuit să mă părăseşti. Vreau să aflu motivul adevărat. Ştiu foarte bine ce mi-ai scris în scrisoare – că ai pe altcineva. Am citit-o şi-am recitit-o. Ar putea fi şi asta o explicaţie, dar eu nu pot crede că e motivul real. Nu-mi sună adevărat. Nu spun că e minciună, dar eu nu o văd decât ca pe o alegorie.

  — Alegorie? Părea de-a dreptul şocată. Poate nu ştiu eu ce-i aia alegorie, dar nu mi se pare că afirmaţia pe care am făcut-o – şi anume că m-am culcat cu alt bărbat – sună a alegorie.

  — Eu vreau să spun că nu e altceva decât o explicaţie de dragul explicaţiei şi nimic mai mult… Dar explicaţia aceea nu duce nicăieri… Pluteşte doar la suprafaţă. Cu cât citeam scrisoarea, cu atât simţeam mai mult lucrul acesta. Trebuie să existe un motiv mai serios, mai real şi sunt sigur că e implicat Noboru Wataya în el.

  I-am simţit ochii fixându-mă în întuneric şi în clipa aceea m-am gândit că poate mă şi vedea.

  — E implicat Noboru Wataya? Cum? Întrebă vocea lui Kumiko.

  — Evenimentele prin care am trecut au fost extrem de complicate. Au apărut între timp tot felul de personaje, s-au întâmplat lucruri ciudate unul după altul, iar când încerc să le pun în ordine, nu mai înţeleg chiar nimic. Dacă le privesc de la o oarecare distanţă, mi se par mai clare. Ceea ce nu pricep este de ce ai plecat din lumea mea şi ai intrat în cea a lui Noboru Wataya. Importantă este schimbarea. Chiar dacă ţi-ai găsit pe altcineva, aspectul acesta trece pe locul al doilea, nu e decât o faţadă a problemei şi tocmai asta vreau să lămuresc. A înclinat puţin paharul în întuneric. Am privit spre locul de unde venise sunetul acela abia perceptibil, dar nu i-am zărit mişcările. Sigur fusese o iluzie.

  — Oamenii nu trimit întotdeauna mesaje cu intenţia de a comunica adevărul, domnule Okada. Vocea nu mai era a lui Kumiko şi nici vocea aceea de fetiţă alintată de la început. Era o voce nouă, care aparţinea altcuiva. Părea echilibrată şi inteligentă. Şi as vrea să vă mai spun ceva: oamenii nu se întâlnesc întotdeauna unii cu alţii pentru a-şi dezvălui propria identitate, înţelegeţi ce vreau să spun, domnule Okada?

  — Kumiko voia totuşi să-mi comunice ceva. Fie că era adevărat sau nu, ea încerca să mă roage ceva. Pentru mine acesta era adevărul.

  Simţeam că întunericul din jurul meu creşte în intensitate, la fel cum se apropie lăsarea serii fără nici un avertisment. Trebuia să mă grăbesc, nu mai aveam prea mult timp la dispoziţie. Vor pleca în căutarea mea de îndată ce se vor aprinde luminile. M-am decis să îmbrac în cuvinte gândurile care mi se conturaseră încet în minte.

  — S-ar putea să fie de vină doar imaginaţia mea, dar îndrăznesc să mărturisesc că există o tendinţă moştenită în familia Wataya. Nu ştiu ce-ar putea fi, dar cred că e o genă de care ţi-e teamă şi de aceea n-ai vrut copii. Când ai rămas însărcinată, ai intrat în panică la gândul că ar putea-o moşteni copilul tău, dar nu mi-ai putut mărturisi secretul atunci. De-aici a pornit totul.

  A pus paharul pe noptieră fără să scoată un cuvânt. Am continuat:

  — Sunt convins că sora ta n-a murit din pricina intoxicaţiei, a fost altceva, ceva cu totul neobişnuit şi vinovatul a fost Noboru Wataya. Ştii foarte bine lucrul acesta. Presupun că sora ta ţi-a spus ceva înainte de a muri, te-a prevenit în vreun fel. Cred că Noboru Wataya avea şi atunci un fel de fort” specială şi se pricepea grozav să găsească persoanele asupra cărora să acţioneze. Şi faţă de Creta Kano şi-a folosit forţa într-un mod foarte violent. Ea a fost capabilă să-şi revină, dat sora ta nu. Locuia doar în aceeaşi casă cu el şi nu avea fugi. A preferat să moară pentru că n-a mai suportat. Părinţii tăi au păstrat cu sfinţenie secretul sinuciderii, nu-i aşa?

  N-am primit nici un răspuns. Tăcea de parcă voia să-şi anuleze cu totul prezenţa din camera aceea întunecată.

  Am continuat:

  — Nu ştiu cum a reuşit şi nici ce ocazie favorabilă a condus ia un asemenea rezultat, dar Noboru Wataya şi-a sporit geometric forţa violentă, începând s-o folosească asupra mulţimii prin intermediul televiziunii, presei şi al altor mijloace de comunicare în masă. Încearcă să scoată din faldurile întunecate ale conştiinţei oamenilor ceva care să servească apoi intereselor sale politice. Numai că acel ceva este extrem de periculos şi miroase a violenţă, a sânge, a destin şi e în strânsă legătură cu străfundurile istoriei pe care el încearcă să le distrugă şi să Ie şteargă din mintea oamenilor, urmărind o anulare pe scară largă.

  Am auzit-o oftând în întuneric.

  — Eşti amabil să-mi mai torni un whisky? Spuse ea cu voce moale.

  M-am apropiat de noptieră şi i-am luat paharul gol. Atâta lucru puteam şi eu face pe întuneric. M-am dus în camera cealaltă, am aprins lanterna şi i-am pregătit un whisky cu gheaţă.

  — Ceea ce ai afirmat acum este doar produsul imaginaţiei tale, nu? Întrebă ea.

  — Aşa e. Am pus şi eu nişte presupuneri cap la cap, dar n-am cum să le dovedesc justeţea. Nu pot pretinde că ceea ce am spus este adevărat, pentru că nu am o bază concretă de susţinere.

  — Dar aş vrea să aud şi restul… Dacă mai există aşa ceva. I-am pus paharul pe noptieră, am stins lanterna şi m-am aşezat iar în fotoliu. M-am concentrat cât am putut şi am continuat:

  — Tu n-ai ştiut ce s-a întâmplat cu sora ta. Erai prea mică pentru a pricepe semnificaţia completă a avertismentului ei înainte de a muri, dar ceva tot ai înţeles. Ai ştiut că Noboru Wataya a pângărit-o şi a rănit-o. Ai simţit în propriul tău sânge un secret întunecat de care nu te puteai descotorosi. De aceea ai fost tot timpul singură şi tensionată în casa aceea, luptând din răsputeri să trăieşti mai departe cu anxietatea aia mocnită şi de nedefinit ce semăna cu unele dintre meduzele pe care le-am văzut la acvariu.

  După ce ai absolvit facultatea, te-ai căsătorit cu mine şi ai Părăsit casa părintească în care oricum te simţeai pierdută.

  Am dus amândoi o viaţă liniştită şi ai reuşit, încetul cu încetul, să uiţi de neliniştea aceea întunecată care te măcinase atât de multă vreme. Ai ieşit în lume şi arătai cu totul alta după ce ţi-ai revenit. Lucrurile au mers bine o vreme, dar din păcate n-a fost chiar atât de simplu. La un moment dat te-ai simţit atrasă, fără să vrei, de forţa aceea întunecată de care te credeai scăpată. Când ţi-ai dat seama ce se întâmplă, te-ai panicat şi n-ai ştiut ce să mai faci. De aceea te-ai dus la Noboru Wataya… ca să afli adevărul. Ai apelat la Malta Kano în speranţa că te va ajuta. Eu am fost singurul faţă de care nu ai simţit nevoia să-ţi deschizi inima.

  Am presupus că toate acestea au început după ce ai rămas însărcinată. Sunt convins că acela a fost un punct de cotitură pentru tine. Acum îmi dau seama că primul avertisment mi l-a dat cântăreţul cu chitara la Sapporo, în seara în care tu ai avortat. Sarcina a trezit acel ceva latent dinăuntrul tău şi exact asta aştepta Noboru Wataya. Cred că e singura modalitate în care este capabil să abordeze sexual o femeie. De aceea a ţinut atât de mult să mi te smulgă şi să te tragă de partea lui… O dată ce tendinţa aceea şi-a scos colţii la suprafaţă. Avea nevoie de tine, trebuia să joci rolul pe care-l jucase sora ta cândva.

  Când am terminat de vorbit, s-a lăsat o linişte cumplit de adâncă. Dădusem glas tuturor presupunerilor pe care le ţesuse imaginaţia mea în legătură cu Kumiko. O parte dintre ele au provenit din gânduri vagi care-mi dăduseră târcoale până atunci, altele se conturau în mintea mea în timp ce vorbeam în beznă. Aveam sentimentul că puterea întunericului a umplut spaţiile goale din imaginaţia mea. Sau poate prezenţa femeii m-a ajutat, în niciuna din situaţii însă, nu aveam o bază reala.

  — Interesantă poveste, spuse femeia. Vocea îi semăna iar cu cea a unei fetiţe alintate. Viteza cu care i se modifica vocea creştea parcă tot mai mult. A, deci aşa! Vrei să spui că ana fugit de la tine ca să-mi ascund trupul pângărit. Parcă ar fi Podul Waterloo în ceaţă, Sclipirea licuricilor, Robert Taylor şi Vivien Leigh.

  — Te iau de-aici, i-am retezat-o scurt. Te duc acasă, trebm* să te întorci în lumea căreia îi aparţii, lumea în care trăiesc pisici cu vârful cozii răsucit, în care există grădini mici şi î° care sună ceasurile deşteptătoare dimineaţa.;

  — Şi cum vei proceda? Întrebă femeia. Cum o să mă scot” de aici, domnule Okada? Î

  — Ca în basme. Prin destrămarea vrăjii.

  — Dar stai puţin, domnule Okada. Tu crezi că eu sunt Kumiko şi de aceea vrei să mă iei acasă. Dacă lucrurile nu stau aşa, ce vei face? Eşti absolut sigur că procedezi cum trebuie? N-ar fi bine să mai chibzuieşti?

  Îmi încleştasem mâna pe lanterna din buzunar. Nu putea fi altcineva decât Kumiko, dar nu puteam dovedi. La urma urmei, era doar o ipoteză de-a mea. Mâna din buzunar era lac <ie sudoare.

  — Te iau acasă, am repetat eu cu voce seacă. De aceea am venit.

  Am auzit cearşafurile foşnind, îşi schimba poziţia în pat.

  — Eşti sigur? Nu ai nici o îndoială? Insistă ea, dorind să-i mai confirm o dată.

  — Sunt sigur. Te iau acasă.

  — Nu te mai răzgândeşti?

  — În nici un caz. Sunt absolut hotărât.

  A urmat o tăcere lungă, de parcă dorea să verifice afirmaţiile mele. Pentru a marca apoi încheierea acestei faze a conversaţiei, a oftat adânc.

  — Vreau să-ţi dau un cadou, spuse ea. Nu ştiu dacă-i chiar cadou, dar s-ar putea să-ţi prindă bine. Nu aprinde lumina, întinde mâna… Încet… pe noptieră.

  M-am ridicat de pe scaun şi am întins mâna dreaptă prin beznă, de parcă voiam să-i măsor densitatea. Simţeam ghimpii ascuţiţi ai aerului în vârful degetelor… Şi am atins obiectul. Când mi-am dat seama despre ce era vorba, mi s-a pus un nod în gât şi am simţit că mă sufoc. Obiectul era bâta de baseball.

  Am apucat-o strâns şi am ridicat-o. Eram aproape sigur că era bâta de baseball pe care i-o luasem omului cu chitara. Mânerul şi greutatea erau aceleaşi. Trebuia să fie aceeaşi bâtă. Când am pipăit-o mai atent, am constatat că avea ceva deasupra emblemei. Era o mizerie. Am prins-o între degete. Păreau fire de păr de om, după grosime şi consistenţă. Erau lipite între ele cu sânge închegat. Cineva se folosise de bâta aceea ca să dea altcuiva în cap, probabil lui Noboru Wataya. A durat ceva până am reuşit să respir normal şi să scap de nodul din gât.

  — Este bâta ta, nu? Întrebă ea.

  — Posibil, am zis eu, încercând să rămân calm. Vocea mea căpătase parcă o nuanţă diferită în bezna aceea adâncă, de parcă stătuse cineva la pândă până atunci şi vorbea în locul meu. Mi-am dres glasul şi după ce m-am asigurat că-mi voi putea folosi vocea, am zis:

  — Se pare că a folosit-o cineva pentru a lovi pe altcineva. Femeia a tăcut mâlc. M-am aşezat, am lăsat bâta în jos şi am prins-o între genunchi.

  — Sunt sigur că tu ştii ce se întâmplă, am zis. Cineva s-a folosit de bâta asta ca să-i spargă capul lui Noboru Wataya. Deci ştirile de la televizor erau adevărate. Noboru Wataya este în spital, în stare gravă. S-ar putea să şi moară.

  — N-o să moară, spuse Kumiko, fără pic de emoţie în glas, de parcă povestea un eveniment dintr-o carte de istorie. S-ar putea totuşi să nu-şi revină complet, să continue să bâjbâie prin întuneric… Dar nimeni nu ştie despre ce fel de întuneric va fi vorba.

  Am pipăit după pahar şi l-am luat de jos. L-am dat pe gât fără să mă gândesc. Lichidul acela fără gust a luat-o în jos pe esofag. M-a trecut un frison nu ştiu de ce şi apoi am avut o senzaţie neplăcută, de parcă se îndrepta ceva spre mine, încet, prin întunericul cel lung. Inima a început să-mi bată tare, presimţind probabil ce avea să urmeze.

  — Nu avem prea mult timp la dispoziţie, am spus. Spune-mi măcar unde ne aflăm.

  — Doar ai mai venit aici şi te-ai descurcat singur. Ai scăpat viu şi nevătămat. Nu se poate să nu ştii unde te afli. Dar nu asta e problema. Important e…

  În clipa aceea s-a auzit o bătaie în uşă – un zgomot tare, uscat, de parcă bătea cineva un cui în perete. Două bătăi urmate de alte două. Mai auzisem bătăile acelea. Femeia era cu sufletul la gură.

  — Trebuie să ieşi de aici imediat, spuse ea. Nu mai aveam nici o îndoială, era vocea lui Kumiko. Dacă pleci acum, mai poţi trece prin zid.

  Nu-mi dădeam seama dacă era bine sau nu cum gândeam în clipa aceea, dar nu mai voiam să mă las învins. Trebuia să înving eu. Era o bătălie ce se cerea dată.

  — Nu mai fug de data asta, i-am spus lui Kumiko. Vreau să te iau acasă.

  Am pus paharul pe duşumea, căciula de lână pe cap şi am scos bâta dintre genunchi. Am pornit încet spre uşă.

  Doar un cuţit adevărat Ceea ce fusese prorocit

  M-am îndreptat spre uşă, luminându-mi calea cu lanterna şi păşind încet. Aveam bâta în mâna dreaptă. Nici n-am ajuns bine, că am auzit iar două bătăi şi apoi încă două mai puternice. M-am lipit de perete, în spatele uşii, şi am aşteptat cu sufletul la gură.

  Când au încetat bătăile, s-a lăsat iar liniştea de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic, dar simţeam prezenţa cuiva dincolo de uşă. Acel cineva stătea în dreptul meu, de partea cealaltă, ţinându-şi respiraţia şi ciulindu-şi urechile, ca să-mi audă bătăile inimii sau să-mi citească eventual gândurile, încercam să respir încet ca să nu tulbur aerul din jur. Nu sunt aici, îmi spuneam. Nu mă aflu aici, de fapt nu sunt nicăieri.

  Cheia s-a răsucit în broască. Acel cineva făcea fiecare mişcare cu cea mai mare atenţie, astfel încât zgomotele să pară separate unele de altele şi să li se piardă semnificaţia. S-a răsucit mânerul şi imediat după aceea am auzit sunetul aproape imperceptibil al balamalelor. Bătăile inimii mele s-au înteţit şi nu le mai puteam controla. Cineva a păşit în cameră. Aerul fremăta parcă. Am făcut un efort supraomenesc să-mi ascut cele cinci simţuri şi am adulmecat miros de trup străin -un amestec ciudat de îmbrăcăminte groasă, respiraţie înăbuşită şi nervi supraîncordaţi înghiţiţi de întuneric. Avea oare cuţitul în mână? Trebuia să-mi imaginez că-l are. Îmi era foarte vie în minte sclipirea lui albă. Mi-am ţinut respiraţia, încercând să-mi maschez prezenţa şi mi-am încleştat mâinile pe bâtă.

  După ce-a intrat, acel cineva a închis uşa şi a încuiat-o pe dinăuntru. A rămas apoi cu spatele lipit de ea, aşteptând şi privind în juR. Îmi transpiraseră palmele. Aş fi vrut să mi le şterg de pantaloni, dar orice mişcare mi-ar fi putut fi fatală.

  M-am gândit la pasărea sculptată din grădina lui Miyawaki. Pentru a-mi şterge orice urmă, m-am contopit cu imaginea păsării. Eram sculptura unei păsări, împietrită, scăldată de razele puternice ale soarelui de vară şi priveam cerul.

  Acel cineva îşi adusese o lanternă. A aprins-o şi în clipa aceea fasciculul de lumină a străpuns uşor întunericul. Lumina nu era puternică, de unde am dedus că era tot o lanternă mică, de buzunar. Aşteptam ca lumina aceea slabă să treacă prin faţa mea, dar individul nu s-a mişcat din loc. Fasciculul luminos a luat la cercetat fiecare obiect din cameră, unul după altul – florile din vază, tava din argint de pe masă (care a strălucit senzual din nou), canapeaua, lampadarul… A trecut pe lângă nasul meu şi s-a oprit pe duşumea la cinci centimetri de vârful tenişilor mei, după ce-a cercetat fiecare colţişor, precum limba unui şarpe care tatonează terenul. Mi s-a părut că am stat aşa o veşnicie. Simţeam teama şi tensiunea sfredelindu-mi creierii.

  Nu te gândi la nimic. N-ai voie să-ţi foloseşti imaginaţia, îmi ziceam. Doar îmi atrăsese atenţia locotenentul în rezervă Mamiya, în scrisoarea sa, că imaginaţia poate fi fatală.

  Până la urmă, raza de lumină a început să se mişte încet, înainte. Bărbatul se îndrepta spre camera alăturată. Am apucat bâta şi mai ferm. Am observat că mi se uscaseră mâinile, ba chiar mi se păreau prea uscate.

  Bărbatul a făcut un pas înainte şi s-a oprit. Apoi încă un pas. Aveam impresia că era foarte atent pe unde calcă. Era cumplit de aproape de mine. Încă doi paşi şi ajungea unde voiam eu. Încă doi paşi şi se termina cu coşmarul acela umblător. Lumina a dispărut brusc, bezna înghiţind iar totul în jur. Bărbatul stinsese lanterna. Am încercat să-mi pun repede mintea în funcţiune, în întuneric, dar nu reuşeam. M-au trecut fiori reci. Şi-a dat seama că eram acolo.

  Dacă nu mă mişc, sunt pierdut, mi-am zis eu. Nu trebuie să stau împietrit locului. Am încercat să mă mişc spre stânga, dar picioarele nu mă ascultau, erau lipite de duşumea şi inerte, asemenea statuii din piatră a păsării. Am încercat să mă aplec puţin în faţă, dar abia am reuşit să-mi înclin trupul câţiva milimetri, în clipa aceea m-a plesnit ceva peste umărul stâng şi m-a înjunghiat – tare şi rece ca gheaţa. Mi-a străpuns osul

  Lovitura m-a trezit şi picioarele mi s-au dezmorţit. Sărit spre stânga şi m-am lăsat pe vine, încercând detectez adversarul. Vasele de sânge din tot corpul mi se dilatau şi se contractau, fiecare muşchi şi celulă se întindeau după oxigen. Umărul drept mi-a amorţit, dar nu mă durea. Avea să mă doară mai târziu. Am rămas nemişcaţi amândoi, faţă-n faţă în întuneric, ţinându-ne respiraţia. Nu se vedea nimic şi nu se auzea nici un sunet.

  Cuţitul s-a năpustit iar spre mine, fără avertisment. A vâjâit pe lângă faţa mea, asemenea unei albine care atacă, dar nu mi-a atins decât pata de pe obraz. Am simţit cum mi se sfâşie pielea, dar rana nu era adâncă. Nu mă vedea nici el, cu siguranţă. Dacă m-ar fi văzut, m-ar fi omorât de mult. Am învârtit bâta în beznă, îndreptând-o în direcţia de unde venise cuţitul, dar n-a făcut decât să vâjâie pe întuneric, fără să lovească nimic. Oricum, mi s-a mai schimbat puţin starea de spirit şi nu mă consideram încă învins. Cuţitul mă atinsese doar de două ori şi nu fatal. Nu ne vedeam. El avea cuţit, eu bâtă.

  Ne ţineam suflarea şi ne pândeam reciproc. Am simţit sângele curgându-mi pe faţă, dar nu-mi era frică. E doar un cuţit, mi-am zis. E doar o tăietură. Aşteptam. Aşteptam cuţitul. Eram capabil să aştept o veşnicie. Am inspirat şi apoi am expirat fără să se audă nimic. „Haide!” i-am zis eu în minte. „Mişcă! Te aştept! Înjunghie-mă dacă vrei, nu mi-e teamă.”

  Cuţitul m-a atacat din nou. De data asta mi-a sfârtecat gulerul puloverului. I-am simţit vârful atingându-mi gâtul, dar n-a trecut prin piele. M-am răsucit şi am sărit într-o parte. Dornic să recuperez, am învârtit bâta prin aer. I-a atins clavicula, cred. Lovitura n-a fost suficient de puternică pentru a-l pune jos sau pentru a-i rupe oase, dar măcar l-am atins. L-am auzit dându-se îndărăt şi respirând agitat. Mi-am luat avânt şi am atacat iar, în aceeaşi direcţie, puţin mai sus, acolo unde mi se părea că-l aud respirând.

  A fost o lovitură perfectă. L-am prins undeva în partea de sus a gâtului. S-a auzit un pârâit groaznic de oase. A treia lovitură şi-a atins ţinta – capul. A scos un sunet jalnic şi s-a prăbuşit. A gâfâit puţin, după care nu s-a mai auzit nimic. Am închis ochii şi, fără să gândesc, am mai atacat o dată în direcţia sunetului. N-aş fi vrut, dar nu aveam încotro. Trebuia să termin cu el, nu din ură sau de teamă, ci pentru că pur şi simplu trebuia să fac asta. L-am auzit pârâind în întuneric ca un fruct copt. Ca un pepene verde. Stăteam nemişcat, cu mâinile încleştate pe coada bâtei şi o ţineam în faţa mea.

  Mi-am dat seama în clipa aceea că tremuram din cap până-n picioare şi nu mă puteam stăpâni. M-am dat un pas îndărăt şi am scos lanterna din buzunar.

  — Nuuuuuu! Strigă vocea din întuneric. Nu te uita! Era vocea lui Kumiko. Striga din camera alăturată şi încerca să mă convingă să nu mă uit. Trebuia să văd. Trebuia să ştiu ce anume era acel ceva din toiul beznei pe care l-am bătut până la desfigurare. O parte din mine înţelegea ce voia Kumiko să-mi interzică. Avea dreptate, nu trebuia să mă uit, dar aveam lanterna în mână şi aceasta se mişca fără să-mi asculte comenzile.

  — Te rog, te implor! Ţipa ea. Nu te uita dacă vrei să mă iei acasă!

  Am strâns din dinţi şi am dat încet drumul aerului pe care-l adunasem în plămâni. Nu reuşeam să-mi stăpânesc tremuratul, în aer plutea un miros greţos de creieri, violenţă, moarte. Eu eram vinovatul. Din cauza mea mirosea astfel. Am găsit canapeaua şi m-am prăbuşit pe ea. Am încercat să lupt cu starea aia de vomă, dar n-am reuşit. Am vomitat pe covor tot ce aveam în stomac, apoi lichid, aer, salivă. În timp ce vomitam, am scăpat bâta pe jos şi am auzit-o rostogolindu-se în întuneric.

  După ce mi-a trecut starea de vomă, am vrut să-mi scot batista şi să mă şterg la gură, dar nu mi-am putut mişca mâna. N-am fost capabil nici să mă ridic de pe canapea.

  — Hai să mergem acasă! S-a terminat. Hai să mergem! Ea nu mi-a răspuns.

  Nu mai era nimeni acolo. M-am afundat în canapea şi am închis ochii.

  Simţeam că mă lasă puterile… Din degete, umeri, gât, picioare… Au început să pălească şi durerile provocate de răni. Îmi pieriseră toate senzaţiile, dar nu-mi era frică. Am capitulat fără să protestez, m-am predat unui ceva cald şi mare ce venise să mă învăluie. Atunci mi-am dat seama că străpungeam zidul gelatinos. Nu aveam decât să mă las în braţele fluxului. Aici n-am să mai vin niciodată, mi-am spus în timp ce treceam prin zid. Totul s-a terminat. Unde-a plecat Kumiko din camera aceea? Ar fi trebuit să o iau acasă, doar de aceea l-am ucis pe bărbatul acela, acela a fost motivul pentru care i-am crăpat capul ca pe un pepene. Acela a fost motivul pentru care… N-am mai putut gândi. Mintea mi-a fost absorbită de o baltă adâncă de neant.

  Când mi-am revenit, mă aflam din nou în beznă. Stăteam rezemat de zid. Mă întorsesem în fundul fântânii, dar nu era locul obişnuit. Mi se părea ceva nou, cu totul nefamiliar, încercam să-mi adun toate forţele pentru a înţelege ce se întâmplă. Ce se deosebea oare de ceea ce ştiam eu? Simţurile mele erau paralizate aproape complet. Abia reuşeam să percep, vag, ambianţa. Trăiam sentimentul că fusesem în mod eronat depozitat într-un alt recipient. Am început, treptat, să înţeleg.

  Eram înconjurat de apă.

  Fântâna aceea nu mai era secată. Mă aflam în apă până la solduri. Am respirat adânc şi am încercat să mă calmez. Ce s-o fi întâmplat? Ţâşnea apă caldă de undeva. Nu era apă rece. M-am gândit imediat să verific dacă lanterna era în buzunar, dacă o luasem cu mine din lumea aceea. Exista oare vreo legătură între ceea ce se întâmplase acolo şi realitatea de aici? Mâna nu-mi asculta comenzile. Nu-mi puteam mişca nici măcar degetele. Aveam picioarele la fel de inerte şi nu mă simţeam în stare să mă ridic.

  Am încercat să evaluez situaţia cu sânge rece. În primul rând, apa îmi venea doar până la brâu, aşa că nu era cazul să mă gândesc la înec. E adevărat că nu mă puteam mişca, dar asta se întâmpla pentru că-mi epuizasem fiecare gram de forţă. Probabil că-mi voi reveni după un timp. Rănile provocate de cuţit nu păreau foarte adânci, iar paralizia îmi înăbuşea durerile. Din obraz nu-mi mai curgea sânge. Se închegase.

  Mi-am rezemat capul de zid şi mi-am spus: Stai liniştit. Nu e cazul să te îngrijorezi. Totul se terminase. Trebuia să mă odihnesc puţin şi apoi să mă întorc la lumea mea, lumea de pe pământ învăluită de lumina soarelui… Dar de ce avea fântâna apă din nou? De ce atât de brusc? Fusese atât de multă vreme secată, moartă… Şi-acum a revenit la viaţă. O fi având vreo legătură cu faptele mele de acolo? Probabil că da. O fi sosit timpul ca piedica pusă filonului de apă, care a acţionat ca un dop, să se dea la o parte!

  Imediat după aceea am realizat un fapt sinistru. La început n-am vrut să-l accept, gândindu-mă la o grămadă de posibilităţi care m-ar fi determinat să trăiesc cu impresia aceea, încercam să mă conving pe mine însumi că era doar halucinaţie provocată de combinaţia dintre beznă şi oboseală. Până la urmă însă, a trebuit să admit că era adevărat. Oricât încercam eu să mă păcălesc, nu ţinea.

  Nivelul apei creştea.

  Apa ajunsese deja până în dreptul genunchilor mei îndoiţi. Urca încet, dar urca. Am încercat iar să mă mişc, făcând eforturi disperate, dar degeaba. N-am reuşit decât să-mi răsucesc puţin gâtul. Am privit în sus. Capacul fântânii era la locul lui, pus bine. Am vrut să mă uit la ceas, dar n-am putut.

  Apa ţâşnea printr-o deschizătură… Cu viteză din ce în ce mai mare. La început s-a infiltrat puţin câte puţin, iar acum ajunsese un adevărat torent. II auzeam, îmi ajunsese deja până la piept. Oare cât avea să mai crească?

  „Atenţie la apă!” îmi spusese domnul Honda. N-am luat în seamă avertismentul lui. E adevărat că nu-l uitasem (n-aveam cum să uit o asemenea trăsnaie!), dar nici nu l-am luat în serios. Domnul Honda nu fusese pentru mine şi pentru Kumiko decât un episod nevinovat şi ne mai trezeam repetându-i cuvintele: „Atenţie la apă!” Izbucneam amândoi în râs. Eram tineri şi plini de viaţă, nu aveam nevoie de profeţiile lui. Abia acum îmi dădeam seama că domnul Honda avusese dreptate, îmi venea să râd de mine însumi. M-am trezit în apă şi eram la mare ananghie.

  M-am gândit la Mai Kasahara. Mi-am imaginat-o venind la fântână şi dând la o parte capacul. Vedeam atât de clar imaginea aceea, încât îmi venea să sar direct în ea. Trupul nu mi-l mai puteam mişca, dar imaginaţia funcţiona. Ce altceva mai puteam face?

  — Hei, domnule Pasăre-arc! Vocea ei reverberează în toată fântâna. Nu mi-am dat seama până acum că ecoul dintr-o fântână cu apă diferă de cel dintr-o fântână secată. Ce faci acolo? Iar meditezi?

  — Nu fac nimic deosebit, îi spun eu, privind în sus. N-am timp să-ţi explic acum, dar nu-mi pot mişca trupul şi apa creşte aici. Nu mai e secată fântâna. S-ar putea să mă înec.

  — Bietul de tine! Ţi-ai epuizat toată energia în încercarea de a o salva pe Kumiko. Poate că ai şi salvat-o. I-ai scăpat şi pe alţii de nenorociri, numai pe tine nu te-ai putut cruţa, iar acum n-are cine să te scoată de-acolo. Ţi-ai irosit toate forţele pentru a-i aduce pe alţii la lumină. Seminţele vieţii le-ai irosit prin alte locuri şi sacul s-a golit de tot. Nu cred că există pe lume nedreptate mai mare. Te compătimesc, domnule Pasăre-arc, te compătimesc din tot sufletul, te rog să mă crezi. Dar a fost alegerea ta. Înţelegi ce vreau să spun?

  — Cred că da.

  Umărul drept îmi zvâcnea de durere. Deci s-a întâmplat cu-adevărat, mi-am zis. Cuţitul acela chiar mă tăiase, fusese un cuţit adevărat.

  — Ţi-e frică de moarte? Întrebă Mai Kasahara.

  — Normal! Auzeam ecoul vocii mele în fântână. Bineînţeles că mi-e frică la gândul că o să mor în fântâna asta întunecată.

  — La revedere, domnule Pasăre-arc! Îmi pare foarte rău că nu pot face nimic pentru tine. Sunt foarte departe.

  — La revedere, Mai Kasahara! Să ştii că mi-a plăcut cum arătai în costumul acela de baie.

  Vocea lui Mai era foarte liniştită.

  — La revedere! Bietul de tine!

  Capacul fântânii se închise etanş şi imaginea dispăru. Nu s-a întâmplat nimic apoi şi nici nu găseam vreo legătură între ea şi ceea ce mi se întâmpla. Am ridicat capul spre gura fântânii şi-am strigat: „Mai Kasahara! Unde naiba eşti acum când am atâta nevoie de tine?”

  Nivelul apei îmi ajunsese până la gât şi o simţeam ca un laţ. Aveam impresia că respiram greu. Inima mea, care era deja sub apă, făcea eforturi disperate să marcheze timpul rămas, în ritmul acela, mai aveam doar vreo cinci minute până mi se acoperea gura… Şi nasul… Iar plămânii urmau să se umple de apă. Nici o şansă! Ciudat! Fântâna reînviase, iar eu urma să mor la naşterea ei! Nu-i chiar o moarte rea! Mi-am zis. E loc şi de mai rău pe lumea asta.

  Am închis ochii încercând să-mi accept moartea inevitabilă. Cât se poate de calm. Voiam să-mi înving frica. Cel puţin am reuşit să las în urma mea câteva lucruri. Vestea aceea bună. Veştile bune se spun în şoaptă. Aş fi vrut să zâmbesc la amintirea asta, dar n-am fost în stare. „De fapt îmi este frică de moarte”, am zis cu voce joasă. Se pare că au fost ultimele mele cuvinte. Nu foarte impresionante, dar n-am mai apucat să spun altceva. Apa mi-a acoperit gura, apoi nasul. Respiraţia mi s-a oprit. Plămânii mi se zbăteau să mai găsească nişte aer, dar nu mai reuşeau. Doar apă călduţă în jur.

  Eram pe moarte… ca toţi oamenii din lumea asta.

  38 Povestea raţelor-oameni

  Umbre şi lacrimi (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara – 7)

  Bună, domnule Pasăre-arc!

  Primeşti scrisorile mele?

  Adevărul este că până acum ţi-am scris o grămadă de scrisori, dar nu ştiu dacă le-ai primit. Poate că din pricina adresei de pe plic zac acum în vreun oficiu poştal cu menţiunea „adresă necunoscută”. Ei, asta e! Dacă nu ajung la destinaţie, nu ajung şi gata. Eu n-am ce să fac. Nu e cine ştie ce de capul lor, dar am simţit nevoia să-mi aştern gândurile pe hârtie, îmi vin destul de uşor ideile când mă gândesc că-ţi scriu ţie, domnule Pasăre-arc. Oare de ce…?

  Aceasta este însă o scrisoare pe care chiar aş vrea să o citeşti, aşa că mă rog zeilor să ajungă.

  Ştiu că nu ţi-am mai pomenit de raţele-oameni, dar aş vrea să-ţi povestesc despre ele.

  După cum ţi-am mai scris, fabrica în care lucrez are terenuri întinse, cu păduri, un lac şi tot ce-i trebuie, îmi place grozav să mă plimb pe-acolo. Lacul este destul de mare şi în el trăiesc nişte raţe-oameni. Cred că sunt douăsprezece în total. Nu ştiu foarte exact cum este organizată familia lor, dar presupun că există o ordine internă, potrivit căreia unii se înţeleg bine cu alţii, pe când ceilalţi nu. Eu nu i-am văzut oricum certându-se.

  E decembrie şi lacul a început să îngheţe, dar gheaţa nu e groasă şi chiar dacă e frig, tot mai rămân ochiuri de apă ca să poată înota raţele. Mă rog, dacă se face foarte frig şi lacul îngheaţă de tot, fetele merg acolo să patineze. Cel puţin aşa oM auzit. În perioada aceea, raţele-oameni (ştiu că ţi se pare ciudat că le numesc astfel, dar aşa m-am obişnuit) trebuie să plece alte părţi. Mie nu-mi place să patinez, aşa că nu-mi rămâne decât să sper că nu va fi foarte frig şi gheaţa nu va fi suficient de groasă pentru patinat. Ştiu că sper degeaba, pentru că iernile sunt foarte geroase în această parte, dar atâta vreme cât locul lor e aici, n-au de ales.

  La fiecare sfârşit de săptămână pornesc spre lac şi-mi omor vremea uitându-mă la raţele-oameni. Cel puţin două-trei ore se:; curg aşa, fără să-mi dau seama cum trece timpul. Ies din casă îmbrăcată ca lumea, cu ciorapi lungi groşi, cu căciulă, fular, ghete, haină îmblănită – înarmată ca un vânător de ursi polari. Mă aşez pe o piatră şi privesc raţele-oameni fără să mă gândesc la nimic. Le dau uneori pâine veche. Nu mai e nimeni pe-aici care să facă aşa ceva.

  Poate că nu ştii, domnule Pasăre-arc, că ratele sunt nişte oameni foarte agreabili. E o plăcere să stai de vorbă cu ele. Chiar nu înţeleg de ce toată lumea pleacă departe şi cheltuieşte o grămadă de bani ca să vadă cine ştie ce porcărie de film, în loc să se destindă privind aceste fiinţe. Uneori fâlfâie din aripi prin aer şi aterizează pe gheaţă, dar alunecă şi cad. Ca într-o comedie de la televizor! Izbucnesc în râs chiar dacă nu mai e nimeni prin preajmă. Ele îşi dau toată silinţa să trăiască frumos, dar tot mai cad. Sunt tare nostime!

  Raţele-oameni, cu labele lor portocalii şi drăgălaşe, arată ca nişte şcolari din clasele primare încălţaţi cu cizme de cauciuc. Ele nu sunt făcute însă pentru gheaţă. Le văd tot timpul alunecând şi căzând în cioc sau în fund. Cred că le lipseşte frâna. Iarna nu este oricum un anotimp potrivit pentru raţele-oameni. Oare ele ce părere au despre gheaţă şi despre alte asemenea minunăţii? Sunt aproape sigură că nu o urăsc, sau cel puţin aşa am impresia când le privesc. Par fericite, chiar dacă e iarnă. Poate mai bombăne resemnate în sinea lor: „Iarăşi gheaţă! Asta e!” Mie-mi plac tare mult raţele-oameni. Lacul e situat în mijlocul pădurii, departe de toate. Nimeni (cu excepţia mea, bineînţeles!) nu se sinchiseşte să ajungă până aici într-un asemenea moment al anului… Mă rog, lăsând de o parte zilele mai călduroase. O iau pe aleea ce duce spre pădure şi-mi aud ghetele scârţâind pe zăpada proaspătă. Se mai zăresc şi multe păsări pe anumite porţiuni ale drumului. Tare sunt fericită când pornesc spre pădure cu pâinea-n buzunar, cu gulerul ridicat, înfofolită toată cu fularul. Nu-mi mai rămâne afară decât nasul ce trimite aburi calzi care îngheaţă pe loc în aerul rece. În tot acest timp mă gândesc la raţele-oameni şi simt o căldură în suflet cum n-am mai simţit de foarte multă vreme.

  Ca să fiu sinceră, domnule Pasăre-arc, m-am trezit acum o oră. Te-am visat şi de aceea m-am aşezat la birou să-ţi scriu. E două şi optsprezece minute noaptea. De obicei mă culc înainte de ora zece, le salut în gând pe raţele-oameni şi dorm buştean până dimineaţa, dar acum m-am trezit din pricina visului. De fapt nici nu ştiu dacă am visat, adică nu-mi amintesc nimic concret. Poate că nici n-am visat, dar ţi-am auzit vocea aproape de urechea mea. Mă strigai disperat şi probabil asta m-a trezit.

  Nu era beznă în cameră când am deschis ochii. Lumina lunii se strecura prin fereastră. Luna cea mare, ca o tavă din aluminiu, atârna dincolo de deal. Mi se părea atât de mare, încât dacă întindeam mâna, puteam scrie pe ea, iar lumina care se strecura în cameră se adunase în mijlocul încăperii ca o baltă albă. M-am ridicat pe marginea patului şi mi-am stors creierii, încercând să-mi dau seama ce s-a întâmplat. De ce m-ai strigat atât de disperat? Mi-a bătut inima nebuneşte multă vreme. Dacă aş fi fost acasă la mine, m-aş fi îmbrăcat -chiar dacă era în toiul nopţii – şi aş fi dat fuga până la tine, domnule Pasăre-arc. Dar de la distanţa asta de cincizeci de mii de kilometri… Unde să dau fuga?

  Ştii ce-am făcut?

  M-am dezbrăcat de tot. Hm! Să nu mă întrebi de ce pentru că nici eu nu ştiu prea bine. Stai calm şi ascultă mai departe. Am scos tot ce-aveam pe mine, am ieşit din pat şi am îngenuncheat în balta aceea de lumină albă. Caloriferul nu funcţiona şi probabil că era răcoare în cameră, dar mie nu îmi era frig. Lumina aceea a lunii care pătrundea prin fereastră avea ceva special şi am simţit-o învăluindu-mi trupul într-un strat protector subţire. Cel puţin aşa am avut impresia în momentele acelea. Am rămas în pielea goală o vreme, privind în jur absentă, iar apoi mi-am expus lunii toate părticelele corpului, pe rând, pentru a le lăsa să se scalde în voie – capul, umerii, braţele, sânii, buricul, picioarele şi restul… Gesturile mele mi se păreau normale. Luna era atât de frumoasă, de perfectă, încât nu m-am putut abţine.

  Dacă m-ar fi văzut cineva din afară, i s-ar fi părut cU siguranţă foarte straniu… Poate m-ar fi considerat chiar „ perversă care face amor cu luna plină. Nu m-a văzut nimeni. Dacă stau şi mă gândesc mai bine, poate m-a văzut de undeva băiatul acela cu motocicleta, dar nu m-a deranjat… E mort. Dacă îl mulţumea doar faptul că mă priveşte, n-avea decât. Puteam face şi eu atâta lucru pentru el.

  Nu mă privea nimeni, eram singură cu luna. Din când în când mai închideam ochii şi mă gândeam la raţele-oameni care dormeau pesemne lângă lac. Mă simţeam cuprinsă de căldura şi fericirea pe care mi-o dădea comuniunea de peste zi cu raţele-oameni, care erau pentru mine un fel de vrajă, o amuletă extrem de preţioasă.

  Am rămas îngenuncheată în lumina lunii, singură, destul de mult timp. Lumina dădea pielii mele o nuanţă magică şi arunca pe duşumea o umbră neagră, care se întindea până înspre perete. Nu părea a fi umbra mea, ci a unei femei mai coapte. Nu era umbra unei virgine pentru că nu arăta ascuţită, ci mai rotundă, mai plină, cu sâni şi sfârcuri mult mai mari. Era totuşi umbra pe care o lăsam eu, numai că era mai întinsă şi avea o formă diferită de cea la care m-aş fi aşteptat. Când mă mişcăm eu, se mişca şi ea. Am încercat un timp să mă mişc în diverse feluri şi să o urmăresc cu foarte multă atenţie pentru a înţelege legătura dintre mine şi ea, pentru a pricepe de ce era atât de diferită. N-am reuşit. Cu cât o priveam mai mult, cu atât mi se părea mai stranie.

  Nu sunt convinsă că am să fiu capabilă să-ţi explic ce s-a întâmplat apoi, domnule Pasăre-arc.

  Pe scurt, am izbucnit deodată în lacrimi, de parcă aşa mi-ar fi ordonat un regizor de film: „Mai Kasahara, acum îţi acoperi faţa cu mâinile şi te pui pe plâns”. Nu ţi-am mărturisit până acum, dar să ştii că-s cam plângăcioasă. Plâng din orice, e slăbiciunea mea cea mai mare, aşa că nu mi s-a părut straniu că m-a umflat plânsul. De obicei, plâng puţin şi îmi spun că e timpul să mă opresc… Şi gata. În seara asta n-am reuşit să încetez cu bazaltul chiar atât de uşor, de parcă ar fi sărit dopul de la sticla cu lacrimi. Nu-mi dădeam seama de ce am izbucnit în plâns şi de aceea nu ştiam cum să mă mai opresc, îmi curgeau lacrimile precum sângele dintr-o rană uriaşă. Nici nu-mi venea să cred că aveam un asemenea izvor în mine. Chiar începusem să mă îngrijorez că o să mă deshidratez şi o să ajung mumie.

  Îmi vedeam şi-mi auzeam lacrimile curgând în balta aceea albă de lumină, absorbite de aceasta de parcă făceau parte integrantă din ea. În timp ce cădeau, prindeau lumina lunii şi sclipeau ca nişte cristale frumoase. Mi-am dat seama la un moment dat că plângea şi umbra, erau umbre adevărate de lacrimi. Ai văzut vreodată aşa ceva, domnule Pasăre-arc? Nu sunt ca umbrele obişnuite. Nici vorbă. Ele vin de undeva, din ţinuturi îndepărtate, exact pentru inimile noastre. Sau poate nu. Îmi trecuse chiar prin minte că poate lacrimile mele sunt doar umbre, iar umbrele lacrimilor sunt adevărate. Sunt convinsă că nu înţelegi. Când o fată de şaptesprezece ani, goală puşcă, se apucă să plângă în toiul nopţii, se poate întâmpla chiar orice. Te rog să mă crezi.

  Cam asta s-a întâmplat aici cu o oră în urmă, iar acum stau la masă şi-ţi scriu scrisoarea cu creionul. (Sunt îmbrăcată, bineînţeles!)

  La revedere, domnule Pasăre-arc l Nu ştiu cum să-ţi spun, dar eu şi raţele-oameni din pădure ne rugăm pentru fericirea ta. Dacă ţi se întâmplă ceva, te rog să mă strigi fără nici o ezitare.

  Noapte bună!

  39 Alte feluri de vesti

  ?

  Ceva a dispărut

  — Scorţişoară te-a cărat până aici, spuse Nucşoară. Primul lucru pe care l-am simţit după ce mi-am revenit, a fost durerea – diverse forme de durere. Rana pricinuită de cuţit, încheieturile, oasele, muşchii – toate mă dureau. Diferite părţi ale corpului s-au lovit de cine ştie ce în timp ce fugeam prin întuneric. Şi totuşi, nu mi se părea că o puteam numi exact durere.

  Pe urmă am realizat că stăteam întins pe canapeaua din „camera de probă” de la „reşedinţă”, îmbrăcat cu o pijama nouă bleumarin şi acoperit cu o pătură. Perdelele erau date la o parte şi lumina strălucitoare a dimineţii îşi croise drum în încăpere fără nici o oprelişte. Era probabil ora zece dimineaţa, aerul părea proaspăt şi timpul mergea înainte. Eu nu înţelegeam însă motivul pentru care existau toate acestea.

  — Scorţişoară te-a cărat până aici, spuse Nucşoară. Rănile nu sunt grave. Cea de la umăr este destul de adâncă dar, din fericire, nu a atins vase de sânge importante. Pe faţă n-ai decât zgârieturi. Scorţişoară s-a ocupat de toate rănile tale, le-a cusut frumos ca să nu rămână urme. Se pricepe la aşa ceva. Poţi să-ţi scoţi firele şi singur peste câteva zile sau mergi la spital să ţi le scoată.

  Am încercat să spun ceva, dar nu puteam articula nici un cuvânt. Nu izbuteam decât să inspir şi să expir aerul, iar şuieratul îmi răsuna puternic în urechi.

  — Ar fi mai bine să nu încerci încă să te mişti sau să vorbeşti, spuse Nucşoară. Stătea pe scaunul de lângă mine, picior peste picior. Scorţişoară spune că ai stat prea mult în fântână – un loc foarte periculos. Te rog să nu mă întrebi ce s-a întâmplat pentru că eu chiar nu ştiu. Am primit un telefon în toiul nopţii, am luat un taxi şi am zburat încoace. Nu cunosc amănunte. Ţi-am văzut doar hainele ude şi pline de sânge şi le-am aruncat pe toate.

  Nucşoară era îmbrăcată mai simplu decât de obicei. Chiar arăta ca şi când plecase de acasă pe neaşteptate. Purta un pulover de caşmir bej peste o cămaşă bărbătească cu dungi şi o fustă din lână de un verde măsliniu. Nu avea bijuterii, iar părul îi era prins la spate. Părea puţin obosită, dar altfel ar fi putut foarte bine poza pentru un catalog de modă. A băgat o ţigară în gură şi a aprins-o cu bricheta ei de aur, cu acelaşi sunet sec. Când l-am auzit, eram deja sigur că nu murisem. Mă salvase cu siguranţă Scorţişoară în ultimul moment.

  — Scorţişoară are un mod aparte de a înţelege lucrurile, spuse Nucşoară. Spre deosebire de tine sau de mine, el se gândeşte întotdeauna la toate posibilităţile, dar se pare că nici măcar lui nu i-a dat prin cap că apa din fântâna aceea putea reveni atât de brusc. Pur şi simplu nu a intrat în calculele lui şi de aceea era cât pe-aci să-ţi pierzi viaţa. A fost prima oară în viaţa mea când l-am văzut pe băiatul acesta panicându-se.

  Mi-a zâmbit uşor.

  — Sunt convinsă că te place, spuse ea.

  După aceea n-am mai auzit nimic. Am simţit o durere ascuţită în globul ocular şi pleoapele îmi atârnau grele. Le-am lăsat să se închidă şi m-am afundat în beznă, având senzaţia că un lift mă ducea în jos.

  Au trecut două zile încheiate până mi-am mai revenit. Nucşoară a stat tot timpul cu mine. Nu mă puteam ridica, nu puteam vorbi, nu eram în stare să mănânc. Abia reuşisem să beau câteva picături de suc de portocale şi să înghit câteva felii de piersici din compot. Nucşoară pleca acasă seara şi se întorcea dimineaţa, ceea ce era foarte bine pentru că reuşeam să dorm noaptea – şi mare parte din zi chiar, în starea în care eram, somnul mă ajuta cel mai mult să-mi revin.

  Nu l-am văzut deloc pe Scorţişoară, ceea ce m-a făcut să cred că mă evita intenţionat. Auzeam maşina intrând pe poartă când o lăsa sau o lua pe Nucşoară, sau când aducea cumpărăturile – distingeam zgomotul acela grav al Porsche-ului, pentru că nu mai folosea Mercedes-ul – dar el nu intra niciodată, îi dădea lucrurile lui Nucşoară la intrare şi pleca imediat.

  — O să scăpăm în curând de „reşedinţa” aceasta, îmi spuse Nucşoară. Va trebui să mă ocup iar de cliente, se pare că asta mi-e soarta. Ce să fac: o să continuu până o să ajung o carapace goală. Tu nu vei mai avea ce să faci pentru noi, aşa că după ce te înzdrăveneşti, ar fi mai bine să ne uiţi… Cât se poate de repede… Pentru că… A, am uitat să-ţi spun despre cumnatul tău, fratele soţiei tale… Noboru Wataya.

  Nucşoară a adus un ziar din camera de alături şi l-a desfăcut pe masă.

  — L-a cumpărat Scorţişoară mai înainte. Cumnatul tău s-a prăbuşit aseară. A fost transportat la un spital din Nagasaki. De atunci zace fără cunoştinţă şi nu se ştie dacă îşi va reveni.

  Nagasaki? Nu înţelegeam ce spune. Aş fi vrut să vorbesc, dar nu puteam articula nici un cuvânt. Poate s-a prăbuşit în biroul lui din Akasaka şi nu la Nagasaki. De ce Nagasaki?

  — Noboru Wataya ţinuse un discurs la Nagasaki, continuă Nucşoară, şi lua cina cu organizatorii, când l-au văzut prăbuşindu-se. L-au dus imediat la un spital din apropiere. Medicii spun că s-ar putea să fi fost un fel de comoţie cerebrală. Se pare că moştenise o circulaţie proastă a sângelui, în ziar scrie că va fi ţintuit la pat o vreme şi chiar dacă îşi recapătă cunoştinţa, nu va mai fi capabil să vorbească, ceea ce înseamnă sfârşitul carierei lui politice. Păcat! Era tânăr! Îţi las ziarul aici să-l citeşti când o să te simţi mai bine.

  Mi-a trebuit o vreme până să reuşesc să accept faptele ca fiind reale, încă îmi erau foarte vii în minte imaginile de la ştirile TV văzute în holul acelui hotel – biroul lui Noboru Wataya din Akasaka, poliţie peste tot, intrarea principală a spitalului, reporterul încruntat, vocea tensionată a crainicului. Am reuşit să mă conving încet-încet că cele văzute la televizor nu fuseseră decât ştiri din lumea cealaltă. Eu nu l-am bătut în nici un caz pe Noboru Wataya cu bâta de baseball în lumea aceasta. Nu exista nici un motiv să fiu investigat de poliţie şi arestat pentru crimă. El s-a prăbuşit într-un loc public din pricina comoţiei cerebrale. A văzut toată lumea. Nu era vorba de nici o crimă şi m-am mai liniştit. Cu toate astea, atacatorul descris la ştiri semăna extraordinar de bine cu mine şi eu nu aveam nici un alibi.

  Trebuia totuşi să existe o legătură între bătaia mortală pe care i-o administrasem eu în lumea cealaltă şi prăbuşirea lui Noboru Wataya. Am ucis cu siguranţă ceva din el sau ceva care avea o legătură puternică cu el şi o fi presimţit asta. Deci bătaia mea nu l-a ucis pe Noboru Wataya, a reuşit să se mai agate de un fir de viaţă. Ar fi trebuit să-l împing de tot dincolo. Ce-o să se întâmple cu Kumiko? Nu va reuşi să se elibereze dacă el n-a murit? Va continua oare să acţioneze asupra ei vraja ce vine din subconştientul lui întunecat?

  N-am putut gândi mai departe. Am pierdut treptat legătura cu realitatea din jurul meu şi am adormit. Am avut un vis fragmentat şi enervant. Creta Kano ţinea la piept un copilaş căruia nu-i vedeam faţa. Era tunsă scurt şi nu se fardase. Mi-a spus că pe fetiţa ei o cheamă Corsica şi că tatăl fetiţei eram pe jumătate eu, pe jumătate, locotenentul în rezervă Mamiya. Mi-a mai zis că n-a plecat în insula Creta, ci a rămas în Japonia să nască şi să-şi crească fetiţa. Reuşise de foarte puţin timp să-i găsească un nume şi acum ducea, alături de Mamiya, o viaţă paşnică, pe dealurile Hiroshimei, ocupându-se şi de grădinărit. Nu am fost deloc surprins când am auzit toate astea. Cel puţin în vis, prevăzusem că se va întâmpla astfel.

  — Ce mai face Malta Kano? Am întrebat-o.

  Creta Kano nu mi-a răspuns. M-a privit cu tristeţe şi a dispărut.

  În cea de a treia dimineaţă am reuşit să mă ridic puţin. Nu-mi era deloc uşor să umblu, dar puteam vorbi. Am mâncat terci de orez preparat de Nucşoară şi câteva fructe.

  — Ce mai face motanul? Am întrebat. M-am tot gândit la el în ultima vreme.

  — Stai liniştit, are grijă Scorţişoară de el. Se duce în fiecare zi la tine acasă, îi dă de mâncare şi-i schimbă apa. Nu trebuie să te preocupe acum decât propria ta persoană.

  — Când vrei să scapi de „reşedinţa” asta?

  — Cât mai curând posibil, poate luna viitoare. Sper să-ţi revină şi ţie nişte bani. Va trebui să o vindem la un preţ mai mic decât cel cu care am luat-o, aşa că nu ne alegem cu cine ştie ce, dar partea ta ar trebui să reprezinte un procentaj destul de bunicel. Ţi-ar ajunge o vreme să te descurci şi să nu-ţi faci probleme din pricina banilor, în fond îi meriţi pentru că ai lucrat foarte serios aici.

  — O să fie demolată casa asta?

  — Posibil… Şi cred că vor astupa din nou fântâna. Mă rog, e păcat pentru că acum are iar apă, dar în ziua de azi nu mai interesează pe nimeni o fântână veche şi demodată. Instalează gyg în locul ei o conductă şi o pompă electrică. E mult mai convenabil şi ocupă şi loc mai puţin.

  — Nu cred că proprietatea asta va mai purta ghinion de-acum încolo, am zis. Va fi ca oricare alta şi lumea o să uite că s-a numit „casa spânzuraţilor”.

  — S-ar putea să ai dreptate, spuse Nucşoară. Oricum nu mai are nici o legătură cu mine sau cu tine, zise ea muşcându-şi uşor buza. Ai înţeles? Pentru tine cel mai important lucru este să te odihneşti şi să nu te mai gândeşti la ceea ce nu are importanţă. Mai durează până te vei restabili complet.

  Nucşoară îmi arătă articolul despre Noboru Wataya, apărut în ziarul de dimineaţă. Conţinea doar câteva rânduri. Noboru Wataya a fost transportat fără cunoştinţă de la spitalul din Nagasaki la Spitalul Universităţii din Tokyo unde se afla sub tratament intensiv. Nu se dădeau alte amănunte, în clipa aceea m-am gândit la Kumiko. Unde naiba o fi? Ar fi trebuit să mă duc acasă, dar n-aveam încă puterea să bat atâta drum.

  În dimineaţa următoare am reuşit să ajung până la baie şi să mă văd în oglindă. Arătam îngrozitor, aş zice că eram mai degrabă un cadavru ambulant decât o fiinţă umană extenuată. După cum mi-a spus Nucşoară, tăietura de pe obraz îmi fusese cusută cu profesionalism şi firele albe erau frumos aliniate. Avea o lungime de vreo doi centimetri, dar nu era adâncă. O simţeam dacă îmi mişcăm obrazul, dar nu mă durea decât foarte puţin, aşa că m-am spălat pe dinţi şi m-am bărbierit cu aparatul electric, încă nu aveam curajul să folosesc un aparat de ras obişnuit. Nici nu mi-a venit să cred ce-am văzut în faţa ochilor. Am pus aparatul jos şi m-am mai uitat o dată bine. Semnul de pe faţă dispăruse. Bărbatul mă tăiase cu cuţitul exact în locul în care fusese acesta. Tăietura se vedea, dar pata nu mai era. Dispăruse de pe obrazul meu fără urmă.

  În cea de a cincea noapte am auzit iar sunetul vag al zurgălăilor. Era trecut de ora două noaptea. M-am ridicat de pe canapea, mi-am pus o jachetă peste pijama şi am ieşit din „camera de probă”. Am trecut prin bucătărie şi m-am îndreptat spre camera cea mică a lui Scorţişoară, iscodind cu privirile. Acesta mă chema din interiorul calculatorului. M-am aşezat şi am citit mesajul de pe ecran.

  Aveţi acces la programul „Cronica păsării-arc”.

  Alegeţi un document de la 1 la 17.

  Am dat un clic pe 17 şi documentul s-a deschis.

  Cronica Păsării-arc #17 (Scrisoarea lui Kumiko)

  Aş vrea să-ţi spun o mulţime de lucruri, dar mi-ar trebui probabil ani de zile ca să ţi le înşir pe toate. Ar fi fost cazul să-mi deschid inima faţă de tine mai de mult, să-ţi mărturisesc totul cinstit dar, din nefericire, n-am avut curajul să o fac. Pe de altă parte, mai nutream speranţa că lucrurile nu vor lua o întorsătură atât de urâtă. Ceea ce s-a întâmplat a fost un adevărat coşmar pentru amândoi. A fost vina mea, dar acum e prea târziu ca să-ţi mai explic pentru că nu mai avem timp. Vreau să-ţi spun însă un lucru foarte important.

  Trebuie să-l omor pe fratele meu, Noboru Wataya.

  Plec la spital acum. O să intru în rezerva lui şi deconectez aparatul care-l mai ţine în viaţă. Fiind sora lui, mi se va permite să stau cu el peste noapte, în locul asistentei de gardă. Va trece destul timp până-şi va da lumea seama de ceea ce-am făcut. Mi-a arătat ieri doctorul de gardă cum funcţionează aparatul. Am de gând să aştept până îşi dă ultima suflare şi apoi mă predau poliţiei. Am să le spun că am făcut ceea ce am crezut de cuviinţă, fără să le dau alte explicaţii. Probabil că mă vor aresta pe loc şi mă vor acuza de crimă. Va da buzna mass-media şi lumea va începe cu presupunerile, dar eu îmi voi ţine gura ferecată. Nici nu am de gând să mărturisesc nimic, nici să încerc să mă apăr. Nu există decât un singur adevăr în toate astea, şi anume că am ţinut pur şi simplu să iau viaţa unei fiinţe umane – Noboru Wataya. Mă vor băga la închisoare cu siguranţă, dar perspectiva nu mă înspăimântă pentru că am trecut deja prin tot ce putea fi mai rău pe lumea asta.

  Dacă n-ai fi fost tu, mi-aş fi pierdut de mult minţile. M-aş fi aruncat în braţele primului ieşit în cale şi aş fi decăzut până la un punct din care nu ar mai fi existat posibilitate de recuperare. Asta i-a făcut cu ani în urmă fratele meu, Noboru Wataya, surorii mele şi de aceea s-a sinucis. Ne-a pângărit pe amândouă. Să fiu cinstită, nu ne-a pângărit trupurile, dar ceea ce a făcut el a fost mult mai grav.

  Mi-a luat orice libertate de mişcare şi m-a închis într-o cameră întunecată unde am stat absolut singură. Nu mi-a pus nimeni lanţuri la picioare şi nici nu am fost păzită în adevăratul sens al cuvântului, dar mi-ar fi fost imposibil să scap de-acolo. Fratele meu acţiona asupra mea cu lanţuri şi gardieni mai puternici decât cei din realitate, adică cu mine însămi. Eu eram lanţul care rodea glezna şi paznicul care nu dormea niciodată. În interiorul meu se găsea un „eu” care voia să se salveze, dar exista şi un „eu” laş şi pervertit care-şi pierduse orice speranţă de a mai scăpa de acolo. Primul „eu” n-a fost niciodată capabil să-l învingă pe cel de-al doilea pentru că fusesem mult prea pângărită, îmi pierdusem dreptul de a mă întoarce la tine, nu neapărat pentru că mă pângărise Noboru Wataya, ci pentru că mă pângărisem eu însămi înainte de a o face el. Ţi-am scris data trecută că m-am culcat cu un bărbat, dar nu acesta e adevărul. Am să ţi-l mărturisesc acum: nu m-am culcat cu un singur bărbat, ci cu mulţi, atât de mulţi încât nici nu-i pot număra. Nu ştiu de ce am făcut aşa ceva. Privind acum în urmă, cred că a fost influenţa fratelui meu. Cred că el a deschis forţat un sertăraş din interiorul meu şi a luat de acolo un ceva pe care nu-l pot defini, determinându-mă să trec din bărbat în bărbat. Fratele meu avea o asemenea forţă şi oricât de tare îmi displace să recunosc, să ştii că e adevărat că pe noi doi ne lega un „loc” întunecat.

  Oricum, când a venit fratele meu la mine, eu eram deja pângărită dincolo de limitele oricărui bun-simţ. Până la urmă am contractat şi o boală venerică. Cu toate acestea, după cum ţi-am scris, nu aveam câtuşi de puţin mustrări de conştiinţă. Ceea ce făceam mi se părea absolut normal, deşi dacă stau şi mă gândesc, nu era „eul” meu adevărat care simţea astfel. Chiar aşa să fi fost? Oare chiar se poate pune punct unei asemenea poveşti atât de simplu? Dacă lucrurile stau aşa, atunci care sunt „eu” cea adevărată? Am vreun motiv să pretind că cea care scrie acum scrisoarea sunt „eu” cea adevărată? N-am fost niciodată capabilă să mă confirm pe mine însămi şi nu sunt nici acum.

  Te-am visat de multe ori. Visele erau clare şi cu legătură între ele. Întotdeauna mă căutai cu disperare. Ne aflam într-un labirint şi ajungeai mereu până aproape de mine. Îmi venea să strig: „Hai! Încă un pas! Sunt aici!” Dacă mă găseai şi mă luai în braţe, coşmarul se termina şi totul revenea la normal, dar n-am fost niciodată capabilă să te strig. Mă pierdeai în întuneric, treceai pe lângă mine şi dispăreai. Şi totuşi, visele acelea mi-au dat curaj, ştiam că am măcar dreptul să visez şi că fratele meu nu mă poate priva de ele. Am simţit că faci tot ce-ţi stă în puteri ca să te apropii de mine. Speram că într-o bună zi mă vei găsi, mă vei lua în braţe şi mă vei scăpa de murdăria în care mă scăldasem, că mă vei lua de-acolo pentru totdeauna. Te credeam capabil să sfărâmi blestemul şi să mă fereci undeva pe vecie, astfel ca eu, cea adevărată, să nu mai plec niciodată de lângă tine. Aşa întreţineam eu vie palida flacără a speranţei, în acel loc rece şi întunecat, fără ieşire. Aşa am reuşit să-mi păstrez ultimele fărâme de voce.

  Am primit parola de acces la computer în după-amiaza asta. Mi-a trimis-o cineva cu poşta specială, îţi scriu următorul mesaj din biroul fratelui meu şi sper din tot sufletul să ajungă la tine.

  Nu mai am timp. Mă aşteaptă taxiul afară. Trebuie să plec la spital să-l omor pe fratele meu şi să-mi primesc pedeapsa. Ciudat, nu-l mai urăsc. Sunt chiar foarte calmă la gândul că-l omor şi că el va părăsi această lume. Trebuie să fac lucrul acesta şi pentru binele lui… Dar mai ales pentru a da un sens propriei mele vieţi. Oricum trebuie s-o fac.

  Ai grijă de motan. Nu-ţi pot spune cât sunt de fericită că s-a întors! Ziceai că-l cheamă Macrou? Îmi place numele. Părerea mea e că a fost întotdeauna simbolul binelui şi al frumosului ce se conturase între noi. N-ar fi trebuit să-l pierdem.

  Nu mai pot scrie. La revedere!

  La revedere!

  — Îmi pare foarte rău că nu ţi-am putut arăta raţele-oameni, domnule Pasăre-arc!

  Mai Kasahara părea chiar tristă.

  Stăteam pe malul lacului şi priveam stratul gros de gheaţă. Era un lac mare, cu suprafaţa zgâriată din pricina patinelor. Mai Kasahara îşi luase zi liberă pentru mine în lunea aceea. Intenţionasem să o vizitez duminică, dar am întârziat o zi din pricina unui accident feroviar. Mai Kasahara era îmbrăcată cu o haină de blană. Căciula de lână de un albastru deschis, cu moţ, avea un model geometric cu alb. Şi-o tricotase singură şi mi-a promis că-mi va face şi mie una înainte de sosirea iernii următoare. Era roşie în obraji, iar ochii îi sclipeau – ca lumina din jur. Mă simţeam fericit. Avea doar şaptesprezece ani şi i se deschideau posibilităţi nenumărate.

  — Raţele-oameni s-au mutat în altă parte când a îngheţat lacul. Sunt sigură că ţi-ar fi plăcut să le vezi. Vino la primăvară, bine? O să-ţi fac cunoştinţă cu ele.

  Eram îmbrăcat cu o scurtă din molton nu prea călduroasă, înfofolit cu un fular până sub nas şi cu mâinile în buzunare, în pădure era destul de frig şi zăpada îngheţase. Tenişii mei alunecau întruna. Ar fi trebuit să-mi cumpăr nişte bocanci cu care să nu patinez atâta.

  — Deci ai de gând să stai aici mai mult? Am întrebat.

  — Cred că da. S-ar putea să mă întorc la şcoală într-o bună zi, dar nu sunt sigură. Poate mă mărit, cine ştie! Nu, stai liniştit! Spuse ea, râzând. Oricum mai stau pe-aici, mai am nevoie de timp de gândire. Trebuie să ştiu şi eu ce vreau să fac, unde vreau să merg. Îmi trebuie timp ca să mă gândesc la toate astea.

  — Foarte bine, aşa să şi faci.

  — Tu te gândeai la asemenea lucruri când erai de vârsta mea, domnule Pasăre-arc?

  — Hm. Nu cred. Posibil să mă fi gândit şi eu din când în când, dar oricum nu la fel de serios ca tine. Poate că dacă trăiam mai normal, lucrurile ar fi mers mai bine, dar din păcate, n-a fost să fie.

  Mai Kasahara m-a privit în ochi, calmă. Apoi şi-a pus mâinile în poală, una peste alta.

  — Deci nu o eliberează pe Kumiko din închisoare? Întrebă ea.

  — Nu vrea. Decât să iasă şi să sară lumea la ea, mai bine stă liniştită acolo. Nici pe mine nu vrea să mă vadă până nu se mai potolesc lucrurile.

  — Când începe procesul?

  — La primăvară. Kumiko se consideră vinovată şi vrea să accepte verdictul, oricare ar fi el. Nu cred că o să dureze şi există chiar şansa suspendării sentinţei sau măcar a unei pedepse mai uşoare.

  Mai Kasahara luă o piatră de la picioarele ei şi o aruncă în mijlocul lacului. Aceasta se lovi de gheaţă şi se rostogoli până spre malul celălalt.

  — Şi iar ai de gând să stai acasă şi să o aştepţi pe Kumiko, domnule Pasăre-arc?

  Am dat din cap.

  — Să te felicit pentru asta?

  — Ştiu eu… Aşa a fost să fie.

  Putea să fie şi mai rău, mi-am zis eu.

  Am auzit o pasăre în pădurea care înconjura lacul. Am ridicat ochii şi-am privit în jur, dar nu se mai auzea şi nu se mai vedea nimic. Ba da… Ciocănitul găunos al ciocănitoarei care făcea o gaură într-un copac.

  — Dacă o să am o fetiţă cu Kumiko, am să-i spun Corsica.

  — Ce nume drăguţ! Exclamă Mai Kasahara.

  La un moment dat, pe când ne plimbam prin pădure, unul lângă altul, Mai Kasahara şi-a scos mănuşa şi şi-a băgat mâna în buzunarul meu, gest care mi-a amintit de Kumiko. Şi ea făcea la fel când ne plimbam iarna… ca să ne bucurăm de un buzunar comun pe o zi friguroasă. I-am ţinut mâna lui Mai Kasahara în buzunarul meu. Era o mână micuţă şi caldă, ca un suflet izolat de lume.

  — Ştii ce, domnule Pasăre-arc, toată lumea o să creadă că ne iubim.

  — S-ar putea.

  — Ai citit scrisorile pe care ţi le-am trimis?

  — Scrisori?… Nu ştiam despre ce scrisori vorbea, îmi pare rău, dar n-am primit nici măcar o scrisoare de la tine. Am aflat adresa şi numărul de telefon de aici de la mama ta. I-am turnat o grămadă de minciuni până am convins-o să mi le dea.

  — Nu pot să cred! O, Doamne! Ce s-o fi întâmplat cu ele? Cred că ţi-am scris vreo cinci sute de scrisori! Spuse Mai Kasahara, privind cerul.

  Spre seară m-a condus la gară. Am luat autobuzul până în oraş, am mâncat o pizza la un restaurant din apropierea gării şi am aşteptat amândoi până a tras în gară trenul cu trei vagoane şi cu locomotivă diesel, în jurul sobei încinse din mijlocul sălii de aşteptare se adunaseră vreo trei persoane, dar noi am rămas pe peron, în frig. Pe cer a apărut conturul ascuţit al lunii reci de iarnă. Era o lună nouă, arcuită ca o sabie chinezească. La lumina ei, Mai Kasahara s-a ridicat în vârful picioarelor şi m-a sărutat pe obrazul drept. I-am simţit buzele reci şi subţiri atingându-mi locul unde fusese pata vineţie.

  — La revedere, domnule Pasăre-arc! Îţi mulţumesc că ai bătut atâta drum ca să mă vezi.

  Am rămas cu mâinile în buzunare, privind-o în ochi. Nu ştiam ce să zic.

  Când a intrat trenul în gară, şi-a scos căciula, s-a dat un pas îndărăt şi mi-a zis:

  — Dacă ţi se-ntâmplă vreodată ceva, domnule Pasăre-arc, strigă-mă cât poţi de tare. Bine? Strigă-mă pe mine şi pe raţele-oameni.

  — La revedere, Mai Kasahara!

  Semiluna a mai plutit deasupra capului meu încă multă vreme după ce-a plecat trenul din gară, dispărând şi apărând după câte o curbă. Am rămas cu privirile aţintite asupra ei şi ori de câte ori dispărea, mă uitam la luminiţele oraşului pe care-l lăsa trenul în urmă. Mă gândeam la Mai Kasahara cu căciula ei albastră… Singură în autobuzul care o ducea înapoi la fabrica din munte. Am trimis un gând cald şi ^elor: oa^e^ care dormeau undeva la umbra ierbii. Mi-am amini 9 lumea la care mă întorceam… T-_„ sa n; „La revedere, Mai Kasahara! Mă rog pentru tme. Mereu apărată.”

  Am închis ochii şi-am încercat să dorm, dar a trecut ceva timp până am reuşit să aţipesc câteva clipe… Departe de toţi şi de toate.

          SFÂRŞIT